text:
held by it. A Depositary Receipt shall be issued in consideration for (i) the transfer to the Foundation of a Share, or (ii) in respect of a Share (to be) acquired otherwise by the Foundation, the payment in cash to the Foundation of an issuance price as agreed between the Foundation and the (prospective) Depositary Receipt Holder.”
 STICH EPP rejser således den nødvendige kapital til at forvalte aktierne på vegne af DR Holders ved (i) enten at modtage kontanter fra DR Holders til køb af aktier eller (ii) ved direkte at modtage aktierne fra DR Holders. I begge tilfælde mod udstedelse af DR.
 Når det af anmodningen fremgår, at stichtingen er henvist til at rejse penge til opfyldelse af de(t) formål, som stichtingen er stiftet med henblik på, henviser dette i konteksten alene til det faktum, at stichtingen ikke har nogen kapital ved stiftelsen. I stedet indhentes kapitalen til gennemførelse af incitamentsprogrammet – der netop er formålet – som beskrevet ovenfor
 STICH CIP er stiftet til gennemførelse af carried interest-incitamentsprogrammet. Det følger af TC, at:
 “3.1 Each DR Holder shall be liable to contribute the full amount of its Capital Contribution on the date of its admission to the Foundation, upon receipt whereof the Foundation of the amount referred to in the preceding sentence, the Foundation shall issue to the DR Holder a number of DRs that represents such percentage of the aggregate number of issued and outstanding DRs as is equal to that DR Holder's Interest Percentage.”
 Når det fremgår af det generelle afsnit i anmodningens p. 6, at en stichting er ”henvist til at rejse penge” er det en generel formulering om, at stichtings ikke er ”født” med en selskabsskabskapital, som det eksempelvis kendes fra aktie- og anpartsselskaber. I stedet skal kapitalen altså rejses på anden måde for at kunne gennemføre stichtingens formål. Konkret sker det i STICH EPP og STICH CIP som beskrevet ovenfor.
 Repræsentanten har i e-mail besvaret Skattestyrelsens spørgsmål om faktum:
 Skattestyrelsens spørgsmål: ” Er der Personsammenfald mellem depotbevisejerne (ikke kun de danske) og ejerne af stifteren, og bestyrelsesmedlemmerne i de to stichtings?”
 Repræsentants svar: ”Det er parternes klare forudsætning, at der ikke er personsammenfald mellem DR Holders, ejerne af H8 PEI og bestyrelsesmedlemmerne i de to stichtings. Dog er der et sådant personsammenfald mellem de to sidstnævnte, da H8 PEI stiftede de to stichtings, ligesom de også har eneret til at udpege bestyrelsesmedlemmerne i disse, hvilket er en helt almindelige arbejdsgang ved struktureringen af medarbejderincitamentsprogrammer i Holland.”
 Skattestyrelsens spørgsmål: ”Er der Personsammenfald mellem depotbevisejerne i stichting EPP og depotbevisejerne i stichting CIP?”
 Repræsentants svar: ”DR Holders i stichting EPP og DR Holders i stichting CIP er delvist overlappende. EPP er således tiltænkt som en bred(ere) incitamentsordning, hvor de fleste H-ansatte tilbydes at deltage, hvorimod CIP-investering kun er tilgængelige for særligt udvalgte (nøgle)medarbejdere, som er blevet inviteret til at deltage. Der eksisterer derfor en situation, hvor de fleste DR Holders i CIP også vil være DR Holders i EPP, hvorimod kun få udvalgte deltagere i


text:
EPP også vil være deltagere i EPP.”
 Skattestyrelsens spørgsmål: ”Har de danske depotbevisejere bestemmende indflydelse i stifteren eller bestyrelsen i de to stichtings?”
 Repræsentants svar: ”Nej. De danske DR holders er ansatte i H, men udøver ingen (kontrollerende) indflydelse på hverken H8 PEI, bestyrelserne eller selve de to stichtings. Selve formålet med at anvende stichtings i den påtænkte strukture er (i) at separere de forvaltningsmæssige beføjelser (stemmerettigheder, møderet til generalforsamlingen etc.) og (ii) de økonomiske rettigheder (udbytteret og andre distributioner fra selskaberne), som knytter sig til aktierne. Dette afskærer deltagerne i EPP og CIP fra at influere de underliggende investeringer ved at afskære dem fra at udøve deres forvaltningsmæssige beføjelser på aktierne i de underliggende B.V.-selskaber. Derimod er de forvaltningsmæssige rettigheder deponeret (indirekte) hos H8 PEI, qua deres eneret til at udpege bestyrelsesmedlemmer i de to stichtings.”
 Skattestyrelsens spørgsmål: ”Har du mulighed for at bekræfte, hvem der civilretligt anses for ejer af de underliggende aktier?”
 Repræsentants svar: ”Fra et civilretligt synspunkt betragtes de to stichtings som ejere af de underliggende aktier. Dog er det stichtingernes formål at erhverve og besidde ”for the account of the Depositary Receipt Holders” og ”in trust”, jf. stiftelsesdokumenternes afsnit 3.1., litra b og d. De to stichtings tjener altså som mellemmænd for DR Holders, og betragtes som fuldt transparente efter hollandsk skatteret, dvs. den økonomiske begunstigelse, som aktierne giver ret til, ejes af DR Holders.”
 Repræsentanten har fremsendt følgende høringssvar til Skattestyrelsen indstillingen i sagen:
 Udkastet indebærer, at spørgers spørgsmål 1 og 2 ikke bliver bekræftet, hvis Skatterådet følger indstillingen. Dette indebærer endvidere, at de enkelte ansatte ikke anses at have modtaget afkast af deres aktier via medarbejderincitamentsprogrammerne (EPP-programmet og CIP-programmet) og ikke anses som værende rette indkomstmodtagere heraf som følge af, at aktierne er placeret i depot hos en stichting.
 Dette udkast har den umiddelbare konsekvens, at medarbejderne stilles meget uhensigtsmæssigt. Efter at have ventet i ca. 1,5 år på indstillingen bliver resultatet ydermere, hvis Skatterådet skulle vælge at følge indstillingen, at medarbejderne ikke kan gennemføre incitamentsprogrammet, idet der ikke er klarhed over de skattemæssige konsekvenser heraf. Denne usikkerhed fremgår af indstillingen, hvor det følger, at indkomsten hos medarbejderen ikke behandles som indkomst fra aktier uden dog at Skattestyrelsen er gået ind i vurderingen af, hvorvidt indkomsten skattemæssigt kommer fra stichtingen eller stifteren.
 Idet Skattestyrelsen ikke anser medarbejderne for at være rette indkomstmodtagere af afkastet fra deres egne aktier, som er placeret i en administrationsordning, kan de mulige konsekvenser være uoverstigelige. Det er klart, at en arbejdsgiver ikke kan tilbyde sine medarbejdere sådanne vilkår.
 Af denne årsag fremkommer vi nedenfor med yderligere kommentarer og supplerende oplysninger til Skattestyrelsens indstilling. Vi har fundet det nødvendigt at påpege nogle generelle forhold vedrørende anvendelse af stichtings og baggrunden herfor, idet dette synes at belyse sagen bedre.
 Vi henviser til vores anmodning om bindende svar for en detaljeret gennemgang af de relevante faktuelle forhold. Vores kommentarer nedenfor omfatter såvel EPP-programmet som CIP-programmet, idet vi ikke mener der er materielle forskelle af betydning for anmodningen om bindende svar.
 Skattestyrelsens

type: other


text:
indstilling bortser fra selve formålet med EPP-programmet og CIP-programmet, som er at placere ejerskabet til medarbejdernes aktier under administration hos stichtingen (Stichting H2 PEF (STICH EPP) og Stichting H3 PEF (STICH CIP)), således at de forvalningsmæssige rettigheder overgår til stichtingen, og de økonomiske rettigheder tilgår medarbejderne.
 Det kan ganske enkelt ikke være korrekt, at kvalifikationen af et afkast fra aktier fundamentalt ændres blot fordi aktierne lægges til administration hos en stichting. Der er blot tale om, at stichtingen besidder aktierne på vegne af medarbejderne og uden videre skal videreføre de økonomiske afkast til medarbejderne i deres egenskab af DR-holders.
 Vi gentager for en god ordens skyld formålet med at anvende stichtings her.
 STICH EPP er stiftet af H8 Private Equity Investments B.V. (herefter ”H8 PEI”), med det ene formål at gennemføre et incitamentsprogram for medarbejdere, som det fremgår af artikel 3 i Deed of Incorporation (stiftelsesdokumentet):
 (c) to acquire and to hold Shares in its own name for the account of the contracts parties with whom the Foundation has concluded the Trust Agreement;
 (d) to hold in trust Shares by, inter alia, exercising the voting rights and other
 rights attributable to such Shares, to collect dividends and other distributions due on account of such Shares, to pay such dividends and other distributions to the Depositary Receipt Holders, and to take all actions connected therewith, all in accordance with the Conditions of Administration; and
 (e) to enter into one or more Trust Agreements,
 Anvendelsen af en stichting sker af administrative hensyn. Det er således normalt i hollandsk ret, at juridiske rettigheder overdrages til en trustee eller administrator, som herefter administrerer rettighederne på vegne af aktionærerne. Baggrunden for at anvende en sådan administrationsordning er, at beslutningsprocessen i det underliggende selskab ikke kræver, at hver enkelt investor (medarbejder) skal medvirke i den løbende beslutningsproces og varetage underskriftskrav mv. De økonomiske rettigheder ændres ikke ved ordningen. Således tilfalder alle udbytter og aktieavancer aktionærerne (medarbejderne). Administratoren har ingen rettigheder til dette afkast som tilfalder medarbejderen uden at administratoren kan ændre dette.
 En stichting fungerer således alene som en administrator eller trustee, som samler og viderekanaliserer det økonomiske afkast, og som samler og udøver forvaltningsmæssige rettigheder. Det særlige ved en stichting er således, at medarbejderen mod at overføre det juridiske ejerskab til de underliggende aktier til denne i stedet modtager et ejerskabscertifikat – depository receipt.
 Det er vigtigt at holde sig for øje, hvad en Depositary Receipt egentlig dækker over. Der er således tale om et bevis, som afspejler den underliggende aktiebesiddelse og de økonomiske afkast knyttet hertil. En depositary receipt er defineret som: a depositary receipt (cerfiticaat) issued for a Share by the Foundation”
 DR- holders anses efter hollandsk utvivlsomt som beneficial owners af de underliggende aktier. Dette forhold kan vi heller ikke bare bortset fra i en dansk henseende, uanset om vurderingen skal foretages efter dansk ret.
 Omkostningen ved en sådan ordning er endvidere ganske minimal (primært bogholderi) og betales af H8 PEI.
 Anvendelse af fondsanalogien
 Vi er enige med Skattestyrelsen i, at det


text:
umiddelbart synes mest korrekt at vurdere en stichting i lyset af retspraksis ud fra sammenligningen med danske fonde.
 Det er dog samtidig vigtigt at holde sig før øje, at denne praksis ikke konkret har taget stilling til en situation som den foreliggende. En stichting er ikke en egentlig fond – en oversættelse er snarere ”Trust Office” eller ”Trust Foundation”. Der er altså ikke tale om en fond i dansk juridisk forstand.
 Dermed er retstilstanden på nuværende tidspunkt uafklaret, og dette er baggrunden for vores anmodning om bindende svar.
 Hvem råder over formuen?
 Spørger medgiver, at et H-selskab (H8 PEI) formelt er angivet som stifter af begge stichtings. Det er dog ikke H formue der indskydes i stichtingen, da stichtingen, men derimod medarbejdernes formue, som midlertidigt skal administreres af stichtingen.
 Dermed befinder vi os ganske langt fra de sager der har været pådømt i dansk retspraksis. Disse sager har drejet sig om at vurdere, om en stifter kan undgå dansk personlig beskatning af midler som er indskudt i en fondslignende enhed, herunder ved at vurdere grænserne for, hvornår stifter har afskåret sig tilstrækkeligt fra råden over formuen. I denne sag, er der tale om, at det er medarbejdernes aktier eller midler der indskydes, og medarbejderne skal beskattes af afkastet heraf. Det eneste anmodningen i realiteten drejer sig om er, at der ønskes en vis sikkerhed for den skattemæssige behandling af afkastet. Det har på intet tidspunkt været forventningen eller formodningen, at medarbejderne skulle undgå dansk beskatning.
 Sagen drejer sig i realiteten om, at medarbejdernes aktieafkast bliver administreret via en ordning som minder om en depot- eller administratorordning. Det er altså ikke et spørgsmål om en stifter har udskilt sin formue eller ej, og dermed om beskatningen hos denne i personligt regi kan undgås. Spørger ønsker alene en bekræftelse på, at medarbejderne er modtagere af aktieafkastet via deres DR-beviser, idet dette er realiteten i ordningen og tillige udgør den skatteretlige behandling i Holland.
 Medarbejderne er således ejere af aktierne inden stiftelsen af stichtingen eller de indskyder deres egne penge til erhvervelse af aktierne.
 I forhold til STAK EPP er følgende direkte angiver i § 2.2. i administrationsaftalen:
 “2.2. The Foundation shall issue one (1) Depositary Receipt in relation to each Share held by it. A Depositary Receipt shall be issued in consideration for (i) the transfer to the Foundation of a Share, or (ii) in respect of a Share (to be) acquired otherwise by the Foundation, the payment in cash to the Foundation of an issuance price as agreed between the Foundation and the (prospective) Depositary Receipt Holder.”
 I forhold til STAK CIP er følgende direkte angivet i § 3.1. i Trust Conditions:
 ”3.1. Each DR Holder shall be liable to contribute the full amount of its Capital Contribution on the date of its admission to the Foundation, upon receipt whereof the Foundation of the amount referred to in the preceding sentence, the Foundation shall issue to the DR Holder an number of DRs that represents such percentage of the aggregate number


text:
of issued and outstanding DRs as is equal to that DR Holder’s Interest percentage.”
 Det er forventningen, at disse stichtings ophører når fonden udløber og dermed, at incitamentsprogrammet udløber. Så snart fonden har afhændet sine sidste investeringer og udbetalt eventuelt afkast til investorerne, herunder de ansatte, har de nævnte stichtings ikke længere noget formål og det er herefter forventningen, at begge vil ophøre.
 Dermed er denne sag ikke parallel med Højesteretspraksis om beskatning af andre end stifteren, som i stedet vedrører spørgsmålet om, hvorvidt medarbejderne fortsat anses for at råde over de økonomiske rettigheder på aktierne. Der er således ikke tale om, at en stifter indskyder en kapital, som det efterfølgende skal vurderes om tredjemand har rådighed over. Derimod er der tale om, at medarbejderne indskyder selve aktierne eller penge som anvendes til køb af selve aktierne, og aktierne efterfølgende skal administreres af stichtingen.
 Det antages af Skattestyrelsen, at SKM 2015.9 H udgør et centralt præjudikat, idet der heri tages stilling til, hvorvidt en nevø af stifteren af en fond i Lichtenstein kunne anses for at råde over formuen i fonden og derfor kunne beskattes heraf. I fraværet af egentlige præjudikater er vi for så vidt enige med Skattestyrelsen i, at man kan hente inspiration i SKM 2015.9 H, da der i sagen netop skulle foretages en selvstændig vurdering af, hvorvidt stichtingen i forhold til nevøen (og ikke generelt) måtte anses for et selvstændigt skattesubjekt efter dansk skatteret. I foreliggende sag er der tale om aktier eller midler, hvorpå stemmerrettigheder overdrages til administration hos stichtings, mens det økonomiske udbytte fortsat tilfalder medarbejderne. I SKM 2015.9 H skulle nevøen anmode om udbetaling af midler fra stichtingen. Det er således vigtigt at holde sig for øje, at der er tale om væsensforskellige situationer, som ikke umiddelbart kan sammenlignes og, at præjudikatværdien derfor er begrænset og må tilpasses den konkrete situation.
 Vi er uenige med Skattestyrelsen i vurderingen af, hvorvidt medarbejderne som omfattes af EPP-, og CIP-programmerne kan siges at råde over formuen. Efter vores vurdering er det åbenbart, at medarbejderne råder over formuen og at selve formålet med stichtingen alene er at råde over formue på vegne af medarbejderne. Stichtingen har intet andet formål end at administrere ordningen samlet for medarbejderne i H uden ændringer i det økonomiske afkast til medarbejderne, som fortsætter uændret.
 I indstillingen anføres det, at ”i denne sag er det stichtingen, som civilretligt er ejer af aktierne. Det er ikke oplyst, at aktierne er overdraget fra stichtingen til medarbejderne.” Dette udsagn synes at overse at stichtingen er forpligtet til og automatisk vil viderebetale udbyttet til medarbejderne. Dermed synes det rimeligt at anse medarbejderne for aldrig at have mistet rådighed over det økonomiske afkastet og formuen.
 I indstillingen anføres det, at: ”Af pkt. 3.1.(b og c) fremgår det, at det er stichtingen, som erhverver og holder de underliggende aktier i eget navn og for egen risiko. Efter det oplyste er det ikke meningen, at fonden skal eje andre aktiver end aktierne, men det er ikke udelukket, at fonden kan


text:
have anden formue end aktierne.
 Medarbejderne har ifølge vedtægterne ikke rådighed over fondens formue, som er tillagt bestyrelsen og dermed ultimativt stifteren”.
 Denne udlægning af en stichtings rolle er forkert og synes at underspille den konkrete funktion, som alene er at administrere aktierne på vegne af medarbejderne. Det angives således tydeligt i § 3.1.(b,c,d), i vedtægterne, at aktierne alene ejes på vegne af medarbejderne og Skattestyrelsens indstilling synes at nedtone dette således at vedtægterne passer bedre ind i Skattestyrelsens sagsfremstilling. Det modsatte fremgår tydeligt af de enkelte bestemmelser, jf. § 3.1.(b): such for the account of the Depositary Receipt Holders, (c) for the account of the contracts parties with who the Foundation has concluded the Trust Agreement, i) to hold in trust Shares.
 Skattestyrelsen synes endvidere at fokusere entydigt på de helt klare undtagelsessituationer i forhold til stichtingens beføjelser og lader dette være udslagsgivende for bedømmelsen.
 Skattestyrelsen tillægger det blandt andet betydning, at der i aftalegrundlaget indeholdes en mulighed for tilbagekaldelse af udbytter. Dette fremgår for STAK EPP af administrationsaftalens §8:
 8. RECALL OF DISTRIBUTIONS
 8.1 Subject to clause 8.2. the Foundation may notify the Depositary Receipt Holders at the time of a distribution that all or part of such distribution is made conditional and may be subject to recall for the purpose of satisfying any recall liabilities of the Company to the Master Fund under the terms of the Master Fund LPA. In the event that such liabilities subsequently (and in any event no later than two (2) years after completion of the winding-up of the Master Fund) become due and payable under the terms of the Master Fund LPA, or in the Foundation's reasonable opinion are likely to become due and payable, each Depositary Receipt Holder shall, if requested by the Foundation upon at least ten (10) Business Days' notice, be required to repay to the Foundation (who shall forthwith make any received amounts available to the Company) its pro rata share of the total amount being recalled.
 Dette er uddybet i § 7.5. i LPA master-aftalen som stifter H1 Private Equity Fund.
 7.5 Recall of Conditional Distributions
 7.5.1 Subject to clause 7.5.2, the Manager may notify the Investing Partners at the time of a distribution that all or part of such distribution is made conditional and may be subject to recall for the purpose of satisfying any indemnification or other liabilities of the Master Fund, whether or not arising in connection with the Investment to which such distributions relate. Such conditional distribution is not considered to be earned (genoten) by the relevant Investing Partner until the conditional distribution can no longer be recalled under this Agreement. In the event that such liabilities subsequently become due and payable, or in the Manager's reasonable opinion are likely to become due and payable, each Investing Partner and each Carried Interest Partner shall, if requested by the Manager before the second (2nd) anniversary of the date of completion of the winding-up of the Master Fund and upon at least ten (10)


text:
Business Days' notice, be required, in reverse order in which distributions were made under clause 7.1, to repay its pro rata share (based on its proportionate distribution entitlement under clause 7.1) of the total amount of conditional distributions being recalled. Any amount recalled pursuant to this clause 7.5 shall be treated as a payment of a Capital Contribution for the purposes of this Agreement.
 Heraf fremgår det ganske rigtigt, at der i visse situation kan komme et vilkår på tale om, at udlodninger til DR-holders er betinget og kan kræves tilbagebetalt. Dette må klart antages at være en undtagelsessituation, og dækker over, at en kapitalfond der har solgt et selskab, i denne forbindelse kan blive mødt med krav om indeståender mv. Hvis disse udløses, vil udbetalinger til medarbejderne (DR-holders) i realiteten dække over en indtjening, som ikke er realiseret. Derfor er det helt naturligt i kapitalfonde, at der findes sådanne mekanismer, idet de endelige realiserede afkast ført kan opgøres når alle indestående er opfyldt mv. og købere ikke kan kræve noget af betalingen tilbagebetalt.
 Noget tilsvarende er helt almindeligt i forbindelse med carried interest (CIP-programmet) og der indeholder derfor også særlige bestemmelser herom (claw back). Claw back mekanismen dækker alene over det forhold, at udbetalt carried interest skal tilbagebetales af BV, idet betingelserne for dette afkast efterfølgende viste sig ikke at være til stede alligevel. I en sådan situation, skal det modtagende selskab tilbagebetale carried interest og denne pligt går videre til Stichting og til medarbejderne. En sådan mekaniske er helt sædvanlig i carried interest programmer og er på ingen måde noget der viser, at stichtingen blot kan tilbagekalde økonomisk afkast. Hvis stichtingen ikke administrerede ordningen, ville et tilsvarende krav gælde for medarbejderen, hvis denne direkte var aktionær i det underliggende selskab.
 Derimod har disse forhold ikke noget med stichtingens rådighed over formuen af gøre, men afspejler de underliggende selskabsretlige forhold som investorer i H-fonden.
 Det angives i indstillingen, at det er Skattestyrelsens opfattelse, af visse beføjelser over depotbeviset indebærer, at bestyrelsen ydermere har beføjelserne til at sælge eller overdrage den økonomiske mulighed til stichtingens formue. Der henvises herved til sådanne situationer som beskrevet i § 5.4 i administrationsaftalen:
 5.4 If the Board reasonably determines that the continuation of the holding of Depositary Receipts by a specific Depositary Receipt Holder would jeopardize the qualification of the H2 PEF EP Program as an exempt employee participation program within the meaning of article 13a sub e of the Dutch Financial Markets Supervisory Act (Wet op het financieeltoezicht), the Board may by written notice instruct the Depositary Receipt Holder to sell and transfer all or some of its Depositary Receipts no later than on the date set forth in the written notice (the "Effective Date") to one or more transferees designated by the Board in that notice (who must be willing to purchase the Depositary Receipts) for a price equal to the fair value of the Depositary Receipts as determined by the Board. If the Depositary Receipts concerned have not been transferred before


text:
or on the Effective Date, the Foundation shall not make and not be due any distributions in respect of the Depositary Receipts concerned until they have all been sold and transferred. The Undrawn Commitment of the transferring Depositary Receipt Holder shall lapse as per the Effective Date, but the Board shall have the right to accept a new Commitment up to the amount of the lapsed Undrawn Commitment from the transferee(s) or one or more other Qualifying Employees acceptable for the Board.”
 Heraf ses også, at dette ikke har noget at gøre med selve stichtingen, men med selve incitamentsprogrammet. Lignende vilkår ville fremgå, selvom stichtingen ikke administrerede ordningen. Et sådant vilkår ville da næppe lede Skattestyrelsen til at underkende selve aktionærforholdet, fordi dette kunne kræves afviklet.
 Samlet må de skattemæssige konsekvenser derfor også være, at medarbejderne (eller disses holdingselskaber) anses for at være rette indkomstmodtagere at indkomsten fra de underliggende aktier, da disse fortsat må anses for at råde over det økonomiske afkast fra aktierne.
 Baseret på ovenstående kommentarer skal vi venligst bede Skattestyrelsen om revurdere indstillingen til besvarelse af spørgsmål 1 og 2. Det er spørgers klare opfattelse, at der er tale om en administrationsordning, hvor medarbejdernes aktier skal administreres af stichtingen og at stichtingen ikke har anden rolle end den blotte administration og forvaltning af stemmeretten. Afkastet tilkommer derfor fortsat medarbejderne.
 Det synes klart forkert at mene, at indkomsten måtte komme fra den formelle stifter, idet det netop er medarbejdernes aktier der forvaltes eller medarbejdernes midler der investeres i aktier for.
 Det ønskes bekræftet, at afkast som danske ansatte eller disses personlige holdingselskaber måtte opnå gennem Depositary Receipts udstedt af den hollandske Stichting H2 Employee Participation skal behandles som indkomst fra de underliggende ejerandele i H4 PEF Employee Participation B.V.
 Sagen angår, om det afkast som de danske ansatte eller disses personlige holdingselskaber (herefter: ”medarbejderne”) opnår gennem den hollandske H2 PEF Employee Participation (herefter: ”stichtingen”), skattemæssigt skal behandles som indkomst fra de underliggende aktier i selskabet H4 PEF Employee Participation B.V.
 Det er oplyst, at H er en kapitalfond, som ønsker at anvende stichtingen som et mellemholdingselskab for at sikre, at de ansatte tildeles et økonomiske afkast i forhold til aktieinvesteringerne via kapitalfonden, mens H selv bevarer de forvaltningsmæssige rettigheder over aktierne.
 Skattestyrelsen forstår, at en stichting efter hollandsk lovgivning er en juridisk person, der hverken har kapitalejere eller medlemmer. Stichtingen har ingen indskudt selskabskapital.
 Det er oplyst, at stichtingen enten modtager kontanter fra medarbejderne (”DR Holders”, på dansk: ”depotbevisejere”) til køb af aktier eller ved direkte at få overdraget aktierne fra medarbejderne. Civilretligt er det stichtingen, som er ejer af de underliggende aktier.
 Udenlandske trusts (fonde) kan imidlertid organiseres i adskillige udformninger og med forskellige formål, hvorved den blotte benævnelse ikke er afgørende for enhedens skattemæssige bedømmelse. I stedet skal der lægges vægt på sammenslutningens struktur og virkemåde.
 Højesteret har i SKM2018.376.HR blandt andet taget stilling til, om et udbytte fra Danmark i skattemæssig henseende var udloddet til en hollandsk fond eller til fondens stifter, som var


text:
hjemmehørende i UK.
 Fonden i dommen, der ligeledes var af stichting-typen, var ikke selskabsskattepligtig til Holland. Fondens aktivitet bestod primært i en aktiebesiddelse og et tilgodehavende.
 Højesteret fandt, at spørgsmålet om, hvem der måtte anses for rette indkomstmodtager af et udbytte fra aktierne i fonden, skulle afgøres efter dansk ret. Fonden opfyldte ikke kravet om en uafhængig ledelse, da bestyrelsen bestod af stifteren og dennes forældre. Fondens formue var derfor ikke effektivt og uigenkaldeligt udskilt fra stifternes formue, og fonden kunne ikke anses for et selvstændigt skattesubjekt i forhold til stifteren.
 Højesteret fandt derfor, at stifteren af fonden i skattemæssig henseende måtte anses for rette indkomstmodtager af udbyttet. Den danske kildelandsbeskatningen af udbyttet skulle derfor ske hos stifteren af fonden.
 Det er Skattestyrelsens opfattelse, at SKM2018.376.HR bekræfter, at en fond af stichting-typen, skal vurderes efter dansk ret ud fra en fondsvurdering, når spørgsmålet omhandler den danske skattemæssige behandling af en indkomst i fonden.
 Denne sag angår imidlertid spørgsmålet om den skattemæssige behandling af den indkomst, som medarbejderen modtager fra stichtingen. Det er oplyst, at medarbejderen hverken er stifter af stichtingen eller medlem af stichtingens bestyrelse, og dermed kan SKM2018.376.HR ikke overføres direkte på nærværende sag.
 I forhold til den skattemæssige behandling af en ikke-stifter, fremgår det af flertallets præmisser i SKM2015.9.HR, at en stifters beføjelser til at råde over en fonds midler, og hvor beføjelserne ikke kan overdrages til andre, ikke kan overføres til forholdet mellem en fond og en ikke-stifter.
 I stedet skal der foretages en selvstændig vurdering af, hvorvidt fonden i forhold til ikke-stifteren må anses for et selvstændig skattesubjekt efter dansk skatteret. I denne sag omhandler spørgsmålet også en ikke-stifter.
 Højesteret vurderede hvorvidt en person A, der ikke var stifter (nevø af stifter) af en liechtensteinsk fond kunne anses for at råde over fondens formue, og dermed var rette indkomstmodtager til afkastet af fondens formue. A var blandt andre indsat som begunstigede i fondens vedtægter.
 ”Vurderingen af fondens selvstændighed i forhold til As økonomi må tage udgangspunkt i de seneste vedtægter for G1 Stiftung dateret 21. april 1998. Ifølge disse var det bestemt, at bl.a. stifteren BA selv kunne begunstiges. Dette havde betydning for bedømmelsen af BAs skattemæssige stilling, idet fondens formue dermed ikke var uigenkaldeligt udskilt fra hans formue. Denne omstændighed er efter vores opfattelse imidlertid ikke afgørende for, om fondens formue skal anses for ejet af A. Vi finder, at der heller ikke er andet i disse vedtægter, der må føre til, at A i realiteten har en sådan rådighed over fondens formue, at denne må anses for ejet af ham. Vi finder endvidere, at det ikke er godtgjort, at formuen er overgået ved arv fra BA til A. Efter bevisførelsen om de faktiske dispositioner på fondens vegne, herunder i forbindelse med udlodningen på 15 mio. kr. til G6 Trust, finder vi, at det heller ikke herved er godtgjort, at A reelt har rådet således over formuen, at det må sidestilles med hans råden over egen formue.”
 Af det citerede fremgår det, at flertallet startede


text:
med at foretage en vurdering af om fondens vedtægter kunne føre til, at A i realiteten havde en sådan rådighed over fondens formue, at denne måtte anses for ejet af ham.
 Dele af fondens vedtægter fremgår af Østre Landsrets dom i SKM2013.741.ØLR. Her fremgår det, at bestyrelsen sammen med protektor kunne beslutte at udpege begunstigede.
 Af fondens vedtægter fremgår det endvidere, at stifteren BA udpegede den første bestyrelsen, hvorefter bestyrelsen selv var berettiget til at udpege nye bestyrelsesmedlemmer. Protektor var udpeget af stifter, som også kunne afskedige protektor.
 A som begunstigede var hverken bestyrelsesmedlem eller protektor, og havde heller ingen indflydelse på afskedigelse af bestyrelsesmedlemmerne.
 Vedtægterne tillagde således ikke A beføjelser til at råde over fondens formue.
 Herefter vurderede flertallet, om fondens formue var overgået til A gennem arv eller gennem de faktiske dispositioner på fondens vegne, og som dermed kunne sidestilles med A’s råden over egen formue.
 I denne sag er det stichtingen, som civilretligt er ejer af aktierne. Det er ikke oplyst, at aktierne er overdraget fra stichtingen til medarbejderne. Der er heller ikke oplysninger om de faktiske dispositioner på fondens vegne.
 Hvorvidt medarbejderen kan råde over stichtingens formue må derfor vurderes på baggrund stichtingens vedtægter med tilhørende aftaler.
 I denne sag har Skattestyrelsen modtaget en engelsk oversættelsen af stichtingens vedtægter (”Deed of incorporation”), som er underskrevet i 201x af selskabet H8 Private Equity Investments B.V., som er stifter af stichtingen, og som kan udpege og afskedige dens bestyrelse.
 Af vedtægternes pkt. 5.1 fremgår det endvidere, at bestyrelsen med visse begrænsninger i vedtægterne varetager ledelsen af stichtingen, som har følgende formål:
 Af pkt. 3.1 (b og c) fremgår det, at det er stichtingen, som erhverver og holder de underliggende aktier i eget navn og for egen risiko. Efter det oplyste er det ikke meningen, at fonden skal eje andre aktiver end aktierne, men det er ikke udelukket, at fonden kan have anden formue end aktierne.
 Medarbejderne har ifølge vedtægterne ikke rådighed over fondens formue, som er tillagt bestyrelsen og dermed ultimativt stifteren.
 I stedet har medarbejderne et depotbevis, som ikke bærer nogen stemmerettigheder eller anden ret til at udpege medlemmer af ledelsesorganet [bestyrelsen] i stichtingen eller på anden måde beføjelser til at påvirke beslutningerne om fondens formue.
 Det er endvidere oplyst, at der ikke er personsammenfald mellem de danske medarbejdere, ejerne af stifter og bestyrelsesmedlemmerne i de to stichtings (EPP og CIP). Medarbejderne udøver heller ingen anden kontrollerende indflydelse på hverken stifter, bestyrelserne eller de to stichtings.
 Af formålsbestemmelsen pkt. 3.1 (d) ses det, at stichtingen har til formål at udøve stemmerettighederne og andre rettigheder, der kan henføres til aktierne.
 Det er Skattestyrelsen opfattelse, at disse beføjelser indebærer, at bestyrelsen i stichtingen har beføjelserne til at råde over de forvaltningsmæssige rettigheder, der knytter sig til stichtingens formue.
 Endvidere er det stichtingens formål at modtage udbytte og andre udlodninger i relation til aktierne, og udbetale sådanne udbytte og andre udlodninger til depotbevisejerne [medarbejderne] herunder foretage alle de handlinger der er forbundet hermed i overensstemmelse med administrationsaftalen.
 Det er Skattestyrelsen


text:
opfattelse, at det herefter må vurderes om denne mulighed via depotbeviset til at modtage det økonomiske afkast fra stichtingens formue medfører, at medarbejderen kan siges at råde over stichtingens formue.
 Af administrationsaftalen, som ifølge stichtingens vedtægter pkt. 5.4 bestemmes af bestyrelsen, er de nærmere betingelser for depotbeviset reguleret.
 I pkt. 7 i administrationsaftalen bestemmes det, at stichtingen har forpligtet sig til at opkræve enhver udlodning fra de underliggende aktier, samt at videredistribuere dette uden forsinkelse til alle medarbejderne.
 Efter pkt. 8 i administrationsaftalen kan stichtingen imidlertid meddele depotbevisejerne på tidspunktet for en udlodning eller efter en udlodning er foretaget, at hele eller en del af en sådan udlodning er gjort betinget, og kan forlanges tilbagekaldt med henblik på at opfylde en hver forpligtelser for H2 PEF Employee Participation B.V., som er det selskab som stichtingen ejer aktier i, og som er deltager i kapitalfonden H.
 Kravet om tilbagebetaling af udlodninger kan gøres gældende i op til 2 år efter likvidation af kapitalfonden, og skal tilbagebetales inden 10 dage efter, at stichtingen har anmodet herom. En medarbejder kan dog ikke blive forpligtet til sammenlagt at tilbagebetale mere end 50 % af de samlede modtagende udlodninger.
 Det er Skattestyrelsen opfattelse, at disse beføjelser indebærer, at bestyrelsen i realiteten også har beføjelser til i hvert fald delvist at råde over det økonomiske afkast fra stichtingens formue.
 I pkt. 5 i administrationsaftalen fremgår det endvidere, at salg eller overdragelse af et depotbevis er betinget af forudgående skriftlig godkendelse fra bestyrelsen. Et salg eller overdragelse uden godkendelse er ugyldigt, medmindre bestyrelsen efterfølgende godkender det.
 Samme sted i administrationsaftalen er det yderligere bestemt, at hvis bestyrelsen med rimelighed fastslår, at en medarbejders fortsatte besiddelse af depotbeviset vil skade kvalificeringen af H’s medarbejderprogram, som indebærer fritagelse for medarbejderdeltagelse i henhold til hollandsk lovgivning, kan bestyrelsen beordre medarbejderen til at sælge og overføre alle eller nogle af sine depotbeviser til en ny ejer inden en bestemt dato. Såfremt depotbeviset ikke er overført inden den fastsatte dato, fremgår det endvidere af administrationsaftalen, at stichtingen ikke skal foretage eller anses for at skylde udlodninger, før medarbejderen har solgt og overført alle sine depotbeviser til en ny ejer.
 Det er Skattestyrelsen opfattelse, at disse beføjelser over depotbeviset indebærer, at bestyrelsen ydermere har beføjelserne til at sælge eller overdrage den økonomiske mulighed til stichtingens formue.
 At bestyrelsen kan overdrage stichtingens formue fremgår også af pkt. 11.3 og 11.4 i vedtægterne, hvor der står, at i tilfælde af likvidation af stichtingen, skal formuen som udgangspunkt overdrages til medarbejderne, medmindre bestyrelsen beslutter, at aktierne skal overdrages til en anden enhed. Hvis stichtingens formuen består i andet end aktier, står det bestyrelsen frit for at fordele disse midler.
 På baggrund af ovenstående finder Skattestyrelsen, at medarbejderen ikke råder over stichtingens formue gennem depotbeviset på en sådan måde, at det må sidestilles med medarbejderens råden over egen formue.
 Medarbejderne er således ikke i skattemæssig henseende rette indkomstmodtager af afkastet fra aktierne, og dermed skal indkomsten hos medarbejderen ikke behandles som indkomst fra aktier.
 Skattestyrelsen er ikke


text:
gået ind i en vurdering af, hvorvidt stichtingen er skattemæssigt transparent i forhold til stifteren, og dermed nærmere ind i vurderingen af hvorvidt indkomsten skattemæssigt kommer fra stichtingen eller stifteren.
 Repræsentanten har henvist til SKM2018.254.SR, hvor Skatterådet anså en hollandsk stichtingen for at være skattemæssigt transparent. Skatterådet udtalte blandt andet:
 ”Efter en samlet konkret vurdering er det Skattestyrelsens opfattelse, at STAK efter dansk skatteret må anses for at være skattemæssigt transparent. Der er ved indstillingen særligt henset til, at STAK har to typer af deltagere, der henholdsvis har en begrænset og ubegrænset hæftelse, at STAK ikke udsteder aktier som sådan, at STAK – i takt med at indtægterne modtages – videredistribuerer dette til deltagerne, at medlemskredsen er forholdsvis lukket, idet deltagerne skal eje aktier i G1, der ved indtræden ombyttes til aktiecertifikater i forholdet 1-1, samt at formuen ved likvidation fordeles til deltagerne.”
 Skattestyrelsen bemærker, at i denne sag findes der ikke to typer af deltagere med forskellig hæftelse, og dermed afviger denne sag fra SKM2018.254.SR. Der er således ingen, der personligt hæfter for stichtingen.
 Det er endvidere Skattestyrelsens opfattelse, at stichtingens bestyrelse eller andet organ i SKM2018.254.SR ikke havde mulighed for at kræve tilbagebetaling af udlodningerne til depotbevisejerne, som tilfældet er i denne sag.
 I SKM2018.254.SR skulle hele stichtingens formue desuden ved likvidation fordeles til deltagerne. I denne sag skal aktierne ved likvidation som udgangspunkt overdrages til medarbejderne, og en eventuel øvrig formue i stichtingen står bestyrelsens frit for at fordele. Dermed har medarbejderne ikke en fuldstændig ret til stichtingens formue i tilfælde af likvidation.
 Det er Skattestyrelsen opfattelse, at SKM2018.254.SR ikke er sammenlignelige med nærværende sag.
 Skattestyrelsens bemærkninger til repræsentantens høringssvar:
 Repræsentanten er af den opfattelse, at aktierne ejes af medarbejderne, og at stichtingen alene fungerer som administrator af aktierne, og dermed skal medarbejderne anses for rette indkomstmodtager af afkastet fra aktierne.
 Det er Skattestyrelsens opfattelse, at medarbejderne i skattemæssig henseende ikke er rette indkomstmodtager af afkastet fra aktierne, fordi stichtingen civilretligt er ejer af aktierne og kan råde over de forvaltningsmæssige og i begrænset omfang de økonomiske rettigheder, der er knyttet til aktierne.
 For begge programmer gælder det, at stichtingen ifølge vedtægterne og administrationsaftalen har beføjelser til i et vist omfang at råde over det økonomiske afkast fra aktierne ved blandt andet at kunne tilbageholde udbetalingen af afkastet.
 Repræsentanten er desuden af den opfattelse, at SKM2015.9.HR kun i begrænset omfang kan anvendes i denne sag, fordi aktierne eller midlerne til køb af aktierne oprindeligt stammer fra medarbejderne og ikke fra stifter.
 Af både fler- og mindretallets præmisser ses der ikke at være lagt vægt på, hvor formuen oprindeligt stammede fra. Højesteret tog derimod afsæt i, at formuen var ejet af fonden og på den baggrund vurderede om den begunstigede retligt og faktisk rådede over fondens formuen på en sådan måde, at det måtte sidestilles med en ejers råden over egen formue.
 Da aktierne i denne sag ligeledes ejes af fonden, hvilket repræsentanten har bekræftet i ovenstående svar på Skattestyrelsens spørgsmål, er det Skattestyrelsens opfattelse, at det er


text:
underordnet for vurderingen, at aktierne eller midlerne oprindeligt stammer fra medarbejderne. I stedet skal den retlige og faktiske råden over fondens formue vurderes.
 Repræsentanten gør afslutningsvist gældende, at administrationsaftalens bestemmelse, om at stichtingen har ret til at kræve tilbagebetaling af udlodninger, må antages at omfatte undtagelsessituationer.
 Skattestyrelsen skal bemærke, at omfanget af en rettighedsudøvelse ikke ændrer på, at stichtingen retligt råde over rettigheden.
 Endvidere er det repræsentantens opfattelse, at de rettigheder, der giver stichtingen ret til at kræve tilbagebetaling af udlodninger samt ret til at sælge eller overdrage den økonomiske mulighed, også ville være aftalt med medarbejderen, hvis denne var direkte aktionær i de underliggende selskaber, fordi sådanne rettigheder knytter sig til incitamentsprogrammet og ikke til stichtingen.
 Repræsentanten mener derfor, at sådanne rettigheder ikke vil fratage en person status som aktionær. Det er Skattestyrelsens opfattelse, at disse begrænsninger af medarbejdernes økonomiske rettigheder skal medtages i den samlede vurdering af medarbejdernes råden over aktierne.
 På baggrund af ovenstående fastholder Skattestyrelsen indstillingen.
 Det ønskes bekræftet, at afkast som danske ansatte eller disses personlige holdingselskaber måtte opnå gennem Depositary Receipts udstedt af den hollandske Stichting H3 PEF CIP, skal behandles som indkomst fra de underliggende ejerandele i H5 PEF CIP B.V.
 Sagen angår, om det afkast som de danske ansatte eller disses personlige holdingselskaber (herefter: ”medarbejderne”) opnår gennem den hollandske Stichting H3 PEF CIP (herefter: ”stichtingen”), skattemæssigt skal behandles som indkomst fra de underliggende aktier i selskabet H5 PEF CIP B.V.
 Det er oplyst, at denne stichting skal anvendes til medarbejdernes carried interest-program (på dansk: merafkastprogram), hvor medarbejderen er berettiget til at modtage en forholdsmæssigt større andel af det økonomiske afkast i H1 PEF end deres ejerandel nominelt og forholdsmæssigt er berettiget til.
 Det er oplyst, at vedtægterne for stichtingen tilnærmelsesvis er identisk med vedtægterne for Stichting H2 PEF Employee Participation.
 Forholdet mellem medarbejderne som depotbevisejer og stichtingen er endvidere reguleret i dokumentet benævnt ”trust conditions” (herefter: ”betingelserne”). Det er oplyst, at forskellen mellem disse betingelser og administrationsaftalen for Stichting H2 PEF Employee Participation blandt andet er udmøntet i afsnit 5 i betingelserne.
 Af afsnit 5 fremgår det, at stichtingen som udgangspunkt er forpligtet til at videredistribuere udlodninger til medarbejderne. Bestyrelsen er imidlertid ikke forpligtet til på vegne af stichtingen at videredistribuere udlodninger, hvis der blandt andet ikke er nok midler i stichtingen. Bestyrelsen er heller ikke forpligtet, hvis medarbejderen forlader virksomheden (”bad leaver”), og bestyrelsen kan i øvrigt efter eget valg ændre medarbejderens størrelse af depotbeviser.
 Det er Skattestyrelsens opfattelse, at bestyrelsens kompetence til at råde over muligheden for afkastet fra stichtings formue herunder overdragelse er mere omfattende end bestyrelsens kompetence for Stichting H2 PEF Employee Participation.
 Da vedtægterne og betingelserne i øvrigt er tilnærmelsesvis identisk med vedtægterne for Stichting H2 PEF Employee Participation, finder Skattestyrelsen med henvisning til spørgsmål 1, at medarbejderen ikke råder over stichtingens formue gennem depotbeviset på en sådan måde, at det må sidestilles med medarbejderens råden over egen formue.
 Det ønskes bekræftet, at de danske ansatte eller disses holdingselskaber, som ejer Depositary Receipts udstedt af Stichting H2


text:
PEF Employee Participation, ikke anses for at have bestemmende indflydelse i henhold til selskabsskattelovens § 32, stk. 6, eller kontrol i henhold til ligningslovens § 16 H, i det underliggende H4 PEF Employee Participation B.V., og dermed ikke vil blive underlagt dansk CFC-beskatning.
 Sagen angår, om det afkast som de danske ansatte eller disses personlige holdingselskaber, som ejer af et depotbevis i Stichting H2 PEF Employee Participation (herefter: ”stichtingen”) er omfattet af dansk CFC-beskatning i relation til selskabet H4 PEF Employee Participation B.V.
 For at være omfattet af CFC-beskatningen for så vidt angår selskaber, er det blandt andet en betingelse, at et selskab eller en forening m.v. som nævnt selskabsskattelovens i § 1 eller § 2, stk. 1, litra a, er et moderselskab for et selskab eller en forening m.v. (datterselskabet), jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt.
 Af selskabsskattelovens § 32, stk. 6, 1. pkt., fremgår det, at selskabet anses for at være moderselskab for datterselskabet hvis selskabet direkte eller indirekte er aktionær i datterselskabet og koncernen har bestemmende indflydelse i datterselskabet efter selskabsskatteloven § 31 C.
 Da de ansatte eller disses holdingselskaber ikke er aktionærer i stichtingen, som ejer H4 PEF Employee Participation B.V, er denne betingelse ikke opfyldt.
 Ved bedømmelsen af den bestemmende indflydelse medregnes stemmerettigheder m.v., som besiddes af personlige aktionærer og deres nærtstående, jf. ligningslovens § 16 H, stk. 6, eller af en fond eller trust stiftet af nærtstående m.v. eller af fonde eller trusts stiftet af disse, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 6, 2. pkt.
 Efter ligningslovens § 16 H, stk. 6, 1. pkt., finder bestemmelsen også anvendelse hvis den skattepligtige i fællesskab med nærtstående eller i fællesskab med en fond eller trust stiftet af den skattepligtige eller dennes nærtstående eller fonde eller trusts stiftet af disse kontrollerer et udenlandsk selskab som nævnt i stk. 1.
 Det er oplyst, at der ikke er personsammenfald mellem de ansatte eller disses holdingselskaber, ejerne af stifter og bestyrelsesmedlemmerne i de to stichtings (EPP og CIP). De ansatte eller disses holdingselskaber udøver heller ingen anden (kontrollerende) indflydelse på hverken stifter, bestyrelserne eller de to stichtings.
 Det er således Skattestyrelsens opfattelse, at hverken de ansatte eller disses holdingselskaber vil være omfattet ligningslovens § 16 H, stk. 6.
 Betingelsen for CFC-beskatning af de danske ansatte eller disses personlige holdingselskaber efter selskabsskattelovens § 32 og ligningslovens § 16 H er dermed ikke til stede i relation til H4 PEF Employee Participation B.V.
 Det ønskes bekræftet, at de danske ansatte eller disses holdingselskaber, som ejer Depositary Receipts udstedt af Stichting H3 PEF CIP, ikke anses for at have bestemmende indflydelse i henhold til selskabsskattelovens § 32, stk. 6, eller kontrol i henhold til ligningslovens § 16 H, i det underliggende H5 PEF CIP B.V, og dermed ikke vil blive underlagt dansk CFC-beskatning.
 Sagen angår, om det afkast som de danske ansatte eller disses personlige holdingselskaber, som ejer af et depotbevis i Stichting H3 PEF CIP (herefter: ”stichtingen”) er omfattet af dansk CFC-beskatning i relation til selskabet H5 PEF CIP B.V.
 Med


text:
henvisningen til besvarelsen under spørgsmål 2 og 3, er betingelsen for CFC-beskatning af de danske ansatte eller disses personlige holdingselskaber efter selskabsskattelovens § 32 og ligningslovens § 16 H dermed ikke til stede i relation til H5 PEF CIP B.V, som ejes af stichtingen.
 Hvis et selskab eller en forening m.v. som nævnt i § 1 eller § 2, stk. 1, litra a, er et moderselskab for et selskab eller en forening m.v. (datterselskabet), jf. stk. 6, skal moderselskabet ved indkomstopgørelsen medregne det beløb, som er angivet i stk. 7-10, når beløbet er positivt. Ejes den samme andel af aktiekapitalen i et datterselskab direkte eller indirekte af flere moderselskaber, medregnes andelen hos det moderselskab, der ejer den største direkte eller indirekte ejerandel. Hvis flere moderselskaber ejer lige store andele, medregnes andelen hos det øverste moderselskab. Det er en forudsætning for beskatning efter 1. pkt., at følgende betingelser er til stede: (...)
 Stk. 6. Selskabet anses for at være moderselskab for datterselskabet, hvis selskabet direkte eller indirekte er aktionær i datterselskabet og koncernen har bestemmende indflydelse i datterselskabet efter § 31 C. Ved bedømmelsen af den bestemmende indflydelse medregnes stemmerettigheder m.v., som besiddes af personlige aktionærer og deres nærtstående, jf. ligningslovens § 16 H, stk. 6, eller af en fond eller trust stiftet af nærtstående m.v. eller af fonde eller trusts stiftet af disse. Tilsvarende medregnes stemmerettigheder m.v., som indehaves af selskabsdeltagere, med hvem moderselskabet har en aftale om udøvelse af kontrol, eller som indehaves af et selskab eller en forening m.v. som nævnt i ligningslovens § 2, stk. 1, 2. pkt. (transparent enhed), hvori moderselskabet deltager.
 Hvis en skattepligtig omfattet af kildeskattelovens § 1 eller dødsboskattelovens § 1, stk. 2, kontrollerer et udenlandsk selskab eller en forening m.v. (selskabet), jf. stk. 6, skal den skattepligtige medregne selskabets CFC-indkomst opgjort efter stk. 7-10 samt selskabsskattelovens § 32, stk. 5, når indkomsten er positiv. 1. pkt. finder kun anvendelse, hvis selskabet har indgået aftale om skattesats eller beskatningsgrundlag med skattemyndighederne i den stat, hvor det er hjemmehørende, herunder efter bestemmelserne i en dobbeltbeskatningsoverenskomst, eller hvis skattereglerne i den pågældende stat er indrettet efter, hvor den kontrollerende aktionær er hjemmehørende, eller betingelserne nedenfor er til stede: (...)
 Stk. 6. Stk. 1 finder anvendelse, hvis den skattepligtige i fællesskab med nærtstående eller i fællesskab med en fond eller trust stiftet af den skattepligtige eller dennes nærtstående eller fonde eller trusts stiftet af disse kontrollerer et udenlandsk selskab som nævnt i stk. 1. Den skattepligtige anses for at kontrollere et selskab, hvis vedkommende direkte eller indirekte eller i fællesskab med nærtstående ejer mere end 50 pct. af aktiekapitalen i selskabet eller råder over mere end 50 pct. af stemmerne i selskabet. Som nærtstående anses den skattepligtiges ægtefælle, forældre og bedsteforældre samt børn og børnebørn og disses ægtefæller eller dødsboer efter de nævnte personer. Stedbarns- og adoptivforhold sidestilles med ægte slægtskabsforhold. Ejerandele og stemmerettigheder, som indehaves af selskabsdeltagere, med hvem den skattepligtige har en aftale om udøvelse af kontrol, eller som indehaves af et selskab eller


text:
en forening m.v. som nævnt i § 2, stk. 1, 2. pkt. (transparent enhed), hvori den skattepligtige deltager, medregnes ved opgørelsen i 2. pkt. (...).
 Den juridiske vejledning 2019-1, afsnit C.D.4.1.3
 CFC reglerne omfatter kun indkomst i datterselskaber, som koncernen kontrollerer. Se SEL § 31 C. Det vil sige, at koncernen har bestemmende indflydelse over datterselskabet. Det er en forudsætning, at moderselskabet er direkte eller indirekte aktionær i datterselskabet.
 Koncerndefinitionen i SEL § 31 C medfører, at datterselskaber bliver omfattet af CFC-reglerne på samme måde og tidspunkt, som datterselskabet omfattes af national (eller international) sambeskatning, nemlig på tidspunktet, hvor der opnås bestemmende indflydelse efter SEL § 31 C. Dette har blandt andet betydning for det administrative arbejde ved opgørelsen af indkomsten, når koncernen kun har kontrol over datterselskabet i en del af indkomståret. I disse tilfælde skal der kun medregnes indkomst optjent af datterselskabet i den del af året, hvor der har været kontrol over datterselskabet (delårsopgørelse). Delårsopgørelserne vil ligeledes vedrøre de samme perioder.
 Ved bedømmelsen af om koncernen kontrollerer datterselskabet, medregnes stemmerettighederne mv., som ejes af personlige aktionærer og deres nærtstående, eller af en fond eller trust stiftet af nærtstående mv. eller fonde eller trusts stiftet af disse. Se LL § 16 H, stk. 6. Der medregnes også stemmerettigheder mv., som ejes af selskabsdeltagere, med hvem moderselskabet har en aftale om at udøve kontrol, eller som ejes af en transparent enhed som nævnt i LL § 2, stk. 1, 2. pkt., hvori moderselskabet deltager. Disse stemmerettigheder medregnes ikke i koncerndefinitionen i sambeskatningsreglerne.
 I SKM2008.787.SR kunne et dansk selskab ikke blive CFC-beskattet, fordi det danske selskab ikke kunne anses for at være moderselskab for det mulige CFC-selskab. Se SEL §§ 32, stk. 6 og 31 C. Hvis det danske selskab er moderselskab for det mulige CFC-selskab, og datterselskabet anses for at være et CFC-selskab, vil moderselskabet blive CFC-beskattet. Se SEL § 32.


text:
Storjuryhøring
 Retsprocessen begynder
 Retssagen eller rettere retssagerne mod Tom Dooley strakte sig over næsten 18 måneder, selv om kun godt en uge blev brugt i retten. Dette skyldtes den måde, retssystemet arbejdede på det tidspunkt. Jeg vil derfor indlede dette afsnit med en kort beskrivelse af retssystemet i North Carolina i denne periode.
 Retssystemet i North Carolina
 I bunden af retssystemet fandtes lokale retter, under forsæde af en fredsdommer. Disse fredsdommere var sjældent jurister, men blev ofte rekrutteret til jobbet blandt den lokale overklasse, da jobbet var ulønnet. Fredsdommerne kunne håndtere mindre lovovertrædelser så som sager omkring gæld, tvister mellem ejere og lejere osv. Sager der startede i en fredsdommerret, kunne som regel indbringes for en rigtig domstol uden at der var tale om en appel. Desuden tog fredsdommerne sig af fremstillinger, hvor anklager blev bekendtgjort for anklagede og så videre. I sagen mod Tom Dooley var det en fredsdommer, der i første omgang besluttede at der skulle udstedes en arrestordre mod Tom m.fl., og senere afhørte de anholdte, men derudover havde han ikke noget med sagen at gøre.* I dag eksisterer fredsdommerbegrebet ikke i ret mange amerikanske stater, men er erstattet af andre underretter. De steder hvor man stadig har fredsdommere er disse i dag valgte og lønnede, ikke udpegede og ulønnede. Procedurerne i fredsdommerretterne (Justice Courts) var ofte langt mere uformelle end i de højere retter.
 * Det var dog under hans forsæde at liget af Laura senere blev undersøgt.
 Over disse fredsdommerretter (og andre underretter) stod distriktsretterne. De enkelte amter (counties) havde ikke deres egne dommere. I stedet var staten opdelt i nogle retskredse, som omfattede flere amter. Samtidigt havde retterne to terminer, en forårstermin og en efterårstermin. Distriktsdommerne rejste så rundt mellem de enkelte amtssæder og præsiderede over distriktsretterne samt over de såkaldte "superior courts", som stod over både fredsdommerretterne og distriktsdomstolene, deraf betegnelsen "Superior", som betyder "over" eller "overordnet". At sammenligne med en dansk landsret er ikke helt korrekt, men de har det til fælles, at kun en enkelt instans står over dem, nemlig Højesteret (her: North Carolina Supreme Court). I USA er der så en yderligere myndighed, nemlig den føderale Højesteret (U.S. Supreme Court).
 En halvårlig retstermin varede typisk en uge eller mindre i hvert amt, og her skulle dommeren så høre og dømme i alle de sager, som havde været i amtet siden forrige termin, så der var normalt ikke afsat megen tid til den enkelte sag. Retsterminen startede typisk på en bestemt dag, i hver termin, men hvornår var formuleret lidt kryptisk. Fx åbnede Superior Court i Wilkes County sin efterårstermin i 1866 "den femte mandag efter den sidste mandag i august". Uden at vide det med sikkerhed kunne jeg forestille mig, at dommerne påbegyndte deres rundrejse i retskredsene den sidste mandag i august, og antallet af mandage efter beskrev så, hvornår de enkelte retskredse fik besøg. Efterårsterminen i Iredell County åbnede således den syvende mandag efter den sidste mandag i august.
 I sagen mod Tom Dooley nåede ikke mindre end fem


text:
dommere i superior court at deltage, men kun to afsagde domme, Ralph P. Buxton og William Shipp. Anderson Mitchell fastlagde den endelige dato for henrettelsen, mens Robert B. Gellam og Alexander Little begge kun fik lov til at udsætte sagen.
 Over Superior Court stod statens højesteret, Supreme Court. Højesteret havde dengang som nu hjemsted i statshovedstaden Raleigh. Hverken dengang eller i dag havde Højesteret en jury og tog ingen beslutninger om skyld eller strafudmåling. Der blev ikke hørt vidner, og der var ingen advokater til stede. Højesterets eneste opgave var (og er) at afgøre om der er begået proceduremæssige fejl under forudgående retssager, og om loven er blevet fortolket korrekt. Afgørelser truffet af Højesteret kunne og kan ikke ankes yderligere inden for delstatens retssystem. Sådan var det i 1860'erne og sådan er det i dag. Højesteret ledes af en højesteretspræsident, Chief Justice, som indtil sommeren 1868 blev bistået af to såkaldt associerede dommere. I 1868 blev antallet sat op til seks associerede dommere, og samtidigt blev det indført at højesteretsdommere ikke længere blev udpeget af guvernøren, men skulle vælges.
 Tom Dooleys sag blev appelleret to gange til North Carolinas Højesteret. Første gang efter at han blev fundet skyldig i Superior Court i oktober 1866 og anden gang efter han blev fundet skyldig endnu en gang ved en særdomstol i januar 1868. Begge appeller var før indførelsen af de seks associerede dommere og en valgt Chief Justice.
 Høring for Storjuryen i Wilkesboro
 Den første retshandling i sagen "Staten mod Thomas Dula" var en høring for en storjury. Denne høring fandt sted på den første retsdag i amtsretten i Wilkesboros efterårstermin, 1866, nemlig mandag den 1. oktober. 18 mænd ("gode og lovlydige" som det hed) fra Wilkes County blev udvalgt til storjuryen og dommer Ralph P. Buxton præsiderede.
 Tyve vidner, alle fra området omkring Elkville, blev afhørt af Storjuryen. Listen over vidner omtaler nogle personer, som alle senere også vidnede under selve retssagen. De fleste af dem er nemme at identificere, men nogle er ikke, mest fordi deres forklaringer fra høringen ikke eksisterer længere. Dem, vi kender, er Dr. Carter, James Melton, Wilson Foster, Pauline Foster, Lotty Foster, Celia Scott, Betsy Scott og Washington Anderson. Alle disse er nævnt i forskellige artikler under overskriften Personerne i historien.
 De andre vidner, hvis vidneudsagn kendes endnu (i det mindste delvist), var Carl Carlton og Hezekiah Kendall (ved denne lejlighed stavet Kindall), de to personer Tom mødte den morgen, hvor Laura forsvandt. Thomas Foster, Ann Meltons lillebror, Martha Gilbert, der vidnede om Toms gravearbejde på stien om torsdagen og George Washington Anderson, Tom ven og krigskammerat, vidnede også for storjuryen.
 Det "gamle" Domhus i Wilkesboro er nu museum. Domhuset er bygget i 1903 og det domhus, hvor Tom Dooleys høring for Storjuryen fandt sted, lå på samme sted. Bag domhuset ligger fængslet fra 1859, hvor Ann og Tom sad fængslet inden de blev overført til Statesville.
 De resterende vidner, hvis vidneudsagn ikke eksisterer længere var John "Jack" Atkins og Bennet "Ben" Ferguson, de to vicesheriffer,


text:
der arresterede Tom og til hvem Pauline pralede af at have dræbt Laura Foster sammen med Tom Dooley. En meget lille del af John Atkins vidnesbyrd eksisterer fortsat. Her siger han kun, at han fulgte efter Tom ind i Tennessee cirka en måned efter Lauras forsvinden. James Foster var bror til Laura Foster og Carson Dula var den (Toms fætter), der skaffede Tom Dooley spiritus om torsdagen før mordet. Heller ikke vidneudsagnene fra Docia Witherspoon, Drewry Atkins eller C. C. Jones eksisterer i dag. Docia Witherspoon boede nær det sted, hvor stien til Dulas hus forlod floden, og i henhold til netavisen "The Recorder Online", havde hun set Laura den morgen hun forsvandt, så det var nok det, hun vidnede om. Drewry Atkins var bror til vicesheriffen John Atkins, men hvad han vidnede om vides ikke. Det samme gælder for C. C. Jones. Han var en af de velhavende bønder eller plantageejere fra dalen, og jeg ved simpelthen ikke, hvorfor han var vidne. Et vidne kaldes i listen over vidner Thomas M. Isbell, men det kan ikke være sandt. Den første Tomas Isbell, James Isbells bedstefar døde i 1819, og hans søn Thomas M. Isbell, James Isbells far, døde omkring 1860. Der kan selvfølgelig have været andre Thomas M. Isbells omkring, men jeg tror, det er en fejl af den slags, som der er mange af i sagens akter, og at den person, der rent faktisk vidnede var James M. Isbell. Hans navn nævnes ikke i forbindelse med Storjuryhøringen, men senere var han et at de vigtigste vidner under sagen, mens ingen Thomas Isbell omtales senere,
 På grundlag af vidneudsagnene fandt storjuryen, at der var grund til at retsforfølge Tom Dooley for mordet på Laura Foster og Ann Melton for at opfordre ham til det og bistå ved gennemførelsen. Anklageskriftet er skrevet i periodens højtravende juridiske kancellistil. Det starter med: "Statens nævninge erklærer under ed at Thomas Dula, senest bosat i Wilkes County, som ikke har haft gudsfrygt i øjnene, men er blevet ført og forført ved Djævelens mellemkomst...". Derefter følger noget mærkeligt: "... den 18. dag i juni 1866 med magt og våben i førnævnte amt angreb Laura Foster, i fred med Gud og staten, da og der forbryderisk, forsætligt og med ondt i sinde, overfaldt hende... " Det mærkelige er ikke den sproglige formulering, selv om det kan være nødvendigt at forklare at det var Laura, ikke Tom, der var i fred med Gud og staten. Det virkeligt mærkelige er dog datoen. Juryen fastslår at mordet blev begået den 18. juni, næsten tre uger efter at Laura forsvandt. Vidste de ved noget, vi ikke ved i dag, eller var det bare endnu en fejl? Jeg vender tilbage til datoproblemet i en senere artikel.
 Tilsyneladende vidste de noget, eller eller også havde de travlt med at opfinde detaljer "... omtalte Thomas Dula med en vis kniv til en værdi af fem cent, som han, omtalte Thomas Dula holdt i sin højre hånd, og der havde holdt den omtalte Laura


text:
Foster i og på omtalte Laura Fosters bryst , for derefter forbryderisk, forsætligt og med ondskab i sinde, slog, stødte og stak, den omtalte Laura Foster, og derefter med omtalte kniv i brystet gav førnævnte Laura Foster et dødeligt sår, en tomme bredt og seks tommer dybt, af hvilket omtalte dødelige sår omtalte Laura Foster, derefter øjeblikkeligt døde, og de tidligere omtalte nævning under den tidligere nævnte ed, udtaler at omtalte Thomas Dula, dræbte og myrdede omtalte Laura Foster på en måde og facon som tidligere omtalt, forbryderisk, bevidst, og med ondskab i sinde som tidligere omtalt, i modstrid med statens fred og værdighed. " Flot, ikke sandt, men det kunne have været skrevet enklere :-). Det krævede en masse ord og en masse gentagelser at sige, at storjuryen havde fundet, at Tom Dula kunne retsforfølges for mordet på Laura Foster. Udtalelsen rejser dog nogle spørgsmål. Hvorfor var værdien af kniven vigtig nok til at blive omtalt - ikke mindst fordi mordvåbnet aldrig blev fundet? Hvordan vidste juryen at Tom brugte sin højre hånd, når ingen vidner så ham begå forbrydelsen, og han selv nægtede at have noget med den at gøre? Under alle omstændigheder fandt juryen ligeledes at Ann kunne retsforfølges. Under høringen for storjuryen, droppede anklageren, W. P. Caldwell de oprindelige anklager mod Ann Melton for at være medskyldig i mordet, og opretholdt bare anklagen om at have opfordret til dette - hvilket i sig selv kunne medføre dødsstraf.
 Sheriff Hicks bragte derefter Tom og Ann til retslokalet og anklageskriftet blev læst op for dem. De nægtede sig begge skyldige og retssagen kunne begynde. Tom og Ann blev ført tilbage til deres celler, hvor de skulle blive indtil retssagen.
 Ændring af retskreds
 Torsdag 4 oktober 1866 begyndte retssagen. Hovedforsvarer Zebulon Vance anmodede om at sagen måtte blive overført til en anden retskreds. I den forbindelse sagde han: "Thomas Dula og Ann Melton erklærer under ed, ae de ikke tror, de kan få en retfærdig rettergang i Wilkes County, da sagen har været meget diskuteret i nævnte amt." Måske havde de ret. Sagen havde været "talk of the town" i Elkville, og Wilkes County i almindelighed, men at den skulle være mindre kendt i Iredell County, naboamt til Wilkes er usandsynligt. I dag anser nogle det mere sandsynligt, at Vance ønskede en ændring af retskredsen til Statesville, fordi befolkningen der var mere positiv stemt for ham der. I 1864 tabte han guvernørvalget i Wilkes County til William Holden, men vandt en jordskredssejr (1162 stemmer for Vance, 97 for Holden) i Iredell County. Senere var hans hus i Statesville hjemsted for North Carolinas regering i borgerkrigens sidste måned efter at Raleigh var faldet. Måske troede Vance, at han ville have den offentlige mening på sin side i Statesville. Hvis han overhovedet havde noget som helst at gøre med, hvor sagen blev overført til. Det kan lige så godt have været bestemt af dommeren selv, der vidste, at han skulle præsidere i Iredell så snart efterårsterminen i Wilkes var forbi.
 Retten


text:
beordrede retssagen overført til Iredell County og fastlagde datoen for sagen til fredag i Iredell Countys efterårstermin, 1866. Sheriff Hicks blev beordret til at overgive Ann Melton og Tom Dooley til sheriffen af Iredell County torsdagen før denne fredag. Tom og Ann blev overført til Statesville og Tom så aldrig sin hjemegn igen.
 En af de interessante ting i forbindelse med anmodningen om overførsel af retskreds var, at Tom underskrev sin erklæring med et mærke (x), som han også havde gjort et år tidligere, da han på samme måde havde underskrevet sin troskabsed til Unionen forbindelse med frigivelsen fra krigsfangenskab, med et mærke, i


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdiansættelse - byggeretsprincippet - tæt-lav bebyggelse - almennyttigt boligbyggeri
 09 Feb 2005 11:24
 SKM2005.63.HR
 2. afdeling, 512/2001
 Ejendomsvurdering, grundværdiansættelse, byggeretsværdiprincippet, almennyttigt
 Sagerne vedrørte grundværdiansættelsen pr. 1. januar 1996 af nogle ejendomme tilhørende almennyttige boligselskaber, herunder om byggeretsværdiprincippet var uanvendeligt ved vurderingen af grundene, der delvist var udlagt til tæt-lav boligbebyggelse.
 Højesteret tiltrådte af de af landsretten anførte grunde, at byggeretsværdiprincippet ikke er uanvendeligt ved fastsættelsen af grundværdien for ejendomme som de omhandlede. Landsretten havde henvist til, at byggeretsværdiprincippet er et vurderingsteknisk hjælpemiddel, der i almindelighed skal anvendes ved regulering af værdiforholdet mellem store og små grunde, at Folketinget i flere tilfælde har haft lejlighed til at tage stilling til princippet, og at anvendelse af det vurderingstekniske hjælpemiddel, som byggeretsværdiprincippet er udtryk for, ikke i sig selv er i strid med bestemmelserne i vurderingsloven.
 Appellanterne fik endvidere ikke medhold i, at der var grundlag for at tilsidesætte det udøvede skøn. Højesteret fandt bl.a., at et til brug for Højesteret afholdt syn og skøn, ved hvilket den samlede grundværdi for de af sagen omfattede ejendomme var ansat til 43 mio.kr., men som forudsatte anvendelse til parcelhusbyggeri og angik værdien uden byggemodning, ikke gav grundlag for at fastslå, at den af vurderingsmyndighederne ansatte værdi lå udenfor rammerne af det skøn, der tilkommer myndighederne.
 Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Sønderby
 Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Østerby
 Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Vesterby
 (advokat Finn Traff )
 Torben Melchior, Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen, Peter Blok og Asbjørn Jensen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 19. afdeling den 16. november 2001.
 Appellanterne, Taastrup Almennyttige Boligselskab, afdelingerne Sønderby, Østerby og Vesterby, har påstået, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at byggeretsprincippet er uanvendeligt ved vurdering af appellanternes ejendomme matr.nr. 60 a, 60 b og 60 c, 4 bf, 4 bg, 4 bq, 4 bo, 4 bv og 4 bh samt 52 a, 52 g, 52 h, 52 k og 52 i alle Høje-Taastrup.
 Appellanterne har endvidere påstået, at ansættelsen af grundværdien for de nævnte matrikelnumre ved 20. almindelige vurdering hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndighederne.
 Appellanterne har til støtte for påstanden om hjemvisning yderligere henvist til, at også det nu afholdte syn og skøn viser, at vurderingen er alt for høj.
 Skatteministeriet har supplerende anført, at anvendelsen af byggeretsværdiprincippet som vurderingsteknisk hjælpemiddel i forbindelse med fastsættelsen af grundværdien for ejendomme som de foreliggende følger af de anvisninger, som er godkendt af Ligningsrådet i medfør af skattestyrelsesloven. Det fremgår endvidere, at Folketinget under behandlingen af de lov- og beslutningsforslag, der er omtalt af landsretten, var bekendt med, at byggeretsværdiprincippet også anvendes i tilfælde som det foreliggende, hvor en større tæt-lav boligbebyggelse er beliggende på en fælles grund, jf. navnlig lovforslag L 139 ( Folketingstidende 1980-81, tillæg A, sp. 3311 samt Forhandlingerne sp. 5484 f. og 6803 ff.). Der er knyttet en sådan usikkerhed til skønsmændenes værdiskøn, at dette ikke kan tillægges betydning. Værdiskønnet er således baseret på anden anvendelse af arealerne end den, der følger af den offentlige planlægning. Skønnet hviler på et meget begrænset sammenligningsmateriale,


text:
der alene omfatter handler om parcelhusgrunde, og værdiskønnet tager ikke hensyn til udgifter til byggemodning.
 Landsskatteretten har ansat grundværdierne således
 Afd. Sønderby
 23.628.000 kr.
 Afd. Østerby
 30.509.200 kr.
 Afd. Vesterby
 34.762.900 kr.
 I Told- og Skattestyrelsens vejledning af 20. november 1995 om 20. almindelige vurdering hedder det bl.a.:
 GRUNDVÆRDIANSÆTTELSE I OMRÅDER MED TÆT-LAV BOLIGBEBYGGELSE
 Ved tæt-lav boligbebyggelse forstås sammenhængende kæde- og rækkehusbebyggelse med normalt en bolig i hver husenhed.
 For områder, der er udlagt til tæt-lav boligbebyggelse skal byggeretsværdiprincippet anvendes ved ansættelsen af grundværdien.
 Når der er sket særskilt udstykning og matrikulering af grunde til de enkelte husenheder, vil anvendelsen af byggeretsværdiprincippet ikke volde særlige vanskeligheder. Værdien af udlagte fællesarealer skal, i det omfang arealet tæller med i bebyggelsesprocenten, overføres til grundværdien for de enkelte huse og fremtræde i specifikationen for fællesarealet med værdien 0. Ved fastsættelsen af områdeprisen må man således søge for, at fællesarealets værdi overføres til de enkelte huse.
 Det påses om tæt-lavt byggeri er en lovlig anvendelse af grunden. Dette vil være tilfældet i så godt som alle nyere række- og kædehusbebyggelser, der er opført i overensstemmelse med vedtagne lokalplaner, ældre byplanvedtægter eller bygningsvedtægter.
 Når der ikke er sket særskilt udstykning eller matrikulering af grunde til de enkelte husenheder, kan anvendelse af byggeretsværdiprincippet volde vanskeligheder. Dette gælder særlig i bebyggelser, der tilhører almennyttige boligselskaber, private andelsboligforeninger samt ejerlejlighedsopdelte rækkehusbebyggelser.
 Forudsat at den faktiske bebyggelse er i overensstemmelse med den lovlige, medfører anvendelsen af byggeretsværdiprincippet, at der i grundværdien skal indgå et antal byggeretter, der svarer til antallet af husenheder. Forudsætningen om sammenfald af faktisk og lovlig bebyggelse vil være opfyldt i de allerfleste nyere bebyggelser.
 Ud fra disse regler og den praksis, der har fæstnet sig, skal man give følgende vejledning om anvendelsen af byggeretsværdiprincippet ved 20. alm. vurdering for tæt-lav boligbebyggelse:
 1. Antallet af byggeretter
 Såfremt bebyggelsen er opført efter lokalplan, tidligere byplanvedtægt, en samlet plan i henhold til tidligere bygningsvedtægt eller andre tidligere byggeforskrifter, der fortsat er gyldige, kan man normalt ved ansættelsen af grundværdien tage udgangspunkt i det faktiske antal boligenheder, der er opført på arealet. Anvendelsen af byggeretsværdiprincippet hviler på en forudsætning om, at der på en grund kan opføres et hus af normal størrelse på grunden, hvilket betyder en gennemsnitlig boligstørrelse på 90-100 m2 . Hvor den gennemsnitlige boligstørrelse i en bebyggelse er mindre end hvad man efter dagens standard anser for en rimelig boligstørrelse, må vurderingsrådet skønne over antallet af byggeretter.
 I de få tilfælde, hvor området ikke er fuldt udbygget, skal der ske en deling af arealet, og for den del af arealet, der kan henføres til de færdigopførte huse, anvendes som hovedregel det faktisk opførte antal huse.
 I visse tæt-lav bebyggelser kan der forekomme husenheder, som rummer flere boligenheder. For eksempel kan 1. sal for nogle af husene være udskilt som selvstændige lejligheder, uden at det i øvrigt er hensigtsmæssigt at udskille en del af bebyggelsen som etagebebyggelse. I disse tilfælde anvendes som i øvrigt for tofamiliehuse på en normalparcel - kun en byggeret pr. husenhed ved specifikation


text:
af grundværdien. Det må dog erindres, at grundværdien skal afspejle den ubebyggede grunds værdi. I disse særlige tilfælde kan det derfor være nødvendigt først at beregne, hvad grundværdien ville være ud fra. antallet af byggeretter ved normal tæt-lav bebyggelse med en bolig pr. husenhed. Den således beregnede grundværdi fordeles herefter som en grundværdi pr. hus ved det faktiske antal husenheder... Denne højere områdepris anvendes i specifikationen af grundværdien for at tage højde for den atypiske udnyttelse af grunden.
 2. Beregningsgrundlaget
 Dette areal må ikke forveksles med det vurderingspligtige areal, der sammen med bebyggelsesprocenten danner grundlag for hvor mange etagemeter, der lovligt kan opgøres på arealet. I de tilfælde, hvor der er knyttet fællesarealer til en bebyggelse, vil beregningsgrundlaget således være mindre end det vurderingspligtige areal.
 3.Delvis udbyggede arealer
 Er arealet ikke færdigudbygget, skal der ved beregningen af grundværdien foretages en opdeling af arealet, således at den del af arealet, der kan henføres til den bebyggede del, vurderes efter de ovenfor nævnte principper, medens den ikke bebyggede del ansættes efter en pris pr. kvm grundareal. Ved fastsættelsen af denne kvm-pris skal der tages hensyn til eventuel manglende byggemodning.
 4. Blandede bebyggelsesformer
 Er grundarealet bebygget med såvel etage- som tæt-lav bebyggelse, skal der ske en fordeling både af samlet areal og af fællesareal mv. på de to typer bebyggede arealer. Dette sker ved en fordeling af det samlede areal ud fra etageareal og bebyggelsesprocent. Den del af det vurderingspligtige areal, der kan henføres til etagebebyggelsen beregnes og den resterende del af arealet fordeles på sædvanlig måde mellem beregningsareal til den tæt-lave bebyggelse og fællesareal m.m.
 For etagebebyggelsen skal etagearealprincippet anvendes og for den tæt-lave del af bebyggelsen skal byggeretsværdiprincippet anvendes.
 5. Fællesarealet
 I de tilfælde hvor det areal, der fremgår af grundværdispecifikationen er mindre end beregningsarealet - d.v.s. det areal, der er nødvendigt for at opfylde de planmæssige forskrifter - må der ske en overførsel af værdi fra fællesarealet til beregningsarealet...
 6. Områdeprisen
 Områdeprisen fastsættes efter samme retningslinier som områdeprisen i parcelhuskvarterer i øvrigt, dvs. ud fra arealets beliggenhed og grundprisniveauet i området. Fællesarealets mere eller mindre gode beliggenhed og dets større eller mindre "nytteværdi" for beboerne kan påvirke områdepriserne.
 For Højesteret er der udmeldt syn og skøn.
 I erklæring af 19. november 2002 har skønsmændene, statsautoriseret ejendomsmægler Arne Vexøe og statsautoriseret ejendomsmægler Børge Strandfelt, bl.a. udtalt:
 Under henvisning til vurderingslovens § 6 og 13,1 bedes skønsmanden vurdere grundværdien for [de omhandlede] ejendomme i ubebygget stand med hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse pr. 1. januar 1996.
 Ved besøg på tinglysningskontoret i Taastrup Ret er det ved historisk tingbogsopslag konstateret, at der ikke efter 1. januar 1996 er aflyst servitutter på de omhandlede matrikelnumre.
 Skønsmændene er endvidere af den opfattelse, at tilslutningsomkostningerne i Høje Taastrup kommune generel ligger noget højere, når der sammenlignes med andre kommuner.
 Med udgangspunkt i ovennævnte forhold samt nedenstående opgørelse over arealernes størrelse, ansætter skønsmændene værdien af ejendommene til:
 60 m.fl.
 37.074 m2
 4 m.fl.
 40.502 m2
 52 m.fl.
 51.242 m2


text:
128.818 m2
 Med ovennævnte areal som udgangspunkt er det skønsmændenes opfattelse, at arealet solgt til lav bebyggelse (parcelhusgrunde med et anslået areal min. 700 m2) kunne have indbragt
 Det er skønsmændenes opfattelse, at en anvendelse til rækkehusbebyggelse muligvis kunne have indbragt en lidt højere købesum, men som bekendt er Høje Taastrup kommune rigeligt forsynet med række- og kædehusbebyggelser f.eks. Søndertoften, Runeparken, Røjlehaven, Hallandsparken osv.
 Netop derfor er det vores klare opfattelse, at parcelhusgrunde ville være mere salgbare, fordi køberne til disse grunde i stor stil kommer fra førnævnte bebyggelser.
 I supplerende skønserklæring af 30. april 2002 hedder det bl.a.:
 Supplerende skønstema
 Skønsmændene anmodes om under henvisning til vurderingslovens §§ 6 og 13, at fremkomme med deres vurdering af de i landsskatterettens kendelser af 8. december 1998 angivne grundarealers kontante handelsværdi pr. 1. januar 1996, idet der ved ansættelsen bedes taget hensyn til, hvorledes arealerne er udlagt i de pr. 1. januar 1996 gældende lokalplaner for arealerne.
 Skønsmændene anmodes om, at fremkomme med deres vurdering af den kontante handelsværdi pr. 1. januar 1996 af de grundarealer, der er omfattede af Landsskatterettens kendelse af 8. december 1998, under forudsætning af det samme plangrundlag, som er ført under spørgsmål 2, men tillige under forudsætning af, at der pr. 1. januar 1996 var tale om ikke-byggemodnede arealer. Det bedes herved forudsat, at der ikke var foretaget nogen form for byggemodning indenfor det område, der er afgrænset af Skåne Boulevard, Hveen Boulevard, Sydvej og Halland Boulevard .
 ... Besvarelse
 Med udgangspunkt i det oprindelige syn og skøn over arealernes størrelse, kan grundstørrelserne opgøres således:
 hvorefter nettoarealet bliver: 128.208 m2
 Med udgangspunkt.i Landsskatterettens kendelser, kan arealerne opgøres således:
 54.547 m2
 4.268 m2
 72.581 m2
 13.885 m2
 164.202 m2
 18.411 m2
 hvorefter nettoarealet bliver: 145.791 m2
 Skønsmændene kan herefter besvare spørgsmål 2 og 3 således:
 Idet skønsmændene ikke opfatter de stillede spørgsmål som væsentlige for udmålingen af værdierne, netop fordi vejarealerne afviger meget i de forskellige opgørelsesmetoder ansætter vi værdien til:
 kr. 43.000.000
 De i det oprindelige afgivne syn og skøn opsatte forudsætninger er ikke ændret, idet skønsmændene ikke er af den opfattelse, at udnyttelsen af områderne til tæt-lav bebyggelse holdt op mod etagebolig bebyggelse har væsentlig betydning for det område som spørgsmålene omhandler."
 I supplerende erklæring af 26. november 2003 hedder det bl.a.:
 "I skrivelse af 6. oktober 2003 fra Kammeradvokaten ... anmodes skønsmændene om at oplyse, hvilke faktiske overdragelser, vi har brugt,
 - altså lagt til grund for skønsmændenes værdiansættelse i syns- og skønserklæring af 30. april 2003.
 Vi kan oplyse, at vi har gennemgået en del handler i forbindelse med værdiansættelsen. Nogle af disse har af flere forskellige grunde ikke kunnet anvendes i forbindelse med syn og skønserklæringen.
 Vi kan til orientering nævne følgende handler, som er formidlet via vore egne virksomheder:
 Ultimo 1996 solgt parcelhusgrund, 758 kvm. ..., 2630 Taastrup for kr. 345.000,- kontant excl. tilslutningsafgifter.
 Landsbymiljø ca. 3 km. fra Høje Taastrup. Ikke optimale offentlige trafikforbindelser, - kun 1 forretning (minimarked) i byen, - men skole m.v. Nabobebyggelse ikke det smukkeste, men


text:
med lidt præg af blandet bolig/erhverv.
 Ultimo 1996 solgt parcelhusgrunde på ca. 700 kvm, for ca. kr. 1.100.000,- kontant til samme køber, excl. tilslutningsafgifter, ..., 2635 Ishøj.
 Landsbymiljø ca. 1500 meter sydvest for arealet, som syns- og skønserklæringen omfatter. Ingen forretninger, ca. 3 km. til skole i Ishøj, - men - efter lokale forhold - et par spændende sydskrånende grunde direkte til Lille Vejleå og grønne arealer nord for den gamle herregård -Benzonsdal.
 Medio 1997 solgt ca. 700 kvm. parcelhusgrund ..., 2625 Vallensbæk for kr.. 685.000,- excl. tilslutningsafgifter.
 Vallensbæk Nord er bortset fra Vallensbæk Strand (på strandsiden) et af de ubetinget mest eftertragtede villakvarterer på København's Vestegn, og den pågældende grund var den næstsidste ubebyggede grund i kvarteret.
 Medio 1997 solgt ca. 700 kvm. parcelhusgrund ..., 2605 Brøndby for kr. 575.000,- kontant excl. tilslutningsafgifter.
 Fra 50'erne et lidt "billigt" kvarter bestående af både nyttehaver, fritidshuse og beskedne statslånhuse, - men i dag et pænt kvarter, som dog ikke kommer op på "Vallensbækniveau".
 Det skal til yderligere orientering oplyses, at der i 1998 er handlet en del parcelhusgrunde i det kvarter syns- og skønserklæringen omhandler, nemlig grundejerlauget ... til kontante købesummer på mellem kr. 397.000 og kr. 420.000,-, men det er altafgørende her at præcisere, at køberne var forpligtet til at opføre et bestemt typehus, - nemlig "...". Med en sådan forpligtelse er køber i sagens natur ude af stand til at handle om prisen på byggeprojektet, og netop den situation bringer naturligvis sælger i stand til at lokke med en lavere pris, end den, der ellers kunne opnås."
 Skønsmændene har den 24. september 2003 supplerende forklaret, at jord til række- og kædehusbebyggelse sædvanligvis er mere værd end jord til parcelhuse. Det er dog deres opfattelse, at der i Høje Taastrup Kommune pr. 1. januar 1996 manglede parcelhusgrunde, og at kommunen nærmest var rækkehusenes paradis. De har til brug for deres vurdering benyttet faktiske overdragelser til sammenligning.
 Der er sædvanligvis forskel på værdien af jord til etagebebyggelse og til række- og kædehusbebyggelse. Det skyldes bl.a., at der gælder andre lovregler vedrørende etagebebyggelse, herunder om lejens fastsættelse. Samtidig er der andre betragtninger vedrørende herlighedsværdi. I 1996 var dette dog ikke gældende i Høje Taastrup Kommune, bl.a. fordi arealerne lå et godt stykke uden for byen, og fordi der i forvejen var mange ejerlejligheder i kommunen.
 De oplyste værdier i syns- og skønserklæringerne på 38 mio. kr. og 43 mio. kr. er uden udgifter til byggemodning. Såfremt arealerne skulle byggemodnes til parcelhuse, skulle der lægges ca. 25 mio. kr. oveni. De 25 mio. kr. ville bl.a. bestå af udgifter til vej, kloak, el, vand, vejbelysning, fællesarealer og tilslutningsafgifter. Såfremt arealerne i stedet skulle benyttes til tæt-lav bebyggelse, kan skønsmændene ikke præcist oplyse udgifterne hertil, men de vurderer på baggrund af deres erfaring, at udgiften ville være lidt større, bl.a. grundet større udgifter til kloak og el samt tilslutningsafgifter til kommunen. Der ville dog samtidig være besparelser for så vidt angår række- og kædehusbebyggelse grundet muligheden for mere rationel ledningsføring.
 Foreholdt et eksempel på


text:
salg af arealer, hvor der er foretaget hel eller delvis byggemodning, men endnu ikke bygget boliger, oplyser skønsmændene, at arealerne ikke nødvendigvis kunne sælges for grundværdien med tillæg af de udgifter, der allerede var afholdt til byggemodning. Byggemodningens indflydelse på handelsprisen vil i høj grad afhænge af, hvad den næste ejer skal bruge arealerne til.
 Som en tommelfingerregel er prisen pr. kvadratmeter råjord højere jo højere udnyttelsesgrad. Generelt er kvadratmeterprisen for råjord højere for jord til række- og kædehusbebyggelse end til parcelhuse Det er dog altid en konkret vurdering.
 Af de grunde, der er anført landsretten, tiltræder Højesteret, at der ikke kan gives appellanterne medhold i, at byggeretsværdiprincippet er uanvendeligt ved fastsættelsen af grundværdien for ejendomme som de omhandlede.
 Ved det til brug for Højesteret afholdte syn og skøn har skønsmændene vurderet den samlede grundværdi for de af sagen omfattede ejendomme til 43 mio. kr. Denne vurdering, der forudsætter anvendelse til parcelhusbyggeri og angår værdien uden byggemodning, giver efter Højesterets opfattelse et grundlag for at fastslå, at den af vurderingsmyndighederne ansatte værdi ligger uden for rammerne af det skøn, der tilkommer myndighederne. Med disse bemærkninger og i ørigt at de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at heller ikke appellanternes påstand om hjemvisning er taget til følge.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling
 Sønderby, Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Østerby og Taastrup Almennyttige Boligselskab, Afdeling Vesterby, solidarisk betale 80.000 kr, til Skatteministeriet.
 De idømte sagsomkostning beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.


text:
Skat.dk: C.C.6.4.1.1 Hvad er skatteretlig goodwill?
 Dette afsnit beskriver, hvordan goodwill i skattemæssig forstand skal forstås.
 Definition af goodwill
 Goodwill skal være knyttet til en virksomhed
 Virksomheden skal være i drift
 Overdragelsen skal være reel
 Forpagtningsforhold
 Tab som følge af mistet goodwill
 Indtjening og kundekreds skal begrunde eksistensen af goodwill
 Virksomhed med en enkelt kunde
 Fortjeneste eller tab ved afståelse af goodwill regnes med ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 6, jf. stk. 1.
 Når et vederlag ikke kan henføres til betaling for goodwill, kan det ifølge praksis ofte henføres til vederlag eller betaling for et af de øvrige formuegoder omfattet af AL § 40.
 De eksisterende regler om beskatning og afskrivning i henholdsvis AL § 40, stk. 6 og AL § 40, stk. 1, (tidligere LL § 16 E, stk. 1, nr. 1, og LL § 16 F, stk. 1) har virkning for goodwill, der afstås den 19. maj 1993 eller senere, uanset om den goodwill, der afstås, er optjent eller erhvervet forud for denne dato.
 Det, der er afgørende for, hvornår reglerne kan bruges, er tidspunktet for indgåelsen af aftalen om overdragelsen af virksomheden og dermed goodwill. Betalings- og overtagelsestidspunktet af virksomheden/formuegodet er uden betydning.
 Kronologisk oversigt over reglerne for goodwillbeskatning:
 Tidspunkt for aftale om vederlag
 Tidspunkt for aftale om selve overdragelsen
 Før 1.7.1982
 Beskattedes som særlig indkomst (LOSI). Tab kunne kun fradrages, hvis afståelsen var sket før 1.7. 1989
 15 pct. p.a.
 Før 1.6.1982
 1.7.1982 - 1.1.1987
 Beskattedes som særlig indkomst. Tab kunne kun fradrages, hvis afståelsen var sket før 1.1. 1994
 15. pct. p.a.
 1.1.1987 -19.5.1993
 Ingen afskrivning
 Efter 1.6.1982
 1.7.1982 - 19.5.1993
 1.7.1982 - 19.5.1993*
 19.5.1993 - 1.1. 1998
 19.5.1993 eller senere
 (Reglerne om beskatning og afskrivning er flyttet fra LOSI til LL § 16 E og F)
 Beskattes som personlig indkomst
 10 pct. p.a. på kontantanskaffelsesværdi-
 Værnsregel i LL § 16 F, stk. 4.
 1.1.1998 eller senere
 Op til 1/7 årligt på kontantanskaffelsesværdi-
 1.1.1999 eller senere
 Reglerne er flyttet fra LL § 16 E og F til AL § 40)
 Beskattes som personlig indkomst.
 Hvis goodwill overdrages den 1. juli 1999 eller senere og vederlægges med en løbende ydelse, efter LL § 12 B, kan der efter AL § 40, stk. 7, ydes henstand med skatten.
 Op til 1/7 årligt på kontantanskaffelsesværdien. Ændret fra pro anno til fuld afskrivning i aftaleåret og ingen afskrivning i afståelsesåret og fra bundne til ubundne afskrivninger.
 Værnsregel i AL § 40, stk. 5.
 * Hvis aftalen om vederlagets fastsættelse var godkendt af Ligningsrådet ved bindende forhåndsbesked indgivet inden 1. januar 1994, jf. lov nr. 428 af 25. juni 1993, § 8, stk. 8.
 Se nærmere om indholdet af overgangsreglerne i forbindelse med genindførelsen af beskatning af fortjeneste og tab på goodwill i 1993 i Ligningsvejledningen 1997, Erhvervsbeskatning, afsnit E.I.4.1.5.
 Se afsnit C.C.6.8 om muligheden for henstand med avanceskatten i forbindelse med salg af goodwill, hvor betalingen for goodwill er fastsat som en løbende ydelse efter LL § 12 B.
 Ved goodwill forstås: "Den


text:
til en erhvervsvirksomhed knyttede kundekreds, forretningsforbindelse eller lignende". Dette er fastslået ved flere domme.
 Vestre Landsret har udtalt, at goodwill i skattemæssig henseende siden 1939 har været knyttet til afståelse af kundekreds, forretningsforbindelser eller lignende. Se TfS 1992, 431 VLR og kommenteret i TfS 1992, 537 DEP.
 Denne fastlæggelse af det skattemæssige goodwillbegreb har været fulgt i praksis, både efter at goodwillbeskatningen blev ophævet i 1982, men også efter genindførslen i 1993. I præmisserne i TfS 1998, 459 VLR, lagde retten til grund, at goodwill i skattemæssig henseende i overensstemmelse med praksis er knyttet til værdien af en virksomheds kundekreds.
 Eksempler på definition af goodwill fra retspraksis
 Fx vil en revisors betaling for medtagne klienter i forbindelse med udtræden af et I/S blive anset for vederlæggelse for goodwill. Se TfS 1997, 555 HR.
 Ved overdragelse af en virksomheds aktivitet til bogførte værdier skal der korrigeres for goodwill, idet en uafhængig køber vil tillægge kundekredsen og forretningsforbindelserne en goodwillværdi. Se SKM2007.685.SR.
 Landsskatteretten udtalte, at der ikke i forbindelse med afståelsen af en erhvervsandelslejlighed var afstået en kundekreds med videre. Sælgers tab var derfor ikke tab på goodwill. Se SKM2002.86.LSR.
 Højesteret anså en vederlæggelse for goodwill som en ikke fradragsberettiget etableringsudgift. Se SKM2002.155.HR.
 En virksomhed blev overdraget til oprettet anpartsselskab som fortsatte samme virksomhed. I forbindelse med overdragelsen blev der fastsat goodwill. Få år efter blev anpartsselskabet tvangsopløst og der blev som følge heraf anmodet om genoptagelse af indkomstansættelsen for overdragelsesåret, idet det bl.a. blev gjort gældende, at der ikke var overdraget goodwill, herunder at der slet ikke var nogen goodwill at overdrage. Byretten fandt, at der var overdraget goodwill fra den personligt drevne virksomhed og lagde i den forbindelse vægt på vidneforklaringen fra anpartsselskabets revisor. Se SKM2013.170.BR.
 xEn partner i et partnerselskab ejede sin partnerselskabsandel personligt og ønskede nu at overdrage denne til et af ham 100 % ejet selskab. Partneren havde oprindeligt købt sin partnerselskabsandel uden beregning af goodwill og ønskede nu at overdrage andelen til sit selskab uden beregning af goodwill. Skatterådet bekræftede, at overdragelsen af partnerens ideelle andel af partnerselskabet til et af ham 100 % ejet selskab kunne ske uden beregning af goodwill. Se SKM2019.234.SR.x
 Forretningsforbindelser, kundekreds mv. kan kun være knyttet til en virksomhed. Derfor kan goodwill ikke være knyttet til personer. Se SKM2003.590.LR og SKM2006.284.SR.
 Hvis en person, der besidder særlige kvalifikationer, fortsætter i den solgte virksomhed, har dette i sig selv ikke betydning for afgørelsen af, om der i skattemæssig henseende foreligger goodwill. Se SKM2001.190.LR og TfS 1999, 827 LR.
 Der vil efter Skatteministeriets opfattelse ikke være tale om goodwill i situationer, hvor virksomheden drives gennem personlig arbejdsindsats for en enkelt hvervgiver, eller hvor virksomhedens drift kun udøves på baggrund af en enkelt kontrakt. Se TfS 1998, 731 HR.
 Der vil heller ikke foreligge goodwill i skattemæssig henseende, når virksomheden sælges til virksomhedens eneste kunde på grund af personsammenfaldet, medmindre en uafhængig køber af virksomheden vil tillægge det pågældende kundeforhold goodwillværdi. Se TfS 1991, 346 LSR. Tilsvarende gør sig gældende ved kundeforhold mellem interesseforbundne


text:
parter. Se TfS 1997, 222 HR.
 Det er en betingelse for brugen af AL § 40, at der i skattemæssig henseende er tale om overdragelse af en erhvervsvirksomhed, idet goodwill ikke kan overdrages særskilt. Se TfS 1986, 376 ØLR, TfS 1991, 85 ØLR og TfS 1994, 43 LSR, SKM2002.310.HR, SKM2006.455.VLR samt SKM2007.347.HR.
 Bestemmelsen omfatter både den situation, hvor hele virksomheden sælges mv. og den situation, hvor der er tale om salg mv. af en del af en erhvervsvirksomhed. Se TfS 1990, 23 ØLR.
 En forhandleroverenskomst, som ikke bliver ændret i forbindelse med omdannelse af en personligt drevet virksomhed til selskab, vil fortsætte mellem de oprindelige parter efter omdannelsen. Forhandleroverenskomsten kan derfor ikke danne baggrund for fastsættelse af goodwill. Se om denne situation i TfS 1988, 71 SD.
 Overdragelse af en kundeportefølje til andet koncernselskab medfører ikke nødvendigvis beskatning af goodwill. Se SKM2009.18.SR.
 I begrebet goodwill ligger også, at der både skal være tale om en virksomhed i drift og om konkrete konstaterbare faktorer, der betinger forventningerne om den fremtidige indtjeningsevne.
 Konkrete konstaterbare faktorer er blandt andet tilstedeværelsen af en fast kundekreds eller særlige forretningsforbindelser.
 En forventning om en fremtidig indtjening i sig selv er ikke tilstrækkelig til at begrunde tilstedeværelsen af skatteretlig goodwill. Højesteret kom frem til, at forventningen til en fremtidig indtjening ved værdipapirhandler ikke knyttede sig til en oparbejdet kundekreds eller forretningsforbindelser. Der var derfor ikke afstået goodwill. Se SKM2005.274.HR.
 Det er heller ikke tilstrækkeligt for konstatering af goodwill i skattemæssig henseende, at der er en indtjeningsevne, hvis dokumentation for en kundekreds, særlige forretningsforbindelser eller lignende ikke kan frembringes. Se TfS 1992, 431 ØLD.
 Goodwill kan, ud over kundekredsen, være knyttet til det faktum, at der er tale om en igangværende og veletableret virksomhed og de fordele, der er forbundet med dette. Se også LSRM 1971, 32.
 Ligningsrådet har i en bindende forhåndsbesked fastsat en goodwillværdi for en entreprenørvirksomhed, selvom kundekredsen i virksomheden overvejende bestod af skiftende licitationskunder. Ligningsrådet lagde vægt på, at virksomhedens modtagelse af indbydelser til at afgive tilbud ved bundne licitationer i sig selv var af stor værdi og tillige udtryk for eksistensen af en goodwill. Se TfS 2000, 256 LR samt TfS 2000, 198 LR.
 Det er en betingelse for fastsættelse af goodwill, at der er tale om en reel overdragelse af virksomheden (hel eller delvis), herunder det formuegode, der kan bedømmes som goodwill.
 Ved vurderingen af om der er tale om en reel overdragelse af virksomheden, herunder goodwill, er det af afgørende betydning, for hvis regning og risiko virksomheden hidtil er blevet drevet, og for hvis regning og risiko, den drives fremover.
 I TfS 1991, 85 ØLR fastslog landsretten, at goodwill ikke kan anses for at være et formuegode, som er uafhængigt af forretningens drift. Landsretten udtalte, at der i den konkrete sag ikke var sket nogen overdragelse eller opgivelse af forretningen, og at det ikke var bevist, at der var opgivet goodwill knyttet til forretningen. Se TfS 1989, 482 LSR, TfS 1990, 23 ØLR SKM2002.310.HR og SKM2013.535.ØLR.
 Se mere om stillingtagen til


text:
reel overdragelse af goodwill i afgørelserne TfS 1991, 133 LSR, TfS 1992, 211 ØLR, TfS 1999, 646 ØLR og SKM2005.148.ØLR.
 I forbindelse med bortforpagtning af en virksomhed vil det for det meste være sådan, at ejerskabet til virksomhedens aktiver, herunder goodwill, bliver hos bortforpagter også efter forpagtningsaftalens ophør.
 Derfor vil den goodwill, som forpagter eventuelt oparbejder for virksomheden under forpagtningsperioden, tilfalde bortforpagter ved forpagtningens ophør, med mindre andet er aftalt. Se TfS 2000, 347 LR.
 I et tilfælde hvor en revisor bortforpagtede sin goodwill til et selskab og samtidig solgte sin virksomhed til samme selskab, blev bortforpagtningen af goodwill anset for at være et salg. Se TfS 1991, 16 HR.
 Goodwill er skattemæssigt overdraget på tidspunktet for indgåelse af en bindende aftale om overdragelse af den virksomhed, som goodwillen knytter sig til.
 I forbindelse med brug af virksomhedsomdannelsesloven kan overdragelsestidspunktet til et nystiftet selskab tidligst være stiftelsestidspunktet for selskabet. At omdannelsen finder sted med tilbagevirkende kraft ændrer ikke på afståelsestidspunktet. Se TfS 1997, 16 LSR.
 Hvis et moderselskab indgår aftale med et datterselskab om at varetage moderselskabets aktiviteter, helt eller delvist, vil ikke bare denne aktivitet, men også goodwill, blive anset for overdraget til datterselskabet på tidspunktet for aftalens indgåelse. Se TfS 1997, 700 ØLR.
 Højesteret tillagde det afgørende betydning, at der i indkomståret 2000 var underskrevet to hensigtserklæringer af to af selskabets partnere, og at alle selskabets partnere havde underskrevet en pressemeddelelse udsendt i 2000. Højesteret bemærkede, at underskrivelsen af overdragelsesaftalen den 2. januar 2001 i det væsentlige indeholdt en sammenfatning og udfyldning af det, der allerede var aftalt, hvorfor overdragelsen blev anset for indgået i indkomståret 2000. Se SKM2006.641.HR.
 Der kan ud fra den eksisterende retspraksis opstilles endnu en betingelse for at fastsætte goodwill, nemlig at den oprindelige indehaver skal være påført et tab som følge af mistet goodwill. Se SKM2009.341.BR.
 Hvis flere firmaer deltager i en ny fælles sammenslutning, fx et advokatselskab, vil en oparbejdet goodwill i de enkelte firmaer ikke blive anset for afstået. Dette gælder, hvis det er aftalt, at kundekredsen eller klienterne forsat skal tilhøre de enkelte deltagende virksomheder. Deltagerne kan under sådanne forudsætninger ikke være påført et tab i forbindelse med indtræden i en sammenslutning.
 Se SKM2001.230.LR, hvor Ligningsrådet også udtalte, at en senere udtræden af fællesskabet vil medføre fastsættelse af den under fællesskabet oparbejdede goodwill.
 Hvis en virksomhed fortsætter sin drift i nærheden af den tidligere virksomheds beliggenhed og med uændret varesortiment, navn og form, er der ikke lidt noget tab på skattemæssig goodwill.
 Hvis der i sådanne tilfælde bliver ydet et vederlag for goodwill, vil der typisk være tale om vederlag for afståelse af lejede lokaler eller vederlag for opgivelse af retten til en forpagtningskontrakt, som er omfattet af AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se TfS 1991, 2 ØLR, TfS 1991, 85 ØLR, TfS 1991, 368 VLR og TfS 1998, 459 VLR.
 Den rene beliggenhedsgoodwill er derfor ikke omfattet af det skattemæssige goodwillbegreb.
 Der vil ofte blive betalt et beløb i forbindelse med opsigelse af lejemål. Ved Skd.1978.46.219.ØLR