text:
de omhandlede år var 8,5 mio. kr., 7,6 mio. kr. og 11,6 mio. kr. Han har ikke tal på, hvor mange operationer hans omsætning angår. Med hensyn til klinikkens personale var der i 2007-2009 tilknyttet ca. 20 læger, der kom og arbejdede som selvstændigt erhvervsdrivende, og herudover var der 11-12 ansatte - sygeplejersker, rengøringspersonale m.v. Det var H2.1 A/S, der afholdt udgifterne til det faste personale. H1 ApS afholdt udgifterne til hans løn, operationsudstyret, forsikring for ham, faglitteratur, fri bil og telefon. Øvrige udgifter blev afholdt af H2.1 A/S.
 Han modtager ikke instruktion og er ikke under tilsyn, men arbejder som selvstændig læge. Hans arbejdsuge på klinikken er fuld tid, dvs. ca. 40 timer. Han udfører plastikkirurgiske operationer, herunder ... mv. Herudover administrerer han lidt i weekenden. Inden hans ansættelse på G4 ophørte i 2001, fik han ca. 500.000 kr. årligt i løn.
 Han blev fra 2011 ansat i H2.1 A/S på grund af denne sag, idet den tidligere konstruktion ikke blev godkendt. Han får de aftalte 240.000 kr. for at administrere selskabet.
 SR har forklaret blandt andet, at han er statsautoriseret revisor og har arbejdet hos R1 Statsautoriseret revisionsaktieselskab i 28 år, heraf 25 år som partner. Han har nu deponeret sin beskikkelse.
 Den månedlige betaling på 200.000 kr. fra H2.1 A/S til H1 ApS er i regnskabet en delmængde af posten løn og gager. De øvrige lægers honorarer er bogført som honorarudgifter, der er fratrukket bruttoresultatet. H1 ApS blev købt, mens A stadig var ansat på G4. Ideen med selskabet, der var ejet 100 % af A, var at drive en sideløbende virksomhed. Da H2.1 A/S skulle ejes af flere, blev der stiftet et nyt selskab. Han så ikke noget problem i den etablerede konstruktion. Der er ingen varige skattebesparelser ved konstruktionen. Det blev overvejet, om virksomheden skulle etableres i personligt regi under anvendelse af virksomhedsskatteordningen. Han mener ikke, at der er noget usædvanligt i, at der er anvendt flere selskaber i den foreliggende situation. Der vil ske en beskatning med 112,5 %, hvis Skatteministeriet får fuldt medhold i denne sag.
 H1 ApS afholdt udgiften til ansvarsforsikring, mens H2.1 A/S afholdt udgiften til forsikring af medarbejdere. Vederlaget på 2,4 mio. kr. svarer til ca. 25 % af omsætningen. Man har forsøgt at fastsætte en pris ud fra, hvad der i forhold til markedet var fornuftigt.
 Der er ikke mødereferater fra den mundtlige rådgivning, som A modtog fra statsautoriseret revisor OF ved etableringen af H2.1 A/S. Der er heller ingen skriftlige redegørelser. OF kommer stadig hos R1 en gang om ugen, så vidnet har været i løbende dialog med ham. Man nedtonede indtjeningen ved at lægge honorarerne over i H1 ApS, således at overskuddet i H2.1 A/S blev mindre.
 A har til støtte for den principale påstand anført, at han ikke er rette indkomstmodtager af de omhandlede vederlag, som H2.1 A/S har udbetalt til H1 ApS. Vederlagene tilkommer H1 ApS i henhold til den indgåede samarbejdskontrakt. Dansk skatteret er underlagt civilretten, og det er H1 ApS og ikke ham,


text:
der er aftalepart i henhold til den indgåede aftale. Der er ingen tvivl om, at de pågældende vederlag tilkommer H1 ApS civilretligt. Det er Skatteministeriet, der skal godtgøre, at der er grundlag for at se bort fra de civilretligt gældende aftaler, og det er således Skatteministeriet, der skal løfte bevisbyrden for, at der ikke er tale om selskabsindkomst. Skatteministeriet har ikke er løftet denne bevisbyrde.
 Der er ikke indgået nogen ansættelsesaftale om udførelse af det omhandlede operationsarbejde mellem A og H2.1 A/S, men en aftale om udførelse af ledelsesopgaver.
 A har - bortset fra sit virke som lønmodtager ved G4 - udøvet al sin virksomhed som speciallæge gennem H1 ApS. Selskabet har således samarbejdet med G1, G2 og andre privathospitaler.
 Baggrunden for indgåelse af samarbejdsaftalen var, at As virke som speciallæge også tidligere var sket via selskabet, hvorfor det var naturligt at fortsætte hermed. A ønskede endvidere at foretage opsparing i selskabet frem for i klinikken med henblik på mulige køb af andre virksomheder. Selskabet erhvervede en række driftsmidler ved G1s konkurs, herunder håndværktøj. Disse driftsmidler er nedskrevet til 0 kr. i selskabets regnskab, men anvendes fortsat ved selskabets udførelse af sine opgaver for klinikken. H1 ApS betaler endvidere erhvervsansvarsforsikringen for A.
 Vederlaget til H1 ApS er fastsat ud fra, at klinikken afholder personaleudgifter, lokaleudgifter mv. Den omsætning, som As eget arbejde via H1 ApS medførte for klinikken, var i de omhandlede år 8,5 mio. kr., 7,6 mio. kr. og 11,6 mio. kr.
 Størstedelen af kriterierne for, om der er tale om selvstændig virksomhed eller lønmodtagerforhold, jf. cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994 til personskatteloven, taler for, at der er tale om selvstændig virksomhed og ikke lønmodtagerforhold.
 Det vederlagte arbejde består i højt kvalificerede og specialiserede lægeydelser med plastikkirurgi. Hvis sådanne ydelser skulle præsteres af en lønmodtager, måtte det have til forudsætning, at arbejdsgiveren i tjenesteforholdet havde tilsvarende eller højere kvalifikationer, idet der ellers ikke var mulighed for at udøve de tilsyns- og instruktionsbeføjelser, som er karakteristisk for et lønmodtagerforhold. Der er ikke i nærværende sag tale om en sådan arbejdsgiver og - følgelig - ikke et sådant tjenesteforhold. A træffer selv alle beslutninger vedrørende patienten og operationerne, hvilket ikke er til hinder for, at virksomheden kan udøves i selskabsform.
 Virksomhed som speciallæge i plastikkirurgi kan utvivlsomt udøves i selskabsform civilretligt og skatteretligt. Dette gælder også for enkeltmandsvirksomheder, ligesom man kan drive enkeltmandsvirksomhed som konsulent eller advokat. Der er ikke hjemmel i dansk skatteret til at træffe en afgørelse som den omhandlede, hvorved speciallæger i plastikkirurgi forhindres i at drive virksomhed i selskabsform, idet man ser bort fra selskabsdannelsen og anser personen for rette indkomstmodtager. Ministeriets argumentation svarer til retsstillingen før UfR 1998.1314 H, hvor Højesteret tilsidesatte en årelang praksis, hvorefter kunstnere ikke kunne drive virksomhed i selskabsform. Det gør ingen forskel, at medkontrahenten i denne sag er et andet selskab ejet af A. Vederlagene mellem selskaberne må endvidere anses for at være ydet på markedsvilkår, jf. ligningslovens § 2.
 Hertil kommer, at der ikke ligger skattemæssige motiver bag

type: other


text:
aftalen mellem H1 ApS og H2.1 A/S. Der er ingen varig skattebesparelse for skatteyder ved selskabskonstruktionen. Der er tale om den samme midlertidige fordel som ved enhver selskabsdannelse eller anvendelse af den skattemæssige virksomhedsordning, nemlig at der kan foretages en opsparing og konsolidering i selskabet/virksomheden til en lavere skattesats, og således at der først sker beskatning som personlig indkomst, når midlerne udbetales.
 De foretagne indkomstansættelser har nærmest pønal karakter og kan i virkeligheden sidestilles med fiksering af lønvederlag til hovedaktionærdirektører. Landsskatteretten har for mange år siden afvist, at der er hjemmel hertil. Skatteministeren har i TfS 1997.80 redegjort for den administrative praksis om lønfiksering i hovedaktionærforhold og præciseret, at der som absolut overvejende hovedregel ikke skal foretages lønfiksering, jf. tilsvarende Den juridiske vejledning 2014-2 afsnit C.B.3.7.
 Uanset faste månedlige honorarer, opsigelsesvarsel, arbejde for en enkelt hvervgiver og dennes afholdelse af en betydelig del af de med udførelsen af arbejdsopgaverne forbundne omkostninger er karakteristisk for de fleste lønmodtagerforhold, kan det ikke lægges til grund, at de nævnte forhold - hver for sig eller tilsammen - ikke kan forekomme ved samarbejdsaftaler mellem to selskaber, således som tilfældet er i nærværende sag.
 Det må også lægges til grund, at H1 ApS med indgåelsen af samarbejdskontrakten har påtaget sig et betydeligt ansvar for aftalens overholdelse i form af levering af højt kvalificerede lægeydelser af en forventet standard, og at A ikke har været afskåret fra at levere tilsvarende ydelser til andre (selv om det rent faktisk ikke er sket i de omhandlede år).
 Såfremt Skatteministeriet gives medhold, vil dette derfor kunne resultere i, at skattemyndighederne vil kunne underkende et betragteligt antal samarbejdsaftaler af tilsvarende art, f.eks. inden for de liberale erhverv, hvor skatteyderne i stedet for at vælge virksomhedsordningen eller kapitalafkastordningen har valgt at udøve virksomhed i selskabsform.
 Der er ingen hensyn eller hjemmel til at tilsidesætte en i øvrigt fuldt ud lovlig og gældende selskabsdannelse i dette tilfælde.
 A har endvidere bestridt forhøjelsen beløbsmæssigt.
 Til støtte for den subsidiære hjemvisningspåstand er det anført, at såfremt retten finder, at A ikke skal beskattes af 2,2 mio. kr. om året, men af et mindre beløb, skal sagen hjemvises til ligningsmyndighederne til udøvelse af den beløbsmæssige opgørelse.
 Skatteministeriet har til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand anført, at A er rette indkomstmodtager af de i H1 ApS indtægtsførte honorarer på 2,2 mio. kr. for hvert af indkomstårene 2007-2009.
 Højesteret har fastslået, at lønmodtagere ikke kan sætte sig selv på aktier, jf. SKM2002.154.HR og SKM2008.163.HR. Honorarerne udgør vederlag for As personlige arbejde i et tjenesteforhold og dermed lønindkomst i skattemæssig henseende. Dette skyldes grundlæggende,
 As arbejde for H2.1 A/S blev udført for hospitalets regning og risiko og ikke for egen regning og risiko. Der henvises også til,
 A udelukkende har udført behandlinger for H2.1 A/S, at hospitalet har betalt en fast, månedlig ydelse som vederlag for det arbejde, A har udført,
 dette vederlag er nettovederlag, og
 der er aftalt et opsigelsesvarsel.
 Disse omstændigheder medfører, at A er lønmodtager, jf. også punkt 3.1.1 i cirkulære nr. 129 af 4.


text:
juli 1994 til personskatteloven.
 Hverken H1 ApS eller A har således båret en sådan økonomisk risiko eller haft en sådan kontrol og et sådant ansvar, som kan sidestilles med, hvad en selvstændig erhvervsdrivende påtager sig.
 Det er A, der skal dokumentere, at de honorarer, som hans selskab, H1 ApS, har fået udbetalt fra H2.1 A/S, som han kontrollerer, og hvori han er direktør og bestyrelsesmedlem, ikke er vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold. Som følge af interessefællesskabet mellem ham og selskaberne er hans bevisbyrde skærpet, jf. SKM2007.445.HR. A har ikke løftet denne bevisbyrde.
 Vedrørende de angivne kriterier for tjenesteforhold har Skatteministeriet uddybende anført:
 H2.1 A/S har afholdt samtlige omkostninger forbundet med behandlingerne, herunder udgifter til lokaleleje, udstyr, materialer m.v., ligesom H2.1 A/S må formodes at have sørget for det yderligere personale, der var nødvendigt for arbejdets udførelse. A har således ikke selv afholdt udgifter til de nødvendige faciliteter, materialer eller medarbejdere - ej heller af administrativ karakter. Udgifterne afholdt af H1 ApS i forbindelse med arbejdet har været begrænset til det sædvanlige for ansatte læger og fører således ikke til, at A kan anses for selvstændig.
 Hertil kommer, at det er hospitalet, der har kontakten til patienterne, og som står for alt det administrative arbejde i forhold til dem. Hvis en patient udebliver, ikke overholder sin betalingsforpligtigelse mv., lider hverken H1 ApS eller A et tab herved.
 Det er endvidere hospitalet, der ejer det udstyr, der skal benyttes til at foretage de plastikkirurgiske behandlinger. Det er dermed hospitalet, der bærer risikoen for at måtte afholde udgifter uden at være sikret en indtægt.
 I de omtvistede indkomstår har A udelukkende udført behandlinger for H2.1 A/S, hvilket også afspejles i indtægterne, som - når bortses fra det honorar han har oppebåret direkte fra H2.1 A/S - udelukkende kommer fra H1 ApS, der alene udførte behandlinger for H2.1 A/S. H1 ApS har ikke haft uafhængige hvervgivere.
 Som vederlag for det arbejde, A har udført for H2.1 A/S, har hospitalet betalt en fast, månedlig ydelse, som det er almindeligt i lønmodtagerforhold. Vederlaget erlægges og beregnes således ikke efter regning, hvilket omvendt ville have været sædvanligt for selvstændige erhvervsdrivende.
 Ingen af As indsigelser fører til, at H1 ApS kan anses for rette indkomstmodtager af honorarerne.
 Det bestrides, at der ved honorarfastsættelsen skulle have været taget højde for de af H2.1 A/S afholdte udgifter. Dette fremgår hverken af de fremlagte aftaler eller forholdene i øvrigt. Det ligger uanset dette fast, at vederlaget er et nettovederlag. H1 ApS har således ikke løbet nogen risici ved arrangementet.
 As oplysninger om, at H1 ApS har erhvervet en række driftsmidler ved G1s konkurs, herunder håndværktøj, bestrides som udokumenteret. Konkursen indtrådte 13-15 år før de omtvistede indkomstår, og værdien af de pågældende driftsmidler må derfor være meget beskeden, jf. også at disse efter det oplyste er nedskrevet til 0 kr. i selskabets regnskab.
 Det forhold, at H1 ApS angiveligt har afholdt udgifter til en erhvervsansvarsforsikring i de pågældende indkomstår, fører heller ikke til, at der ikke er tale om et lønmodtagerforhold.


text:
Forholdet er uden betydning for sagen, og A har endvidere ikke fremlagt dokumentation herfor, men alene fremlagt en police af 1. december 2011, som er indgået mellem H2.1x ApS (som var H2.1 A/S' registrerede navn frem til den 24. august 2005) og G5 Forsikring.
 Det er korrekt, at en speciallægevirksomhed både civilretligt og skatteretligt kan udøves i selskabsform, men A overser imidlertid, at speciallægevirksomheden udøves i selskabsform, nemlig i H2.1 A/S. A ønsker, at der skal være to selskaber, der udøver aktiviteten.
 Det er ikke korrekt, at de foretagne indkomstansættelser får en "nærmest pønal karakter" og kan sidestilles med lønfiksering. Der sker alene en beskatning i overensstemmelse med de konstruktioner, som A er eneansvarlig for.
 B-2621-13 (Omgørelse og betalingskorrektion)
 Skatteministeriet har vedrørende spørgsmålet om omgørelse til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand overordnet gjort gældende, at H1 ApS ikke har løftet den selskabet påhvilende bevisbyrde for, at betingelserne for omgørelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, er opfyldt.
 I det omfang en skatteansættelse hviler på en privatretlig disposition, kan det alene tillades, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for skatteansættelsen (omgørelse), hvis H1 ApS kan dokumentere, at bl.a. følgende to betingelser er opfyldt:
 H1 ApS har ikke dokumenteret, at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1 og nr. 2, er opfyldt.
 H1 ApS har således ikke dokumenteret, at dispositionen, hvorved honorarindtægterne fra H2.1 A/S blev udbetalt til H1 ApS, ikke i overvejende grad har været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter, jf. § 29, stk. 1, nr. 1.
 A var som fastslået af Landsskatteretten rette indkomstmodtager af honorarerne udbetalt til H1 ApS for indkomstårene 2007-2009. Det udbetalte honorar fra H2.1 A/S til H1 ApS på 2,4 mio. kr. er løn til A, idet det er hans arbejde, der begrunder indtægterne.
 A har i de omtvistede indkomstår alene modtaget 200.000 kr. i løn årligt fra H1 ApS og ca. 241.000 kr. årligt fra H2.1 A/S i kraft af sin egenskab af direktør i selskabet. En løn på 200.000 kr. eller 441.000 kr. er ekstremt lav for en person med As lægefaglige kvalifikationer, og han har efter egen oplysning ydet en "fuldtidsindsats". Der er altså tale om en usædvanlig aftale med den meget lave løn.
 Også af den grund skal det lægges til grund, at beslutningen om at lade honoraret tilgå selskabet har været båret af hensynet til at udskyde skatter. I hvert fald har A ikke løftet den ham påhvilende bevisbyrde for, at dette ikke er tilfældet.
 Omgørelse af dispositioner i forbindelse med, hvem der er rette indkomstmodtager, bliver normalt ikke tilladt, jf. SKATs juridiske vejledning 2014-2, afsnit A.A.14.1.2, og der er i nærværende sag ikke grundlag for at fravige dette udgangspunkt.
 Selskabsbeskatningen i H1 ApS er lavere end den personbeskatning, der ville være sket, såfremt honorarerne var tilgået A som rette indkomstmodtager. Der er derfor utvivlsomt sket en udskydelse af skatten.
 Det er uden betydning, om A ville være blevet udbyttebeskattet, såfremt selskabet havde valgt at udbetale midlerne.
 H1 ApS har heller


text:
ikke dokumenteret, at dispositionen utvivlsomt har haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige.
 Det er klart, at honorarerne er løn for As arbejde i H2.1 A/S og ikke for arbejde for H1 ApS, og at den løn, han har fået fra H1 ApS, er langt mindre end den løn, læger med tilsvarende kvalifikationer som hans, oppebærer. H1 ApS har dermed ikke dokumenteret, at det er utvivlsomt, at den foretagne disposition har haft en utilsigtet væsentlig skattemæssig virkning.
 Skatteministeriet har vedrørende spørgsmålet om betalingskorrektion til støtte for den nedlagte påstand overordnet gjort gældende, at H1 ApS ikke opfylder betingelserne for betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5. Det skyldes for det første, at skattemyndighedernes afgørelse af, at A var rette indkomstmodtager af honorarerne udbetalt til H1 ApS for indkomstårene 2007-2009 ikke er en primær korrektion, der er sket med hjemmel i ligningslovens § 2, stk. 1. For det andet resulterer korrektionen under alle omstændigheder ikke i sekundære justeringer, der kan betalingskorrigeres i medfør af § 2, stk. 5.
 Ved betalingskorrektion kan interesseforbundne parter, hvor en indbyrdes betaling er bragt i overensstemmelse med armslængdeprisen, undgå skattemæssige følgeændringer heraf ved at efterbetale prisforskellen, så den skattemæssige indkomstfordeling bringes i overensstemmelse med den faktiske. Afgørende for adgangen til betalingskorrektion er, om der er foretaget en primær korrektion, der har resulteret i en korresponderende korrektion, og som kan korrigeres ved en sekundær justering.
 Efter ligningslovens § 2, stk. 5, er det således en betingelse for at opnå betalingskorrektion, at skattemyndighederne har foretaget en primær korrektion efter § 2, stk. 1, og at denne har resulteret i yderligere sekundære følgeændringer.
 Bestemmelsen i ligningslovens § 2 regulerer alene forholdet mellem de to interesseforbundne parter, hvis kontrollerede transaktion SKAT undersøger. Betalingskorrektion sker efter bestemmelsen i anledning af ændringer af den kontrollerede transaktion og omfatter således alene den kontrollerede transaktions to parter. Der er ikke hjemmel til at inddrage 3. mands forhold, herunder at en 3. mand "nyder" godt af, at der skattemæssigt sker en primær korrektion af en disposition mellem to andre (interesseforbundne) parter.
 Der er således kun mulighed for at undgå sekundære følgevirkninger hos en af de to aftaleparter, som er genstand for den primære korrektion.
 Betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5, forudsætter for det første, at skattemyndighederne ved en primær korrektion har foretaget en skatteansættelse efter § 2, stk. 1.
 Efter ordlyden af § 2, stk. 1, er der to betingelser. Det første krav er, at der er tale om en kontrolleret transaktion. Det andet krav er, at priser og vilkår ikke er på armslængdevilkår.
 SKAT har ikke foretaget en korrektion af de af H2.1 A/S udbetalte honorarers størrelse eller vilkårene i forbindelse med udbetalingerne i medfør af ligningslovens § 2, stk. 1. Der er således ikke tale om, at SKAT har fundet, at aflønningen for det af A udførte arbejde var højere eller lavere end den løn, der ville være udbetalt mellem uafhængige parter. Der er heller ikke tale om, at SKAT har anfægtet, at aftalerne ikke i øvrigt skulle


text:
være indgået på markedsvilkår. Da myndighederne dermed ikke har foretaget en korrektion af priser og vilkår efter ligningslovens § 2, stk. 1, kan H1 ApS ikke foretage betalingskorrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5.
 Det følger af praksis, at en ændring af ansættelsen ud fra et rette indkomstmodtagersynspunkt ikke er omfattet af ligningslovens § 2, jf. bl.a. SKM2001.38.LSR og SKM2006.45.ØLR. Når Landsskatteretten i sin kendelse finder, at der kan ske betalingskorrektion, skyldes dette ifølge begrundelsen alene en fortolkning af SKM2012.221.HR, der vedrører en rette indkomstmodtagersag. Landsskatteretten anfører, at SKM2012.221.HR henviser til SKM2012.92.HR, der igen henviser til lovmotiverne til ligningslovens § 2.
 Det kan hverken udledes af Højesterets præmisser i SKM2012.221.HR eller SKM2012.92.HR, at spørgsmålet om rette indkomstmodtager skulle være omfattet af ligningslovens § 2. Begge Højesteretssager vedrørte anvendelsesområdet for den forlængede ligningsfrist i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5, og ikke direkte, hvad der er omfattet af ligningslovens § 2.
 I SKM2012.92.HR, der ikke angår en rette indkomstmodtagersituation, fremkommer Højesteret med et obiter dictum, hvor det bl.a. anføres: "Korrektionsadgangen omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen, herunder også f.eks. forfaldstid, periodisering af renter og kurstab samt den retlige kvalifikation af transaktionen." Med anvendelsen af ordene "øvrige vilkår" holder Højesteret fast ved, hvad ligningslovens § 2 vedrører, nemlig en korrektion af priser og vilkår. Det understreges af sætningens kommasætning, at ordet "herunder" refererer til "alle" økonomiske elementer og øvrige "vilkår" af relevans for beskatningen. Det gælder også formuleringen "den retlige kvalifikation af transaktionen", idet der ikke er komma foran ordet "samt".
 Højesteret omtaler i præmisserne, herunder i sit obiter dictum, alene vilkårsdispositioner og ikke korrektioner af rette indkomstmodtager. Afgørelsens præmisser viser ikke, at Højesteret mener, at sager om rette indkomstmodtager er omfattet af ligningslovens § 2.
 I SKM2012.221.HR var der for Højesteret enighed mellem parterne om, at korrektionen af rette indkomstmodtager ikke var omfattet af ligningslovens § 2. Parternes fælles vurdering blev ikke tilsidesat af Højesteret. Spørgsmålet i sagen var alene, om SKAT havde været berettiget til at ændre hovedaktionærens skattemæssige indkomst i medfør af den dagældende forlængede ligningsfrist i skattestyrelseslovens § 34, stk. 4 (nu skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5). Højesteret henviser i afgørelsens præmisser til Højesterets dom af 2. februar 2012, SKM2012.92.HR og gentager herefter denne afgørelses femte afsnit vedrørende 6 års-fristen, hvor Højesteret afgjorde fristspørgsmålet uden en henvisning til ligningslovens § 2, jf. ovenfor. Højesteret henviser derimod ikke til Højesterets obiter dictum vedrørende ligningslovens § 2 i sjette afsnit i SKLM2012.92.HR.
 Der er således hverken i SKM2012.92.HR eller SKM2012.221.HR støtte for Landsskatterettens synspunkt om, at sager om rette indkomstmodtager er omfattet af ligningslovens § 2.
 Hvis landsretten måtte finde, at skattemyndighedernes afgørelse af, at A var rette indkomstmodtager af honorarerne er en primær korrektion efter ligningslovens § 2, stk. 1, resulterer denne korrektion ikke i en sekundær justering, der kan betalingskorrigeres i medfør af § 2, stk. 5. Også af den grund opfylder H1 ApS ikke betingelserne for betalingskorrektion.
 H2.1 A/S har udbetalt 2,4 mio. kr. til H1 ApS for hvert af indkomstårene 2007, 2008


text:
og 2009. I forholdet mellem de to selskaber er der ikke foretaget en ændret ansættelse af hverken H2.1 A/S eller H1 ApS' skattepligtige indkomst i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1. Der er således ikke foretaget nogen primær korrektion, og der er som følge heraf ej heller nogen sekundære justeringer.
 Selv hvis landsretten er enig med H1 ApS i, at det forhold, at skattemyndighederne har anset A for rette indkomstmodtager af honorarerne udbetalt af H2.1 A/S, er en primær korrektion omfattet af § 2, stk. 1, finder § 2, stk. 5, ikke anvendelse. A er blevet beskattet af den løn, han har oppebåret, og H2.1 A/S er ligeledes blevet indrømmet et fradrag for en lønudgift på 2,4 mio. kr. Det bestrides ikke, at lønnen og vilkårene er på markedsvilkår. Ansættelsen af den skattepligtige indkomst hos A har således ikke medført nogen yderligere følgeændringer/sekundære justeringer hos H2.1 A/S i form af tilskud, udlodning mv., som i medfør af § 2, stk. 5, ville kunne undgås ved, at selskabet forpligtede sig til betaling. H1 ApS kan naturligvis ikke opnå betalingskorrektion vedrørende et forhold, som selskabet ikke er part i.
 I det indbyrdes forhold mellem H1 ApS og A er der ikke foretaget nogen primære korrektioner af parternes indkomst. Skattemyndighederne har således ikke foretaget nogen korrektion af den løn på 200.000 kr., som H1 ApS har udbetalt til A for hvert af de tre indkomstår. Der er enighed om, at beløbet er skattepligtigt. Differencebeløbet på 2,2 mio. kr., er i skattemæssig henseende et tilskud fra A til H1 ApS, der er skattepligtigt i medfør af statsskattelovens § 4. Der er enighed om, at tilskuddet er skattepligtigt. Da der ikke er foretaget en primær korrektion, er der heller ikke nogen sekundære følgevirkninger, der kan korrigeres for. Også af den grund kan H1 ApS ikke undgå tilskudsbeskatningen ved at forpligte sig til (tilbage) betaling af honorarerne.
 H1 ApS har til støtte om sin principale påstand om omgørelse anført, at betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29 er opfyldt. Det er således forkert, at Landsskatteretten har fundet, at H1 ApS er uberettiget til at anvende reglerne om skattemæssig omgørelse under henvisning til, at den pågældende disposition i overvejende grad har været båret af hensynet til at spare eller udskyde skatter jf. skatteforvaltningslovens § 29 stk. 1, nr. 1.
 Der er ingen varig skattebesparelse for skatteyder ved den pågældende selskabskonstruktion. Der er tale om den samme midlertidige fordel som ved enhver selskabsdannelse eller anvendelse af den skattemæssige virksomhedsordning, nemlig at kunne foretage en opsparing og konsolidering i selskabet/virksomheden til en lavere skattesats, således at der først sker beskatning som personlig indkomst, når midlerne udbetales.
 Der er ingen hensyn eller hjemmel til at nægte omgørelse, fordi der er anvendt en i øvrigt fuldt lovlig og gældende selskabsdannelse i dette tilfælde.
 De øvrige betingelser for omgørelse, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2-5, er også opfyldt, herunder betingelsen om, at der er indtrådt utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige. Nægtelse af omgørelse i denne sag indebærer, at


text:
samme indkomst bliver underkastet dobbelt beskatning - først både personbeskatning og selskabsbeskatning, senere personbeskatning, når den selskabsbeskattede indkomst udloddes. Dette er utvivlsomt en væsentlig, utilsigtet skattemæssig virkning af den "fejlagtige" indkomstplacering.
 Muligheden for omgørelse forudsætter ikke nødvendigvis, at der er identitet mellem parterne i den oprindelige privatretlige disposition og parterne i den tilladte ændrede disposition, jf. Den juridiske vejledning 2014-2 A.A.14.1.1. Det er endvidere fastslået bl.a. i SKM2013.133.BR, at reglerne om omgørelse i § 29 kan finde anvendelse i sager om rette indkomstmodtager.
 Vedrørende den subsidiære påstand om betalingskorrektion har H1 ApS anført, at påstanden indebærer, at der i overensstemmelse med Landsskatterettens kendelse kan ske betalingskorrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5. Landsskatteretten er nået frem til dette resultat både i denne sag og i en anden kendelse af 7. januar 2013. Landsskatterettens afgørelse i denne sag er således ikke en enkeltstående afgørelse, men udtryk for fast administrativ praksis. Resultatet i Landsskatterettens kendelse støttes endvidere af SKM2012.92.HR, SKM2012.221.HR og SKM2014.504.HR.
 Højesteret tog direkte stilling til spørgsmålet i SKM2012.92.HR, hvor Højesteret fandt, at korrektionsadgangen i § 2 omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatning samt den retlige kvalifikation af transaktionen. I denne dom fremkom Højesteret - efter at have tiltrådt, at 6 års-fristen i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5, omfatter enhver ansættelsesændring vedrørende de pågældende skattepligtiges kontrollerede transaktioner - med et obiter dictum vedrørende ligningslovens § 2, stk. 1, hvor det bl.a. blev fastslået:
 Korrektionsadgangen omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen, herunder også f.eks. forfaldstid, periodisering af renter og kurstab samt den retlige kvalifikation af transaktionen. En aftale om lån på nulkupon-vilkår indgået mellem interesseforbundne parter med tilbagevirkende kraft vil således kunne korrigeres af skattemyndighederne med hjemmel i ligningslovens § 2, stk. 1.
 Korrektioner med rette indkomstmodtager falder inden for det således af Højesteret fastsatte område for ligningslovens § 2, hvilket også blev fastslået i SKM2012.221.HR. Dette gælder uanset, om man sætter komma før "samt" eller ej. Højesteret har således taget stilling til det foreliggende tilfælde, uanset om passussen med "den retlige kvalifikation" af transaktionen er et med alle økonomiske elementer og øvrige vilkår sidestillet led, eller om den retlige kvalifikation af transaktionen er en undergruppe til alle økonomiske elementer og øvrige vilkår.
 Korrektioner med rette indkomstmodtager må anses for at være omfattet af ordlyden i begge tilfælde. Når transaktionen er omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1, kan der ske korrektion efter stk. 5.
 Skatteministeriets fortolkning, hvorefter "den retlige kvalifikation" kun anses for at være en undergruppe til "vilkår", er hverken sprogligt eller retligt korrekt.
 Højesterets dom i SKM2012.92.HR blev fulgt op af to følgende højesteretsdomme, SKM2012.221.HR om den forlængede ansættelsesfrist i relation til sager om rette indkomstmodtager og SKM2014.504.HR om ansættelsesfristen i relation til beskatning af fri bil hos en hovedaktionær.
 Området for betalingskorrektioner i ligningslovens § 2, stk. 5, jf. stk. 1, skal afgrænses på samme måde som skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5, jf. begge bestemmelsers sammenhæng med skattekontrollovens § 3 B. Det bestrides således, at adgangen til korrektion


text:
efter ligningslovens § 2, stk. 5, jf. stk. 1, er snævrere end adgangen til at anvende den forlængede ligningsfrist i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5, som anført af Skatteministeriet.
 Det er den fremherskende opfattelse i den juridiske teori, at Højesteret har taget stilling til, at ligningslovens § 2 også omfatter sager om rette indkomstmodtager, jf. herved Jan Pedersen i Revision & Regnskabsvæsen nr. 10 2012 og i Revision & Regnskabsvæsen nr. 2 2014, Aage Michelsen i Revision & Regnskabsvæsen nr. 1 2013 SM 2, Lena Engdahl i SR-Skat 4/2012 side 249ff og Tommy V. Christiansen og Bodil Christiansen i TfS 2013.199 samt Kaspar Bastian, Omgørelse side 54-63.
 Med hensyn til selve gennemførelsen af omgørelse eller betalingskorrektion har H1 ApS anført, at landsretten alene skal tage stilling, om der er hjemmel til at foretage omgørelse henholdsvis betalingskorrektion. Der skal under alle omstændigheder ske en efterfølgende behandling hos SKAT, hvor omgørelsen/betalingskorrektion gennemføres, og hvor der sker en ændret ligningsmæssig behandling af den skattepligtige indkomst, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det foreligger principielt to måder, som omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 kan finde sted på i nærværende sag. Principalt ønskes en omgørelse efter § 29, hvor H1 ApS forpligter sig til at betale de modtagne beløb på 2,2 mio. kr. pr. år tilbage til H2.1 A/S. Subsidiært ønsker H1 ApS en omgørelse efter § 29 (svarende til resultatet i Landsskatterettens kendelse, der dog begrundes med ligningslovens § 2, stk. 5), hvor selskabet forpligter sig til at betale de modtagne beløb på 2,2 mio. kr. pr år til A. Både den principale og den subsidiære model ønskes prøvet i retssagen.
 I det første tilfælde vil beskatningen både af personen og af H1 ApS blive elimineret og opsparingen vil finde sted i H2.1 ApS. I det andet tilfælde vil tilskudsbeskatningen af H1 ApS blive elimineret, mens A vil blive beskattet.
 Efter ligningsloven § 2, stk. 5, kan der ske betalingskorrektion således, at sekundære korrektioner elimineres. Den primære korrektion består i, at personen og ikke selskabet er anset for rette indkomstmodtager. Den sekundære korrektion består i, at H1 ApS anses for at have modtaget et skattemæssigt tilskud. Ved betalingskorrektion i overensstemmelse med Landsskatterettens kendelse elimineres den sekundære korrektion, mens den primære korrektion opretholdes.
 A er eneejer af H1 ApS og gennem H2 ApS endvidere eneejer af H2.1 A/S. Det fremgår af samarbejdskontrakten af 30. juli 2001, at H1 ApS skal foretage plastikkirurgiske operationer for H2.1 A/S, idet H1 ApS stiller speciallæge A til rådighed for H2.1 A/S. H1 ApS er i henhold til aftalen forpligtet til at udføre alle aktuelle operationer og al lægefaglig rådgivning, der falder inden for det plastikkirurgiske område. Der er i kontrakten aftalt et årligt honorar, der skal erlægges månedsvis bagud, og det er fastsat, at kontrakten kan opsiges af parterne med 6 måneders varsel. Der blev samtidig med samarbejdskontrakten indgået en direktørkontrakt mellem H2.1 A/S og A, hvorefter det påhviler ham at lede selskabets drift for en årlig løn på 240.000 kr.
 H2.1 A/S har i 2007-2009 månedligt


text:
betalt 200.000 kr. til H1 ApS for As arbejde i henhold til samarbejdskontrakten. H1 ApS har således årligt modtaget 2,4 mio. kr., der udgør hele selskabets omsætning i de tre år. H1 ApS har i hvert af årene betalt A 200.000 kr. for det udførte arbejde.
 Det må efter bevisførelsen, herunder As forklaring, lægges til grund, at A i alle tre år anvendte sin fulde arbejdskraft i H2.1 A/S, og at hverken han eller H1 ApS havde andre hvervgivere. Det må endvidere lægges til grund, at H2.1 A/S har afholdt omkostningerne ved As lægelige behandlinger, herunder omkostninger til lokaler, personale, materialer m.v.
 Efter en samlet vurdering af kriterierne i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994 om personskatteloven finder landsretten, at de honorarer, der i de omhandlede indkomstår er udbetalt fra H2.1 A/S i henhold til samarbejdskontrakten, må anses for vederlag for As personlige arbejde i et tjenesteforhold til H2.1 A/S. Landsretten har herved lagt vægt på, at der er tale om en løbende arbejdsydelse, som har karakter af fuldtidsbeskæftigelse, og med aftalt opsigelsesvarsel. Der er endvidere lagt vægt på, at vederlaget for arbejdet har karakter af en fast månedsløn, og at H2.1 A/S har afholdt omkostningerne i forbindelse med arbejdets udførelse, således at arbejdet blev udført for H2.1 A/S' regning og risiko. Der er endelig lagt vægt på, at der i de tre år ikke har været andre hvervgivere.
 Det arbejde, som A udførte i henhold til samarbejdskontrakten, må således skattemæssigt anses for udført af ham som lønmodtager, og A er derfor rette indkomstmodtager af vederlagene fra H2.1 A/S.
 Idet der efter sagens oplysninger ikke findes grundlag for at hjemvise sagen til lignings-myndighederne, tager landsretten herefter Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 B-2612-13 (Omgørelse/betalingskorrektion)
 Efter skattestyrelseslovens § 29, stk. 1, nr. 1, er det en betingelse for tilladelse til omgørelse, at dispositionen ikke i overvejende grad må have været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter. Det fremgår af forarbejderne til den tidligere bestemmelse i skattestyrelseslovens § 37 C, at betingelsen i nr. 1 indebærer, at adgangen til omgørelse begrænses til dispositioner, der primært er båret af andre hensyn end skattebesparende eller skatteudskydende. Det fremgår endvidere, at det påhviler den skattepligtige at dokumentere, at betingelserne for omgørelse er opfyldt.
 A er som fastslået rette indkomstmodtager af de honorarer for hans arbejde, der er udbetalt fra H2.1 A/S til H1 ApS i henhold til samarbejdskontrakten. Uanset at honorarerne må anses for løn for As personlige arbejde i et tjenesteforhold, er honorarerne blevet henført til og indtægtsført i H1 ApS. På den baggrund og efter de foreliggende oplysninger om selskabskonstruktionen findes det ikke godtgjort, at dispositionen ikke i overvejende grad har været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter. Betingelsen for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1, er derfor ikke opfyldt.
 Det følger af ligningslovens § 2, stk. 1, at der for så vidt angår kontrollerede transaktioner ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst skal anvendes priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner i overensstemmelse med,


text:
hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var afsluttet mellem uafhængige parter.
 Det fremgår af forarbejderne til ligningslovens § 2, jf. Folketingstidende 1997-1998, Tillæg A, side 2454ff, at baggrunden for bestemmelsen var, at det tidligere havde været udledt af de almindelige skatteretlige principper i statsskattelovens §§ 4-6, at såfremt der foretages transaktioner mellem to interesseforbundne skattesubjekter, der ikke er sket på armslængdevilkår, vil der ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst være mulighed for, at skattemyndighederne kan korrigere denne, således at indkomsten kommer til at svare til, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var sket på armslængdevilkår. I overensstemmelse hermed var der hidtil blevet foretaget rentekorrektion ved låneforhold mellem interesseforbundne parter. Den 11. februar 1998 afsagde Højesteret imidlertid dom i en sag om rentefiksering, hvor Højesteret udtalte, at der hverken i statsskattelovens § 4, litra e, eller i skattelovgivningen i øvrigt er taget stilling til, hvorvidt og i givet fald under hvilke omstændigheder aftaler om rentefrihed skattemæssigt kan tilsidesættes, og at beskatning hos långiveren af en fikseret renteindtægt måtte forudsætte, at der med de foretagne dispositioner var tilsigtet en omgåelse af skattelovgivningen. I den pågældende sag var der herefter ikke grundlag for at tilsidesætte aftalen om rentefrihed. Det fremgår videre af bemærkningerne, at der efter Højesterets dom var behov for en lovfæstelse af det almindeligt anerkendte princip om anvendelse af armslængdevilkår ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for transaktioner mellem interesseforbundne parter, og at formålet med lovforslaget således var at få lovfæstet, at interesseforbundne parter ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst skal anvende priser og vilkår for deres transaktioner, der svarer til de priser og vilkår, uafhængige parter ville fastsætte for tilsvarende transaktioner (arms-længdeprincippet).
 H1 ApS har anført, at Højesteret ved dommene gengivet i SKM2012.92.HR og SKM2012.221.HR har fastslået, at ligningslovens § 2 omfatter sager om rette indkomstmodtager.
 Begge højesteretsdomme angår anvendelsesområdet for den forlængede ligningsfrist i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5. Under henvisning til Højesterets præmisser i de to domme sammenholdt med de anbringender, der var fremført, ses Højesteret ikke at have taget stilling til og fastslået, at sager om rette indkomstmodtager er omfattet af ligningslovens § 2.
 Henset til at ligningslovens § 2, stk. 1, efter ordlyden angår "priser og vilkår" for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner, og under hensyn til baggrunden for og formålet med bestemmelsen samt det i bemærkningerne til lovforslaget i øvrigt anførte, finder landsretten, at de foreliggende skatteansættelsesændringer, der beror på, at A anses for rette indkomstmodtager, ikke er omfattet af ligningslovens § 2. Der er således ikke foretaget nogen korrektion af pris eller vilkår i samarbejdskontrakten mellem H1 ApS og H2.1 A/S til armslængdevilkår, men derimod en skattemæssig henførsel af indkomsten til A som rette indkomstmodtager. Da der ikke er foretaget en ændring af skatteansættelserne i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, kan H1 ApS ikke foretage betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
 Landsretten tager herefter Skatteministeriets påstande til følge.
 I sagen B-3017-13 (rette indkomstmodtager) skal A betale sagsomkostninger for landsretten til Skatteministeriet med 90.000 kr. til dækning af advokatudgifter


text:
inklusiv moms. Landsretten har herved lagt på vægt på sagens udfald, værdi og omfang, herunder varigheden af hovedforhandlingen og det forhold, at sagen blev hovedforhandlet sammen med sagen om omgørelse og betalingskorrektion (B-2612-13).
 I sagen B-2612-13 (omgørelse/betalingskorrektion) skal H1 ApS betale sagsomkostninger for landsretten til Skatteministeriet med i alt 64.000 kr. Beløbet omfatter 4.000 kr. til retsafgift og 60.000 kr. til udgifter til advokatbistand inklusiv moms. Landsretten har lagt på vægt på sagens udfald, værdi og omfang, herunder varigheden af hovedforhandlingen og det forhold, at sagen blev hovedforhandlet sammen med sagen om rette indkomstmodtager (B-3017-13).
 I sagen B-3017-13 (rette indkomstmodtager)
 I sagen B-2621-13 (omgørelse/betalingskorrektion)
 H1 ApS skal for hvert af indkomstårene 2007, 2008 og 2009 anerkende, at selskabet ikke kan foretage betalingskorrektion i form af tilbageførsel af honorar på netto 2,2 mio. kr. udbetalt fra H2.1 A/S til H1 ApS.
 Skatteministeriet frifindes for H1 ApS' selvstændige påstand.
 I sagsomkostninger for landsretten skal H1 ApS betale 64.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Højesteret forelægger sag om privatpersons køb af varemærkeforfalskede varer for EU-Domstolen - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret skal i en sag om import af et varemærkeforfalsket Rolex-ur fra Kina tage stilling til, om der er hjemmel til at tilbageholde varemærkeforfalskede varer i tolden, når de er købt på nettet og bliver importeret til Danmark til privat brug. Højesteret har nu besluttet at forelægge spørgsmål for EU-Domstolen i sagen. Spørgsmålene vedrører fortolkningen af både EU's Toldforordning og en række direktiver, som fastlægger indholdet af ophavsretten og af varemærkeretten. Højesteret stiller nogle spørgsmål, som betyder, at sagen kan få vidtrækkende konsekvenser også for sager på andre områder.
 Køb af falsk Rolex-ur gennem kinesisk hjemmeside
 Det er som udgangspunkt lovligt for privatpersoner at købe varemærkeforfalskede varer (dvs. ulovlige kopivarer) f.eks under rejser i lande uden for EU og have dem med hjem i bagagen. Det er dog i disse tilfælde en betingelse, at varerne importeres til privat brug. I den sag, der verserer for Højesteret, er der tvist om, hvorvidt ulovlige kopivarer købt over nettet og leveret i Danmark kan tilbageholdes og destrueres af toldmyndighederne, selvom varerne importeres til privat brug.
 Sagen handler om en privatperson bosat i Danmark, som i starten af januar 2010 bestilte et falsk Rolex ur til eget privat brug. Uret blev købt gennem en kinesisk hjemmeside. Da uret noget tid efter ankom med forsendelse til Danmark, blev pakken tilbageholdt af SKAT ved en kontrol. Varemærkeindehaveren Rolex blev underrettet og anmodede senere SKAT om at destruere uret.
 Køberen af uret ikke ville acceptere, at uret blev tilbageholdt og destrueret. Rolex måtte derfor anlægge sag mod køberen ved Sø- og Handelsretten for at få tilbageholdelsen af uret opretholdt og for at få uret destrueret.
 Efter EU's Toldforordning har toldmyndighederne ret til at tilbageholde og destruere varer, der i Toldforordningens forstand krænker andres immaterielle rettigheder.
 Der var ingen tvivl om, at køberen ikke selv havde krænket Rolex' immaterielle rettigheder, da han havde købt uret til privat brug. Sø- og Handelsretten fandt dog, at det måtte være afgørende, om den kinesiske sælger ville havde krænket disse rettigheder, såfremt uret var blevet fremstillet i Danmark. Hvis uret havde været blevet fremstillet og solgt i Danmark, ville Rolex' rettigheder være blevet krænket. Retten gav herefter Rolex medhold i, at uret skulle tilbageholdes og destrueres.
 Sø- og Handelsretten anvendte således den såkaldte fremstillingsfiktion. Fiktionen går på, at en vare, der importeres til Danmark, juridisk skal anses som fremstillet her i landet.
 Højesterets forelæggelse
 Sø- og Handelsrettens dom har været udsat for kritik på grund af anvendelsen af fremstillingsfiktionen, og det har været anført, at Toldforordningen ikke giver hjemmel for fremstillingsfiktionen. Højesteret synes i overensstemmelse med den rejste kritik at være af den opfattelse, at det er en forudsætning, at den kinesiske sælger rent faktisk har gjort noget, som krænker de danske immaterialretlige regler, før EU's Toldforordning kan finde anvendelse.
 De danske immaterialretlige regler bygger i vid udstrækning på EU-direktiver, når det drejer sig om ophavsret, designret og varemærkeret. Højesteret har vurderet, at det er nødvendigt, at EU-Domstolen


text:
tager stilling til fortolkningen af en række nøglebegreber i disse direktiver for at kunne fastslå, om den kinesiske sælger har krænket disse regler.
 Højesteret ønsker grundlæggende at få afklaret, om den kinesiske sælger må anses for at foretage "spredning til almenheden" af eksemplarer af ophavsretligt beskyttede værker og/eller for at gøre "erhvervsmæssig brug" af et varemærke i Danmark, når vedkommende gennem sin kinesiske hjemmeside sælger falske Rolex-ure til kunder i Danmark. Hvis det er tilfældet, vil Rolex-uret kunne krænke Rolex' immaterielle rettigheder i Toldforordningens forstand, og de danske toldmyndigheder vil kunne tilbageholde og destruere uret.
 Højesteret har derfor spurgt EU-Domstolen, om det at indgå en aftale over nettet med en forbruger i et land, hvor en vare er ophavsretligt eller varemærkeretligt beskyttet, og senere at opfylde denne aftale udgør en krænkelse af de nævnte immaterielle rettigheder, således at varen kan tilbageholdes og destrueres efter Toldforordningen.
 Højesteret spørger videre, om det en betingelse, at varen forinden er indgået i en reklame rettet mod forbrugere i det pågældende land.
 Det har betydning i mange andre sammenhænge end import af varemærkeforfalskede varer, om en handling på internettet skal anses for at finde sted i det ene eller det andet land eller i flere lande samtidigt. Det er et spørgsmål, som betyder meget for indehavere af immaterialrettigheder på mange forskellige områder, herunder f.eks. medie- og entertainmentindustrien.
 Det er på den baggrund meget interessant, at Højesteret har valgt at stille nogle relativt bredt formulerede spørgsmål om forståelsen af nogle centrale ophavsretlige og varemærkeretlige begreber i relation til handlinger, der finder sted på internettet. EU-Domstolens svar på disse spørgsmål kan få vidtrækkende betydning på andre områder. Herudover vil det selvfølgelig have stor betydning for rettighedshaverne, om der på europæisk plan er mulighed for at gribe ind overfor privatpersoners import af varemærkeforfalskede varer, hvilket er det, sagen konkret handler om.
 Sagen vil derfor helt sikkert blive fulgt med stor interesse, når den bevæger sig igennem systemet ved EU-Domstolen. Horten vil også følge med og rapportere om den videre udvikling.


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - hovedanlæg - varmeforsyningsledninger
 08 May 2015 12:48
 11 Mar 2015 11:17
 SKM2015.311.BR
 Retten i Viborg, BS 1-314/2014
 Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til fradrag for forbedringer efter vurderingslovens dagældende §§ 17-18 for udgifter til etablering af varmeforsyningsledninger internt på sagsøgerens ejendom.
 Retten konstaterede, at det afgørende kriterium for om der ydes fradrag, er, om hovedanlægget må antages at medføre en stigning i værdien af grunden i ubebygget stand, og at spørgsmålet derfor var om det i sagen etablerede varmeforsyningsanlæg havde medført en sådan værdistigning.
 Retten bemærkede blandt andet, at det fremgik, at varmeforsyningsledningerne i alt væsentligt fulgte den ydre skal af husmuren næsten hele vejen rundt om bebyggelsen, og at sagsøgeren ikke ved f.eks. indhentelse af syn- og skøn havde underbygget sin påstand om, at forsyningsanlægget medførte en værdistigning.
 Blandt andet på dette grundlag fandt retten ikke, at det var godtgjort, at det skøn, som Landsskatteretten havde udøvet, og hvorefter der ikke var fundet grundlag for fradrag som påstået, var åbenbart urimeligt eller hvilede på et forkert grundlag. Der var derfor ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn.
 (Kammeradvokaten v/adv.fm. Daniel Constantin Brun Pedersen)
 Denne sag, der er anlagt den 19. marts 2014, omhandler overordnet spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren, H1 Boligselskab, for vurderingsårene 2004 - 2006 er berettiget til fradrag for forbedringer efter den dagældende vurderingslovs § 17 og § 18 for udgifter til etablering af varmeforsyningsledninger internt på boligselskabets grund. Således er det spørgsmålet, om en række i sagens bilag nærmere markerede ledninger, der er placeret inden for matrikelskellet, er at anse som hovedanlæg.
 Sagsøgerens påstand er, at sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende at én eller flere af de på sagsøgers ejendom beliggende ...1, anlagte varmeforsyningsledninger har karakter af hovedanlæg, og at sagen derfor hjemvises til vurderingsmyndigheden med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af fradragsansættelsen ved vurderingerne 2004 - 2006.
 Landsskatteretten traf ved kendelse af 18. december 2013 afgørelse om, hvorvidt sagsøgeren har krav på skattemæssigt fradrag for udgifter afholdt til anlæg af de omhandlede varmeforsyningsledninger.
 Klagen vedrører fastsættelse af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2004 og 2006. Der klages over, at vurderingsankenævnet ikke har godkendt fradrag for en række byggemodningsudgifter.
 Vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for udgifter til forbedringer med 1.378.000 kr.
 Projektering/tilsyn
 116.432 kr.
 Landsskatteretten godkender ikke yderligere fradrag for forbedringer, men ændrer det godkendte fradrag med 10.000 kr., således at det samlede fradrag for forbedringer udgør 1.368.000 kr.
 Ejendommen er beliggende ...1. Grunden er erhvervet i 1982, og efterfølgende byggemodnet.
 Grundarealet udgør 19.188 m2. Grundværdien er beregnet efter etagearealprincippet.
 Der er godkendt et samlet fradrag på 1.378.000 kr.
 Som dokumentation for de afholdte byggemodningsudgifter har klageren fremlagt skøde, byggeregnskab skema C samt ledningskort over det interne varmeforsyningsnet. Udgiften til varmeforsyning er beregnet på baggrund af V&S prisdata. Beregning er vedlagt.
 Der er godkendt fradrag for udgifter til intern varmeforsyning og udgifter til projektering og tilsyn, jf. dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18.
 Som begrundelse for det godkendte fradrag vedrørende varmeforsyning er anført:
 Udgift til


text:
varmeforsyning er ikke specificeret og er alene dokumenteret ved V&S prisbogsberegning.
 Der er ikke fremlagt noget ledningskort. Nævnet skønner - trods mangel på dokumentation - at udgifterne til forsyningsnet udgør 10.000 kr. Nævnet finder, at det ikke er sandsynliggjort at det anvendte beløb kan anses at være højere. Ved skønnet er der henset til udstykningens størrelse, antallet af boliger som forsyningsnettet skal betjene, samt tilslutningsafgiftens størrelse, jf. vurderingslovens §§ 17 og 18.
 Vedrørende fradrag for udgifterne til projektering og tilsyn er anført:
 Der er anmodet om fradrag med 10 % af godkendt fradrag for forbedring, jf. LSR-praksis til projektering. Det fremgår af praksis på området, jf. eksempelvis Landsskatterettens kendelse af 29. maj 2009, at der godkendes fradrag for udgifter i forbindelse med matrikulering af areal til en selvstændig grund, udstykningsomkostninger samt udgift til projektering og tilsyn med anlæg af veje, stier og forsyningsledninger for hvilke, der er godkendt fradrag for.
 Det bemærkes, at der ikke er fremlagt specifikation/opsplitning af de foretagne arbejder og udgiften hertil, hvorfor det må bero på et skøn, hvor stor en del af rådgivningen, der kan henføres til de på ejendommen opførte "hovedanlæg" til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 Efter de samlede foreliggende oplysninger finder nævnet, at skønnet udgift til totalrådgivning mv., der kan anses at berettige til fradrag for forbedringer, passende kan sættes til 110.000 kr.
 Der er ved skønnet henset til udgifternes art/størrelse, hovedanlæg der er godkendt fradrag for samt rådgiverudgifterne i det samlede projekt for ejendommen, jf. vurderingslovens §§ 17 og 18.
 Der er ikke godkendt fradrag for udgifter til grønne områder.
 345.046 kr.
 Vurderingsankenævnet har indrømmet delvis fradrag for den afholdte tilslutningsafgift og godkendt fradrag for det interne forsyningsnet til varme med kr. 10.000, som Nævnet har ansat skønsmæssigt.
 Klager har selv anlagt og bekostet udgifterne til det interne varmeforsyningsanlæg på ejendommen, og som det fremgår af byggeregnskabet at udgiften til "Fjernvarmeledning" udgør kr. 341.636.
 Klager er desværre ikke i besiddelse af dokumentation for, hvor stor en del af beløbet på kr. 341.636 der er afholdt til etablering af de interne hovedvarmeledninger, der efter praksis berettiger til fradrag efter vurderingslovens § 17, og hvor stor en del af beløbet, der er afholdt til anlæg af stikledninger til fjernvarme på ejendommen.
 Af denne årsag har klager anmodet G1 Consulting om at fremskaffe ledningskort og på baggrund heraf beregne udgiften til den del af varmenettet, der udgør hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning samt beregne anlægsudgiften til stikledninger.
 Ifølge G1 Consultings tekniske notat (bilag 6), hvori ledningskort med opmålinger indgår som bilag, er anlægsudgiften til fjernvarmehovedanlæg på ejendommen beregnet til kr. 364.251, og anlægsudgiften til stikledninger til varme beregnet til kr. 175.365. Den samlede anlægsudgift er således beregnet til kr. 539.616 (kr. 364.251 + kr. 175.365).
 Der anmodes om fradrag for anlægsudgiften til hovedanlæg til fjernvarme på klagers ejendom svarende til hovedanlæggets andel af den samlede anlægsudgift:
 kr. 364.251 / kr. 539.616 x kr. 341.636 = kr. 230.611.
 Ved Landsskatterettens kendelse af 26. marts 1986 knæsattes en


text:
praksis, hvorefter projekterings- og tilsynsopgaver i forbindelse med fradragsberettigende byggemodningsopgaver i sig selv berettiger til fradrag. Denne praksis er senest fulgt i Landsskatterettens afgørelser af 15. december 2009 og 20. januar 2010 vedrørende henholdsvis ...5 og ...4. Af afgørelserne fremgår endvidere, at i tilfælde, hvor udgiften ikke lader sig fastslå på baggrund af fakturaer eller lignende, indrømmes skønsmæssigt 10 % af anlægsudgifterne vedrørende vej-, sti- og forsyningsanlæg som fradrag for projektering og tilsyn.
 Vurderingsankenævnet har godkendt fradrag med kr. 110.000 for projektering.
 På baggrund heraf anmodes om fradrag med 10 % af de afholdte anlægsudgifter, kr. 1.164.321 (vej med kr. 432.000, el med kr. 12.000, kloak og vand med kr. 489.707, parkeringspladser med kr. 1, grønne områder med kr. 1, varme med kr. 230.611 og stikledninger med kr. 1) svarende til kr. 116.432.
 Udgifterne er indeholdt i byggeregnskabets (bilag 4) poster vedr. arkitekt, ingeniør, projekthonorar samt byggeledelse og fagtilsyn, der er afholdt med samlet kr. 1.428.061.
 Kontorets indstilling har været til udtalelse, og klagerens repræsentant har herefter tilføjet følgende vedrørende varmeforsyningen:
 Det fastholdes, at det interne varmeforsyningsanlæg har karakter af et fradragsberettiget hovedanlæg.
 Landsskatteretten afviser at godkende fradrag herfor med begrundelsen, at ejendommen forsynes med varme via en varmecentral. Varmecentralen er beliggende udenfor ejendommen.
 Heroverfor gøres det gældende, at det ikke har nogen betydning, at ejendommen forsynes med varme fra en varmecentral - ligesom det heller ikke har nogen betydning, hvorvidt varmecentralen er beliggende på selve den påklagede ejendom eller på en naboejendom. Hvis der ses nøgternt på det, vil alt varme komme fra en varmecentral, hvor varmt vand opvarmes og sendes i cirkulation. Det bør ikke have nogen betydning for spørgsmålet om fradrag, hvorvidt varmecentralen er beliggende tættere på eller længere væk fra den omhandlende ejendom, ligesom det heller ikke bør have nogen betydning, hvor mange ejendomme en varmecentral forsyner, og hvorvidt den er privat eller offentlig.
 Der henvises endvidere til Landsskatterettens kendelse vedr. ...6 (j.nr. 08-00571). I kendelsen godkendte Landsskatteretten fradrag for udgifterne til det interne hovedforsyningsanlæg til varme med kr. 250.000, som Landsskatteretten havde ansat fradraget til skønsmæssigt. Ejendommen er forsynet med fjernvarme til en varmecentral beliggende midt på ejendommen. I varmecentralen opvarmes vand som via varmeledninger fører rundt på ejendommen og forsyner de enkelte boliger med varme. Det er disse interne varmeledninger, som Landsskatteretten har godkendt fradrag for. Kendelsen er vedhæftet til orientering.
 Skatteministeriet har desuden s. 4 i duplikken i retssagen G2 Boligselskab mod Skatteministeriet gjort gældende, at vurderingen af, om et forsyningsanlæg udgør et fradragsberettiget hovedanlæg beror på en konkret vurdering, og det kan ikke udelukkes at et varmeforsyningsanlæg, der ikke er direkte er tilsluttet den offentlige varmeforsyning kan medføre et fradrag. Kopi af duplikken er vedhæftet til orientering.
 Det skal bemærkes, at Landsskatteretten ikke bestrider, at varmeledningerne på den påklagede ejendom er anlagt og bekostet af klager.
 Ifølge sagens oplysninger forsynes klagerens ejendom via en varmecentral, som er beliggende på en naboudstykning.
 Af ledningskortet fremgår det, at der er etableret et omfattende ledningsnet inde på udstykningen, som nøje følger den opførte bebyggelse.
 Det


text:
forhold, at ejendommen forsynes med varme via en varmecentral indebærer imidlertid, at ledningsnettet er anlagt og dimensioneret efter den på grunden værende bebyggelse, og anlægget anses derfor at være så tæt knyttet til byggeriet, at det ikke bidrager med en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
 I den forbindelse bemærkes, at det anses at være uden betydning om varmecentralen er beliggende indenfor eller udenfor den pågældende udstykning.
 Byretten har senest i dom af 2. oktober 2013, offentliggjort i SKM2013.760.BR, slået fast, at et selvstændigt varmeforsyningsanlæg, der er dimensioneret til det konkrete byggeri ikke er omfattet af begrebet hovedanlæg. I dommen anføres, at varmeforsyningsledninger rækkende fra varmeforsyningsanlægget og ud til de enkelte bygninger anses for anlagt til betjening af bygningerne.
 Det af vurderingsankenævnet godkendte fradrag på 10.000 kr. ændres således til 0 kr.
 Der er under sagen fremlagt kortmateriale, hvoraf fremgår, at det omhandlede byggeri består af en række bygninger der til dels er bygget sammen i nærmest et rektangel omkring en gård, hvor der er vej og opholdsarealer. Varmeforsyningsledningerne er nedlagt det meste af vejen rundt om bebyggelsens ydre mure.
 Sagsøgeren har oplyst, at ejendommen forsynes fra boligselskabets eget varmeværk, der blev opført i årene 1968-71. Det forsyner desuden bl.a. i ... og ... -udstykningen 198 boliger. Ledningerne til denne udstykning blev etableret i 1983. Varmeværket forsynes efter en ombygning i 2003 med varme fra ... Kraftvarme.
 Sagsøgeren har gjort gældende, at den omtvistede varmeforsyningsledning har karakter af en fradragsberettigende hovedledning i vurderingslovens forstand, således som hovedledninger er defineret af Højesteret i SKM2013.369.HR. Essensen af Højesterets beskrivelse af praksis vedrørende vurderingslovens dagældende § 17 er, at hovedanlæg positivt defineres som anlæg "der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen". Det gøres gældende, at denne betingelse er opfyldt, idet de omhandlede vandforsyningsledninger netop betjener en større del af ejendommen.
 I afgørelsen lagde Højesteret til grund, at der ved anvendelse af hovedanlægsbetragtningen skal ske en sammenligning med, om den pågældende foranstaltning ville betjene flere dele af ejendommen i tilfælde af dennes udstykning til traditionel rækkehusbebyggelse. Baggrunden herfor er som anført af Højesteret, at "der alternativt ved en udstykning til fx traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel".
 Ligeledes ses det, at baggrunden for hovedanlægsbetragtningen for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt-lav bebyggelse med andelsboliger er, at borgere, der ikke har valgt at bosætte sig i et traditionelt række- eller parcelhuskvarter, ikke må stilles ringere end ejere af enkeltparceller i relation til retten til fradrag efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18, altså et udtryk for en lighedsgrundsætning.
 For at kunne sammenligne en storparcel med et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter er det nødvendigt at forestille sig storparcellen udstykket i enkeltparceller. Herefter er det i forhold til hovedanlægsbetragtningen nødvendigt at vurdere om forsyningsanlæg placeret uden for de fiktive skel (det Højesteret kalder fællesanlæg) tjener en større del af grunden.
 Denne vurdering må, henset til sammenligningsgrundlaget støttes på, hvorvidt det pågældende anlæg betjener mere end én af de fiktive udstykninger,


text:
idet et anlæg, der tjener mere end én ejendom (enkeltparcel) i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter netop ville berettige til fradrag.
 Med udgangspunkt i den praksis for hovedanlæg, som Højesteret anser for at have hjemmel i lovgivningen, er afgrænsningen af stikledninger netop begrundet i, at stikledninger i et traditionelt parcel- og rækkehuskvarter typisk er etableret inden for skel - og dermed knytter sig til bebyggelsen - mens hovedledninger typisk er placeret uden for skel - og dermed knytter sig til grunden.
 På en storparcel vil stikledninger være de ledninger, der er placeret inden for de fiktive skel, der opstår, hvis man forestiller sig storparcellen udstykket. Hovedledninger vil på tilsvarende vis være de ledninger, der er placeret uden for de fiktive skel, der opstår, hvis man forestiller sig storparcellen udstykket.
 Der kan altså ikke af Højesterets præmisser i SKM2013.369.HR, udledes noget krav om, at interne forsyningsledninger skal være placeret på en bestemt måde i forhold til bebyggelsen for at berettige til fradrag.
 I et traditionelt parcel- og rækkehuskvarter vil forsyningsanlæg internt på en enkeltparcel altid være anlagt i forhold til den påtænkte placering af bebyggelsen - sådanne anlæg berettiger ikke til fradrag. På tilsvarende vis, vil eksterne anlæg altid være anlagt i forhold til placeringen af de enkelte parceludstykninger uden at dette i øvrigt har nogen betydning for fradragsretten efter vurderingslovens §§ 17 og 18. Det er disse fradragsberettigende eksterne anlæg et internt hovedanlæg skal sammenlignes med. Såfremt det interne hovedanlæg har samme funktion, som det eksterne fradragsberettigende anlæg, er der adgang til fradrag for anlægsudgiften hertil. Hvis man for en storparcels vedkommende tillægger ledningernes placering i forhold til bebyggelsen vægt ved vurdering af fradragsretten, vil det være i strid med det overordnede princip bag hovedanlægsbetragtningen - nemlig ønsket om ikke at forskelsbehandle i skattemæssig henseende.
 I forhold til fradragsretten for hovedanlæg på storparceller, er det endelig nødvendigt at vurdere, hvorvidt det pågældende anlæg efter sin karakter udgør en sædvanlig byggemodnende foranstaltning, der ligeledes ville berettige en ejer af en enkelt parcel fradrag efter vurderingslovens § 17. Der er som tidligere nævnt typisk tale om veje, stier og forsyningsanlæg.
 Når Højesteret har nægtet fradrag for parkeringsanlæg med henvisning til, at et sådant anlæg efter sin karakter ikke udgør et fradragsberettigende hovedanlæg, fastslår Højesteret, at der skal være tale om et anlæg, som ejere af enkeltparceller også ville kunne opnå fradrag for. Ellers ville der jo være tale om forskelsbehandling. I det konkrete tilfælde kunne parkeringsanlægget fx sidestilles med en carport på en enkeltparcel, der ikke udgør en grundforbedrende foranstaltning, og dermed ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens § 17, og derfor heller ikke efter hovedanlægsbetragtningen.
 Det er fast antaget, at bl.a. forsyningsanlæg til kloak, vand, varme og el udgør en sædvanligt byggemodnende foranstaltning.
 Højesteret har i præmisserne beskrevet den administrative praksis vedrørende fradrag i grundværdien for større ejendomme, der efter Højesterets opfattelse har hjemmel i loven. Denne administrative praksis skal altså genfindes i administrative afgørelser afsagt før den 8. maj 2013, hvor Højesteret afsagde dom i SKM2013.369.HR. Der foreligger fire kendelser


text:
fra Landsskatteretten afsagt før den 8. maj 2013. Til hver kendelse er vedlagt et ledningskort, der viser placeringen af de forsyningsledninger, som Landsskatteretten godkendte fradrag for. Fælles for de forsyningsledninger, som Landsskatteretten godkendte fradrag for i disse kendelser, er, at de nøje følger og tæt knytter sig til de på ejendommene opførte bebyggelser. Forsyningsledningernes placering i forhold til den bebyggelse, de skal betjene, ses altså ikke at være et element i vurderingen af de omhandlede forsyningsledningers karakter som hovedanlæg i den administrative praksis forud for Højesterets dom af 8. maj 2013 (SKM2013.369.HR).
 Dermed er det i strid med hele formålet med hovedanlægsbetragtningen, når sagsøgeren i den foreliggende sag nægtes fradrag for de på ejendommen anlagte varmeforsyningsledninger.
 Videre henvises til, at sagsøgerens ejendom er forsynet på helt traditionel vis med varme fra et eksternt fjernvarmeværk, og ikke en intern varmeveksler.
 På baggrund af ovenstående gøres det gældende, at sagsøgeren er berettiget til fradrag for afholdte udgifter til anlæg af varmeforsyningsledninger inde på sagsøgerens ejendom.
 Det fremgår, at de markerede varmeforsyningsledninger aktuelt tjener en større del af ejendommen, ligesom ledningerne vil gøre det i tilfælde af ejendommens udstykning. Ingen af de markerede varmeforsyningsledninger fører ind til den enkelte bygning eller bolig. De markerede varmeforsyningsledninger har derfor karakter af hovedledninger i vurderingslovens forstand, således som hovedanlæg er defineret af Højesteret i SKM2013.369.HR. Idet de i påstanden nævnte varmeforsyningsledninger er at anse for hovedanlæg i vurderingslovens forstand og derfor efter deres karakter kan berettige til fradrag i grundværdien efter vurderingslovens dagældende § 17, er der grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse, idet de faktiske forhold af Landsskatteretten fejlagtigt ikke er subsumeret under vurderingslovens regler om fradragsberettigende forbedringer.
 Sagen bør derfor hjemvises til vurderingsmyndigheden med henblik på den beløbsmæssige opgørelse af fradragsansættelsen ved vurderingerne 2004- 2006 i overensstemmelse med sagsøgerens påstand.
 Sagsøgte har gjort gældende, at sagsøgte ikke er berettiget til fradrag for udgifter til etablering af varmeforsyning efter den dagældende vurderingslovs § 17, og at der ikke er grundlag for at tilsidesætte den vurdering og det skøn, Landsskatteretten har foretaget i sin kendelse af 18. december 2013.
 Varmeforsyningsledningerne kan ikke anses for at udgøre et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. den dagældende vurderingslovs § 17 sammenholdt med lovens § 13. Boligselskabet har derfor ikke fradragsret.
 Bevisbyrden for, at de pågældende varmeforsyningsledninger er fradragsberettigede påhviler Boligselskabet, og sagsøgte har ikke løftet denne bevisbyrde. Fradrag efter den dagældende vurderingslovs §§ 17 og 18 sml. § 13, er generelt betinget af, at der foreligger en forbedring, som indebærer en stigning i grundværdien. Det er derfor alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af fradragsreglen i vurderingslovens § 17.
 Udgangspunktet er, at udgifter til forsyningsanlæg mv., som er anlagt internt på selve grunden slet ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens § 17. Fra dette udgangspunkt gælder dog efter vurderingsmyndighedernes praksis en undtagelse - den såkaldte hovedanlægsbetragtning - for større ejendomme udlagt


text:
til f.eks. tæt-lav bebyggelse, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener en større del af ejendommen, dvs. grunden, selvom disse anlæg etableres internt på grunden, jf. herved også Den juridiske vejledning, 2014-2, afsnit H.A.3.3.2. Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til udgangspunktet om, at der kun kan gives fradrag for anlæg uden for grunden.
 Højesteret har senest ved afgørelserne i SKM2014.574.HR, SKM2013.879.HR og SKM2013.369.HR anerkendt vurderingsmyndighedernes praksis på vurderingsområdet, som Landsskatterettens kendelse i denne sag også er udtryk for. Højesteret har SKM2013.369.HR udtalt følgende vedrørende den i praksis hjemlede hovedanlægsbetragtning:
 Afgørende for fradragsret efter vurderingsloven er således helt overordnet, om det pågældende anlæg betjener en større del af "ejendommen", dvs. grunden, idet det er et krav, at det pågældende anlæg har medført en stigning af grundens værdi i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 13. Dette er ikke tilfældet, hvis anlægget alene betjener de enkelte bygninger. Udgifter til anlæg mv., der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at anlægget mv. kun har reel værdi i forhold til byggeriet, er derfor ikke omfattet af fradragsretten efter vurderingsloven. Dette er også senest blevet fastslået i SKM2014.574.HR, hvor Højesteret udtalte:
 Anlæg mv., der indgår i en integreret sammenhæng med grundens bebyggelse påvirker således ikke værdien af den ubebyggede grund, idet anlægget mv. alene betjener det på grunden opførte byggeri, jf. således også Højesterets præmisser i SKM2013.369.HR, citeret ovenfor. Der er heller ikke tale om et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af (fiktiv) udstykning i små grunde vil betjene mere end én af disse grunde.
 Den ovenfor nævnte Højesteretspraksis er endvidere udtryk for, at domstolene ikke skal foretage en intensiv prøvelse af skattemyndighedernes vurdering af, om et forsyningsanlæg mv. efter dets karakter er fradragsberettiget.
 Højesteret udtalte således f.eks. i SKM2013.879.HR, at der skal være et "grundlag" for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering.
 Det gøres konkret gældende, at de i sagen omtvistede varmeforsyningsledninger ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg.
 Til støtte herfor gøres det i første række gældende at varmeforsyningsledningerne er en del af et "lukket" forsyningskredsløb, der udspringer fra boligselskabets varmecentral, som ubestridt har til formål og alene betjener boligselskabets bygninger, og at ledningerne under alle omstændigheder er dimensioneret i forhold til den opførte bebyggelse på den i sagen omhandlende grund. Varmeforsyningsledningerne udspringer fra en af boligselskabet ejet varmecentral, som er beliggende på en nabomatrikel, matr.nr. x, jf. bilag 4, hvorfra der kun udgår varmeledninger til boligselskabets ejendomme.
 De i sagen omtvistede varmeforsyningsledninger indgår dermed sammen med boligselskabets varmecentral i et helt selvstændigt og lukket forsyningskredsløb, der alene har til formål at betjene boligselskabets byggeri. Ledningerne står således heller ikke i direkte forbindelse med det offentlige fjernvarmeforsyningsnet.
 Landsskatteretten har endvidere på baggrund af en konkret vurdering af varmeforsyningsanlægget, hvor Landsskatteretten har været bistået af fagkyndige ingeniører, fundet, at ledningsnettet er "anlagt og dimensioneret efter den på grunden værende bebyggelse". Det er derfor så tæt forbundet, at det ikke udgør en forbedring i ubebygget stand. Når dette er tilfældet, har varmeforsyningsledningerne ikke selvstændig værdi for


text:
den ubebyggede grund som sådan, og de udgør derfor ikke et hovedanlæg.
 Boligselskabet har ikke godtgjort, at der er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af varmecentralen mv. Boligselskabet har alene herover for i processkrift I, side 2, anført, at det kan "udelukkes", at varmecentralen, som er beliggende på matr.nr. x konkret er dimensioneret og opført med henblik på at betjene bebyggelsen på Boligselskabets ejendomme, herunder byggeriet på den i nærværende sag omhandlende ejendom.
 Boligselskabet har til støtte herfor henvist til, at varmecentralen blev oprettet forud for byggeriet på den i sagen omhandlende ejendom. Det er da også korrekt, at det fremgår af BBR-meddelelsen, at bygningen, hvori varmecentralen er beliggende, blev opført i 1971, men dette siger imidlertid intet om, at det tekniske indhold af bygningen har været uændret. Dette må også have formodning imod sig, henset til at varmecentralen nu betjener bl.a. den i sagen omhandlende ejendom, som jo er opført efter 1971.
 Selv hvis det lægges til grund, at varmecentralen blev opført og at funktionen heraf har været uændret siden 1971, og hvis det lægges til grund, at varmecentralen kan andet og mere end at betjene sagsøgerens bygninger, ændrer dette ikke på, at de i sagen omtvistede varmeforsyningsledninger under alle omstændigheder konkret er dimensioneret og anlagt i forbindelse med bebyggelsen. Dermed må der også gælde en bevismæssig formodning for, at ledningerne alene er dimensioneret i forhold til bebyggelsen på grunden, og at de alene har til formål at betjene bygningerne. Landsskatteretten har ligeledes i kendelsen lagt dette til grund. Boligselskabet har ikke heroverfor godtgjort, at varmeforsyningsledningerne på grunden ikke er dimensioneret i forhold til den aktuelle bebyggelse. Boligselskabet har således heller ikke godtgjort, at de i nærværende sag omtvistede interne varmeforsyningsledninger (eller varmecentralen), kan andet og mere end at betjene den aktuelle bebyggelse, som er opført af Boligselskabet.
 Tværtimod bestyrker Boligselskabets egen udtalelser, at ledningerne og varmecentralen netop kun kan betjene den aktuelle bebyggelse. Det fremgår således, at varmecentralen "forsyner kun boligselskabets H1 ́s ejendomme", og at Boligselskabet ikke kan svare på, hvorvidt varmecentralens kapacitet er fuldt udnyttet. Det er således også uklart, hvorvidt de omtvistede varmeledninger (og varmecentralen) overhovedet ville kunne anvendes til forsyning af grunden som helhed, hvis der f.eks. blev opført yderligere bebyggelse på grunden eller ekstra etager på den aktuelle bebyggelse. Det er endvidere uklart, om en eventuel senere ejer af grunden overhovedet har krav på fortsat at forblive tilsluttet Boligselskabets varmecentral. Der må vel også sige at være en formodning imod dette, idet Boligselskabets funktion vel næppe er at drive forsyningsvirksomhed med fjernvarme.
 Ydermere bemærkes, at Boligselskabet allerede af vurderingsmyndighederne er indrømmet et skønsmæssigt fradrag for betaling af tilslutningsafgift på i alt kr. 160.000.
 Det må hermed formodes, at Boligselskabet har fået fradrag for udgiften opkrævet i forbindelse med, at varmecentralen og ledningerne anlagt på matr. y m.fl. skulle tilkobles den eksterne fjernvarmeforsyningens ledningsnet.
 Spørgsmålet om fradrag for tilslutningsafgift blev ikke af Boligselskabet påklaget til Landsskatteretten.
 I anden række gøres det gældende, at de i sagen omtvistede forsyningsledninger under alle omstændigheder har en


text:
så integreret sammenhæng med grundens bebyggelse, at ledningerne således ikke påvirker værdien af den ubebyggede grund. Selv hvis det således kunne lægges til grund, at både varmecentralen og de omtvistede varmeforsyningsledninger ikke er dimensioneret i forhold til bebyggelsen, og at ledningerne mv. kan andet og mere end blot at betjene den aktuelle bebyggelse, er der derfor fortsat ikke fradragsret. Det kan således konstateres, at ledningerne ganske nøje følger den på grunden opførte bebyggelse.
 Når dette er tilfældet, er der ikke fradrag, jf. herved navnlig Højesterets seneste afgørelse i SKM2014.574.HR, som citeret ovenfor. Dette er således også baggrunden for, at Landsskatteretten har nægtet fradragsret for ledningerne.
 De pågældende forsyningsledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet og berettiger derfor ikke til fradrag. Den omstændighed, at bebyggelsen på den i sagen omhandlede ejendom er opført i overensstemmelse med lokalplan nr. ... (bilag 2, pkt. 7), har ingen selvstændig betydning for spørgsmålet om fradragsret efter vurderingsloven, og kan heller ikke føre til et andet resultat. Den skitse af bebyggelsen, som fremgår af kortbilag nr. 2 til lokalplanen, er således alene "retningsgivende", jf. herved lokalplanens pkt. 7.1. Hertil kommer at lokalplanen jo kan ændres.
 Der er enighed mellem parterne om, at vurderingsmyndighederne ud fra den såkaldte hovedanlægsbetragtning i visse tilfælde indrømmer fradrag for udgifter til hovedanlæg, f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener en større del af ejendommen, dette også i tilfælde, hvor disse anlæg etableres på selve ejendommens grund. Det afgørende kriterium for, om der ydes fradrag, er, om hovedanlægget må antages at medføre en stigning i værdien af grunden i ubebygget stand. Spørgsmålet er derfor, om det etablerede varmeforsyningsanlæg har medført en sådan værdistigning.
 Ved bedømmelsen finder retten, at det er uden betydning, om varmeforsyningen sker fra eget privat varmeværk eller fra et for boligselskabet fremmed varmeværk. Det lægges til grund, at varmeforsyningsledningerne blev lagt ned i forbindelse med byggeriet af sagsøgerens boligejendom i 1983. Det fremgår videre, at varmeforsyningsledningerne i alt væsentligt følger den ydre skal af husmurene næsten hele vejen rundt om bebyggelsen.
 Sagsøgeren har ikke, f.eks. ved indhentelse af syn og skøn underbygget sin påstand om, at forsyningsanlægget medfører en værdistigning.
 I hvert fald på dette grundlag finder retten ikke, at det er godtgjort, at det skøn, som Landsskatteretten har udøvet, og hvorefter der ikke er fundet grundlag for fradrag som påstået, er åbenbart urimeligt eller hviler på et forkert grundlag.
 Idet retten efter den skete bevisførelse således ikke finder grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn, tager retten sagsøgtes frifindelsespåstand til følge.
 Sagsøgeren skal i sagsomkostninger til sagsøgte betale 15.000 kr.
 Sagsøgeren, H1 Boligselskab, skal inden 14 dage til sagsøgte betale sagens omkostninger med 15.000 kr.


text:
Skat.dk: E.A.2.1.3 Domspraksis m.v.
 SKM2009.356.SR. Skatterådet bekræftede, at et selskab kunne fradrage en omsætningsbestemt ydelse til velgørende organisationer, der blev udbetalt i henhold til en samarbejdsaftale. Selskabet havde ved indgåelse af aftaler med de pågældende organisationer forpligtet sig direkte til udgiftsafholdelsen over for organisationerne og måtte anses for rette udgiftsholder. Virksomhedens kunder kunne alene agere inden for rammerne af de indgåede aftaler og på den måde, at de kunne vælge, hvilken af de tilknyttede organisationer, der skulle have den omsætningsbestemte ydelse. Da udgifterne måtte anses for afholdt med henblik på afsætning af virksomhedens produkter, var de fradragsberettigede efter SL § 6.
 SKM2008.709.SR (Appelleret). Et selskab påtænkte at udbetale et særligt vederlag (bonus) til sine navngivne, men ikke ledende medarbejdere i form af såkaldte fantomaktier uden aktionærers sædvanlige rettigheder. På den måde ville selskabet i et vist omfang sidestille sine medarbejdere med selskabets aktionærer, således at ejere af fantomaktierne modtog udbytte under nærmere anførte betingelser, herunder at der blev udloddet udbytte til de rigtige aktionærer, eller, at selskabets aktier blev solgt. Skatterådet bekræftede bl.a., at selskabet havde fradragsret jf. SL § 6, stk. 1 a, for udgift til bonusbeløb i det indkomstår, hvor beslutningen om at udlodde udbytte blev truffet. Fradragsretten forudsatte dog, at udgifterne ikke kunne henføres til konkrete salgsbestræbelser med hensyn til selskabets aktier. Selskabet havde derimod ikke fradrag for udgift til bonusbeløb, som blev udløst af, at aktierne i selskabet blev solgt.
 Om fradrag for bonusudbetalinger se endvidere SKM2009.271.HR og flere andre afgørelser omtalt nedenfor under fradrag nægtet.
 SKM2008.1025.SR. Et selskab, som solgte medicinsk udstyr til hospitaler på baggrund af offentlige udbud, havde fradrag for udgifter til såkaldte modydelser i form af træning af læger, sygeplejersker og andre, efteruddannelse - evt. konverteret til varekøb - samt for tilskud til løn i forbindelse med forskningsprojekter. Selskabet var kontraktligt forpligtet til at afholde udgifterne.
 SKM2008.154.SR. Skatterådet fandt, at udgifterne til en nærmere beskrevet effektbetaling til en samarbejdspartner for leveret varme var en fradragsberettiget driftsomkostning, jfr. SL § 6, stk. 1, litra a, som kunnne fradrages i takt med de løbende nettoudbetalinger.
 SKM2007.415.SR. Skatterådet kunne bekræfte, at kompensation betalt af A til de med A koncernforbundne selskaber B og C, for ophævelse af en leveringsaftale, baseret på en aftale indgået mellem parterne ultimo 2006, var fradragsberettiget i 2006 for A. Skatterådet henviste til oplysningerne om baggrunden for ophævelsen af leveringsaftalen - og den deraf følgende forpligtelse til at betale kompensation - og fandt, at udgiften til kompensation havde den fornødne kvalificerede relation til indkomsten, hvorfor udgiften kunne fradrages i medfør af SL § 6, litra a.
 SKM2005.198.HR. Et selskab fik fradrag, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, for en udgift til ekstern sagkyndig vurdering af en udlejningsejendom. Vurderingen var foretaget til brug for selskabets årsregnskab. Højesteret henviste til, at udgifter til udarbejdelse af årsregnskab er driftsomkostninger, og fastslog, at dette som udgangspunkt også gælder udgifter til bistand, der ydes til brug for udarbejdelsen af regnskabet. Hverken det forhold, at vurderingshonoraret vedrørte et anlægsaktiv, eller det forhold, at anvendelse af


text:
det af revisoren foreslået regnskabsprincip ikke var nødvendig, kunne begrunde en fravigelse af udgangspunktet om fradragsret.
 TfS 2000, 243 HRD. Et pengeinstitut havde erhvervet et leasingselskab sammen med andre pengeinstitutter. Pengeinstitutterne stillede garanti i forbindelse med, at leasingselskabet optog et udlandslån. I forbindelse med konstateringen af et betydeligt tab i leasingselskabet blev garantistillelsen afløst af en tabsgaranti fra pengeinstitutterne. Med henvisning til de foreliggende oplysninger om praksis mellem pengeinstitutter sammenholdt med det forhold, at leasingselskabet udadtil blev identificeret med pengeinstitutterne, fandt et flertal i Højesteret, at det måtte antages, at det ville have påvirket den løbende indkomsterhvervelse i pengeinstitutterne, hvis pengeinstitutterne ikke havde påtaget sig forpligtelse til at dække de tab, som leasingselskabet måtte konstatere på indgående leasing- og købekontrakter. Med den begrundelse fandt flertallet, at de udgifter, der fulgte af den forpligtelse pengeinstituttet havde påtaget sig, havde en sådan tilknytning til pengeinstitutternes egen indkomsterhvervelse, at udgifterne var fradragsberettigede i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.
 UfR 1980, 712 HRD (Trælastkompagniet). Selskabet fik fradrag for en årlig noteringsafgift til Fondsbørsen og for udgifter til ændringer af selskabets vedtægter, som var nødvendige for, at den hidtidige virksomhed kunne fortsætte. Højesterets flertal udtalte følgende: "Efter det foreliggende... findes optagelsen af selskabets aktier til notering på børsen at være af en sådan betydning for selskabets status og almindelige omdømme og dermed for dets indtjeningsmuligheder, at de årlige udgifter til noteringsafgift må anses for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a. De foretagne ændringer af selskabets vedtægter var ubestridt alene foranlediget af de ved aktieselskabsloven af 1973 gennemførte ændringer, der efter lovens § 164, stk. 1, nr. 2, krævedes indarbejdet i vedtægterne for at bringe disse i overensstemmelse med lovens krav, og undladelse heraf ville efter bestemmelsens stk. 3 medføre selskabets opløsning. Under disse omstændigheder findes også udgifterne til vedtægtsændringerne ... at måtte anses for fradragsberettigede driftsudgifter".
 UfR 1942, 335 HRD (Skandinavisk Grammofon). Sagen vedrørte fradrag for sagsomkostninger, som et selskab havde afholdt som følge af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradrag blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre såvel tidligere opnået fortjeneste som muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Det bemærkes, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at det således var uden afgørende betydning for omkostningsfradraget, at udgifterne var afholdt forgæves.
 SKM2003.502.LSR. Udgifter til en retssag i anledning af, at et vogntog væltede, fandtes at ligge inden for sædvanlig driftsrisiko ved drift af en vognmandsvirksomhed. Klageren kunne derfor fradrage advokatomkostninger.
 SKM2002.379.LSR. Landsskatteretten fandt, at der forelå en sådan forbindelse mellem selskabets erhvervsvirksomhed og den betalte erstatning, at udgifterne til advokatbistand kunne fradrages ud fra et driftsrisikosynspunkt, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten henså til, at udgiften var et udslag af en normal driftsrisiko forbundet med udøvelsen af virksomheden, og at markedsføring er et sædvanligt led i driften af en salgsvirksomhed.
 TfS 1997, 438 LSR. Indtægter ved tegning af forsikringer for andre forsikringsselskaber (fremmed provision) måtte anses som indtægt ved erhvervsmæssig virksomhed, jf. dagældende


text:
SEL § 17, stk. 5. En del af selskabets faste omkostninger kunne derfor fradrages ved opgørelse af denne indkomst.
 SKM2009.325.ØLR. Skatteyderen nægtedes fradrag for udgift til indkøb af fremmed arbejdskraft, idet bevisbyrden for, at de pågældende fakturaer kunne danne grundlag for fradrag, ikke var løftet.
 SKM2008.651.VLR (tidligere instans SKM2008.2.BR). En kommanditist havde ført en voldgiftssag mod kommanditselskabet med henblik på at få omgjort en generalforsamlingsbeslutning om, at kommanditselskabet skulle erhverve en udlejningsejendom. Retten fandt ikke, at udgifterne til voldgiftssagen havde en sådan direkte og sædvanlig forbindelse til sagsøgerens løbende indkomsterhvervelse, at udgifterne til voldgiftssagen var fradragsberettigede, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Da udgifterne var afholdt for at hindre købet af ejendommen, var kommanditistens udgifter til advokat heller ikke fradragsberettigede i medfør af LL § 8 J.
 SKM2007.892.LSR. En fonds udgifter til granskning og retsafgift fandtes at vedrøre fondens anlægsmæssige forhold, og kunne derfor ikke fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2007.603.LSR. Et selskab fik ikke medhold i, at afholdte udgifter vedrørende en uindregistreret Porsche ejet af selskabet og en uindregistreret Ferrari ejet af søsterselskabet var erhvervsmæssige og dermed fradragsberettiget i henhold til SL § 6, stk. 1, litra a. Bilerne var efter selskabets oplysninger indkøbt til lager for derved at opnå en besparelse ved en senere indregistrering, når bilerne skulle tages i erhvervsmæssig anvendelse. Udgifterne afholdt vedrørende søsterselskabets bil blev endvidere anset for et ikke-fradragsberettiget tilskud til dette.
 SKM2008.142.LSR (Appelleret). Et selskab, som drev erhvervsmæssig virksomhed, jf. SKM2004.297.HR, men ikke var næringsdrivende med køb og salg af aktier, jf. SKM2002.284.LSR, havde udbetalt tantieme og bonus til selskabets direktør og medarbejdere vedrørende salg af aktier og en koncernintern overdragelse af aktivitet. Udgifterne til bonus/tantieme måtte anses for at vedrøre selskabets formue. Der var således ikke hjemmel til fradrag for disse udgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a, jf. SL § 5.
 SKM2009.271.HR stadfæster SKM2007.534.VLR (tidligere instans SKM2005.482.LSR). Sagen vedrørte fradrag for bonus til direktører. Ejerkredsen bag et selskab overvejede at sælge dette. Som led i salget blev der indgået en aftale med selskabets to direktører, hvorefter de, hvis selskabet blev solgt, ville få en bonus opgjort efter salgsprisen for selskabet. Direktørerne havde i forvejen en aftale om en fastholdelsesbonus. Selskabet blev solgt til en kapitalfond, og selskabet udbetalte i den forbindelse en bonus på ca. 29,3 mio. kr. til de to direktører. Landsretten fandt, at bonussen ikke kunne fratrækkes som en driftsomkostning (fradragsberettiget løn). Retten henviste til, at selskabet efter en samlet vurdering ikke havde godtgjort, at den udbetalte bonus havde haft en sådan tilknytning til selskabets drift, herunder til at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, at den kunne karakteriseres som en driftsomkostning, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Landsretten bemærkede herved, at det omfattende ekstraordinære arbejde, som direktørerne udførte ved at fremskaffe dokumentationsmateriale til brug for salget af selskabet og ved at opfylde købernes ønske om oplysning af alle virksomhedens forhold, efter sit formål ikke tjente til at erhverve, sikre eller vedligeholde selskabets indkomst. Arbejdet måtte antages at være


text:
af afgørende betydning for værdiansættelsen og dermed for et vellykket salg af virksomheden. Arbejdet havde derfor betydelig værdi for selskabets ejere, og det var ikke godtgjort, at det betydelige bonusbeløb hovedsageligt var et særligt vederlag, dels for det øvrige ledelsesarbejde i tiden efter bonusaftalens indgåelse, og dels for at fastholde direktørerne. Højesteret henviste i lighed med landsretten til, at det fremgik af aftalen om direktørbonus, at direktørernes krav på den aftalte bonus var betinget af, at der skete et endeligt salg af selskaberne, og at direktørerne hver især fortsat var ansat på salgstidspunktet, ligesom det fremgik, at størrelsen af bonussen alene afhang af salgsprisen for selskaberne. Efter indholdet af aftalen om direktørbonus og efter de afgivne forklaringer lagde Højesteret til grund, at aftalen havde til formål at vederlægge de to direktører for at udføre arbejde i forbindelse med salgsbestræbelserne og at sikre, at de forblev ansat, indtil endeligt salg var aftalt, begge dele med henblik på at opnå den højst mulige salgspris for selskaberne. Som anført af landsretten havde den udbetalte bonus således ikke den tilknytning til selskabernes drift, dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - der må kræves for, at udgiften kan anses som en driftsomkostning omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret stadfæstede derfor dommen.
 SKM2008.956.SR og SKM2008.957.SR vedrørte et selskabs fradrag for bonus til henholdsvis en salgsdirektør og selskabets administrerende direktør i tilfælde af salg af selskabets aktier eller driftsaktiviteter. Det var i forespørgslen forudsat, at bonusaftalen blev indgået på et tidspunkt, hvor der ikke var aktuelle planer om salg. Skatterådet nægtede fradrag under henvisning til ovennævnte SKM2008.142.LSR (Appelleret) og SKM2007.534.VLR (nu stadfæstet ved SKM2009.271.HR) . For så vidt angår bonus for salg af driftsaktiviteten afvistes spørgsmålet. Rådet nægtede endvidere selskabet fradrag for bonus i anledning af salg af de holdingselskaber, der ejede koncernen og en søsterkoncern, samt i tilfælde af salg af nogle selskaber i søsterkoncernen. Fradrag herfor nægtedes allerede fordi, selskabet ikke var rette omkostningsbærer. I SKM2008.957.SR nægtedes desuden fradrag for bonusudgiften i tilfælde af, at denne blev fastsat som en kombinationsbonus, der også var afhængig af ansættelsesperioden, og i tilfælde af, at bonusbeløbet var fastsat på forhånd.
 Om fradrag for bonusudgifter se endvidere SKM2008.709.SR omtalt ovenfor under fradrag indrømmet. Selskabet kunne ikke fratrække udgift til bonusbeløb, der blev udløst af, at selskabets aktier blev solgt. Ovenfor omtales ligeledes SKM2008.859.SR, hvor der indrømmedes fradrag for bonus, hvis betingelser ikke var knyttet til salgstransaktioner eller transaktionssummer.
 SKM2007.384.LSR. Et selskab ønskede fradrag for en række udgifter til egenfremstilling af anlægsaktiver. Landsskatteretten lagde til grund, at udgifterne vedrørte fremstilling af aktiver, der indgik i selskabets anlægsformue, ikke omsætningsformuen. Udgifterne til de pågældende anlæg ville derfor som udgangspunkt ikke være driftsomkostninger omfattet af fradragsretten efter SL § 6 a, men måtte anses for formueudgifter, der kun kunne bringes til fradrag i afskrivningsberettigede anlægsaktiver og derved indgå i opgørelsen af den afskrivningsberettigede saldoværdi. Afholdelsen af udgifterne havde været en forudsætning for, at de pågældende aktiver kunne blive færdiggjort i et sådant omfang, at de kunne


text:
anvendes som driftsmidler i virksomheden. Udgifterne kunne derfor tillægges den afskrivningsberettigede saldoværdi for driftsmidler anskaffet i årets løb.
 SKM2006.678.LSR. Et selskab, der havde drevet et diskotek, blev nægtet fradrag for udgifter til erstatning udredt som følge af en gæsts tilskadekomst på et toilet, hvor gulvet var tilsmudset i en sådan grad, at det var farligt at færdes på. Landsskatteretten udtalte, at udgifterne ikke kunne betragtes som et udslag af en normal driftsrisiko, og derfor var de ikke fradragsberettigede som driftsomkostninger i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2006.311.SR. Et advokatfirmas betaling af erstatning som følge af rådgivning i forbindelse med salg af et aktieselskab, der blev udsat for selskabstømning, faldt uden for de naturlige rammer for advokatvirksomheden. Erstatningen kunne derfor ikke fradrages som en driftsomkostning. Skatterådet fandt også, at skattemyndighederne ud fra et erstatningsretligt synspunkt, skulle have fuld kompensation for det tab, der dannede grundlag for erstatningsberegningen. Det forhold, at rådgivningen blev givet af en ansat, blev ikke tillagt betydning. Se også SKM2003.111.LSR.
 SKM2006.319.VLR. Landsretten anså de af et selskab afholdte leasingomkostninger for afholdt i tilknytning til indgåelse af nye leasingaftaler, og ifølge leasinggivernes egen benævnelse af de enkelte omkostninger, antog Landsretten, at der var tale om engangsomkostninger, dels til dækning af leasinggivernes omkostninger i forbindelse med leasingaftalens oprettelse, og dels som viderefakturering af leasinggivernes udgifter til panthaverdeklaration. Landsretten udtalte, at sådanne udgifter i forbindelse med lånefinansiering efter fast praksis ikke er fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2006.244.LSR. En klager ønskede fradrag for udgift til minirensningsanlæg installeret i en aftægtsbolig. Aftægtsboligen var beboet af klageren i fællesskab med aftægtsnyderen, der var hans moder. Ved aftægt fastsættes som udgangspunkt en objektiv udlejningsværdi, hvori de faktiske udgifter vedrørende aftægtsboligen kan fratrækkes. Landsskatteretten fandt imidlertid, at der var tale om et boligfællesskab, og der skulle derfor beregnes ejendomsværdiskat for hele boligen. Landsskatteretten bemærkede, at et aftægtsforhold ikke er omhandlet af erhvervsmæssig virksomhed og dermed ikke kan sidestilles med erhvervsmæssig udlejning. Landsskatteretten fandt derfor, at der ud fra et driftsomkostningssynspunkt ikke var fradrag for udgift til minirensningsanlæg installeret i aftægtsboligen, jfr. SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2004.302.ØLR. Et selskab blev nægtet fradrag, jf. SL §, 6 stk.1, litra a, for utilsigtede lønudgifter, som selskabet havde pådraget sig i henhold til virksomhedsoverdragelsesloven. Udgifterne til retssagen mod lønmodtagerne vedrørende spørgsmålet om selskabets hæftelse for lønkrav i henhold til virksomhedsoverdragelsesloven blev ligeledes nægtet. Selskabet fik ej heller fradrag for udgifterne til erstatningssagen mod advokaten, der havde rådgivet selskabet i forbindelse med overtagelsen af virksomheden og den efterfølgende retssag mod lønmodtagerne.
 SKM2004.219.ØLR. Skatteyderen havde selvangivet fradrag for fremmed kørselshjælp. Da skatteyderen ikke kunne dokumentere driftsomkostningerne, lagde landsretten til grund, at fakturaerne var falske.
 SKM2003.438.LSR. Udgifter til kompensation til køb af sukkerkvoter kunne ikke fradrages.
 TfS 1999, 823 HRD. Udgifter til dækning af generelle omkostninger til husleje, telefon m.v. Fradrag afslået af landsretten med henvisning til virksomhedens beskedne karakter og det forhold, at skatteyderen ikke havde sandsynliggjort en udsigt til en rimelig rentabilitet af den projektudvikling, der var virksomhedens eneste