text:
Hvad betyder det retlige Branch gøre? | Dømmende magt Fakta
 http://www.storyboardthat.com/da/teacher-guide/retligt-branch
 Lærer Guide af Matt Campbell
 Find denne Common Core justeret Lærer Guide og mere som det i vores amerikanske historie Kategori
 Retslige Branch 5 Ws
 Medlemmer af den Dømmende Magt Grafisk Organizer
 Civil vs Straffesager Grafisk Organizer
 Landmark Højesteret Beslutninger Student Activity
 Med denne lærervejledning vil eleverne udvikle en stærk forståelse for formålet med den amerikanske regerings retlige afdeling. Studerende vil designe storyboards, der illustrerer retssystemets magt, ansvar og historie.
 Den Retlige Branch lektionsplaner, Student Aktiviteter og Graphic Organizers
 Komplekse emner, såsom sammensætning og ansvarsområder den dømmende magt, drage fordel af at tage en fokuseret kig på de vigtigste spørgsmål.
 I denne aktivitet, vil de studerende skabe en Spider Kort , der repræsenterer de 5 Ws af den dømmende magt. For hver W, hvem, hvad, hvor, hvornår, og hvorfor vil de studerende stille og besvare et centralt spørgsmål. Ved hjælp af celle plads, vil de studerende skabe en visuel repræsentation til at ledsage deres svar.
 Her er nogle eksempler på mulige spørgsmål:
 Hvem er medlem af den dømmende magt?
 Hvad er formålet med den dømmende magt?
 Hvornår blev den dømmende magt skabt?
 Hvor er den dømmende magt ligger?
 Hvorfor har vi en retligt Branch?
 Hvem er ansvarlig for den dømmende magt?
 Hvad betyder det retlige Branch gøre?
 Hvilke typer af job er en del af den dømmende magt?
 Hvem er en del af den dømmende magt?
 Den retlige Branch består af en række forskellige individer. Filialen består af dommere, fogeder, dommere, advokater og dagligdags civile, der tjener som nævninge!
 Hvad er den rolle, den dømmende magt?
 Den retlige Branch er ansvarlig for at sikre retfærdighed bliver taget til følge for alle borgere. Filialen løser konflikter og dommere forfatningen af loven.
 Den retlige Branch blev oprettet i 1787 med underskrivelsen af forfatningen. Forfatningen skabte strukturen i regering med udøvende, lovgivende og dømmende magt.
 Den retlige Branch ligger i alle 50 stater. Hver stat har deres eget retssystem. Selv om de fleste forsøg er løst i staten, nogle gange de vil blive anket til Højesteret i Washington, DC
 Hvorfor den dømmende magt eksisterer?
 Den retlige Branch eksisterer for at sikre, at regeringen og civile følger de love. Ingen i Amerika er hævet over loven, og retten mål er at håndhæve retfærdighed.
 5Ws af Retlige Branch
 Studerende vil skabe et edderkop kort , der repræsenterer de mange individer af den dømmende magt. Studerende skal vælge mindst fire roller retssystemets fra listen nedenfor, repræsenterer hver enkelt, og indeholde en skriftlig beskrivelse for hver enkelt individ.
 Medlemmer af den dømmende magt:
 Retten Translator
 Her er et eksempel storyboard af fire personer:
 En foged er en domstol officer, der er ansvarlig for transport og handlinger af anklagede i retten. Fogeden er også ansvarlig for at holde orden i retten.
 Dommeren er den person, der er ansvarlig for at lede en retssag. Afhængigt af hvilken type af retssagen, beføjelser dommeren varierer, men en dommer sikrer, at en retssag bliver anvendt i hele forsøget.
 Retten stenograf
 En


text:
domstol stenograf er ansvarlig for overførsel af de begivenheder, citater og detaljer i hele sagen. En stenograf noter kan være meget nyttigt, når du gennemgår en langvarig sag.
 Juryen er medlemmer af forsøget, der er ansvarlige for fastlæggelsen dommen i visse tilfælde. Nævninge er regelmæssige civile, der er tilfældigt udvalgt til at tjene på forsøgsbasis.
 Studerende forskning en bestemt person fra ovenstående aktivitet. Studerende kan vælge en person, der har lavet en historisk betydning for deres særlige rolle. Eleverne skal lave et storyboard, der repræsenterer hvem personen var, og hvilke handlinger de udføres for at påvirke den dømmende magt.
 Personer af den Dømmende Magt
 Den retlige Branch har haft en enorm indflydelse på historien og udviklingen af Amerika. Mange store juridiske afgørelser truffet af højesteret har formet det amerikanske samfund.
 Lad eleverne undersøge store begivenheder der har fundet sted i hele historie Højesteret. Studerende vil skabe en tidslinje , der afspejler grundlaget for den dømmende magt, sammen med de store begivenheder, der har hændt i retsvæsenet. Her er nogle dømmende magt fakta.
 Eksempel højesteret tidslinje
 Højesteret er skabt
 I 1787 blev den amerikanske forfatning underskrevet. Forfatningen skabte artikel III, som skabte hele retlige Branch.
 10 marts 1810
 I en skelsættende afgørelse, Højesteret dømte Georgia stat lov om en jord salg. Dette var første gang, Højesteret slog ned en stat lov.
 Maj 18, 1986
 En af de mest berygtede beslutninger i Højesteret historie var under sagen af Plessy vs Ferguson. Domstolen fastslog, at på trods af afskaffelsen af slaveriet, det var lovligt at have separate faciliteter for sorte og hvide.
 Højesteret Building Etableret
 I 1935, Højesteret bygning i Washington, DC blev åbnet. Denne bygning er blevet en global vartegn for både sin arkitektur, og uhyre væsentlige juridiske beslutninger.
 18 marts 1963
 I 1963, Højesteret fastslog i Gideon vs Wainwright, at stater er forpligtet til at yde juridisk rådgivning for alle tiltalte, selv om de ikke er i stand til at betale for en.
 Sandra Day O'Connor Indtrådt Højesteret
 I 1981, det amerikanske Senat regerede 99-0 til fordel for udnævnelse Sandra Day O'Connor til Højesteret. O'Connor var den første kvindelige højesteretsdommer i amerikansk historie.
 21 juni, 1989
 I 1989 Højesteret fastslog i den meget kontroversielle sag, at afbrænding af det amerikanske flag er beskyttet i henhold til First Amendment frihed klausul tale.
 For at forlænge denne aktivitet, vil de studerende skabe en lignende tidslinje , der repræsenterer store begivenheder fra den højeste domstol i den stat, hvor de bor. Eller, kan lærere tildele forskellige tilstande til studerende for en sammenlignende aktivitet.
 En Historie om Højesteret Tidslinje
 Den retlige Branch beskæftiger sig med alle former for retssager. Afhængigt af hvilken type af forurettelse eller lov brudt, er der forskellige typer af forsøg, hovedsageligt civile retssager og straffesager.
 I denne aktivitet, vil de studerende være i stand til at skabe en T-figur , der visualiserer forskellene mellem en civil og kriminel retssag i USA retssystemet. Studerende vil forske mindst tre forskelle mellem hver type af tilfælde og beskrive hver visualisering på pladsen under hver

type: other


text:
repræsentation.
 Hvem er retssagen mellem?
 Forsøget er mellem to parter, eller enkeltpersoner. De tvister er normalt over juridiske tvister, skilsmisser, skader, uagtsomhed eller brud på kontrakten. Forsøget er mellem en person eller part versus regeringen. En straffesag opstår, når en person eller part har brudt en lov af samfundet, og de indrømmer skyld, eller forsøge at benægte eller retfærdiggøre deres handlinger.
 Hvad er resultaterne af forsøget?
 Den enkelte skyld er normalt straffes ved at betale sagsøger en sum, som fastsættes af dommeren. Afhængig af sværhedsgraden af forbrydelsen, kan den skyldige part blive tvunget til at betale en bøde, tjene fængsel tid, tjene prøvetid, eller i nogle stater, de kan udføres.
 Hvem bestemmer tilfældet?
 I de fleste civile retssager, en dommer præsiderer over sagen og afgør skyld. En civil retssag kan have en jury, hvis hver side anmoder én. En jury lytter til de beviser og vidner, og bruger disse oplysninger til at afgøre skyld. En dommer præsiderer over sagen for at sikre en retfærdig rettergang, men det er op til juryen at afgøre skyld.
 For en udvidet aktivitet, vil de studerende skabe et T-figur , der opsummerer et berømt kriminel eller civil retssag. Studerende bliver nødt til at visualisere og opsummere begivenheden (er), der førte til retssagen, argumenterne for hver side, og afgørelsen fra domstolen med potentielle straffe pålagt.
 Civil vs Straffesager
 Studerende vil undersøge en skelsættende højesteret sagen. Studerende vil skabe et Frayer Model storyboard til at beskrive baggrunden og begivenheder, der førte til sagen. Studerende vil derefter forskning både synspunkter deres valgte sag og skabe en visualisering af hver side. Endelig vil de studerende skabe en visualisering af Højesterets dom og beskrive, hvad rationalet bag det var.
 Hvad førte til denne retssag?
 I 1965, John og Marybeth Tinker var studerende, der var imod Vietnamkrigen. I et forsøg på at symbolsk vise deres udtalelser mod krigen, både studerende bar sorte armbind i skole og blev snart suspenderet for at gøre det.
 Den Tinkers hævdede, at deres armbånd var en form for symbolsk tale. De studerende mente, at den første ændring af forfatningen beskyttede deres ytringsfrihed og andragende.
 Des Moines skoledistrikt suspenderede Tinkers fordi skolen mente, at deres form for protest var en distraktion til andre elever i skolen. Fra distriktet perspektiv, en skole var ikke et passende sted i protest mod Vietnamkrigen.
 Højesteret fastslog i en 7-2 afgørelse, at de studerende havde ret til at bære armbånd i skole, da det var beskyttet af First Amendment.
 Nedenfor er en liste over mulige skelsættende højesteret tilfælde, at de studerende kan bruge til deres opgave
 Koramatsu v. USA
 For en udvidet aktivitet, kan eleverne vælge at forske en anden Højesteret sagen ikke er nævnt ovenfor. Studerende kan oprette en ekstra plads i deres Frayer Model, der afspejler deres udtalelse Højesterets dom. Eleverne kan undersøge de historiske begivenheder, der førte op til sagen.
 Højesteretsdommere Beslutninger
 Da grundlæggerne etablerede den amerikanske regering, lavede de et system med kontrol og balance, så ingen del af regeringen ville have for meget magt. Der er tre


text:
regeringsgrene: den lovgivende afdeling, den administrative afdeling og den juridiske afdeling. Lovgivningsafdelingen havde til formål at lave love, den administrative afdeling for at håndhæve lovgivningen og den retlige afdeling for at dømme love.
 I undersøgelsen af amerikansk regering er det vigtigt at have en forståelse for det amerikanske retssystem. Uafhængig af de øvrige regeringsområder er værdien af den juridiske afdeling uimodgængelig for bevarelsen af det amerikanske demokrati. Højesterets rige arv, til de daglige konflikter i lokale domstole spiller retsvæsenet en afgørende rolle i beskyttelsen og sikkerheden hos alle amerikanske borgere.
 Væsentlige spørgsmål til den juridiske afdeling
 Hvad er den juridiske afdeling ansvar?
 Hvordan organiseres retssystemet?
 Hvordan sikrer den juridiske afdeling demokratiske værdier?
 "Crime Scene Do Not Cross" tape • Tex Texin • Licens Attribution
 Constitution of the United States of America (page 4) • The U.S. National Archives • Licens No known copyright restrictions


text:
Databeskyttelse, Ansættelsesret04.03.2020
 Det følger af ledelsesretten, at en arbejdsgiver må foretage tv-overvågning af medarbejdere, hvis der foreligger et sagligt, driftsmæssigt formål, hvis overvågningen ikke krænker medarbejderne eller forvolder dem skade eller ulempe, og hvis overvågningen er proportional. Det følger af reglerne om persondata, at behandling af persondata, herunder ved tv-overvågning, skal ske i overensstemmelse med principperne om god databehandlingsskik og formålsbestemthed.
 For Højesteret handlede denne sag om, hvorvidt en restaurant- og driftschefs tv-overvågning af en 15-årig kvindelig medarbejder på en fast food-restaurant overholdt disse betingelser, eller om medarbejderen havde krav på en tortgodtgørelse efter erstatningsansvarsloven.
 Tv-overvågningen fandt sted i restauranten og i fællesrum, hvor arbejdet blev udført. Overvågningen var sat op således, at driftschefen kunne tilgå overvågningen af medarbejderne både fra sit kontor i restauranten og via sin telefon som distanceovervågning.
 Der var under sagen uenighed om, hvordan overvågningen var anvendt i forhold til medarbejderen. Medarbejderen forklarede bl.a. selv under sagen, hvilket driftschefen dog bestred, at driftschefen bl.a. havde bedt en manager om at kontrollere, hvad hun lavede på et toilet, fordi han havde set på overvågningen, at hun låste døren, mens hun rengjorde toilettet, at hun gentagne gange blev irettesat på baggrund af fejl, som driftschefen så på overvågningen, og at driftschefen derudover flere gange telefonisk kontaktede de tilstedeværende managere og bad dem om at holde øje med hende, når han ikke var til stede. Medarbejderen følte sig således konstant overvåget, og hun blev psykisk påvirket heraf.
 Driftschefen forklarede, at overvågningen var sat op af hensyn til medarbejdernes sikkerhed, af hensyn til at forhindre indbrud, og til anvendelse i sager med kundeklager, så ledelsen kunne se, om kunden tog fejl, eller om en medarbejder havde begået en fejl, og at overvågningen ikke var benyttet som beskrevet af medarbejderen.
 Medarbejderens fagforening lagde sag an mod restauranten og driftschefen in solidum med påstand om bl.a., at medarbejderen skulle tilkendes en tortgodtgørelse efter erstatningsansvarsloven, idet overvågningen af hende var usaglig og i strid med den dagældende persondatalov, idet hun blev krænket af overvågningen. Restauranten og driftschefen gjorde gældende, at tv-overvågningen var saglig, og at den ikke var anvendt uretmæssigt over for medarbejderen.
 Overvågningen var for omfattende
 Højesteret bemærkede indledningsvis, at der i sagen var enighed om, at det var lovligt at opstille kameraerne.
 Højesteret lagde til grund, at overvågningen i forhold til den konkrete medarbejder havde haft et betydeligt omfang, at den bl.a. var anvendt til at disciplinere medarbejderen og kontrollere hendes arbejde, og at overvågningen var foregået løbende, både når driftschefen var til stede i restauranten, og når han ikke var til stede. På den baggrund fandt Højesteret, at restauranten og driftschefen ikke havde godtgjort, at den skete overvågning af medarbejderen var begrundet i saglige og proportionale grunde, hvorfor overvågningen havde overskredet grænserne for, hvad der er tilladt i medfør af ledelsesretten og persondataretlige principper.
 Højesteret bemærkede, at en overskridelse af grænserne efter ledelsesretten og databeskyttelseslovgivningen i forbindelse med tv-overvågning af en ansat ikke i sig selv vil udløse et krav på tortgodtgørelse efter erstatningsansvarsloven. Spørgsmålet om tortgodtgørelse skal afgøres konkret


text:
i hver enkelt sag om overvågning af medarbejdere. Højesteret fandt, at medarbejderen i denne sag – henset til overvågningens betydelige omfang og den manglende saglige begrundelse – med rette havde følt sig konstant overvåget på sin arbejdsplads, og at dette medførte en stor psykisk belastning for hende.
 Højesteret tilkendte på den baggrund medarbejderen en tortgodtgørelse efter erstatningsansvarsloven på 20.000 kr.
 For byretten og landsretten var det også et spørgsmål, om driftschefen havde forskelsbehandlet et antal medarbejdere på grund af køn og race, men dette var ikke en del af sagen for Højesteret.
 at Højesterets dom er i tråd med tidligere praksis i bl.a. Matas-dommen (U.2008.727/2S) og det generelle udgangspunkt om, at tv-overvågning skal være driftsmæssig, sagligt begrundet og proportional,
 at blot fordi en tv-overvågning af en medarbejder går længere, end hvad der sagligt er belæg for i medfør af ledelsesretten, er det ikke ensbetydende med, at medarbejderen er berettiget til tort, idet dette kræver kvalificerende omstændigheder, og
 at Højesteret i denne sag lagde stor vægt på de konkrete omstændigheder, herunder især kombinationen af overvågningens betydelige omfang, det faktum, at driftschefen også distanceovervågede medarbejderen via sin telefon, når han ikke var til stede på arbejdspladsen, og den manglende saglige begrundelse for løbende at overvåge medarbejderen.


text:
Klimasøgsmål, generationskontrakt og retten til et sikkert klima – Rule of law
 20. december 2019 20. december 2019 Sune Klinge Forfatningsret, Konventioner og folkeret, Menneskerettigheder og frihedsrettigheder
 I dag kl. 11:00 stadfæstede den hollandske Højesteret i Urgenda-sagen et krav til den hollandske regering om at reducere udledningen af drivhusgasser med mindst 25 % ved udgangen af 2020 sammenlignet med 1990 niveauet.
 Sagen kommer i kølvandet på den danske debat og aftale om en klimalov, som blev vedtaget den 6. december 2019. Klimaloven skal fremsættes i Folketinget i februar 2020, men det fremgår af aftalen, at den skal sikre at regeringen og klimaministeren når målet om 70 % reduktion af drivhusgasudledningerne i 2030 i forhold til 1990 og tillige indeholder den et mere langsigtet mål om klimaneutralitet i senest 2050 og med et maksimum på halvanden graders stigning i vandtemperaturen som målsætning.
 Sagen kommer også ovenpå den netop overståede COP25 i Madrid, som er blevet udlagt som et klimapolitisk dødvande, og som potentielt vil kunne få den globale klimabevægelse til at miste pusten eller tvinge den til at tage mere desperate midler i brug. Vil det eventuelt være klimasøgsmål?
 For det første skal det lige vurderes, om en reduktion på 25% inden udgangen af 2020, som den hollandske regering er blevet pålagt af Højesteret er meget højt sat med udgangspunkt i en dansk sammenhæng (velvidende at det ikke er det samme for Danmark og Holland, men blot for at have et udgangspunkt). Det fremgår af fakta-tjek udført i oktober 2019 af Mandag morgen, at Danmark har reduceret udledningen af drivhusgas med knap 32 % siden 1990. Danmark har nu forpligtet sig til at reducere udledning med 70 % frem til 2030.
 Den danske aftale om en klimalov, COP25 i Madrid sammenholdt med den afgjorte hollandske sag giver mig anledning til at overveje følgende juridiske problemer.
 Hvor bindende er den danske aftale om en klimalov i forhold til fremtidige generationer?
 Magtfordeling: Er det nødvendigt at grundlovssikre retten til et sikkert klima mv.
 Klimasøgsmål og det grænseoverskridende eller supranationale element ved sikring af klimaet
 Klimaloven ”bindende karakter” og generationskontrakt
 I fortsættelse af aftalens vedtagelse og de efterfølgende drøftelserne om lovens ”bindende karakter” har Professor Peter Pagh udtalt:
 ”Det står jo altid Folketinget frit for at ophæve loven igen. Det er kun EU-lovgivning, der kan forpligte Danmark i videre udstrækning, fordi EU-regler er ude af Folketingets hænder.”
 Klimaloven er ikke forpligtende for fremtidige generationer. Et flertal i Folketinget vil altid kunne ændre den. Fra et forfatningsretligt perspektiv er det dog muligt, at vedtage en sådan ”bindende” generationskontrakt uden at skulle til Bruxelles og få vedtaget EU-lovgivning, som Pagh foreslår. På Grundlovsdag tidligere i år overvejede jeg også muligheden for at indskrive bl.a. miljø og klima i den danske grundlov. I kølvandet på debatten om klimaloven har der i de seneste uger været fremsat forslag om at indskrive retten til et sundt miljø, en bæredygtig og mangfoldig natur, samt et sikkert klima i den danske grundlov.
 I forhold til en grundlovssikring af klimaet isoleret set


text:
må det overvejes, om det overhovedet vil gøre nogen forskel, om de politiske intentioner, som formuleret i klimaaftalen sikres i grundloven. I den overvejelse indgår både elementer af ren retlig karakter og mere holdningsprægede/moralske overvejelser. Som fremhævet i eksempelvis dagens Berlingske vil det således kunne være både ”hårde” og ”bløde” retlige virkninger forbundet med en grundlovssikring af retten til et sikkert klima mv. Det ville kunne være i form af et søgsmål mod staten for ikke at leve op til sit ansvar og tage tilstrækkeligt højde for eksempelvis klimaet. I forhold til ”bløde” effekter på gældende ret vil det kunne være, som fortolkningssignal til forvaltningen, der vil kunne anvende retten i skønsudøvelsen, som et sagligt og lovligt hensyn på grundlovsniveau. Det vil også kunne indgå mere indirekte i form af, at staten vil kunne forsømme sin handlepligt ved ikke at gribe ind over for en forurenende virksomhed.
 Magtfordeling: Er det nødvendigt med en grundlovssikring af klimaet mv.?
 En grundlovsændring har lange udsigter, og der er mange holdninger til om det er hensigtsmæssigt, om flere rettigheder skal inkluderes, samt om en sikring af retten til fx et sikkert klima i virkeligheden alene vil flytte politiske beslutninger til den juridiske scene, (hvor den ikke hører hjemme forstås) dvs. at det vil være vanskeligt foreneligt med den danske magtfordeling.
 Det er derfor en overvejelse værd, om en grundlovssikring af klimaet overhovedet er nødvendig rent juridisk og om det vil bryde med den klassiske magtfordeling. Det er den hollandske sag i virkeligheden et godt eksempel på. Den blev afsagt ved en offentlig høring i dag den 20. december 2019. I sagen er det ikke den hollandske artikel 21, som er gjort gældende. Den bestemmelse foreskriver, at:
 ”It shall be the concern of the authorities to keep the country habitable and to protect and improve the environment.”
 Det er antaget, at der i den formulering om at ’beskytte og forbedre’ ikke indeholder en konkret rettighed, som kan påberåbes af borgerne over for staten. Sagen ses derfor også anlagt med påstand om overtrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention.
 Den hollandske Højesteret fulgte sagsøgerens, Urgendas, påstand om, at staten var forpligtet til at reducere udledningen af drivhusgasser med mindst 25 % ved udgangen af 2020 sammenlignet med 1990 niveauet. Højesteret baserede sin afgørelse på statens positive forpligtelser til at beskytte borgernes liv og familieliv i Holland efter den europæiske menneskerettighedskonventionens art. 2 og 8 om retten til liv og familieliv.
 Den hollandske stat bestred imidlertid, at reglerne i EMRK kunne udlægges til en forpligtelse til at begrænse den krævede emissionsreduktion i 2020. Staten var også af den opfattelse, at det vil være et spørgsmål, der bedre kan afgøres af politikere (lovgiver) end af civile domstole. Det synspunkt vil helt klart også være holdningen fra de danske politikere og vel også de traditionelt tilbageholdende danske domstole.
 Tilbageholdenheden i dansk ret hænger sammen med domstolenes rolle, selvopfattelse og magtfordelingen. Domstolene er tilbageholdende med at gå ind i politiske vurderinger, som udtrykt af Højesteretsdommer Hjortnæs i Festskrift Til Jens Peter Christensen.,


text:
side 635ff, så har Højesteret har ikke opstillet nogen form for ”normskabelsesprogram”, og han fremhæver, at domstolene heller ikke er det bedste forum for skabelse af nye normer og peger herved på, at domstolene ikke har mulighed for at sende forslag til præmisser i høring, ikke kan nedsætte sagkyndige udvalg og endelig ikke har mulighed for at blive afsat, såfremt normskabelsen går imod befolkningens ønsker.
 I den sammenhæng – trods udførlig bevisførelse i den hollandske sag om en reduktion til 25 % – vil sagen efter min vurdering have endt med det modsatte resultat i Danmark. Regeringen var blevet frifundet. Såfremt danske domstole skulle kunne nå frem til et resultat i stil med den hollandske så ville det kræve, at den danske Højesteret skulle bryde med traditionen om tilbageholdenhed i forhold til fortolkningen af de europæiske retskilder generelt, som også dr.jur. Eva Smith har fremhævet i Juristen nr. 2 2018 Side 73: ”Den dynamiske fortolkning af menneskerettighederne byder på nogle vanskelige udfordringer – både for EMD og den danske Højesteret, og kritik af skønnet er uundgåelig. Dialog mellem EMD og regeringerne er derfor vigtigt – men efter min opfattelse er det endnu vigtigere for Danmark, at Højesteret kaster forsigtigheden over bord – som man har gjort det i forhold til EU-Domstolen – og begynder at tolke Menneskerettighedskonventionen i bedre overensstemmelse med retsudviklingen og retsfølelsen i Danmark.
 Det ligger nok ikke lige for, at Højesteret begynder at fortolke de europæiske menneskerettigheder dynamisk, så i det lys kan det overvejes om en markering af rettigheden på grundlovsniveau vil give dommerne i Højesteret den fornødne legitimitet til at træffe lignende afgørelser. Selvom klimamål og CO2-reduktioner i en dansk sammenhæng synes at høre til det politiske domæne.
 Klimasøgsmål: Det grænseoverskridende element ved sikring af klimaet?
 I forhold til at gendrive argumentet om at sikre klimaet på grundlovsniveau synes en meget praktisk detalje at melde sig på banen: Giver det overhovedet mening, at sikre klimaet national? Det er svært at argumentere imod, at klimaet næppe er et nationalt emne. Den CO2-udledning der sker i Sverige påvirker også det danske klima. Det vil således ikke være tilstrækkeligt med en grundlovssikring af klimaet rent nationalt. Det vil være en retlig markør med en rettighed om klimaet i grundloven i forhold til fx regeringens prærogativ på det udenrigspolitiske område og fx de netop overståede COP25-forhandlinger i Madrid.
 I den sammenhæng vil det formentlig give mere mening i forhold til klimaet jf. også citat af Peter Pagh, at forfølge ambitionen på EU-niveau. Om end det vil kunne vise sig endnu mere vanskeligt end at få en grundlovsændring igennem, at skulle nå til enighed med fx Polen om en CO2-neutral politik.
 Som sammenfatning vil det kunne overvejes, om disse klimasøgsmål er en måde for civilsamfundet til at presse politikere i forhold til svære valg ved hjælp af de europæiske menneskerettigheder. Det er i hvert fald interessant at iagttage, hvordan grænserne for disse bestemmelser hele tiden flyttes.
 Urgenda-dommen er atypisk i en dansk sammenhæng, men omhandler fortolkning af regler, der også


text:
gælder i Danmark. Som underviser i både dansk og europæisk forfatningsret får jeg vanskeligheder ved at forklare de studerende, at ”retten til liv” som sikret i artikel 2 i EMRK betyder at den hollandske regering skal sørge for at CO2-udledningen begrænses til netop 25%. Det kræver, at jeg giver nærmere forklaringer for den hollandske Højesterets mellemregninger, som dommens præmisser (der kommer på mandag i en engelske oversættelse) vil løfte sløret for.
 I forhold til det supranationale niveau og det grænseoverskridende element vil en grundlovssikring ikke være tilstrækkeligt. Der vil civilsamfundet være nødsaget til at sætte sin lid til initiativer som Climate Action Network Europe CAN og på verdensplan en oversigt over Climate Change Litigation sager i forhold til mulige fremtidige klimasøgsmål.
 En lignende overvejelse om procesførelse på klimaområdet har Prof. Dr. Diane Desierto (JSD, Yale) der er Professor i ’Human Rights Law and Global Affairs’ fremført på EJIL talk: “we don’t have the luxury of time. Our shared global emergency in our oceans, atmosphere, land, and ecosystems demands, in my view, a different response from the invisible college of international law. The principle of intergenerational equity demands no less that we remain open to the full spectrum of remedies under international law to compel States to act to ensure full implementation of the Paris Agreement, even if that means resorting to a whole host of climate change-based international litigation, adjudication and/or arbitration at this point.”
 Klimasøgsmål og inddragelse af de almindelige domstole vil derfor kunne virke som en modvægt til politisk stagnation på et vanskeligt politisk følsomt område.
 Den Europæiske Menneskerettighedskonvention EU-ret Magtfordeling
 One thought to “Klimasøgsmål, generationskontrakt og retten til et sikkert klima”
 Rasmus Smith Nielsen siger:
 21. december 2019 kl. 12:34
 Det er i hvert fald et forslag eller overvejelse contra bl.a. U.1998.800H, præmis 9.2, princippet i U.1999.841H (Tvind-dommen vedrørende forholdet mellem den lovgivende magt og dømmende magt) og U.2017.824H (Ajos-dommen vedrørende bl.a. rækkevidden af den dømmende magts kompetence) samt en række skattedomme vedrørende lovhjemmelskravets styrke. Jeg synes personligt, at klimaloven er et super godt lovgivningsinitiativ. Men at gøre klimabeskyttelse til et domstolsskabt princip på grundlovsniveau er at gøre bl.a. underkendt og bestridt EU-ret til dansk forfatningsret. Men jeg er klar over bl.a. prøvelsesretten og ændringen af fx Grundlovens § 63, stk. 1, via retssædvane (der skal bare en hel del til). Desuden er jeg klar over enkelte statsretlige forfatteres forfejlede og klart selvmodsigende overvejelse om en lighedsgrundsætning på forfatningsniveau/grundlovsniveau. Så lander i givet fald grundlovsgivende magt hos 5 – 19 dommere i Højesteret. Alt det som forfatningen skal beskytte imod (et oligarki), jf. Grundlovens §§ 20 og 88. Nach meiner Meinung.


text:
Franco er blevet seriøs med 'In Dubious Battle' - Filmpuls
 Published on 31 January, 2017 |
 af Kofi Lawson
 Franco er blevet seriøs med ‘In Dubious Battle’
 Her er traileren til ‘In Dubious Battle’ instrueret af James Franco.
 Franco er vel nok kendt for hans komiske roller og selvom han tidligere har instrueret film, så er ‘In Dubious Battle’ den vel nok mest seriøse til dato’
 Vi holder dig opdateret med nyt om ‘In Dubious Battle’.
 copyright, joblo.com
 Tags: Her er traileren til 'In Dubious Battle' instrueret af James Franco., James Franco, Robert Duvall, Selena Gomez
 Ny ‘Alien: Covenant’ trailer →
 ‘Alien: Covenant’ prolog hedder ‘Last Supper’ →
 Dansk deltagelse på filmfestivalen i Venedig →
 Seneste Nyt fra ‘Inhumans’ TV-serien 27 June | af Nicolaj N. Justesen Filmanmeldelse: The LEGO Batman Movie 26 June | af Nicolaj N. Justesen Trailer til Pitch Perfect 3 26 June | af Line F. Svare Edgar Wright taler ud om Ant-man 24 June | af Nicolaj N. Justesen Filmanmeldelse: Hidden Figures 24 June | af Sidsel Minuva Third Ear podcast bliver til film 24 June | af Line F. Svare Ron Howard er den nye mand! 23 June | af Kofi Lawson David Fincher skal instruer ‘World War Z 2’ 23 June | af Kofi Lawson Bag om ‘Blade Runner 2049’ 23 June | af Kofi Lawson Jurassic World 2 får officiel titel 22 June | af Jeppe Svan Sørensen Populære
 Plakater til Blade Runner 2049! by Line F. Svare Holdopstillingen til ‘Sommeren ’92’ by Karen Sandal Fothergill De bedste tv-serier lige nu, forår 2017 by Line F. Svare Filmanmeldelse: The Lobster by Laura Pop Se ‘Broen’ på Netflix by David Lohmann Filmanmeldelse: Sommeren ’92 by Tia-Maria Frank Third Ear podcast bliver til film by Line F. Svare Nu kan du se ‘Red Nose Day Actually’ by Line F. Svare Jurassic World 2 får officiel titel by Jeppe Svan Sørensen Daniel Day-Lewis stopper karrieren by Line F. Svare Filmpuls er et community for alle os der elsker film, og som har lyst til at bidrage med holdninger og viden. Sammen med dig holder vi fingeren på filmpulsen.


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - kloakforsyningsanlæg - hovedanlæg
 02 Dec 2013 09:25
 05 Nov 2013 13:43
 SKM2013.844.BR
 Retten i Holstebro, BS 5-1100/2012
 Boligselskab, grundstørrelse
 Sagen angik, hvorvidt sagsøgeren havde krav på yderligere fradrag for udgifter til etablering af intern kloakforsyning.
 Sagsøgeren fik ikke medhold i, at sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag for det interne kloakforsyningsanlæg, idet de af sagsøgeren markerede kloakforsyningsledninger ikke udgjorde et fradragsberettiget hovedanlæg. Retten lagde herved vægt på en sammenholdning af det pågældende kloakanlægs udformning samt placering i nær tilknytning til bebyggelsen og grundens begrænsede størrelse.
 Ligningsloven § 17 (dagældende)
 Ligningsloven § 18 (dagældende)
 (Advokat Tue Martin Berg)
 (Kammeradvokaten v/adv.fm. Amalie Giødesen Thystrup)
 Ingrid Drengsgaard
 Under denne sag, der er anlagt den 20. december 2010, har sagsøgeren ved sin endelige påstand nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at sagsøger i henhold til vurderingslovens §§ 17-18 er berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingerne pr. 1. januar 2001, 1. januar 2002 og 2003-2004 af ejendommen matr. nr. ..., beliggende ...1, for udgifter til etablering af intern kloakforsyning markeret på sagens bilag 4 eller en del af dette. Den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne.
 Sagen drejer sig om, hvorvidt en del af den etablerede interne kloakforsyning på ejendommen udgør en forbedring, der må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af grundværdien og dermed berettiger til fradrag i grundværdien for forbedringer.
 Landsskatteretten afsagde den 24. september 2012 kendelse vedrørende sagsøgerens klage over Vurderingsankenævnets afgørelse af 27. november 2008 vedrørende fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2001, 2002 og 2004, hvor vurderingsankenævnet ikke havde godkendt fradrag for en række byggemodningsudgifter. Det fremgår af afgørelsen blandt andet:
 Vej-, sti-, og kloakanlæg internt på grunden
 Under hensyn til det oplyste om grundens størrelse og anlæggenes udformning i nær tilknytning til den faktiske bebyggelse, er det Landsskatterettens opfattelse, at de på grunden udførte anlægsarbejder af ovennævnte art ikke kan anses for at have medført en værdistigning af grunden i ubebygget stand. Det bemærkes, at der for grunde ansat efter kvadratmeterprincippet - i modsætning til grunde ansat efter byggeretsprincippet - ikke automatisk indgår en værdistigning for intern byggemodning. Landsskatteretten stadfæster herefter vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende disse punkter.
 Det fremgår af sagens oplysninger, at sagsøgeren har købt ejendommen, matr. nr. ..., beliggende ...1, med areal ifølge tingbogen 2624 m2 af kommunen til overtagelse den 1. oktober 1994. Det fremgår videre, at ejendommen er en ubebygget grund, der overtages af sagsøger som den er og forefindes og som besigtiget og antaget. Købesummen er 500.200 kr. I købesummen er ikke indeholdt kloakbidrag. Det fremgår, at kloakstik er ført til storparcellens skel, der afsluttes med en regnvandsbrønd og spildevandsbrønd, hvis placering oplyses at teknisk forvaltning. Købesummen indeholder ikke udgifter ved arealets interne byggemodning.
 Der er fremlagt luftfoto over ejendommen fra 2011 og luftfoto fra Google maps over ejendommen.
 Det fremgår af www. ... .dk, hvor en del af ejendommen kan ses, blandt andet, at botilbuddet ... er beliggende ...1, og er et midlertidigt botilbud for 10 borgere.
 Det er oplyst, at


text:
ejendommen indeholder 10 lejligheder og et fritliggende udhus på 29 m2. Ejendommens bebyggede areal er 671 m2.
 Det fremgår af kort med ledningsoplysninger fra G1, at der ikke er ført ledninger ind på ...1. Sagsøgte bestrider denne oplysning.
 Sagsøgeren har på særskilt bilag 4 angivet, at sagen vedrører spildevandsledning og regnvandsledning, der løber fra et område under ...1 til tæt på bygningen ...1. Desuden vedrører sagen regnvandsledningens fortsættelse til begge sider og videre langs med ejendommens sider.
 Det fremgår af udbudsoplysninger vedrørende ejendommen, at byggeriet er forventet påbegyndt 1. september 1994 og afleveret 1. marts 1995. Det fremgår vedrørende byggeriets økonomi, at de samlede grundudgifter er anført til 0,581 millioner kroner, og der er ikke anført udgifter til gas- og kloakbidrag. Håndværkerudgifter i alt til 4,735 millioner kroner.
 Det fremgår af tilbudsliste af 18. august 1994 vedrørende murerentreprisen, at kloakarbejde er anført til 111.500 kr. Kloakarbejde vedrører spildevandsledninger i terræn med 10.900 kr., spildevandsledninger i bygning med 31.900 kr., regnvandsledninger med 66.100 kr. og diverse arbejder med 3.000 kr.
 Der er foretaget færdigmelding af kloakarbejder indeholdende nyt separatsystem i marts 1995 til kommunen.
 Sagsøgeren har til støtte for sin påstand, som det fremgår af sagsøgerens påstandsdokument, gjort gældende:
 Vurderingsloven § 17 har følgende ordlyd:
 Hvad, der forstås ved en grundforbedring, er således uomtalt i loven.
 Det overordnede formål med § 17 er, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning. Dette har været formålet med loven siden indførelsen i 1922. Formålet er således at fremme, at der sker sådanne grundforbedringer.
 Hovedanlæg
 Myndighedernes praksis for indrømmelse af fradrag, jf. vurderingslovens § 17, ud fra hovedanlægsbetragtninger med henblik på sikring af en ensartet beskatning og iagttagelse af gældende lighedsprincipper blev knæsat af Østre Landsret ved SKM2011.790.ØLR.
 Denne praksis er tiltrådt af Højesteret ved SKM2013.369.HR som havende hjemmel i loven.
 Det bemærkes indledningsvist, at sagsøgte i Processkrift A har frafaldet anbringendet om, at hovedanlægsbetragtningen ikke kan anvendes, fordi ejendommen er vurderet efter etagearealprincippet.
 Sagsøgte har i Processkrift A, side 3, gjort gældende, at de på bilag 4 med blå og rød farve markerede ledninger ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, men en
 ikke-fradragsberettiget stikledning, der alene betjener den på ejendommen opførte bygning, og som er anlagt af hensyn til den konkrete bebyggelse,
 og i den forbindelse har sagsøgte henvist til, at
 ejendommen alene har et areal på 2.642 m2, at ledningerne er anlagt i forbindelse med det pågældende byggeri, og at disse nøje følger bygningen.
 I SKM2013.369.HR præciserede Højesteret praksis for hovedanlægsbetragtningen:
 Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledninger mod til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
 Sagsøger gør gældende, at ovenstående anbringende strider mod Højesterets dom på 3 punkter:
 For det første er der ikke


text:
grundlag for at lægge vægt på, ledningerne er anlagt til brug for den konkrete bebyggelse og anlagt i forbindelse med det pågældende byggeri. Dette følger ikke af dommen, hverken direkte eller analogt. At sagsøgtes hensyntagen hertil er uhjemlet understøttes da også af, at forsyningsledninger anlagt af en privat bygherre på en privat grund altid vil være anlagt af hensyn til en konkret bebyggelse. Forsyningsledninger på en privat grund anlægges i sagens natur således først, når det er besluttet at bebygge grunden og hvorledes. Afgørende er derimod, om ledningerne betjener eller fremover vil betjene en større del af grunden, og i den forbindelse må der bortses fra de konkret opførte bygninger, idet genstanden for vurdering er grunden i ubebygget stand, jf. ordlyden af vurderingslovens § 13. Der gælder heller ikke noget krav om, at et forsyningsanlæg også skal kunne tjene en eventuel fremtidig bebyggelse for at kunne anses for et hovedanlæg, jf. Højesterets formulering "der betjener eller fremover vil betjene en større del... .
 Hvis Højesteret havde ment, at det var et krav, ville Højesteret have skrevet "og" i stedet for "eller". Det er således tilstrækkeligt, at anlægget aktuelt betjener en større del af en ejendom med de nu en gang opførte bygninger.
 For det andet er det ikke diskvalificerende i relation til hovedanlægsbetragtningen, at ledningerne nøje følger bygningen. Sagsøgtes hensyntagen hertil er i strid med det netop anførte vedrørende vurderingen af grunden i ubebygget stand. Det er ligeledes i strid med baggrunden for hovedanlægsbetragtningen, der er udviklet i praksis med henblik på at sikre, at boliger på en storparcel - hvor boligerne sjældent tilsvarer den for et almindeligt parcelhuskvarter, men ofte udgør forskellige variationer af tæt-lav bebyggelse med deraf afledte konsekvenser for forsyningsanlæggene - ikke forskelsbehandles i forhold til fradragsretten, jf. vurderingslovens §§ 17-18, hvilket formål ligeledes er anført af sagsøgte på side 4 af svarskriftet. I hovedanlægsbetragtningen ligger således forudsætningsvist, at anlæggenes placering ikke er afgørende for fradragsretten, herunder i forhold til vurderingen af værdistigningen. Det væsentlige kriterium er således en vurdering af anlægget i forhold til eventuel udstykning af storparcellen i mindre parceller - fx svarende til antallet af boliger på storparcellen eller på anden vis.
 Dette bestyrkes af Højesterets præcisering af hovedanlægsbetragtningen, hvor kriterierne for hovedforsyningsanlæg specificeres til at udgøre anlæg, der tjener en større del af grunden og ikke udgør en stikledning til den enkelte bolig. Ved negativt at afgrænse stikledninger - ledninger fra boligen til hovedledningen - fra hovedanlægsbetragtningen, præciserer Højesteret modsætningsvist også, at placeringen af den resterende del af forsyningsanlægget på storparcellen er underordnet i forhold til hovedanlægsbetragtningen, idet det kun er stikledninger, der betragtes som en del af ejendommen, og derfor omfattet af ejendomsværdien og ikke grundværdien.
 Sagsøger gør gældende, at det fremgår med al tydelighed, at de på bilag 4 markerede ledninger tjener en større del af grunden og at de ikke udgør stikledninger til de enkelte boliger. Forstillede man sig således, at grunden blev udstykket i grunde svarende til de 10 boliger er der ikke tvivl om, at de på bilag


text:
4 markerede anlæg ville være fællesanlæg, der sikrede kloakforsyning til en flerhed af ejendomme, og at ledningerne derfor er fradragsberettigede, jf. vurderingslovens § 17. Særligt bemærkes i relation til spildevandsledningen, som markeret med rød farve, at denne ender i en brønd, der sikrer at forsyningen kan videreføres til eventuel ny bebyggelse på ejendommen.
 Til støtte for ovenstående anbringende henviser sagsøgte til SKM2013.388.VLR. Sagsøger bemærker, at sagen vedrørte et drænanlæg og ikke forsyningsledninger, og at fradrag for drænanlægget i den konkrete sag blev nægtet under henvisning til, at det efter oplysningerne om anlæggets karakter og kvalitet ikke var bevist, at drænanlægget ville kunne genanvendes ved et nyt byggeri, og at det derfor ikke havde medført nogen forbedring af grundværdien i ubebygget stand. Et sådant genanvendelseskriterium har, sagsøger bekendt, ikke på noget tidligere tidspunkt været anvendt som en betingelse for at opnå fradrag for grundforbedringer. Standpunktet er efter sagsøgers opfattelse dog ej heller i overensstemmelse med administrativ praksis, og det bemærkes at dommen er anket til Højesteret.
 Det bemærkes i den forbindelse at genanvendelseskriteriet tillige blev gjort gældende i SKM2013.369.HR, som anført ovenfor på side 3, men altså ikke tillagt vægt i præmisserne for dommen. Ligeledes bemærkes, at sagsøgte heller ikke har valgt at indskrive et sådant genanvendelighedskrav i den Juridiske Vejledning 2013/2.
 Herefter anses det for fastslået, at genanvendelighedskriteriet ikke er relevant for vurderingen af, om en given forsyningsledning udgør et hovedanlæg, og at SKM2013.388.VLR ikke er anvendelig til støtte for sagsøgtes anbringende.
 For det tredje er der ikke i Højesterets dom eller i øvrigt grundlag for ikke at karakterisere ledningen som hovedanlæg med henvisning til at grunden "alene har et areal på 2.642 m2". Sagsøgtes anbringende på dette punkt er helt udokumenteret og det bemærkes, at der er tale om en grund, der samlet set er mere end 3 gange så stor som en normalgrund. Desuagtet fremgår det direkte af Højesterets præcisering af hovedanlægsbetragtningen, at det afgørende for om der kan meddeles fradrag herefter er om anlægget vil betjene eller fremover vil betjene en større del af ejendommen - og altså ikke grunden størrelse.
 Værdiforøgende forbedring af grunden i ubebygget stand
 Sagsøger bestrider, at det har betydning for om der kan gives fradrag i den konkrete sag, herunder om et hovedanlæg er værdiforøgende, om der på en ejendom er opført forskellige bygninger, eller om der er tale om én sammenhængende bygning med flere boliger. Det følger derimod direkte af vurderingslovens § 17, at det er grunden i ubebygget stand, der skal lægges til grund for vurderingen af foranstaltningens værdiforøgende karakter, hvilket også anføres af sagsøgte på side 5 af svarskriftet.
 I relation til forsyningsanlægget i nærværende sag skal særligt henvises til kendelsen fremlagt som bilag 13, hvor kloakanlægget, der påstås fradrag for, jf. bilag 23, side 2, er etableret på en grund med én sammenhængende bygning med flere boliger, og hvor der indrømmes fradrag for anlægget som en værdiforøgende forbedring af grunden.
 Derudover gør sagsøger gældende, at denne betingelse er opfyldt i forhold til kloakanlægget, jf. bilag 4, da anlæggelse


text:
af kloak er en nødvendighed, hvis man ønsker at anvende en storparcel til beboelse. Det må derfor uden videre kunne lægges til grund, at en køber vil betale en højere pris for en ubebygget grund udlagt til boligbyggeri, hvis kloakanlæg er etableret, end i det modsatte tilfælde, hvor køber ville blive påført en ekstra byggemodningsudgift. Det markerede forsyningsanlæg, jf. bilag 4, udgør derfor utvivlsomt en værdiforøgende forbedring af grunden i ubebygget stand, og sagsøger har derfor i medfør af § 17 krav på fradrag for anlægsudgifterne dertil.
 Til støtte herfor kan der henvises til bilag 11, 15, 17-18, hvor fradrag for udgifter til etableringen af forsyningsanlæg blev indrømmet som en værdiforøgende forbedring, jf. vurderingslovens § 17, for de på bilag 23, side 1 og 3-6, påståede kloakhovedanlæg.
 Det gøres på den baggrund gældende, at det er fast praksis ved Landsskatteretten, at der godkendes fradrag for udgifter til forsyningsanlæg på storparceller, når forsyningsanlægget kan betragtes som et hovedanlæg, og at sådanne anlæg i henhold til hovedanlægsbetragtningen forudsætningsvist anses for at udgøre en værdiforøgende grundforbedring af en storparcel, jf. vurderingslovens §§ 17-18.
 Der er i nærværende sag ikke sådanne forskelle i forhold til denne praksis, der kan begrunde at forsyningsanlægget, jf. bilag 4, som et hovedanlæg, ikke udgør en værdiforøgende forbedring af storparcellen.
 Det bemærkes endvidere, at sagsøgtes anbringender om, at sagsøger mere konkret skal godtgøre den værdistigning anlægget har forøget grundværdien med alene kan dokumenteres gennem et syn og skøn - som efter sagsøgers opfattelse endda vil være tvivlsomt. Sådant standpunkt var også gjort gældende af sagsøgte i SKM2013.369.HR.
 Sagsøger gør gældende, at eftersom der ikke kan holdes syn og skøn, medens sagen verserer ved Vurderingsankenævnet eller Landsskatteretten, jf. skatteforvaltningslovens § 47, kan der derfor heller ikke ved domstolsprøvelse af administrative afgørelser stilles andre krav.
 Det er appellantens opfattelse, at Højesteret i SKM2013.369.HR har tiltrådt dette standpunkt. Dette støttes dels på, at Højesteret i præmisserne henviser til, at der skal være tale om grundværdiforøgende udgiftsafholdelse dels på, at der ikke henvises til det manglende syn og skøn som begrundelse for at nægte fradrag, men karakteren af foranstaltningen (anlæg af parkeringsplads).
 På den baggrund gør sagsøger gældende at have haft godtgjort, at hovedkloakanlægget, jf. bilag 4, har medført en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
 Afholdelse af udgift
 Sagsøgte har i Processkrift A, side 3, gjort gældende, at
 ikke har godtgjort, at denne har bekostet de ledninger, der løber fra ledningerne under ...1 og ind til bygningen på ejendommen.,
 og bemærker i den sammenhæng, at
 kloakstik på tidspunktet for sagsøgers overtagelse af ejendommen allerede var ført frem (fra hovedledningen under ...1) til skellet på ejendommen og afsluttet med regn- og spildevandsbrønd.
 Sagsøger bestrider dette. Det fremgår således tydeligt af skødet, at (i) kloakbidrag og sagsøgers forpligtelse til at betale for kloakeringen af det købte areal, jf. § 6, litra a, og (ii) udgifter til intern byggemodning, jf. § 6, litra e, ikke er indeholdt i købesummen, jf. § 6.
 Til støtte for sagsøgers afholdelse af udgifter til etablering af det på bilag


text:
4 markerede anlæg kan endvidere henvises til ledningskort fra G1 A/S, fremlagt som bilag 21, hvoraf fremgår, at forsyningsselskabet ikke har ført ledninger som angivet i anbringendet, men kun ledningen og brøndene beliggende ud fra sagsøgers ejendom i den nordlige del af ...1. Det fremgår af ledningskortet for byggesagen, jf. bilag 4, som er revideret efter indgåelsen af skødet, at de i anbringendet anførte ledninger ikke på det tidspunkt er anlagt, men skal anlægges i samråd med tilsynet med henblik på at skåne eksisterende plantebælte. Det fremgår også af bilag 4, at de eksisterende regn- og spildvandsbrønde, angivet som RV0 og SP0, netop er beliggende i den nordlige del af ...1, og sagsøger gør gældende, at det er disse brønde, der er nævnt i skødets § 6.
 Ligeledes kan henvises til bilag 6, hvoraf fremgår, at der i den af sagsøger indgåede mureentreprise indgår kloakarbejde for 111.900 kr., herunder i relation til kloakarbejde i terræn. Således fremgår det også af byggeregnskabet med sagsøger som bygherre, jf. bilag 5, at den samlede entreprisesum udgør 4.735.000 kr., som åbenbart må antages at indeholde murerentreprisen og posten for kloakarbejde. Slutteligt fremgår det af færdiganmeldelsen af kloakarbejdet, som er fremlagt som bilag 22, at dette - i overensstemmelse med bilag 4 - har omfattet nyt separatsystem og indvendig og udvendigt kloakarbejde.
 Sagsøger gør gældende, at de fremlagte dokumenter tydeligt dokumenterer, at sagsøger har afholdt udgifter til etableringen af anlægget, jf. bilag 4.
 For så vidt angår den af sagsøgte påberåbte SKM2013.520.BR bemærkes det, at der ikke - som i nærværende sag - var fremlagt dokumentation i form af tilbudslister, entreprisekontrakt og byggeregnskab, hvor anlægsudgiften kunne dokumenteres at være indeholdt.
 Det bemærkes endvidere, at der ej heller vil kunne stilles krav om dokumentation for den nøjagtigt afholdte udgift, idet sagsøgers påstand alene vedrører anerkendelse af, at der er afholdt udgifter. Den beløbsmæssige opgørelse, der indebærer et skøn over hvor stor en udgift, der har været afholdt, påstås hjemvist, idet dette spørgsmål i høj grad indebærer udøvelse af et skøn, som ikke tidligere har været udøvet i det administrative klagesystem.
 I øvrigt kunne der slet ikke efter de frem til 1. januar 2013 gældende regler, som nærværende sag skal afgøres efter, jf. ovenfor, stilles krav om fremlæggelse af eksakte fakturaer eller lignende, idet der for disse er hjemmel til at foretage en skønsmæssig opgørelse.
 Det var således først med § 3, stk. 6 i lov nr. 925 af 18. september 2012, der trådte i krav pr. 1. januar 2013, at der blev indført krav om fremlæggelse af bestemte former for dokumentation i relation til grundforbedringsfradrag, og disse dokumentationskrav gælder ifølge bestemmelsen alene for genoptagelsesanmodninger indgivet efter 1. januar 2013.
 Sagsøgte oplyste i overensstemmelse hermed i et høringssvar til Accura Tax og Advokatrådet i forbindelse med behandlingen af lovforslag 198, der lå til grund for lov nr. 925 af 18. september 2012, at der var tale om en "skærpelse af praksis", og at
 Der kan med andre ord ikke stilles krav om eksakt dokumentation for et bestemt


text:
afholdt beløb efter de regler, som nærværnede sag skal afgøres efter, og det kan som ovenfor anført ikke komme sagsøger til skade, at lovgiver ikke før 1. januar 2013 havde skabt klarhed over, præcis hvilken dokumentation, der kunne kræves fremlagt i forhold til at dokumentere udgiftsafholdelsen.
 Sagsøger gør på den baggrund gældende at have dokumenteret at forsyningsanlægget, som markeret på bilag 4, udgør et hovedanlæg som sagsøger har bekostet, at anlægget har medført en værdiforøgende forbedring af grunden i ubebygget stand i henhold til praksis og hovedanlægsbetragtningen, hvorfor sagsøger er berettiget til fradrag for anlægsudgifterne, jf. vurderingslovens § 17, jf. hovedanlægsbetragtningen.
 Sagsøgte har til støtte for sin påstand, som det fremgår af sagsøgtes påstandsdokument, gjort følgende gældende:
 Frifindelsespåstanden støttes overordnet på, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at der er ret til fradrag for det omhandlede interne kloakanlæg, herunder at det har medført nogen forbedring af grundens værdi i ubebygget stand, jf. dagældende § 17 i vurderingsloven.
 En forbedring af grundens værdi i ubebygget stand er en betingelse for fradrag i medfør af vurderingslovens § 17, jf. § 18, stk. 1, jf. § 13, stk. 1. Fradrag er også betinget af, at ejeren, dvs. sagsøgeren, har bekostet forbedringen, jf. vurderingslovens § 18. Det er sagsøgeren, der ønsker at opnå et fradrag, og det er derfor i henhold til fast retspraksis også sagsøgeren, der skal dokumentere berettigelsen af fradraget, jf. f.eks. SKM2004.162.HR.
 Hovedreglen er, at udgifter til anlæg på selve ejendommen ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens § 17. Fra denne hovedregel gælder efter vurderingsmyndighedernes praksis, jf. nu Den Juridiske Vejledning, 2013-2, afsnit H. A. 3.3.2, en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt-lav bebyggelse, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener en større del af ejendommen. Stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger udgør ikke et hovedanlæg.
 Det er i SKM2013.369.HR, fastslået, at myndighedernes praksis er i overensstemmelse med vurderingsloven. Det følger således af dommen, at fradragsret for anlæg på selve grunden er en undtagelse, der alene finder anvendelse ved hovedanlæg på større ejendomme. Interne anlæg, der er etableret til brug for det byggeri, der opføres, er ikke fradragsberettiget. Afgørende er således, om anlægget har en nær tilknytning til byggeriet på ejendommen, jf. også SKM2012.112.VLR, SKM2013.388.VLR og SKM2013.536.ØLR. Er dette tilfældet, er der ikke ret til fradrag.
 Bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for grunden, eller om det alene har en reel værdi i forbindelse med byggeriet på ejendommen, beror på en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde.
 Det gøres gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de med rød og blå farve markerede ledninger på bilag 4 udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, herunder at de har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand.
 Det gøres gældende, at ledningerne er nært knyttet til byggeriet, og at de derfor ikke berettiger til fradrag. Det gælder navnlig under de foreliggende omstændigheder, hvor det klart fremgår af ledningskortet, at spildevandsledningen føres fra ...1 og ind til byggeriet og


text:
regnvandsledningen i øvrigt nøje følger bebyggelsen på ejendommen, jf. SKM2013.388.VLR. Ledningerne - der også er anlagt i forbindelse med byggeriet - er derfor utvivlsomt nært knyttet til byggeriet på grunden og har kun værdi i forbindelse med dette. Sagsøgeren har ikke godtgjort, at det forholder sig anderledes.
 Det må herudover tillægges betydning, at der er tale om en mindre ejendom - langt mindre end de sædvanlige grundforbedringssager, jf. f.eks. SKM2011.790.ØLR. Det bemærkes herudover, at det bebyggede areal er 671 m2 og således alene udgør ca. 25 % af grundens samlede størrelse, hvorfor anlægget under alle omstændigheder heller ikke aktuelt betjener en større del af ejendommen.
 Selv om der principielt ikke er tale om et hovedanlæg, har sagsøgeren under alle omstændigheder ikke godtgjort, at denne har bekostet (alle) de markerede ledninger, hvilket er en yderligere betingelse for fradrag, jf. dagældende § 18, stk. 1, i vurderingsloven. Det fremgår således af skødets § 6 (bilag 2), at der allerede var ført kloakstik frem til skel, der afsluttes ved regn- og spildevandsbrønd. Det må derfor have formodningen imod sig, at sagsøgeren har bekostet disse ledninger. Hverken byggeregnskabet (bilag 5), tilbudslisten (bilag 6), oversigtskortet (bilag 20) eller færdiganmeldelsen (bilag 21) dokumenterer, at sagsøgeren har bekostet de nævnte ledninger. Det forhold, at ledningerne er beliggende på sagsøgerens ejendom er ikke tilstrækkelig dokumentation, jf. SKM2013.520.BR. Disse ledninger, som sagsøgeren også har markeret på bilag 4, berettiger derfor - også af denne grund - ikke til fradrag.
 Det bestrides, at de påberåbte Landsskatteretskendelser fører til, at der er ret til fradrag for kloakanlægget i denne sag - eller i øvrigt er sammenlignelige med denne sag.
 Videre bemærkes, at Skatteministeriet ikke har gjort gældende, at det påhviler sagsøgeren ved et syn og skøn af at påvise, at der er sket en værdiforøgelse af grunden ubebygget stand. Det forekommer dog ikke urimeligt, at der i nærværende sag stilles krav om en bevisførelse, som går udover, hvad sagsøgerens egen opfattelse er. Sagsøgeren har således ikke påvist forhold, som kan pege i retning af, at anlæggene har forøget af værdien af grunden i ubebygget stand.
 Endeligt bemærkes, at det forhold, at de nu ophævede bestemmelser om grundforbedringsfradrag er uden klare definitioner ingen betydning har for bedømmelsen af fradragsretten, jf. SKM2013.416.HR, hvor synspunktet også - forgæves - blev gjort gældende.
 Sagen vedrører spørgsmålet, om sagsøger efter den dagældende § 17 i vurderingsloven har ret til fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af intern kloakforsyning på sagsøgerens ejendom, hvor sagsøgeren har etableret en bebyggelse med 10 lejligheder.
 Ved grundværdien forstås værdien af grunden i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1.
 Der gives fradrag i grundværdien for forbedringer, men kun i det omfang, hvori forbedringerne må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af værdien af grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 18, stk. 1.
 Efter skattemyndighedernes praksis gives fradrag for vej- og forsyningsanlæg som hovedregel kun for udgifter til anlæg uden for ejendommen, idet udgifter til


text:
anlæg på selve grunden anses for at være en del af byggeomkostningerne. Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme, hvor der kan gives fradrag for udgifter til forsyningsanlæg, der kan betragtes som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning. Stikledninger fra hovedledningen til de enkelte bygninger eller boliger kan ikke udgøre et hovedanlæg. Denne praksis må anses for godkendt af domstolene.
 Grundens areal er 2.624 m2. Bebyggelsen er et beboelseshus med 10 lejligheder og et fritliggende udhus på 29 m2. Ejendommens bebyggede areal er på 671 m2. Spildevandledningen er ført fra ...1 og ind på ejendommen. Regnvandsledningen er ligeledes ført fra ...1 ind på ejendommen og er derefter delt i to ledninger, der begge nøje følger bygningen på i alt 3 sider. Der er derfra ført stikledninger ind i bebyggelsen.
 Retten finder, at de anførte ledninger efter det oplyste om kloakanlæggets udformning og placering i nær tilknytning til bebyggelsen sammenholdt med grundens begrænsede størrelse ikke kan anses for et hovedanlæg, der har medført en værdistigning af grunden i ubebygget stand og dermed berettiger til fradrag for forbedringer i grundværdien.
 Sagsøgtes påstand om frifindelse tages derfor til følge som nedenfor bestemt. Sagsomkostninger er fastsat til 40.000,00 kr., der vedrører sagsøgtes udgifter til advokat. Sagsøgte er ikke momsregistreret.
 Inden 14 dage skal sagsøger, H1, i sagsomkostninger til sagsøgte betale 40.000,00 kr.


text:
Konkurskarantæne for direktør pga groft uforsvarlig forretningsfø
 afsagt torsdag den 11. januar 2018
 Sag 65/2017
 (advokat Claus Hastrup Knudsen, beskikket)
 X ApS under konkurs
 I tidligere instanser er afsagt kendelser af Sø- og Handelsretten den 23. november 2016 og af
 Østre Landsrets 15. afdeling den 21. december 2016.
 I påkendelsen har deltaget fem dommere: Lene Pagter Kristensen, Poul Dahl Jensen, Jan
 Schans Christensen, Kurt Rasmussen og Anne Louise Bormann.
 Kærende, A, har nedlagt påstand om frifindelse.
 Indkærede, X ApS under konkurs ved kurator Thomas Markert, har påstået stadfæstelse.
 Den 16. februar 2012 anlagde Z ApS sag mod Y ApS med påstand om, at Y skulle betale
 298.136 kr. med tillæg af procesrente svarende til den udbytteskat, som ved en fejl ikke var
 blevet tilbageholdt, da Y solgte sine anparter i Z og fik udbetalt salgssummen i form af
 udbyttebetalinger. Ved Retten i Lyngbys dom af 23. november 2012 fik Z medhold i sin
 påstand, og dommen blev stadfæstet ved Østre Landsrets dom af 25. juni 2014.
 Ved Retten i Lyngbys dom af 22. december 2015 blev A dømt til at betale en erstatning
 svarende til den udbytteskat samt de sagsomkostninger, som Y var blevet dømt til at betale til
 Z. Af dommens præmisser fremgår bl.a.:
 ”Det lægges efter bevisførelsen til grund, at A etablerede virksomheden Q få måneder
 efter, at Y ved dommen fra Lyngby Ret blev dømt til at betale Z det påstævnte beløb. A
 udførte i regi af Q samme konsulentopgaver, som han i årene inden udførte i regi af X,
 og A oppebar i 2013 og 2014 honorarindtægter i regi af Q på i alt godt 440.000 kr.
 Det er ubestridt, at A i 2013 og 2014 hævede løn i X, der på det tidspunkt stort set var
 uden indtægter, var underskudsgivende og havde en negativ egenkapital på godt
 A har forklaret, at han ikke kanaliserede omsætningen uden om X, og at han ikke
 overførte kunder fra X til Q, men at han lagde opgaver, der var ”let tjente penge” i Q for
 at undgå, at E fik adgang til indtægterne herfra. Han havde dog ikke talt med E om, at
 denne skulle være medejer af X.
 Heroverfor har E forklaret, at han og A indledte et samarbejde, hvorefter A skulle agere
 sælger af Es produkter, for hvilket arbejde A ville få provision af gennemført salg. E
 interesserede sig ikke for, i hvilket regi A udførte salgsarbejdet, og parterne indgik ikke
 en formel salgskontrakt. Det var ikke på tale, at E skulle have indtægter fra X.
 Det lægges herefter til grund, at A etablerede konkurrerende virksomhed til sin hidtil i
 regi af X drevne konsulentvirksomhed på et tidspunkt, hvor Y var dømt ved Retten i
 Lyngby til at betale det indtalte krav til Z, og hvor såvel Y som X var uden midler og
 reelt uden aktiver.
 Etableringen af Q kan ikke ses som en sædvanlig forretningsmæssig disposition, og
 retten finder, at A ved at kanalisere indtægterne fra X til Q må have indset, at der ville


text:
være en ikke ubetydelig risiko for, at X ville være ude af stand til helt eller delvist at
 tilbagebetale lånet til moderselskabet, der i konsekves heraf ville være ude af stand til at
 betale det idømte beløb til Z.
 Retten finder, at A herved på uforsvarlig måde har tilsidesat Zs interesser, og at A
 derfor er erstatningsansvarlig for det tab, som Z ubestridt har lidt, herunder på tilkendte
 sagsomkostninger. Herefter, og da de øvrige erstatningsbetingelser findes at være
 opfyldt, tager retten Zs subsidiære påstand til følge, idet der ikke ses at være grundlag
 for at pålægge A at betale de af Z afholdte konkursomkostninger.”
 Dommen blev anket til Østre Landsret, hvor parterne indgik forlig. Af gengivelsen af forliget
 i landsrettens retsbog af 6. marts 2017 fremgår bl.a.:
 ”Under forudsætning af, at A endeligt forliger de med X ApS ukk. og Y ApS u.kk. ved
 Retten i Lyngby verserende sager, så er overstående sag forligt på nedenstående vilkår,
 som følge af den forventede betaling på kr. 323.704,80 som Z ApS opnår via dividende
 i de førnævnte konkursboer.
 A skal betale kr. 41.891,21 af den ved byretten idømte hovedstol på i alt kr. 365.596,
 samt forligsmæssigt fastsatte renter med kr. 98.108,80 senest 1. april 2017.”
 Der blev som forudsat i forliget indgået forlig i sagerne anlagt mod A af henholdsvis X under
 konkurs og Y under konkurs. Af gengivelsen af forliget i retsbog af 27. februar 2017 fra
 Retten i Lyngby fremgår bl.a.:
 ”A skal senest 1. april 2017 til X ApS under konkurs betale kr. 470.000 som udgør
 tilbagebetaling af uretmæssigt modtaget honorar i 2013 (kr. 250.000) og 2014 (kr.
 140.000), samt et fast forligsmæssigt aftalt rentebeløb på kr. 80.000, som dækker frem
 til 31. december 2016.
 A skal senest 1. april 2017 til Y ApS under konkurs betale kr. 90.000 i renter af
 ledelseslån/anpartshaverlån. Der betales ikke renter af renterne, såfremt forliget
 overholdes.”
 A har anført navnlig, at det ifølge konkurslovens § 157 alene er forhold, der ligger senere end
 et år før fristdagen, der skal tillægges betydning ved vurderingen af, om der skal pålægges
 konkurskarantæne, dvs. konkret forhold i perioden 4. november 2013 til 4. november 2014.
 Forretningsførelsen i X ApS i denne periode var ikke groft uforsvarlig, hvilket støttes af bl.a.,
 at bogføring og indberetning/afregning af skat blev foretaget korrekt.
 Højesterets praksis, hvor der er lagt vægt på forhold, der ligger tidligere end et år før fristdagen,
 gælder kun i ekstreme tilfælde og finder derfor ikke anvendelse i denne sag.
 For så vidt angår det påståede ulovlige ledelseslån i X i 2008 har A anført, at han ikke har
 optaget et lån i X. Der var tale om en lønudbetaling, der ved en fejl fra revisors side var
 registreret som et ledelseslån. Fejlen blev berigtiget i 2014 ved, at lønudbetalingen blev
 korrigeret hos SKAT, og denne fremgangsmåde er hverken unormal eller usædvanlig. A har
 under alle omstændigheder med rette ageret i overensstemmelse med den rådgivning, som han
 har fået fra sin revisor.
 As handlinger som direktør i Y


text:
ApS kan ikke indgå i vurderingen af, om han skal pålægges
 konkurskarantæne, da konkurskarantænesagen alene er indledt mod ham som direktør i X.
 Lånet fra Y til X udgør under alle omstændigheder ikke en overtrædelse af selskabslovens §
 118. Lånet blev ydet på et tidspunkt, hvor der var rejst krav om betaling af udbytteskat fra Z,
 men hvor Y havde afvist kravet på baggrund af rådgivning fra revisor og advokat. A har med
 rette handlet i tillid til denne rådgivning. Herudover var der på grund af svigtende indtægter
 ikke grundlag for at sikre det fornødne kapitalgrundlag. Under de omstændigheder var det
 ikke i strid med selskabslovens § 118, at der ikke blev hensat et beløb i regnskabet i anledning
 af kravet fra Z, eller at driften fortsatte på sædvanlig vis, herunder at han oppebar løn. Da det
 stod klart for A, at Y skulle betale beløbet til Z, forsøgte han forgæves at indgå en afdragsordning
 med Z, ligesom han i hele perioden forsøgte at generere indtægter til selskabet. Han
 har derfor forsøgt at rette op på forholdet.
 Kreditorerne har ikke lidt store tab. Der er ikke opstået krav i boet senere end et år før fristdagen,
 og krav opstået på et tidligere tidspunkt skal ikke tillægges betydning.
 X under konkurs har ikke retlig interesse i at føre sagen, da konkursboerne kan sluttes med
 fuld dækning for kreditorerne.
 Kurator for X under konkurs har anført navnlig, at der i grundlaget for vurderingen efter
 konkurslovens § 157 af, om A skal pålægges konkurskarantæne, kan indgå forhold, som har
 fundet sted tidligere end et år før fristdagen, da A i tiden senere end et år før fristdagen har
 undladt at rette op på de mangelfulde forhold, jf. UfR 2016.1473.
 Det skal derfor tillægges betydning, at A i regnskabsåret 1. juli 2008 til 30. juni 2009 optog et
 ulovligt anpartshaverlån i X på 297.581 kr. I sommeren 2014 indfriede A det ulovlige
 anpartshaverlån ved at modregne med et påstået lønkrav for 2008, som på dette tidspunkt var
 forældet. Indfrielsen skulle være sket ved en effektiv indbetaling til selskabet.
 Det skal endvidere tillægges betydning ved vurderingen efter konkurslovens § 157, at A – på
 et tidspunkt, hvor kravet fra Z var blevet fastslået af byretten og i tiden op til konkurserne –
 systematisk forbrugte koncernens likvider på lønninger og goder til sig selv, uden at generere
 nogen indtægt til koncernen. Dette udgør en overtrædelse af selskabslovens § 118, og det
 ændrer ikke herved, at A på baggrund af rådgivning fra revisor og advokat havde opfattelsen
 af, at Y havde en god sag mod Z. Advokaten rådgav i øvrigt A om procesrisikoen ved at føre
 Det er udokumenteret, at A under hele forløbet skulle have forsøgt at skaffe indtægter til X. I
 de seneste år inden konkursen blev alle indtægter kanaliseret til As personlige virksomhed Q,
 selv om han fortsatte med at trække løn og have frie biler, dækning af kontorhold mv. i X.
 A har haft mulighed for at sikre selskaberne et forsvarligt kapitalberedskab, idet


text:
han modtog
 2.502.127 kr. på sin private bankkonto i forbindelse med udlodningen af udbytte fra Z til Y.
 Herudover skal det tillægges betydning ved vurderingen af, om der er grundlag for at pålægge
 A konkurskarantæne, at der i regnskabsåret 1. juli 2013 til 30. juni 2014 i strid med
 kildeskatteloven og ligningsloven ikke blev indeholdt og afregnet A-skat og kildeskat eller
 opgivet værdi af fri bil. Det ændrer ikke herved, at A efterfølgende har betalt skat. Yderligere
 blev der i strid med selskabslovens § 118, stk. 2, ikke ført bogholderi i perioden fra 30. juni
 2014 til 4. november 2014.
 Endelig skal det tillægges betydning ved vurderingen efter konkurslovens § 157, at A
 uretmæssigt modtog honorarer på henholdsvis 250.000 kr. i 2013 og 140.000 kr. i 2014,
 hvilket er bekræftet af et forlig mellem A og konkursboerne.
 Kurator er i medfør af konkursloven forpligtet til at søge at fremme en sag om konkurskarantæne,
 hvis der er grundlag herfor. Den tidligere ledelse kan ikke ”reparere” på de forhold, der
 gav anledning til konkurskarantæne, ved efter at have tabt en række sager at indgå forlig og
 tilbageføre midler til boerne og kreditorerne. At A nødtvunget efter at have tabt en række
 sager indgik forlig og tilbageførte midler, medfører ikke, at han derved ikke må anses for
 uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed.
 Spørgsmålet i sagen er, om betingelserne i konkurslovens § 157, stk. 1, for at pålægge A
 konkurskarantæne er opfyldt, herunder navnlig, om der foreligger groft uforsvarlig
 forretningsførelse i bestemmelsens forstand.
 Højesteret tiltræder, at der som anført af Sø- og Handelsretten ved vurderingen skal lægges
 vægt på As adfærd i både Y ApS og X ApS.
 Efter konkurslovens § 157, stk. 1, er det bl.a. en betingelse for konkurskarantæne, at den pågældende senere end et år før fristdagen har deltaget i ledelsen af den senere konkursramte virksomhed og på grund af groft uforsvarlig forretningsførelse må antages at være uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Efter lovens forarbejder er det en forudsætning for konkurskarantæne, at den groft uforsvarlige adfærd skal have fundet sted senere end et år før fristdagen. Som det fremgår af Højesterets kendelse af 13. januar 2016 (UfR 2016.1473), skal der foretages en helhedsvurdering af forretningsførelsen i den periode, hvor den pågældende har indgået i ledelsen, således at der ved vurderingen af, om der er udvist groft uforsvarlig adfærd i perioden mindre end et år før fristdagen, også lægges vægt på, om ledelsen har undladt at rette op på groft uforsvarlige forhold, der er udvist på et tidligere tidspunkt.
 Ledelseslånet
 Af den reviderede årsrapport for X for 2008/2009, som er underskrevet af A, fremgår, at der i
 strid med anpartsselskabslovens § 48 (nu selskabslovens § 210) var ydet et lån til selskabets
 direktør, og at tilgodehavendet hos ledelsen udgjorde 297.581 kr. Selskabets daværende
 revisor har forklaret, at han antog, at der var tale om hævninger på mellemregningskontoen,
 da der ikke var indbetalt eller afregnet skat. Også af årsrapporterne for 2009/2010, 2010/2011,
 2011/2012 og 2012/2013,


text:
som A ligeledes har underskrevet, fremgår, at der var ydet ulovlige
 lån til ledelsen, og parterne er enige om, at A først reagerede herpå, efter at han i november
 2013 fik varsel om tvangsbøder, hvis forholdet ikke blev berigtiget. Højesteret finder, at A
 ikke heroverfor har godtgjort, at der reelt var tale om udbetalt løn. Højesteret lægger derfor til
 grund, at der i strid med selskabslovgivningen har været ydet lån fra X til A, og at der ikke
 var rettet op på dette forhold, da konkursen indtrådte.
 Dispositioner over salgssummen for Ys anparter i Z ApS og den fortsatte drift af X
 Salgssummen på ca. 2,5 mio. kr. for Ys anparter i Z blev indsat på As private konto med
 845.313 kr. den 12. juli 2011 og med 1.656.814 kr. den 28. november 2011. Den 30.
 november 2011 overførte A de 845.313 kr. til X, og den 29. juni 2012 overførte han af den
 samlede salgssum yderligere 1 mio. kr. til X, efter at Z den 16. februar 2012 havde anlagt sag
 mod Y. De resterende 656.814 kr. blev afsat som løn til A i X. Der opstod herved et
 tilgodehavende for Y hos X på de ca. 2,5 mio. kr. X havde i flere år haft underskud og en
 negativ egenkapital. I årene frem til konkursen fortsatte A driften i X, hvor indtægterne var
 ganske beskedne, og der blev i X udbetalt løn til A og afholdt udgifter til to firmabiler,
 omkostninger til hjemmekontor, racercykel mv. Efter at Y ved Retten i Lyngbys dom af 23.
 november 2012 var blevet dømt til at betale Zs krav, etablerede A som beskrevet i Retten i
 Lyngbys dom af 22. december 2015 den personligt drevne virksomhed Q, hvor han i 2013 og
 2014 modtog honorarindtægter på i alt ca. 440.000 kr. for konsulentopgaver svarende til dem,
 der tidligere blev udført af X. Højesteret finder, at A må have indset, at X herved blev tømt
 for midler og blev ude af stand til at betale sin gæld til Y, som derfor ikke kunne betale Zs
 Højesteret tiltræder efter en helhedsvurdering, at As forretningsførelse i perioden frem til
 konkursen har været groft uforsvarlig, og at han som følge heraf må antages at være uegnet til
 at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed, og tiltræder derfor, at han er pålagt
 konkurskarantæne efter konkurslovens § 157.
 Højesteret har ved vurderingen navnlig lagt vægt på, at han ved sine dispositioner over salgssummen for Ys anparter i Z og ved den fortsatte drift af X som beskrevet ovenfor har tømt X og Y for midler samtidig med, at han kanaliserede indtægter uden om selskaberne. Højesteret
 har endvidere tillagt det en vis vægt, at der i en række år og helt frem til konkursen har været ulovlige ledelseslån til A fra X.
 Det kan under de foreliggende omstændigheder ikke føre til en anden vurdering, at hovedparten
 af de krav på 455.464,63 kr., der blev anmeldt i konkursboerne fra eksterne kreditorer,
 senere er indfriet som følge af de forlig, der


text:
er indgået i erstatningssagerne anlagt af konkursboerne
 og af Z mod A.
 Herefter, og da Højesteret ikke finder grundlag for at fastsætte konkurskarantæneperioden til
 mindre end to år, jf. konkurslovens § 158, stk. 1, 2. pkt., stadfæster Højesteret landsrettens
 kendelse. Karantæneperioden regnes fra endelig kendelse, dvs. Højesterets kendelse.
 Efter resultatet skal A betale sagsomkostninger for Højesteret i medfør af konkurslovens §
 165, stk. 1. Sagsomkostningerne skal betales til statskassen og fastsættes til 25.000 kr. til
 dækning af advokatudgift for Højesteret. A skal endvidere i medfør af konkurslovens § 165,
 stk. 2, erstatte statskassens udgifter i forbindelse med beskikkelse af advokat for ham. Disse
 udgifter fastsættes til dækning af advokat for Højesteret til 25.000 kr. A skal således i alt
 betale 50.000 kr. til statskassen.
 A skal erstatte statskassens udgifter for Højesteret med 50.000 kr.


text:
Fradragsret for erstatningsudgifter i selskabstømmersager – principiel dom i Højesteret | Forum Orientering
 Fradragsret for erstatningsudgifter i selskabstømmersager – principiel dom i Højesteret
 Højesteret har bestemt, at et revisionsselskab har fradragsret for erstatningsbeløb, som selskabet har betalt til dækning af statens skattekrav som følge af, at selskabet har været rådgiver for sælgere af overskudsselskaber, hvis midler køberne efterfølgende har tilegnet sig. Højesteret omgjorde dermed Østre Landsrets dom.
 Skatteministeriet havde af Østre Landsret fået medhold i, at de omhandlede erstatningsbeløb ikke var fradragsberettigede driftstab. Sagen var en prøvesag, hvor FSR-Danske revisorer derfor var med i sagen som støtte for revisor.
 Højesteret bestemte uden dissens, at erstatningspligten var opstået i forbindelse med udførelse af sædvanlige revisoropgaver. Revisorerne havde handlet simpelt uagtsomt. Derfor måtte de betalte erstatninger bedømmes som en normal driftsrisiko for en revisor. Dette driftstab var fradragsberettiget.
 Skatteministeriet havde det synspunkt, at staten som skadelidt ikke ville modtage fuld erstatning. Højesteret var uenig, fordi forholdet ikke bør være afhængig af, om det er staten eller en tredjemand, der er skadelidt.
 Det forventes, at dommen vil være retningsgivende ikke blot for andre revisorer, men også for advokater og pengeinstitutter, der har betalt erstatning i selskabstømmersager. Skatteministeriet vil udstede et genoptagelsescirkulære.
 Højesterets dom kan læses her http://www.domstol.dk/hojesteret/nyheder/Afgorelser/Pages/Skattefradragf...


text:
Skat.dk: Forældelse af krav på tilbagebetaling af moms og lønsumsafgift - lønsumsafgiftsgrundlag - løn til opsagte fritstillede medarbejdere
 04 Feb 2009 09:42
 14 Nov 2008 13:50
 06-01417
 Forældelse + Modregning og transport + Indbetaling og udbetaling samt rentegodtgørelse + Indberetning, regulering og efterangivelse
 Forældelse, krav på tilbagebetaling af moms, krav på tilbagebetaling af lønsumsafgift, lønsumsafgiftsgrundlag, løn, opsagte medarbejdere, fritstillede medarbejdere
 Forældelsesfristen for krav på tilbagebetaling af moms skal regnes fra forfaldstidspunktet for krav i henhold til de foreløbige ordinære afgiftsperioder i løbet af året og ikke fra forfaldstidspunktet for krav i henhold til den årlige efterregulering, jf. momsbekendtgørelsens § 16. Reguleringsbestemmelsen skal således ses som en korrektionsbestemmelse, der ikke har nogen selvstændig betydning i forbindelse med en genoptagelse, idet man på genoptagelsestidspunktet kender den korrekte omsætningsfordeling. Tilsvarende gælder for krav på tilbagebetaling af lønsumsafgift. Løn, som i opsigelsesperioden er udbetalt til opsagte, men fritstillede medarbejdere, skal betragtes som løn udbetalt til de pågældende, hvorfor lønnen skal indgå i grundlaget ved virksomhedens opgørelse af lønsummen, jf. lønsumsafgiftsbekendtgørelsens § 3, stk. 1.
 Lønsumsafgiftsbekendtgørelsen § 4
 Lov om ændring af skattestyrelsesloven og andre love § 6, stk. 4
 Momsvejledningen 2009-1 J.2.1.1.1
 Lønsumsafgiftsvejledningen 2009-1 C.4.1.3
 Lønsumsafgiftsvejledningen 2009-1 F.3
 Processuelle regler på SKATs område 2009-2 G.1.2.2
 Klagen vedrører spørgsmålet om forældelse af et krav på tilbagebetaling af moms og lønsumsafgift for perioden fra den 1. januar 1999 til den 31. december 2003 samt spørgsmålet om, hvorvidt løn til opsagte fritstillede medarbejdere skal indgå i lønsumsafgiftsgrundlaget.
 Skattecentrets afgørelse om forældelse af momskrav stadfæstes.
 Skattecentrets afgørelse om forældelse af krav på lønsumsafgift stadfæstes.
 Skattecentrets afgørelse om lønsumsafgiftsgrundlaget stadfæstes.
 Filialen H1 (herefter virksomheden) er den afregnende enhed i en fællesregistrering, der består af G1, G2 A/S, G3 (filial af G4 AB), G5 (filial af G6 AB) og G7 A/S.
 Virksomheden har både momspligtige aktiviteter og aktiviteter, der er lønsumsafgiftspligtige.
 1. Forældelse af momskrav
 I brev af 30. september 2004 anmodede virksomheden om tilbagebetaling af 1.074.511 kr. i moms for perioden fra den 1. januar 1999 til den 31. december 2003. Anmodningen blev modtaget af SKAT den 1. oktober 2004.
 Tilbagebetalingskravet skyldtes en ændring af virksomhedens delvise fradragsret som følge af SKAT's retningslinjer i SKM2004.464.TSS for beregning af pengeinstitutters delvise fradragsret efter momslovens § 38, stk. 1
 Indtil den 31. december 2000 afregnede virksomheden momstilsvaret månedsvis. Herefter overgik virksomheden til kvartalsvis afregning.
 Virksomhedens krav på tilbagebetaling af moms for perioder med angivelsesfrist før den 30. september 1999 er forældede efter den 5-årige forældelsesfrist i 1908-loven. Forældelse er derfor indtrådt for angivelsesperioderne fra januar 1999 til juni 1999.
 Virksomhedens krav på tilbagebetaling af moms for perioder med angivelsesfrist før den 30. september 2001 er forældede efter 3-års fristen i den dagældende skattestyrelseslovs § 35 B, stk. 2. Forældelse er derfor indtrådt for perioderne fra 3. kvartal 2000 til og med 2. kvartal 2001.
 Da kravet for år 2000 ikke kan opdeles på henholdsvis 1. og 2. halvår, accepterer skattecentret selskabets forslag om, at kravet fordeles forholdsmæssigt, således at 23.000 kr. henregnes til den del af kravet, der er forældet.
 Skattecentret


text:
har ved behandlingen af anmodningen fundet, at det fremsatte krav skal anses for begrundet i en ordinær genoptagelse, jf. dagældende skattestyrelseslovs § 35 B.
 Ifølge ikrafttrædelsesbestemmelserne i skattestyrelsesloven gælder den 3-årige forældelsesfrist i skattestyrelsesloven for anmodninger om genoptagelse af afgiftstilsvar, der indgives til myndighederne den 12. marts 2003 eller senere. Hvis anvendelsen af ikrafttrædelsesbestemmelsen i relation til lovens § 35 B er til ugunst for den afgiftspligtige, finder denne bestemmelse først anvendelse på afgiftstilsvar, hvor angivelsesperioden udløber den 1. juli 2000 eller senere. 1908-lovens 5-årige forældelsesfrist vil i disse tilfælde være gældende for angivelsesperioder før den 1. juli 2000.
 Virksomhedens anmodning om genoptagelse er fremsat i brev af 30. september 2004, der blev modtaget af skattecentret den 1. oktober 2004.
 Som begrundelse for at statuere, at den årlige og endelige regulering af de foreløbige angivelser, der har hjemmel i momsbekendtgørelsens § 16, ikke er omfattet af forældelsesreglerne, har skattecentret anført, at denne bestemmelse alene er en regnskabsbestemmelse i tilknytning til momsloven og ikke en særregel vedrørende frist og forældelse. Bestemmelsen kan således ikke anvendes til at vække perioder, der er forældede, til live igen. Bekendtgørelsens § 16 skal desuden ses i sammenhæng med momslovens § 56, stk. 3, hvorefter den indgående afgift i en periode er afgiften af virksomhedens fradragsberettigede indkøb i perioden.
 De forhold, der gjorde sig gældende i Vestre Landsrets dom vedrørende G8 A/S i SKM2005.182.VLR, er ikke sammenlignelige med forholdene i forbindelse med virksomhedens tilbagebetalingskrav. I dommen havde rederiet afholdt udgifter til etablering af opmarchafsnit og tilkørselsramper. Der var således tale om udgifter omfattet af investeringsgodebegrebet i momslovens §§ 43 og 44. Udgifterne var afholdt over en årrække. I forhold til forældelsesspørgsmålet udtalte landsretten, at forældelsen i forhold til de nævnte udgifter skulle regnes fra ibrugtagningstidspunktet.
 Landsretten henviser i sin afgørelse til § 17 (nuværende § 16) i den dagældende momsbekendtgørelse og til momslovens § 53, stk. 2 (nuværende § 56, stk. 2). Landsrettens inddragelse af disse bestemmelser er alene et udtryk for et ønske om at præcisere, hvilken fradragsprocent der skal anvendes på de berørte udgifter.
 Virksomhedens repræsentant har nedlagt påstand om, at tilbagebetalingskravet på moms for hele perioden fra den 1. januar 1999 til den 31. december 2003 ikke er forældet.
 Virksomheder med momspligtige og momsfrie aktiviteter har ret til delvis momsfradrag for fællesomkostninger, jf. momslovens § 38, stk. 1. Skatteministeren kan fastsætte nærmere regler for opgørelsen af den delvise fradragsret, jf. stk. 4. Bemyndigelsen er udnyttet i momsbekendtgørelsens § 16, hvoraf det direkte fremgår, at der løbende foretages et momsfradrag på baggrund af momsfradragsretten i det forrige år, og at der efter regnskabsårets udløb foretages en endelig regulering af momstilsvaret.
 Den endelig regulering hører enten til den sidste periode i det konkrete regnskabsår eller til den første periode i det efterfølgende regnskabsår. Vestre Landsret har i SKM2005.182.VLR vedrørende G8 A/S udtrykt det således:
 "Af principperne i den dagældende momsbekendtgørelses § 17 og § 53, stk. 2, følger, at det endelig momstilsvar i en situation som den foreliggende først opgøres ved udløbet af et regnskabsår


text:
eller en afgiftsperiode. Da den endelig vurdering af udgifternes art i relation til spørgsmålet om fuldt, delvist eller intet momsfradrag knytter sig til, hvorledes den momsbelagte ydelse rent faktisk anvendes i forhold til virksomhedens aktiviteter, kan der ikke foretages en endelig opgørelse af tilsvaret før tidligst på ibrugtagningstidspunktet. Der kan endvidere ikke foretages en korrekt og endelig opgørelse af tilsvaret før efter udløbet af det regnskabsår, hvor byggeriet er ibrugtaget, fordi den delvise fradragsret efter momslovens § 38 forudsætter beregning af en fradragsprocent baseret på virksomhedens omsætning i relation til momspligtig og momsfritaget aktivitet. [...]
 På denne baggrund kan forældelsesfristen vedrørende momstilsvaret for byggeriet i 1994-1996 efter forældelsesloven af 1908 § 1, nr. 4, jf. § 2, ikke anses for at løbe fra et tidligere tidspunkt end den 31. december 1996."
 SKAT's officielle holdning er således også, at momsbekendtgørelsens § 16 er et brud på de normale periodiseringsprincipper, hvorefter et momsfradrag hører til en given periode, jf. Procesvejledningen 2006-1, afsnit G.1.2.2, om ændringer på myndighedernes initiativ. Det er således kommunikeret klart til skatteforvaltningen, at korrektioner i henhold til momsbekendtgørelsens § 16 skal behandles anderledes i relation til frister end andre momsfradrag. Det var da også SKAT, der i sagen vedrørende G8 A/S påstod, at forældelsesfristen tidligst kunne indtræde ved udløbet af ibrugtagningsåret.
 Skattecentret har i den påklagede afgørelse tilkendegivet, at landsrettens dom vedrørende G8 A/S ikke kan tillægges vægt i den forelagte sag, da forholdene ikke er direkte sammenlignelige. Domstolssagen vedrørte således investeringsgoder som omhandlet i momslovens §§ 43 og 44 og ikke delvist fradrag efter momslovens § 38, stk. 1.
 Forholdene i den forelagte sag er imidlertid direkte sammenlignelige med forholdene i dommen. Uanset om der er tale om investeringsgoder eller ikke, skal det efter regnskabsårets udløb gøres op, hvor meget af momsen en given virksomhed kan fratrække, jf. momslovens § 38. Det er netop forældelse vedrørende denne bestemmelse, som landsretten forholdt sig til i sagen vedrørende G8 A/S. Virksomhedens endelige regulering af tilsvaret for 1999 kan således tidligst ske i forbindelse med den sidste angivelse for 1999, alternativt med den første angivelse i 2000.
 Virksomheden kan efter §§ 1 og 2 i 1908-loven fremsætte krav i 5 år fra den tid, hvor fordringen kunne kræves betalt. Virksomhedens fordring (forskellen mellem aconto-procenten og den endelige procent) kunne ikke kræves betalt før regnskabsårets udløb, uanset om omkostningerne var afholdt i januar 1999. Kravet for 1999 er derfor fremsat rettidigt, uanset om den endelige regulering af tilsvaret henregnes til den sidste periode i 1999 eller den første periode i 2000.
 For så vidt angår perioden fra den 1. januar 2001 til den 30. juni 2001, gør tilsvarende sig gældende. Det gør ingen forskel, at reglerne om genoptagelse nu fremgår af skatteforvaltningslovens § 31, stk. 2, og ikke af skattestyrelseslovens § 35 B. Den endelige regulering af momstilsvaret (forskellen mellem aconto-procenten og den endelige procent) foretages tidligst i den sidste periode i 2001 eller i den første periode i 2002. Genoptagelsesfristen udløber tidligst den 25. januar 2005, og genoptagelsesanmodningen er derfor fremsat


text:
rettidigt.
 Den ændring af fristreglerne, der blev vedtaget i maj 2003, giver en særlig situation vedrørende 2000. Ændringerne medførte, at der med tilbagevirkende kraft blev indført en 3-årig genoptagelsesfrist for perioder, hvor angivelsesfristen lå senere end 1. juli 2000. Tidligere perioder var omfattet af de tidligere regler om en 5-årig forældelsesfrist.
 Det er almindeligt antaget, at man ikke kan lovgive med tilbagevirkende kraft til ugunst for virksomheder og borgere. EF-Domstolen fastslog i sagen vedrørende Marks & Spencer, sag C-62/00, at effektivitetsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forvaltning er til hinder for en national lovgivning, der med tilbagevirkende kraft forkorter fristen for, hvornår der kan fremsættes krav om tilbagebetaling af moms. Dette skyldes blandt andet, at forældelsesfrister skal fastsættes forud af hensyn til deres formål om at tjene retssikkerheden, jf. dommens præmis 39.
 På den baggrund kan perioden fra den 1. juli 2000 til den 31. december 2000 genoptages på virksomhedens anmodning, da virksomheden har en beskyttet og berettiget forventning. Det er alene myndighederne, der er bundet af konsekvenserne af lov nr. 410 af 2. juni 2003.
 Ved brev af 3. december 2007 supplerede virksomhedens repræsentant klagen, idet det blandt andet blev gjort gældende, at skattecentrets afgørelse var udtryk for en praksis anlagt af Landsskatteretten.
 I SKM2005.266.LSR tilkendte retten en sparekasse momsfradrag efter momslovens § 38, stk. 1, for hele 1998. Kravet var indsendt den 22. august 2003 og ville efter skattecentrets synspunkt i den foreliggende sag have medført nægtet fradrag for den del af kravet, der lå længere tilbage end 3. kvartal 1998.
 I SKM2005.363.LSR fik et erhvervsrejsebureau tilkendt momsfradrag efter momslovens § 38, stk. 1, for hele 1995. Kravet var indsendt den 3. november 2000, og SKAT skulle have nægtet udbetaling for den del af kravet, der lå længere tilbage end 3. kvartal 1998.
 Allerede i 2005 afsagde Landsskatteretten en kendelse, der omhandler ovenstående forhold, jf. j.nr. 2-6-1666-0369. Virksomhedens repræsentant har søgt aktindsigt i sagen, hvilket dog ikke er imødekommet.
 Efter offentliggørelsen af Højesterets dom vedrørende G8 A/S i SKM2007.837.HR fremsendte virksomhedens repræsentant den 12. februar 2008 sine bemærkninger til dommen. Det anførtes således, at dommen ikke omhandler en situation som den foreliggende og derfor ikke kan tillægges vægt. Derimod findes Vestre Landsrets dom i SKM2005.182.VLR i samme sag fortsat at være udtryk for praksis vedrørende årsregulering af acontofradrag.
 G8 A/S, der både havde momspligtige og momsfrie aktiviteter, havde i forbindelse med opførelsen af fast ejendom til eget brug fratrukket momsen af byggeomkostningerne fuldt ud efter momslovens § 37, idet rederiet mente, at den faste ejendom alene anvendtes til momspligtige aktiviteter.
 Byggeriet blev påbegyndt i 1994 og afsluttet i 1996, og momsen af omkostningerne indgik i de periodiske momsangivelser i samme periode. I sommeren 2001 traf SKAT afgørelse om, at rederiet alene havde delvis fradragsret for momsen af byggeomkostningerne, fordi den faste ejendom efter SKAT's opfattelse blev benyttet til både momspligtige og momsfrie aktiviteter. SKAT opgjorde derfor forskellen mellem fuldt momsfradrag og delvis momsfradrag for de omkostninger, der var blevet afholdt tilbage fra 1994, og opkrævede beløbet.


text:
På det tidspunkt, hvor SKAT traf afgørelsen, var der en 5-årig genoptagelsesfrist. SKAT mente sig berettiget til at efterkræve moms, som rederiet havde fratrukket tilbage fra 1994, fordi den fast ejendom først blev taget i brug i 1996. Da den delvise fradragsret først kunne opgøres ved regnskabsårets udløb, det vil sige tidligst den 31. december 1996, mente SKAT, at man kunne efteropkræve indtil den 31. december 2001.
 Landsskatteretten og senere Landsretten gav SKAT medhold og var enige i SKAT's begrundelse. At genoptagelsesfristerne skal fortolkes på denne måde, når der er tale om omkostninger, der alene giver ret til delvis momsfradrag, fremgår da også af kendelser fra Landskatteretten, der tidligere er blevet påberåbt.
 Højesteret har imidlertid ændret landsrettens dom, men ses ikke at have underkendt dommen. Højesteret har derimod meget konkret begrundet hvorfor SKAT ikke kunne efteropkræve beløb, der reelt var fratrukket uden for den 5-årige forældelsesfrist.
 I dommen gør Højesteret sig således til talsmand for, at der ingen regel er om, at fradragsretten for et byggeri til eget brug først kan opgøres på ibrugtagningstidspunktet. Retten kommer frem til, at genoptagelsesfristerne i sådanne situationer løber fra det tidspunkt, hvor momsfradraget er angivet. G8 A/S får allerede af den grund fuldt medhold. Højesteret giver samtidig udtryk for, at de særlige regler vedrørende den endelig opgørelse af det delvise fradrag efter årets udløb ikke kan bruges til at 'genåbne' en periode uden for genoptagelsesfristen og 'omklassificere' en omkostning fra fuldt momsfradrag til delvist momsfradrag.
 Da Højesteret er underlagt forhandlingsprincippet, udtaler Højesteret (i modsætning til landsretten) sig ikke om, hvornår genoptagelsesfristen løber fra, hvis et delvist momsfradrag skal korrigeres, fordi det løbende a conto fradrag har været for højt eller for lavt i forhold til den endelig regulering, der beregnes efter regnskabsårets udløb. Dette skyldes, at G8 A/S' advokat nøje gjorde rede for, at dette netop ikke var situationen. G8 A/S' fradrag var opnået uretmæssigt og derfor forældet.
 Af momslovens § 38, stk. 1, fremgår det:
 "Stk. 1. For varer og ydelser, som en registreret virksomhed anvender både til fradragsberettigede formål efter § 37 og til andre formål i virksomheden, kan der foretages fradrag for den del af afgiften, der forholdsmæssigt svarer til omsætningen i den registreringspligtige del af virksomheden. [...]
 Stk. 4. Skatteministeren kan fastsætte nærmere regler for opgørelsen af den delvise fradragsret efter stk. 1 og stk. 2."
 Af § 16 i momsbekendtgørelsen fremgår det:
 "Ved beregningen af afgiftstilsvaret for den enkelte afgiftsperiode foretages i forbindelse med opgørelse af fradragsretten efter § 38, stk. 1, en foreløbig opgørelse af den del af afgiften på virksomhedens indkøb, der kan medregnes til den indgående afgift. Denne opgørelse foretages på grundlag af omsætningen i det foregående regnskabsår. Efter regnskabsårets udløb foretages en endelig opgørelsesregulering af afgiftstilsvaret. [...]"
 I momslovens § 57 er fastsat regler om afgiftsperioder (måneden eller kvartalet) og om frister for virksomhedernes indsendelse af angivelse for den enkelte afgiftsperiode.
 Landsskatteretten skal indledningsvis bemærke, at forældelsesreglerne i 1908-loven og i § 35 B, stk. 2, i den dagældende skattestyrelseslov finder anvendelse i den forelagte


text:
sag, jf. overgangsbestemmelserne i § 6, stk. 4, i lov nr. 410 af 2. juni 2003 om ændring af skattestyrelsesloven og andre love (ændring af fristreglerne på skatte- og afgiftsområdet mv.).
 Landsskatteretten kan tiltræde skattecentrets afgørelse om, at virksomhedens krav på tilbagebetaling af moms for angivelsesperioder fra januar måned 1999 til og med juni måned 1999 er forældet efter 1908-loven, medens krav for angivelsesperioderne fra 3. kvartal 2000 til og med 2. kvartal 2001 er forældet efter dagældende skattestyrelseslovs § 35 B, stk. 2. Retten kan ligeledes tiltræde, at virksomhedens krav for år 2000 fordeles forholdsmæssigt, således at 23.000 kr. henregnes til den forældede del af kravet.
 Det er således Landsskatterettens opfattelse, at forældelsesfristen for krav i henhold til reglerne om delvis fradrag i momslovens § 38, stk. 1, skal regnes fra forfaldstidspunktet for krav i henhold til de foreløbige ordinære afgiftsperioder som fastsat i momslovens § 57, jf. momsbekendtgørelsens § 16, 1. punktum, og ikke fra forfaldstidspunktet for krav i henhold til den årlige efterregulering af momstilsvaret for disse perioder, jf. momsbekendtgørelsens § 16, 2. punktum.
 Den årlige efterregulering i momsbekendtgørelsens § 16, 2. punktum, skal efter rettens opfattelse ses som en korrektionsbestemmelse, der i sagens natur ikke har nogen selvstændig betydning i relation til forældelsesreglerne, når først reguleringen er fortaget. I det omfang der er sket opfyldelse af krav på efterregulering af momstilsvaret på baggrund af den på det tidspunkt kendte omsætningsfordeling, må kravet herefter anses for bortfaldet.
 I tilfælde, hvor det efterfølgende har vist sig, at en virksomhed ikke har taget et tilstrækkeligt stort delvist momsfradrag, må virksomhedens krav anses for at bestå i et krav på tilbagebetaling af moms i henhold til de ordinære afgiftsperioder og ikke i et krav på efterregulering. Den omsætningsfordeling, der skal anvendes ved beregning af kravet i henhold til de ordinære afgiftsperioder, er således kendt på genoptagelsestidspunktet, hvorfor bestemmelsen om efterregulering ikke kommer til anvendelse.
 Til virksomhedens anbringende om, at der ved indsættelse af skattestyrelseslovens § 35 B blev lovgivet med tilbagevirkende kraft, skal retten bemærke, at det af ændringslovens ikrafttrædelsesbestemmelser fremgår, at den nævnte bestemmelse først kan finde anvendelse til ugunst for den afgiftspligtige i de tilfælde, hvor angivelsesperioden udløb den 1. juli 2000 eller senere, jf. § 6, stk. 4, i lov nr. 410 af 2. juni 2003 om ændring af skattestyrelsesloven.
 Da spørgsmålet om forældelse ikke var til særskilt behandling i SKM2005.266.LSR og SKM2005.363.LSR, er retten ikke enig med virksomheden i, at den påklagede afgørelse ændrer en praksis, som skulle have været anlagt i de nævnte kendelser. Derimod fremgår det af den ikke-offentliggjorte kendelse af 22. september 2005, j.nr. 2-6-1666-0369, som virksomheden har henvist til, at krav om betaling af moms og godtgjorte energiafgifter som følge af reguleringer foretaget i forbindelse med en omkvalificering af udgifterne i relation til fradragsretten forfalder på det tidspunkt, hvor afgiftstilsvaret for de enkelte kvartaler (afgiftsperioder) forfalder.
 Dermed stadsfæstes den påklagede afgørelse på dette punkt.
 2. Forældelse - krav på lønsumsafgift
 I brev af 30. september 2004 anmodede virksomhedens repræsentant om tilbagebetaling af