text:
en ren konservativ kampagne – imod alle odds. I hvert fald gik han over fra journalistik til politik og blev fra 1966 rådgiver for Richard Nixon, og fra 1969 til 1974 arbejdede han som taleskriver og skribent for Nixon. Om overgangen fra journalistik til politik skriver han (i »Right from the Beginning«), at venskabets, landets og sagens krav nogle gange kommer i konflikt med og måske oven i købet overgår hensynet til karrieren: »Jeg er katolik, konservativ og amerikaner, før jeg er journalist og klummeskriver« – side 253 i selvbiografien. Og han formulerer i den forbindelse noget, der kan minde om et slags Credo (side 252):
 »Den gamle anklage imod højremænd er, at inderst inde er vi anti-intellektuelle; vi mistror tankens mænd, vi er mere hjemme i legendernes og myternes og troens verden end i fornuftens mere kølige rige. Selvom den er forståelig, er anklagen i sig selv forenklet og forkert. Det, vi tror, er snarere, at tro går forud for fornuft, at kærlighed går forud for forståelse, at vi tror, før vi kommer til at vide. Da vi voksede op, behøvede vi ikke at få forklaret, at vi skulle stå brødre, søstre, familie og venner bi. Det kom naturligt. For os er den rette og ærefulde pligt for ordets og tankens mænd ikke bare at søge og registrere abstrakt sandhed, men at udfolde vores talenter, hjernens argumenter for at forsvare hjertets skatte: Familie, tro og land. Når en tankens mand bruger tankens våben til at angribe sine egne – familie, tro eller land – så er dette, for os, virkelig de intellektuelles forræderi«. (Right from the Beginning, side 252).
 Samarbejdet med Nixon standsede med Watergate-skandalen, som Buchanan ikke havde noget at gøre med. Han samarbejdede lidt med Ford, før han endelig sagde op i 1974. Så arbejdede han 10 år som freelance journalist og studievært og kommentator på TV-programmerne »Crossfire« og »The McLaughlin Group«. Fra 1985 til 1987 vendte han tilbage til Det hvide Hus for at arbejde som pressechef – Director of Communications – for præsident Ronald Reagan. Han deltog bl.a. i Reagans topmøde med Gorbatjov i Reykjavik i 1987.
 I 1990’erne forsøgte Buchanan tre gange at blive præsidentkandidat.
 I 1992 udfordrede han George Bush den ældre i nomineringen til republikanernes præsidentkandidat. I primærvalgene fik han ca. 3 mio. stemmer og pressede Bush til at føre en mere konservativ linje, end han ellers ville have gjort, men til sidst måtte han opgive og bakkede op bag præsident Bush, bl.a. med sin kulturkrigstale ved republikanernes nationalkonvent i 1992, der som nævnt gjorde ham kontroversiel inden for det republikanske parti.
 I 1996 prøvede Buchanan igen. I sin kampagne førte han en vældig kamp imod NAFTA – frihandelsaftalen og fremførte de synspunkter, der også kommer til udtryk i bogen »The Great Betrayal«. Han vandt en overraskende sejr ved primærvalget i februar i New Hampshire, hvor han slog senator Bob Dole, men blev senere indhentet og måtte opgive kampen i marts. I primærvalgene i de republikanske stater havde han fået 21% af


text:
stemmerne.
 Der er altså – efter min mening – ingen tvivl om, at Buchanan ville have haft sit eget parti i et politisk system, der mindede mere om det danske, hvor vælgernes synspunkter opfanges hurtigere og repræsenteres mere differentieret.
 I 1999 forlod Buchanan republikanerne og blev præsidentkandidat for det nystiftede Reform Party, som han forsøgte at føre sin kampagne for ved præsidentvalget i 2000.
 I 2002 stiftede Patrick J. Buchanan det nye tidsskrift »The American Conservative« sammen med bl.a. Scott McConnell. Bladet markerer en klassisk amerikansk konservativ position i skarp kontrast til den neokonservatisme, der præger det gamle konservative tidsskrift »National Review«. Han er i dag nok mest indflydelsesrig som forfatter og kommentator i aviser og på tv.
 I 2002 udkom hans bog om vestens død – »The Death of The West« med undertitlen: »How Dying Populations and Immigrant Invasions Imperil Our Country and Civilization« – Hvordan Døende Befolkninger og Invasioner af Indvandrere Truer vores Land og Civilisation. Washington Times anmeldte den som »hans hidtil bedste bog«, mens såvel venstreorienterede som neokonservative anmeldere var påfaldende enige i deres forargelse over Buchanans obduktion af Vestens endnu levende lig. Det meste af bogen er skrevet før 11.september 2001, men efter angrebet på de to tårne blev udgivelsen udsat til 2002, simpelthen fordi bogen er så markant og kontroversiel. Den handler ikke bare om USA – også om Europa. Den angår i høj grad os. Buchanan er forbløffende velorienteret om europæiske samfundsforhold, kultur og historie. Hans anliggende og hans angreb rammer lige ned i de spørgsmål, der deler Danmark og deler Europa, og som kommer til at afgøre vores skæbne.
 Vestens Død – »The Death of the West«:
 Bogen indvarsler Aftenlandets Undergang, men maner også til kamp for den vesterlandske kultur. Folk dør, når troen dør. Det er bogens hovedtese groft forenklet. Faldende befolkningstal er tegn på en civilisation i forfald. Og i næsten alle vestlige lande falder befolkningstallet.
 I »The Death of the West« nævnes kulturelle faktorer – herunder afkristning – som delvis årsag til Vestens døende befolkninger. Samtidig med, at flere søger ud i materialisme og væk fra kristendom, polariserer indvandringen de vestlige samfund, fordi indvandrerne ikke integrerer sig, men skaber parallelsamfund, der truer nationernes sammenhængskraft. Bl.a. også, fordi indvandringen finder sted i et kulturelt tomrum, hvor multlikulturalisme og tosprogethed har erstattet assimilation som officiel politik. Resultatet, konkluderer Buchanan, bliver en balkanisering af Amerika. Og det er en proces, som han mener allerede kan iagttages i Europa. Jfr. Roger Scruton eller Lars Hedegaard og Torben Hansens bog »I Krigens Hus«.
 Døende Befolkninger
 I de europæiske nationer, der oprindelig udgjorde den vestlige civilisations vugge, er befolkningerne holdt op med at få børn. I hvert fald er de holdt op med at få de 2.1 børn pr. kvinde, der skal til for at opretholde folketallet. Ikke siden den sorte død tog livet af en tredjedel af befolkningen i 1300-tallet, har den europæiske civilisation været så svækket. Kun 10% af verdens befolkning vil være af europæisk afstamning i 2050. 1/3 af Europas befolkning vil

type: other


text:
være over 60 år gammel, og hver tiende vil være over 80. Passiv og ufrivillig dødshjælp er kommet til Europa, siger Buchanan. I 17 europæiske lande er der i dag flere begravelser end fødsler – flere kister end vugger. I 2050 vil der være 23 millioner tyskere, 16 millioner italienere og 30 millioner russere færre. Rusland vil derfor miste Sibirien og det fjerne østen til Kina og vil blive skubbet ud af Kaukasus og Centralasien, hvor de muslimske befolkninger eksploderer, mens Ruslands befolkning dør. Spaniens befolkningstal vil være faldet med en tredjedel i midten af dette århundrede. Om halvtreds år vil verdens befolkning godt nok være vokset til 9 milliarder, men 100 millioner europæere vil være væk. Det er Europas store dødsmarch. Vestlig kultur og kristendom trasker med i ligtoget. Vesten, sundere og mere velstående end nogensinde før, har ikke længere lyst til at føre livet videre. Splittede nationer, hvis eliter ikke længere vil være sig selv, deres kultur og tro bekendt. De lader hånt om, at Vesteuropa affolkes, overgiver national suverænitet og lader sig demografisk overmande af muslimske parallelsamfund. Med det faldende folketal vil Europa enten skulle skære drastisk ned i velfærdsydelser og pensionsordninger eller importere endnu flere udlændinge til arbejdsmarkedet, hvis velfærdssamfundet skal bevares.
 Hvad er så årsagen? Hvorfor er Vestens befolkninger holdt op med at få børn?
 Det er i midten af de glade tressere, at vestens kvinder holder op med at få børn. Midt i velstandsstigningen sker der noget, der dræber vestlige kvinders lyst til at få børn. Buchanan nævner udbredelsen af abort og prævention som medvirkende, men ikke selve årsagen. I 1973 besluttede den amerikanske Højesteret med en skelsættende afgørelse i abort-sagen Roe v. Wade, at kvinders adgang til abort skulle være beskyttet af forfatningen. Siden Roe v.Wade-afgørelsen er der gennemført 40 mio. aborter i USA, og 30% af alle graviditeter ender nu i abortklinikkens skraldespand – som han udtrykker det. Men Højesterets politik og abortlegalisering forklarer som sagt ikke i sig selv vestlige kvinders holdningsskift. Man er nødt til at forholde sig til kulturelle faktorer, der danner baggrund for denne mentalitetsændring. I 1960’erne gik familiemønstret i opløsning samtidig med, at fjernsynet udbredte en ny selvrealiseringsorienteret ungdoms- og forbrugerkultur. Da ungdomsoprøret blev moderne på de videregående uddannelser, blev foragten, ikke bare for forældrenes kønsrollemønster, men også for selve familielivet, en del af 68’oprøret. Under inspiration fra frankfurterskolen og Mao ville man gennemføre en kulturrevolution, der skulle gøre endeligt op med »den borgerlige familie«, med alle nedarvede institutioner og med den kristne kultur. Det gamle samfunds kultur, tradition og nationale fællesskab stod i vejen for den nymarxistiske middelklasses magterobring ved en march gennem institutionerne. Kulturrevolutionens foragt for konservative familieværdier er også blevet overtaget og markedsført i populærkulturen. Buchanan nævner som eksempel aktuelle tv-serier som Sex in the City og Desperate Housewives og Ally McBeal. Det er klart, at 1960’ernes socialøkonomiske forandringer med velstandsstigning og kvindernes indtog på arbejdsmarkedet også medvirkede til at sætte familien under pres, og at det pres bliver forstærket i globaliseringens tidsalder, hvor


text:
middelklassefamilien har to indtægter for at opretholde levestandarden. Her fremsætter Buchanan et forslag: Arbejdsgivere burde betale en »familieløn« – »a family wage« – en løn, der gør det muligt for arbejderen at forsørge kone og børn alene. Buchanan nævner andetsteds (»The Great Betrayal«), at Henry Ford betalte højere løn til familiefædre blandt bilarbejderne.
 I dag, siger Buchanan, synes det vigtigere for konservative at støtte erhvervslivets ønske om mere kvindelig arbejdskraft end at støtte familien og tiltag, der tilskynder til at få børn. Han kritiserer moderne konservative for, hvad han kalder for ’økonomisme’. Side 37 i »The Death of the West«:
 “Mange konservative ligger under for økonomismens vranglære, en omvendt-marxisme, der hævder, at mennesket er et økonomisk dyr; at frihandel og frie markeder er vejen til fred, velstand og lykke; at hvis vi bare kan få ordnet marginalbeskatningen og afskaffet beskatning af kapitalindkomster – så venter Paradis! Men da indkomstbeskatning for de rigeste var over 90% i 1950’erne, var Amerika efter enhver moralsk og social målestok et bedre land«. – The Death of the West, side 37.
 Buchanan kritiserer også nyfeminismen, som han betragter som en afsporing og radikalisering af den oprindelige bevægelse for kvinders ligeberettigelse fra 1800-tallets slutning. Moderne feminister er militante i deres afvisning af rollen som moder, hustru og skaber af et hjem for børn, og de sammenligner ofte ægteskabet med prostitution og slaveri. »At være husmor er en illegitim beskæftigelse« – udtalte en professor Vivian Gornick i 1980. De fleste amerikanere deler ikke disse synspunkter, siger Buchanan, men de påvirkes af ekstrem feministisk ideologi gennem dameblade, medier og offentligheden. Jeg kommer til at tænke på den feministiske triviallitteratur, som jeg blev tvunget til at læse i gymnasiet med bøger af Fay Weldon, der beskrev ægteskabet som en mellemting mellem et bordel og et fængsel. I sin kulturkamptale fra 1992 havde Buchanan også berørt dette tema i et angreb på Hillary Clinton:
 »...Og hvad tror Hillary så på? Ja, Hillary tror på, at 12-årige skal have ret til at lægge sag an imod deres forældre, og hun har sammenlignet ægteskabet som institution med slaveri – og livet i et indianerreservat... Nå Ja, tal for dig selv, Hillary! – Venner, det er radikal feminisme det her.«
 Buchanan betragter 1970’ernes såkaldte »sexuelle frigørelse« som et sammenbrud for den moralske orden, der hvilede på kristne værdier som troskab, forpligtelse og opofrelse. Han ser det som et tilbageskridt og et udtryk for en militant sækulær individualisme, når halvdelen af alle ægteskaber ender i skilsmisse og afløses af mindre forpligtende »forhold«.
 Det Amerika, Buchanan voksede op i, er væk, kulturrevolutionen har sejret, og de fleste konservative har erklæret taktisk tilbagetog og anmoder om våbenstilstand i kulturkrigen. Udviklingen er altså præget af kulturelt forfald, afkristning og individualisering, der minder om romerrigets forfaldsperiode. Også der oplevede man en civilisationskrise forbundet med et fald i fødselsraten. I dag, siger Buchanan, vil det kristne Vesten, som er aldrende og døende, prøve at overbevise den tredje – og den muslimske verden om, at de skal udbrede prævention, abort


text:
og sterilisation, som Vesten har gjort det. Men hvorfor – spørger Buchanan – skulle de indgå en selvmordspagt med os, når de står til at arve jorden, når vi er væk?
 Kulturrevolutionens katekismus
 Kulturrevolutionen har altså sejret og indstiftet en ny art troslære. Hvad indeholder så denne nye troslære? Det forsøger Buchanan at opridse i et kapitel om den nye revolutionære katekismus. For det første er det en tro på denne verden alene. Der er ingen Gud eller nogle absolutte værdier, og alt liv begynder og ender her. Ligesom i Danmark er det karakteristisk for tilhængerne af den amerikanske kulturrevolution, at de taler meget om tolerance, men selv er de de mest intolerante over for anderledes tænkende. Således er et program for at drive kristendommen helt ud af skolevæsenet en del af den revolutionære katekismus. Kristne helligdage som f.eks. påsken, afskaffes og erstattes af økopolitisk korrekte fejringer af Jordens Dag o.lign.
 I Danmark kommer jeg til at tænke på Det Radikale Venstre, der fornylig blev enig med sig selv om, at det er en god idé at nedlægge faget kristendomskundskab i folkeskolen og genskabe det i multireligiøs herlighed under navnet religion. I det hele taget minder den kulturrevolutionære modkultur, som Buchanan angriber, meget om det vi i Danmark ofte forbinder med en kulturradikal politisk korrekthed.
 Politisk foreskriver den nye troslære skepsis over for enhver tilknytning til nationalstaten og støtte til enhver overførsel af magt, jurisdiktion og suverænitet til overnationale institutioner, hvad enten det drejer sig om WTO, Kyoto-aftalen, en international FN krigsforbryderdomstol eller EU-systemet.
 Også dogmet om Vestens historie som et forbryderkatalog er en del af den revolutionære katekismus. Historien er en kæde af ugerninger begået af kristne nationer imod ædlere folkeslag. Læren om Vestens historie som et katalog over slaveri, folkemord, kolonialisme, imperialisme og massakrer skal afvæbne og paralysere Vesten moralsk og fastholde et kollektivt skyldkompleks.
 I selvbiografien siger Buchanan i øvrigt: »For os er synd personlig, ikke kollektiv ... Kollektiv skyld er en lidelse, som liberale plages stærkt af, det gør vi ikke«.
 Buchanan nævner som eksempel på det kollektive skyldkompleks FN-konferencen i Sydafrika for et par år siden, hvor man officielt ville vedtage dogmet om Vestens eneskyld for slaveriet og påtvinge økonomiske erstatninger for forbrydelser begået mod afrikanske slaver fra 1700-tallet. Clinton klædte sig dengang i sæk og aske og undskyldte for slaveriet over for efterkommerne af de stammehøvdinge, der selv havde fanget og solgt slaver til europæerne. Der var slaveri i Afrika før europæerne kom, siger Buchanan, og Vesten opfandt faktisk ikke slaveriet, men afskaffede det derimod. England forbød slavehandel i 1833 og USA i 1863 ud fra kristne og moralske motiver.
 Buchanan provokerer også med en diskussion af begrebet »hate crimes« – forbrydelser motiveret af had imod en særlig samfundsgruppe – som han mener bliver brugt ensidigt og usagligt til at understøtte den kulturrevolutionære troslæres forestillinger om godt og ondt. Han gør opmærksom på, at hvides overfald på sorte registreres som »hate crime«, mens sortes voldskriminalitet imod hvide ikke betragtes således, selvom den faktisk forekommer


text:
hyppigere: I 1987 valgte hvide kriminelle sorte ofre i 3% af tilfældene, mens sorte kriminelle omvendt valgte hvide ofre i 50% af tilfældene. Sortes voldtægtsforbrydelser imod hvide kvinder var voldsomt meget hyppigere end omvendt, og der var og er langt flere tilfælde af sortes massevoldtægter og masseoverfald på hvide end omvendt. Det er en fed løgn, siger Buchanan, at sorte er mere udsat for vold fra den hvide majoritet. Virkeligheden er den, at de fleste voldelige overfald udgår fra minoritetssamfundene og begås imod majoritetssamfundet.
 Det var en skitse af kulturrevolutionens nye katekismus, men hvordan kom det så vidt – spørger Buchanan – at den nye troslære erobrede den kristne og konservative nation, som Amerika havde været? Hvor kom det fra?
 Frankfurter Skolens Indflydelse
 I et af bogens mest spændende kapitler analyserer Buchanan Frankfurter Skolens intellektuelle og kulturelle indflydelse i Vesten. Dens indflydelse har været enorm, særlig i det akademiske miljø, som Frankfurter Skolen inficerede med teorier, der skulle gøre op med det gamle samfunds kristne kultur og nationale fællesskab, og som søgte at patologisere ægteskab og familieliv som en sygelig, »borgerlig« livsform.
 1.verdenskrig danner baggrund for historien om nymarxismen og Frankfurter Skolens erobring af Vestens kulturelle institutioner. I august 1914 havde socialdemokraterne i den tyske rigsdag tilsluttet sig kejserens krigspolitik, og arbejderklassen i alle de krigsførende lande havde forenet sig – ikke med deres klassefæller på tværs af grænserne, men med deres landsmænd, der kastede sig ud i krigen med vild patriotisme. Europas største arbejderparti, partiet for den klasse, som både Marx og Bismarck havde opfattet som fædrelandsløse svende, identificerede sig i 1914 med landet og ikke med klassen. Ligesom alle andre havde arbejderen vist sig som en del af den nationale familie, da det for alvor brændte på. Intet skete, som marxisterne havde forudsagt. Arbejderne havde ikke brugt krigen som anledning til revolution imod kapitalismen.
 Udviklingen var ikke gået sådan, som historisk materialistiske udviklingslove ellers sagde, at den skulle. Marxisternes store øjeblik var kommet – og gået. Hver på deres måde, men alligevel påfaldende ens, fremsatte to at Marx’ disciple – ungareren Georg Lukacs og italieneren Antonio Gramsci – en forklaring på, hvorfor arbejderne ikke havde gjort oprør imod kapitalismen under 1. verdenskrig: Kapitalismen var ikke brudt sammen og forarmede ikke arbejderne sådan, som Marx havde sagt – tværtimod blev deres kår forbedret under kapitalismen, men den mest afgørende årsag til, at arbejderne ikke havde lavet revolution, var, at påvirkningen fra den kristne kultur havde programmeret dem med en »falsk bevidsthed« og forhindret dem i at erkende deres objektive klasseinteresser. Derfor var det nødvendigt at rykke kristendommen og den vestlige »borgerlige« kultur op med rode, hvis marxismen skulle have mulighed for at skabe et nyt samfund og et nyt menneske. Som vicekulturkommissær i Bela Kuns regime førte Lukacs en politik, der gik ud på en slags »kulturel terrorisme« rettet særlig imod familien som kristendommen og den vestlige kulturs kerneinstitution. I ungarske skoler skulle børn opdrages til fri kærlighed og undsigelse af kristendommen. Den italienske kommunist Gramsci konkluderede i sine


text:
»Fængselsnotater«, at man kun kunne gennemføre en vellykket marxistisk revolution i Vesten, hvis man – i modsætning til Sovjetunionen – først ændrede kulturen, afkristnede samfundet og dernæst gennemførte en magterobring gennem en lang march gennem institutionerne. I Sovjet havde man troet, at revolutionen ville lykkes, dersom man først kontrollerede staten og økonomien. Så ville den kulturelle overbygning ændres som en funktion af den materielle basis. Men i Vesten måtte det gøres omvendt, sagde Gramsci. Først måtte man erobre det åndelige og kulturelle lederskab og gennemtvinge sit hegemoni over civilsamfundet, og dernæst kunne man erobre staten. I 1923 grundlagde Lukacs et institut for marxisme, senere benævnt institut for socialvidenskab ved Frankfurt Universitet. Max Horkheimer sluttede sig til sammen med Theodor Adorno, psykologen Erich Fromm og sociologen Wilhelm Reich. I 1933 pakkede Frankfurter Skolen så sine ideologiske sydfrugter og emigrerede til Amerika, hvor den sammen med Herbert Marcuse oprettede en ny Frankfurter Skole på Columbia University i New York.
 Et af de fremmeste våben i den nymarxistiske kulturkamp, som Horkheimer, Adorno og de andre udviklede og bragte til Amerika, var den såkaldt »kritiske teori«, der skulle bruges til at analysere samfund og menneskers »falske bevidsthed«. En af Frankfurter Skolens elever definerede den »kritiske teori« som: » ...en grundlæggende destruktiv kritik af alle væsentlige dele af vestlig kultur, inklusive kristendom, kapitalisme, autoritet, familie, patriarkat, hierarki, moral, tradition, seksuel tilbageholdenhed, loyalitet, patriotisme, nationalisme, arv, etnocentrisme, konvention og konservatisme«. De vestlige samfund er iflg. »kritisk teori« forbryderiske undertrykkelsesmaskiner, der skaber racisme, sexisme, anti-semitisme, homofobi, fremmedhad og nazisme og fascisme. Grundlaget for denne ondskab bliver skabt i den borgerlige familie. Hvis man er vokset op med en hjemmegående mor og en udearbejdende far som familieoverhoved – altså i en »borgerlig familie« så kan man være protofascistisk disponeret, fordi »autoritære« tilbøjeligheder er nedprogrammeret i ens psykologiske »personlighedsstruktur«.
 Vestens forbrydelser følger af Vestens karakter formet af kristendommen.
 »Kritisk teori« fremmer en kulturel pessimisme og følelse af fremmedgjorthed i forhold til samfundet og nationen. Selvom de var velstående og politisk frie, kom 60’er generationens unge, historiens mest privilegerede generation, til at betragte samfundet som et dyr i et bur og blev overbevist om, at deres land var ondskabsfuldt, og deres liv i dette land var et helvede. Det udviklede sig i 60’erne ofte til noget latterligt kunstfærdigt klynkeri. Buchanan citerer fra bogen »The Greening of America« af den intellektuelle fantast Charles Reich. Forfatteren taler om en »total atmosfære af vold« på amerikanske gymnasier:
 »En eksamen eller en test er en form for vold. Obligatorisk idræt ... er en form for vold... Mødepligt til undervisningen og til læsetid på biblioteket er vold.«
 Jeg kommer igen til at tænke på min egen gymnasietid i 1980’erne, hvor en af mine klassekammerater, der var blevet politisk opdraget af samfundsfaglæreren, lige pludselig midt i en dansktime gav sig til at rable om »strukturel vold«. En eksamen, lektielæsning, ethvert rimeligt krav og enhver fordring fra omgivelserne var tolket ind i en sammenhæng, hvor det hele var »strukturel vold«. Det var mandarinsprog og dybt absurd, og


text:
flere i klassen brød til sidst ud i grin, men det var det, som de lærte i samfundsfag dengang, og indflydelsen fra Frankfurter Skolen er jo tydelig.
 Wilhelm Reichs »Fascismens Massepsykologi« er blandt Frankfurterskolens bibler også herhjemme, men den mest indflydelsesrige bog er »Den Autoritære Personlighed« (1950). Her patologiseres den borgerlige familie som syg og fascistisk. Hvor Marx havde villet kriminalisere kapitalistklassen, søgte Frankfurterskolen at kriminalisere hele middelklassen. Den middelklasse, der havde skabt demokratiet; som bekæmpede Hitler, da Frankfurterskolens venner i Moskva stadig sad på skødet af ham, og den middelklasse, som havde givet Adorno og Co. asyl fra nazisterne. 68’erne overtog disse idéer, og snart blev det normalt, at venstreorienterede automatisk stemplede kristen-konservativ kultur og borgerlige politiske modstandere som »fascister«. Frankfurterskolens studier førte til den konklusion, at den patologi med rod i den »autoritære« personlighedsstruktur kun kunne afhjælpes ved at underkaste det amerikanske folk en slags kollektiv psykoterapi – og forholde sig til dem som om de var patienter i en sindssygeanstalt. Her har vi begyndelsen til det, vi kalder behandlersamfundet – og Buchanan den terapeutiske stat. Buchanan kalder den et politisk korrekt regime, hvor synd omdefineres til sygdom, forbrydelse bliver til anti-social adfærd og psykiateren erstatter præsten.
 De fleste amerikanere kender godt nok ikke Frankfurterskolen, men moderne opdragelses- og uddannelsesinstitutioner er påvirket af dens ideer helt tilbage fra 1940’erne, siger Buchanan – og dens kulturrevolutionære idéer er slået igennem i populærkulturen. For at illustrere det sammenligner Buchanan de værdier, der bærer amerikanske film fra 1950’erne som f.eks. On the Waterfront og High Noon med to oscar-vindere fra 2000: American Beauty og Æblemost-reglementet.
 I American Beauty spiller Kevin Spacey en frustreret familiefar i en middelklasseverden, hvor livet i familien og de amerikanske forstæder fremstilles som en moralsk og eksistentiel ørkenvandring. Skurken i filmen er en pensioneret marinesoldat, der undertrykker sin homosexualitet og samler på nazi-antikviteter.
 I Æblemost-reglementet spiller Michael Caine en abortlæge med mild røst, der bekæmper hykleriet i middelklasse-Amerika.
 68’ernes største guru var måske Herbert Marcuse, der lagde op til, at feminister, militante sorte, homoseksuelle og andre randgrupper skulle spille rollen som det nye proletariatet. I bogen »Eros og Civilisation« plæderede Marcuse for »Lyst princippet«, der skulle sættes ind som afgørende våben i den seksuelle revolution og i arbejdet for opløsningen af den borgerlige familie. I bogen »Det én-dimensionelle Menneske« fremsatte han tågede begreber som »repressiv tolerance« og endte i det klokkerene hykleri med at argumentere for »intolerance over for højreorienterede bevægelser, og tolerance over for venstreorienterede bevægelser«.
 Buchanan betragter således Frankfurter Skolen som den hovedmistænkte gerningsmand i Vestens død og mordet på kristendommen og på familien. For ham repræsenterer skolen de intellektuelles forræderi, og han stiller spørgsmålet: Hvorfor kunne disse idéer, fostret af nymarxister og kulturelle forrædere, finde grobund og slå rod i den amerikanske middelklasse? Ungdomsoprørerne tilhørte en generation, der aldrig havde oplevet krig, social nød og økonomisk krise, og som havde en stærk fornemmelse af egen betydningsfuldhed. Denne selvfølelse blev kun forstærket af fjernsynsmediets gennembrud. Samtidig udgjorde Vietnamkrigen et moralsk nederlag for det konservative Amerika.


text:
Frankfurterskolens idéer og 68’kulturrevolutionens nymarxisme trives over al måde i det, man i dag kalder multikulturalisme og politisk korrekthed.
 Den Nye Folkevandringstid
 I takt med, at befolkningerne svinder ind i Vesten og Europa, eksploderer befolkningstallet i den muslimske verden. Mens folketallet i Spanien, Portugal, Italien, Frankrig og Grækenland falder, så vil befolkningerne på den anden side af Middelhavet i Marokko, Algier, Tunesien, Libyen og Ægypten vokse med 73 millioner de næste 25 år. I 1982 var der 44 mio. ægyptere. I 1998 var der 64 mio. Ægyptens befolkning vokser nu med 1 mio. om året.
 I det 19.årh. invaderede og koloniserede Europa Afrika og Mellemøsten. I det 21.århundrede invaderer og koloniserer Afrika og Mellemøsten Europa. I 2000 kom 185.000 indvandrere til England. I 1999 kom 500.000 illegale indvandrere ind i EU. Siden 1970 er ca. 20 mio. muslimer indvandret til Europa. I Frankrig er der over 5 mio. muslimer. I Tyskland er der 1500 moskeer, og i hele Europa har islam erstattet jødedommen som den næststørste religion. Buchanan tegner billedet af Europa som en gammel, livstræt og syg mand, mens den muslimske verden – ganske vist uden evne til at skabe moderne demokratiske retssamfund – har bevaret det som Vesten har mistet: Lysten til at få børn og viljen til at holde fast i egen kultur, familie og religion som grundlaget for civilisation. Under overskriften: »Europe – Dead Man Walking« – skriver Buchanan: »Europas tid er forbi. Den kommende masseindvandring fra den muslimske verden vil i den grad forandre det gamle kontinents etniske sammensætning, så europæerne vil være for paralyserede af terrortruslen til at gribe ind i Nordafrika, Mellemøsten eller Den Persiske Golf ... Men hvis europæerne er så ligeglade med deres egen overlevelse, at de nægter at få børn nok til at holde deres nationer i live, hvorfor skulle amerikanere så forsvare Europa – og måske dø for Europa? ... Hvad er det, vi så gerne vil forsvare? Kristendommen? Den er død i Europa. Den vestlige civilisation? Men med deres beslutning om ikke at få børn har europæerne allerede accepteret afslutningen på deres civilisation i det 21. århundrede« – siger Buchanen side 109.
 (I det 8. århundrede invaderede muslimerne Spanien og Frankrig og blev først stoppet af Karl Martel i 732 og endelig drevet ud i 1492 af Ferdinand og Isabella. I Østeuropa kom den muslimske erobring senere, da Det Osmanniske Rige rykkede ind i Balkan i det 14.århundrede, slog serberne i Kosovo i 1389, erobrede Konstantinopel i 1453 og belejrede Wien i 1683, hvor de blev stoppet af den polske kong John Sobieski. Tyrkerne blev ikke drevet ud af Balkan før 1913.)
 Sandsynligvis vil mange af os, der lever i dag, komme til at opleve en gentagelse af fortidens muslimske erobringsforsøg i Europa.
 Overalt i verden er en mere radikal islam i fremvækst. En muslimsk separatistbevægelse hærger Filippinerne. I Indonesien er en revolutionær islamisme i fremvækst. I hele den muslimske verden jublede folkemængder over terrorangrebet på USA den 11. september. Talebanstyret i Afghanistan bombede gamle buddhistiske statuer og


text:
husede Osama Bin Laden. I Tyrkiet og Algier har man i 1990’erne set, hvordan parlamentsvalg bragte muslimske partier til magten, der måtte fjernes igen ved udemokratiske metoder. I Ægypten har militante muslimer genoptaget forfølgelsen og undertrykkelsen af landets koptisk kristne mindretal. I Nigeria har de nordlige delstater indført sharia-lovgivning, og i Sudan gennemfører et totalitært muslimsk terrorregime en udrensningskrig imod de kristne afrikanere i det sydlige Sudan.
 I år 2000 var der for første gang flere muslimer end katolikker i verden. »Når det kristne tidehverv går ud af Europa, kommer en muslimsk flodbølge ind« – siger Buchanan.
 I forlængelse af diskussionen om den muslimske indvandring til Europa behandler Buchanan den mexicanske indvandring til Amerika. Det sker i kapitlet »La Reconquista«. Udtrykket betyder generobring og henviser til mexicansk generobring af området omkring Texas, New Mexico etc, som blev erobret af USA i 1800-tallet. Spansktalende latinamerikanere og mexicanere udgør iflg. Buchanan nu »en nation inden for nationen«, som truer med at balkanisere Amerika. Der er 30 mio. udenlandsk fødte borgere i USA i dag og ca. 9-11 mio. illegale indvandrere. Mexico eksporterer sine fattige arbejdsløse. Det belaster uddannelsessektoren og det sociale system voldsomt. Samtidig taler militante mexicanske bevægelser åbent om, at dette vil føre til en kulturel og demografisk generobring af det amerikanske sydvest. En revanche for den mexicanske krig. Amerikanere af europæisk afstamning er nu en minoritet i den folkerigeste stat i USA, Californien, og i Texas er de blevet et mindretal i 2004. Samtidig udvandrer 100.000 europæisk-amerikanere om året fra Californien, hvor 8.4 mio mennesker var udenlandsk født i 2000. Det siges at være en afgørende årsag til Californiens nuværende krise. Mexicansk-amerikanske interesseorganisationer arbejder for en multikulturalistisk dagsorden, der indeholder amnesti og bistandshjælp til illegale indvandrere, tosprogethed i skolevæsenet, dobbelt statsborgerskab og åbne grænser kombineret med en aggressiv multikulturalisme, der forlanger statuer af amerikanske helte fra den mexicanske krig fjernet og erstattet af statuer af aztekernes gud Quetzacoatl.
 Pat Buchanan tror ikke på, at over 1 mio. indvandrere om året vil styrke det nationale fælleskab i et i forvejen splittet Amerika og han citerer (side 146) John Stuart Mill:
 “Frie institutioner er så godt som umulige i et land med forskellige nationaliteter. I et folk uden fællesfølelse, især hvis de læser og taler forskellige sprog, kan der ikke eksistere en forenet offentlig mening, som er nødvendig i et repræsentativt demokrati.«
 Politisk korrekthed fremmer den mexicanske indvandring: »Bekymring over radikale forandringer i Amerikas etniske sammensætning er blevet kaldt uamerikansk. Men de er så amerikanske som Benjamin Franklin selv... Indvandring er et nødvendigt nationalt debatemne, for det handler om, hvem vi er som ét folk ... Alligevel er indvandring fejet af bordet som tema efter kommandoordre fra den politiske korrekthed«.
 Krigen imod Fortiden
 I kapitlet om »Krigen imod Fortiden« argumenterer Buchanan for, at Frankfurterskolen og 68’ernes modkultur nu er blevet så dominerende i Amerika, at den målrettet udfolder bestræbelser, der sigter imod at afskære amerikanernes historiske rødder, at skandalisere fortiden, at vanære nationens helte for at demoralisere det amerikanske folk. Ødelæg patriotismen,


text:
dræb kærligheden til fædrelandet, demoraliser folket og dekonstruer Amerika – så vil historien ikke længere forene og inspirere os, men deprimere og polarisere os til efterkommere af ofre og bødler i amerikansk historie – siger Buchanan. Frankfurterskolens kritiske teori anvendes nu som en slags grav- og ligskænding af alle forbilleder i amerikansk historie. Som Storebroder siger i Orwells »1984«: »Den der kontrollerer fortiden kontrollerer fremtiden. Den der kontrollerer nutiden kontrollerer fortiden«.
 Og kulturrevolutionens billedstormere kontrollerer nu kultur- og historiebærende institutioner inden for skolevæsen, forskning og museumsverden – hævder Buchanan. Som talebanerne i Afghanistan sprængte de vantros statuer i luften, fører »modernitetens talebanere« en politisk korrekt kulturkrig imod Amerikas største helte, soldater, statsmænd, opdagelsesrejsende. Alle lige fra stats- og grundlovsfædrene George Washington og Thomas Jefferson til Robert E. Lee og Stonewall Jackson fremstilles som lede racister, der udnyttede sorte slaver. Columbus og opdagerne af Amerika begik folkemord imod indianerne. Buchanan giver eksempler på den moderne ikonoklasme:
 • Fejringen af Washington som nationens fader er blevet erstattet af »Presidents’ Day«.
 • Washingtons navn fjernes fra navnet på en folkeskole i New Orleans, fordi han var slaveejer.
 • I 2000 blev uafhængighedserklæringens forfatter, Thomas Jefferson, erklæret for persona non grata i New Jersey. Her nedstemte demokraterne et lovforslag, der gik ud på, at skolebørn skulle citere et kort afsnit af uafhængighedserklæringen. Erklæringen blev afvist som »anti-kvinder, anti-sort og for meget pro-Gud«.
 • Militante indianerorganisationer forlanger, at sportshold opgiver navne, der har noget med indianerne at gøre. I 2001 fik de støtte fra the U.S. Civil Rights Commission, der også mente, at indianernavne på sportshold skabte et »racistisk fjendtligt skolemiljø«. Derfor hedder the Darthmouth Indians nu Big Green, Stanford Indians hedder Cardinals etc.
 • På 300-årsdagen for Columbus’ rejse i 1792 fik Kings College N.Y. navnet Columbia og hovedstaden fik navnet District of Columbia. På 500-årsdagen for Columbus’ rejse aflyste FN sin Columbus-fest, og det nationale kirkeråd – National Council of Churches – anbefalede, at man helligede dagen bodsøvelser for »folkemord, slaveri, miljøødelæggelser og den udnyttelse«, som Columbus’ opdagelse af Amerika havde ført med sig. University of California skyndte sig snart at ændre Columbus Day til de indfødte folks dag – Indigenous Peoples Day.
 • Bogcensur er blevet almindelig. I nogle skoler udrenses klassisk litteratur som politisk ukorrekt. Mark Twains »Huckleberry Finn« fjernes fra pensum over hele landet, fordi den kritiseres for at være racistisk. Twains satiriske angreb på slaveri, hykleri og fordomme i det gamle Amerika har slaven Jim som en af de centrale figurer. En mand med stor værdighed og moralsk mod, men for moderne pædagoger repræsenterer bogen kun »det mest groteske eksempel på racistisk affald ...«. Harper Lees »Dræb ikke en sangfugl« kaldes for »institutionaliseret racisme«. Værker af amerikanske klassikere som Flannery O’Connor, Faulkner og James Baldwin udrenses nogle steder fra pensum.
 • Buchanan beskriver, hvordan Mel Gibsons film »The Patriot« vakte forargelse i den amerikanske kulturelite i 2000, fordi den fremstiller sorte amerikanere, der kæmper som patrioter i uafhængighedskrigen. Noget, der rent faktisk forekom historisk. Sorte soldater kæmpede både for


text:
revolutionen under Jackson ved New Orleans, for unionen under borgerkrigen, men også for konføderationen.
 • I særdeleshed skandaliseres alt, der har at gøre med sydstaterne og konføderationens tabte sag under den amerikanske borgerkrig. Konføderationens kampflag blev fjernet fra South Carolina Capitol efter en kampagne fra NAACP, og i Texas fjernede guvernør George W. Bush to mindeplader over konføderationens døde soldater fra statens højesteretsbygning. Buchanan tager klart afstand fra den racisme, der var en del af sydens sag, men han har givetvis nogen sympati for den del af oprøret, der kan forbindes med modstand imod en overvældende centralmagt.
 • Buchanan er kritisk over for såkaldt »New History«. Historiebøgerne i skolerne omskrives for at nedtone det positive i USA's historie og fremhæve alt, hvad eleverne kan og bør skamme sig over. UCLA fik i 1992 støtte fra det amerikanske undervisningsministerium til at udarbejde et forslag til en national kanon for historiefaget. UCLAs kanonforslag var færdig i 1997 og indeholder en klar politisk korrekt tendens. Således var der 17 referencer til Ku Klux Klan, 9 til Joseph McCarthy, mens den grundlovgivende forsamling ikke blev nævnt. George Washingtons præsidentperiode omtales ikke, men til gengæld opfordres eleverne til at »konstruere en dialog mellem en indianerleder og George Washington efter afslutningen på Uafhængighedskrigen«.
 • For 10 år siden førte Jesse Jackson an i en selvretfærdig demonstration på Stanford University med slagordet: »Hey, hey, ho, ho, Western Culture’s got to go«. Over for så overbevisende en argumentation så Stanford University sig nødsaget til at fjerne sit filosofikum-agtige kursus i vestlig civilisation og erstatte det med et nyt modul: »Kultur, Idéer og Værdier«.
 Buchanan gør sig også nogle overvejelser om fejringen af årtusindskiftet omkring d. 31/12 1999. Han bemærker, at ingen følte anledning til at fejre, hvad Amerika havde opnået i det 20. århundrede og konstaterer, at stort set ingen følte trang til at benytte lejligheden til at se tilbage på den, hvis 2000 års fødselsdag det trods alt var. Fordi: Amerikanerne omkring årtusindskiftet lever i en civilisation, kultur og et land på vej til afkristning. Denne proces behandles kritisk indgående i bogens centrale kapitel:
 Afkristningen af Amerika
 Som sagt udledte Frankfurterskolen og Gramsci den lære af den første verdenskrig, at 2000 års kristendom havde gjort det vestlige menneske uimodtagelig over for marxismen, og derfor måtte den kristne tro rykkes op med rode, før man kunne erobre Vesten. Felttoget imod kristendommen skulle gennemføres – husker man – som en »lang march« gennem institutionerne. Marxisterne skulle samarbejde med radikale for at opnå kontrol med de institutioner, der præger ungdommen og former dens sjæl: Skoler, gymnasier, filmverden, musik, kunst, massemedier. Og netop som afkristningskampagnen gik frem og kristendommen begyndte at dø i Vesten, skete der så noget andet: Vestens befolkninger holdt op med at få børn. Her formulerer Buchanan så igen sin jernhårde udviklingslov: Mennesker dør, når troen dør. Hvis man dræber en nations tro, så holder befolkningen op med at få børn. Overalt i verden kan man konstatere en utvetydig klar sammenhæng mellem tro og store familier og tilsvarende


text:
mellem svindende tro og svindende befolkning. Jo mere troende, jo højere fødselsrate. Og det uanset om folk er muslimer, kristne eller jøder. Hvor sækularismen sejrer, begynder befolkningen at skrumpe ind og dø.
 I det offentlige liv i USA og i det amerikanske folk spillede kristendommen førhen en større rolle end i de fleste europæiske lande. Sådan er det i nogen grad nok stadig – i hvert fald viser meningsmålinger, at det amerikanske folk holder mere fast i deres kristendom end de fleste europæiske folk. Kristendommen stod altså stærkt i Amerika, og man må derfor spørge, hvordan afkristningen af Amerika kunne lade sig gøre? Buchanan mener, at afkristningen af Amerika blev gennemført ad tyrannisk vej gennem den mindst demokratiske del af statsmagterne, nemlig den dømmende magt – gennem Højsteret. I midten af det 20.århundrede blev den amerikanske Højesteret erobret af juridiske ideologer, der forstod at udnytte retssystemets latente magt til at omforme samfundet. Særlig gennem fortolkninger af det 14. forfatningstillæg, der bl.a. udvider Højesterets magt over delstaterne, og gennem politiserende fortolkninger af det første forfatningstillæg om religionsfrihed, har den amerikanske Højesteret gennemført en systematisk afkristningskampagne af hele det amerikanske samfund. Bibler, kristne bøger, kors, symboler, helligdage og ceremonier blev drevet ud af det offentlige rum og ud af skolerne. Ud med påske, ind med Jordens Dag, eller som Buchanan siger: »Out went the Commandments; in came the condoms«. I 1948 blev frivillig religionsundervisning forbudt i skolerne. I 1962 blev morgenbøn forbudt. I 1963 blev frivillig daglig læsning fra Biblen erklæret for forfatningsstridig. I 1980 fjernede Højesteret en lov i Kentucky, der påbød, at de 10 bud skulle hænge i alle klasseværelser. I 1985 blev Alabamas »øjebliks stilhed«, der indledte skoledagen, erklæret for forfatningsstridig. I 1989 beordrede Højesteret et krybbespil fjernet fra en retsbygning i Pittsburgh. I 1992 blev bøn ved dimissionsfestligheder i amerikanske high schools forbudt. I 2000 blev det forbudt for high school elever at fremsige en bøn over højttalerne ved sports-og festarrangementer på skolen. De lavere retsinstanser i delstaterne fulgte snart trop.
 I 1996 afsagde en lokal distriktsdomstol i Oregon en dom, der indebar, at et stort kors, rejst som krigsmindesmærke i en park skulle være forfatningsstridigt.
 I England foregår det samme i øvrigt i øjeblikket. Således kunne man d. 14. juni 2005 læse en artikel i Berlingske Tidende om den britiske regerings nye lov imod såkaldt religiøs diskrimination:
 »DET STORE kors i krematoriet i Torbay i Devon er blevet hovedpunktet i en mindre religiøs krig i det sydlige England. Det lokale byråd fik en klage over det kristne symbol, der har hængt i bygningen i årevis, og tog det prompte ned. »Vi lever i en mangfoldig kultur med forskellige religioner, og nogen mennesker har måske slet ikke nogen religion,« sagde den lokale formand for miljøudvalget, inden han tog korset ned. For fremtiden er krematoriet omdøbt til en »ceremoniel hal« for at undgå at træde nogen religioner over tæerne. Men efter en strøm af klager har byrådet måttet krybe til det selvsamme kors, de tog ned, og har hængt


text:
det op igen«
 (Forleden så jeg et indslag på tv2-øst (lokal tv) om noget tilsvarende i mit lokalområde:
 I byen Jyderup – ikke så langt fra Sorø, hvor jeg bor – har embedsmændene besluttet, at rådhuset ikke længere skal flage på kristne helligdage. Begrundelsen, som en overskægget embedsmand gav, var den, at Danmark nu var »et multikulturelt samfund«. Det var ikke en beslutning, der var blevet diskuteret i byrådet eller blandt borgerne – det blev bare gennemtrumfet af en kommunal bureaukrat. Da journalisten spurgte venstre-borgmesteren i Jyderup om denne administrative manifestation i multikulturalisme, havde han intet at sige om det. Han anede simpelthen ikke, at kommunen havde truffet den beslutning.)
 Siden 1959 har staten Ohio haft mottoet: »With God, all things are possible«. I 2000 påbød en distriktsdomstol mottoet fjernet, fordi ordene kommer fra Det Ny Testamente. I 2001 bekræftede Højesteret en dom, der påbød byen Elkhart, Indiana, at fjerne en granitsøjle med de 10 bud fra plænen foran byens rådhus.
 Religionsstrid er et nul-sum spil, siger Buchanan. Islams erobring af Nordafrika og Mellemøsten var på kristendommens bekostning. Tilsvarende, da sækularismen fik magten i Amerikas skolevæsen. Kristendommen led knusende nederlag. Således gik det til, at et kristent land og en udpræget kristen befolkning fik afkristnet de offentlige institutioner. Afkristningen blev gennemført i en kampagne anført af Højesteret og borgerrettighedsorganisationen American Civil Liberties Union (ACLU). Ingen af dem repræsenterede flertallet, men en militant minoritet, for hvem sækulær humanisme er blevet en ny tro.
 Buchanan mener, at Kongressen i Amerika burde have sagt fra og bekæmpet Højesterets juridiske aktivisme. Dommerne har tiltaget sig en politisk og retsskabende magt, som ikke tilkommer dem efter forfatningen, og som kan sammenlignes med en form for statskup. Som eksempel på en højtstående jurist, der overspiller sin rolle, citeres Justice William Brennan for i 1980 at udtale, at dommerne: »er ikke blot opmænd, men også på deres eget område lovgivere«. Men det er ikke blot kongressen, der har svigtet. Det har også store dele af det kristne kirkesamfund. Det har givet for meget efter og forsøger at forlige kristendom med den antikristne modkultur.Ved at omskrive salmer og bibler for at imødekomme radikalismen har de gjort sig selv latterlige og overflødige, mener Buchanan. Han nævner som eksempel, at »Amazing grace how sweet the sound that saved a wretch like me« bliver omskrevet til »that saved and strengthened me«, for at nedtone forestillingen om menneskets syndighed og behov for at modtage frelsen gennem Jesus. Salmen »Onward, Christian Soldiers« er fjernet i nogle salmebøger. I 1980 nedsatte det nationale kirkeråd – National Council of Churches – en komité af feministiske akademikere, der skulle formulere et nyt ikke-sexistisk ordforråd. »Herren« blev erstattet med »Ene Majestæt«, »Søn af Gud« med »Barn af Gud« etc.
 Buchanan nævner eksempler på blasfemisk, anti-kristen moderne kunst, og han tolker det som udtryk for kulturelitens had til kristendommen. Omvendt gøres alt for at sakralisere kulturelitens ikoner. Da det franske firma Alcatel anvendte et uddrag af Luther Kings »I have a Dream« – tale i en tv-reklame, udløste


text:
det vilde protester bl.a. fra Julian Bond fra National Association for the Advancement of Coloured People, der udtalte at »Nogle ting burde være hellige«.
 I hele kulturkrigen har Amerikas kristne samfund været for eftergivende og konfliktsky, mener Buchanan. Jesus brugte selv en pisk til at drive pengeudlånerne ud af templet. Buchanan ser også hele bevægelsen for homosexuelles ligestilling bl.a med adgang til kirkelige vielser som en del af den nye modkultur. Som europæer studser man nok over Buchanans kategoriske og fordømmende holdning på dette punkt. Det hænger naturligvis sammen med hans ufravigelige gammelkatolske tro.
 Afkristningen af Amerika er et kæmpe samfundseksperiment. Et hasardspil med vores civilisation som indsats. En umoralsk russisk roulette, som de amerikanske stats- og grundlovsfædre advarede imod: »Giv ikke efter for den antagelse, at moral kan opretholdes uden religion«, sagde George Washington i sin afskedstale og konkluderede, »for alle de vaner, som fører til velstand, er religion og moral uundværlige støtter«. Buchanan nævner i kapitlet nogle tal og statistikker, der for ham vidner om et dekadent samfund og en døende civilisation:
 • Hvert fjerde barn af hvide kvinder fødes uden for ægteskab. I 1960 var det 2%
 • Teenage-selvmord er tredoblet siden 1960
 • Der er ca. 1.2 mio. aborter hvert år i USA, og der har været 40 mio. siden Roe v. Wade
 • Skilsmisseraten er steget med 350% siden 1962
 • Næsten 2 mio. amerikanere er i fængsel
 • Der er 6 mio. narkomaner
 • Blandt afro-amerikanere fødes 69% uden for ægteskab og 28.5 % af drengene kommer på et tidspunkt i fængsel.
 Tendensen er selvfølgelig den samme i Europa. Buchanan taler – som i kulturkrigstalen fra 1992 – om en kulturkrig uden våbenstilstand. »Konservative kan løbe, men de kan ikke gemme sig«. Efter at kristendommen nu for alvor er drevet ud af vor civilisations templer og fjernet fra skoler og det offentlige rum, kommer turen næste gang til privatskoler og private institutioner, der vil blive forsøgt afkristnet v.h.a. statslige midler. Buchanan slutter kapitlet med at citere T.S. Eliot:»Hvis kristendommen forsvinder, forsvinder hele vor kultur«.
 Det forskræmte flertal
 I kapitlet »Intimidated Majority« forsøger Buchanan at besvare spørgsmålet om, hvorfor det kristne og konservative Amerika, der vitterligt udgjorde det tavse flertal, uden kamp tillod kulturrevolutionen at sejre ad helvede til. Hvorfor var den konservative modstand så svag?
 Umiddelbart kan det i hvert fald ligne et paradoks, at 68’ernes kulturrevolution sejrede i en tid, hvor vælgerne rykkede mod centrum-højre, og hvor republikanerne vandt flere præsidentvalg, end de tabte. Samtidig viste meningsmålinger, at folket var på de konservatives side i kulturkrigen. Amerikanerne var imod kvinder i forsvaret, ubegrænset abort, positiv særbehandling. De gik ind for kristne symboler i skolerne, ønskede indvandringen begrænset og det engelske sprog gjort officielt. Alligevel har de konservative valgsejre fra Nixon til Reagan og Bush ikke udfordret venstrefløjens dominans. I kulturkampen er de konservative fødte tabere på evigt tilbagetog.
 En del af forklaringen skal nok søges i de konservatives frygt for at blive forbundet med den racistiske konservatisme, der var en del af baggrunden


text:
for striden imod sydstaternes raceadskillelse og for de sortes borgerrettigheder i 1960’erne. Buchanan er positiv over for målsætningen om at skabe et »farveblindt« samfund uden raceopdelinger, og han respekterer Martin Luther King. Afskaffelsen af racediskrimination var også formålet med Borgerrettighedsloven af 1964, men Buchanan mener, at borgerrettighedsbevægelsens oprindelige mål er blevet afsporet til at handle om positiv særbehandling, ideologisk multikulturalisme og endelig en form for kulturkrig imod den kristne amerikanske kultur. Især har interesseorganisationen NAACP iflg. Buchanan ført en beskidt kampagne, hvor konservative alt for ofte bliver dæmoniseret som racister, fascister, fremmedhadere og homofober. Efter republikanerne og George Bushs valgsejr i 1994 sammenlignede Jesse Jackson Bush-regeringen med nazisme og fascisme: »... Hvis det, der skete her, skete i Tyskland, ville vi kalde det nazisme. Og i Italien ville vi kalde det fascisme. Her kalder vi det for konservatisme«. NAACPs talsmand Julian Bond betegner politiske modstandere af positiv særbehandling som »neo-fascister«. Metoden går, iflg. Buchanan, tilbage til Dr. King, der ikke holdt sig for god til at fremmane »Hitlerismens fare« i Barry Goldwaters 1964-kampagne.
 Alt dette er jo velkendt også i vores del af verden.
 Buchanan har her også et kort, ætsende skarpt afsnit om Europa. De europæiske nationer synes at have forliget sig med tanken om, at deres tid på denne jord er ved at være forbi, siger han.
 Buchanan fasttømrer sin tese om Europas forfald i en europæisk superstat gennem et Solzjenitsyn-citat: »Nationer er menneskehedens rigdom. Der er dens generaliserede personligheder: Den mindste af dem har sine egne særlige farver og legemliggør en særlig facet af Guds plan«.
 Europas befolkninger svinder ind, og kristendommen er endnu mere trængt end i Amerika. Samtidig er europæerne via EU i gang med at afnationalisere deres kultur. Tyskerne er skyld- og kompleksredne og søger tilflugt for deres egen skygge i drømmen om en europæisk forbundsstat.
 Et kort afsnit om Danmark og Karen Jespersen vidner om, hvor velorienteret Buchanan faktisk er om europæiske forhold. Jespersen er, skriver han, et eksempel på, hvordan politikere, som ønsker at bevare deres nationale identitet og forsvarer det nationale fællesskab som grundlag for samfundets sociale og kulturelle sammenhængskraft, automatisk stemples som racister og fremmedhadere. Han refererer til episoden for et par år siden, da Karen Jespersen kritiserede kriminelle asylansøgere og foreslog dem isoleret på en øde ø. Jespersen udtalte, at hun ikke ville leve i et multikulturelt samfund, hvor alle kulturer var ligestillede. Det udløste en lavine af forargelse. EU's Overvågningscenter imod Racisme og Fremmedhad var med det samme over hende. Men hun havde befolkningens opbakning i en tid med stigende indvandrerkriminalitet, kultursammenstød og sociale spændinger som følge af, at 33% af Danmarks udgifter til kontanthjælp går til de 4% af landets borgere, der er indvandrere. Således Buchanan: »Danes are starting to tune out Europe and tune in Karen«. Desværre har Buchanan ikke haft lejlighed til at kommentere systemskiftet i Danmark efter 2001.
 Buchanan sammenfatter 6 grunde til, at konservative ikke mere aktivt har bekæmpet kulturrevolutionen og forsøgt at rulle den tilbage:
 1. Barry Goldwater og Ronald Reagans konservative


text:
tilhængere er mere fortrolige med emner som den kolde krig, økonomi og udenrigspolitik, end de er med historie, filosofi og teologi.
 2. Kulturrevolutionen har erobret de institutioner, som mest præger ungdommen: MTV, film, skoler. Stort set samtlige ungdomsidoler inden for popmusik, skuespil og kunst er på fjendens side i kulturkampen.
 3. I en kulturkrig er den ene sides gevinst altid den andens nederlag. Det gør det vanskeligt for politikere og konservative, der er vant til at søge kompromisser, der kan bære politiske forlig igennem. Således er konservative helt uforberedt på den »Kritiske Teoris« nådesløse kulturkamp, hvor der ikke bliver taget nogle fanger, og hvor revolutionen hele tiden angriber, mens de konservative hele tiden er i defensiven.
 4. Efter 30 års tilbagetog, efter at kristendommen og præster er blevet fremstillet som hykleriske og intolerante reaktionære i populærkulturen, begynder de konservative nu at vise tegn på krigstræthed. Hvem orker at forsvare konservative familieværdier, når prisen er offentlig latterliggørelse? Konstante beskyldninger om racisme, sexisme og homofobi har svækket den konservative kampmoral.
 5. Gud, Konge og Fædreland – folk er opdraget til at respektere og adlyde øvrigheden. Juridiske aktivister og kulturrevolutionære højesteretsdommere som Warren og Brennan udnytter det tavse flertals konservative autoritetstro, når de misbruger deres juridiske magt til at forfølge deres kulturrevolutionære dagsorden. Mange amerikanere er rasende over Højesterets afgørelser, men så længe de tror, at retten handler i overensstemmelse med forfatningen, gør de ikke oprør. Konservative er pr. definition ikke rebelske.
 6. Den yngre generation opfatter ikke kulturrevolutionen som en revolution, men som normaliteten. Pornografi, abort og kulturelt affald på tv har de kendt hele deres liv. »Vi vil stjæle jeres børn«, vrælede 68’erne imod middelklassen i Amerika. Det gjorde de. (S.214)
 Som en del af Buchanans program for et opgør med den herskende kulturradikale klasse forsøger han at præge begrebet: Kontrarevolution. Der er behov for en konservativ kontrarevolution. Den defensive kamp for at bevare resterne af det nedarvede er ikke længere nok. Det slår ikke til, for kulturrevolutionen har sejret, opnået hegemoni og kontrol. 68’erne er blevet magthavere, og deres ungdoms slogan om, at de unge ikke skulle stole på nogen over 40, kan nu vendes imod dem selv. Vi må bekæmpe og overvinde den dominerende kultur. Buchanan mener, at vi som konservative må indstille os på at skulle bekæmpe venstrefløjens kultur og organisationer ligeså indædt og med de samme metoder, som de anvender over for os.
 »For at sejre er der ikke bare brug for en konservativ ånd ...men en kontrarevolutionær ånd for at genvinde tabt terræn. For at bevare deres rettigheder og deres ret til at leve sådan, som de ønskede, var forfatningsfædrene nødt til at blive oprørere. Det er vi også« – siger Buchanan (side 230 i bogens sidste kapitel.)
 Han indleder bogens afsluttende kapitel; »A House Divided« – Et hus i splid med sig selv, med at konstatere, at det er kulturkampen, der i fremtiden definerer og afgør, hvad det vil sige at være konservativ:
 »Denne kamp for at bevare Vestens gamle tro, kulturer og lande er


text:
den nye skillelinje mellem venstre og højre; denne strid definerer, hvad det vil sige at være konservativ. Dette er sagen i det 21. århundrede og konservatismens dagsorden i resten af vore liv«. (The Death of the West, side 229).
 I den strid, siger Buchanan, er liberalborgerlige partier, erhvervseliten og dens superliberale og politisk korrekte tilhængere af den hæmningsløse globalisering ligeså meget fjenden som venstrefløjen. »Den globalistiske kapitalist og den sande konservative er Kain og Abel« – siger Buchanan. Det multinationale selskab er fjendtligt og rodløst over for enhver national loyalitet. Med »konkurrenceevne« og »effektivitet« som styrende principper føler det ingen forpligtelse over for arbejdere og ingen troskab over for nogen nation. På profittens alter ofres alt og alle.
 Ufortrødent fremlægger Buchanan sit forslag: Et internationalt samarbejde mellem nationalkonservative i hele Vesten. Det kan måske lyde lidt mærkeligt med sådan en nationalkonservativ internationale – lidt ligesom et organiseret verdensforbund af anarkister – men i kampen imod globalisterne og for national selvstændighed og kulturel overlevelse er der mere, der forener Vestens konservative end det, der skiller dem. Frem for alt også i kampen for kristendommen og den kristne kultur, som det hele står og falder med. Kun kristendommen kan redde kristenheden – og den kamp skal kæmpes i hele Vesten.
 I pionerånd og med ægte amerikansk gåpåmod lyder det:
 »...i sidste ende er sejren sikker. For vi har den højeste autoritets ord for, at sandhed knust til jord skal genopstå«.
 Amerika og Vesten må konfrontere 4 farer:
 1. Vestens døende befolkninger
 2. Masseindvandring og opløsning af samfundets kulturelle og sociale sammenhængskraft
 3. Forkastelseskulturen
 4. Afnationaliseringen, eliternes forræderi mod demokratiet og nationalstaten og støtte til overnationale sammenslutninger.
 Han nøjes dog ikke med at identificere problemerne og græde over Vestens død. Altid kampberedt og positiv foreslår han et katalog af tiltag. Også herved er der noget inspirerende ved Buchanan. For selvom Roger Scruton på sin egen elegante måde giver udtryk for meget af det samme som Buchanan, så har Scrutons elegi over det tabte England et umiskendeligt præg af defaitisme. Det er væsentligt, når Scruton fastholder bevidstheden om det værdifulde i det England og den kultur, der er gået tabt, og derved formulerer en konservativ kulturkritik, der også kan virke som inspiration til dem, der engang måtte prøve at genoplive den. Men i sin amerikanske sammenhæng er der en mere aktiv kampgejst og nybygger-ånd over Buchanans radikale og oprørske konservatisme, der kan virke anderledes forfriskende. Og afklarende.
 De første tiltag i Buchanans forslag til Amerika sigter på at få amerikanske kvinder til at føde flere børn:
 • Borgerrettighedsloven skal ændres for at gøre det muligt for arbejdsgivere at betale mere i løn til forældre end til enlige. Det skulle tilskynde både mænd og kvinder til at være hjemme, når børnene kommer fra skole
 • Skattefradrag for hvert barn. Det tilskynder forældre til at blive hjemme og få flere børn
 • Skattemæssige incitamenter tilskynder arbejdsgivere til at vende tilbage til idéen om en familieløn: »A Family Wage«. Jfr. Henry Ford
 • Skattebyrden skal løftes fra


text:
familieforetagender over til aktieselskaber og store firmaer
 • Arveafgifter afskaffes for familieejede firmaer
 • Mistede statsindtægter indhentes gennem forhøjede forbrugs- og importafgifter. Dernæst foreslår han at begrænse indvandringen og assimilere indvandrerne:
 • Indvandringen skal begrænses til 250.000 om året
 • Kontanthjælp begrænses til amerikanere og kædevandring gennem familiesammenføringer skal stoppes
 • Illegale indvandrere nægtes amnesti og udvises
 • Indvandring af højt uddannet arbejdskraft begrænses for at tilgodese amerikanske lønmodtagere
 • Engelsk skal være det officielle sprog i hele Amerika og modersmålsundervisning og tosprogethed opgives som politik i skolevæsenet. Samme politik, der har forbedret indvandreres engelskkundskaber i staten Californien – skønt alle såkaldte eksperter advarede imod det
 • Styrkelse af den amerikanske grænsekontrol
 • Frihandelsaftalen NAFTA opgives eller begrænses Buchanan foreslår en politik til forsvar for nationalstaten og imod overdragelse af suverænitet til overnationale institutioner.
 • EU modarbejdes og bekæmpes
 • IMF og Verdensbanken bekæmpes
 • Kyoto-aftalen og den internationale krigsforbryderdomstol i Belgien bekæmpes
 • WTO afskaffes
 Derudover foreslår han at stoppe NATO-udvidelsen og trække amerikanske tropper hjem fra Europa og Asien.
 Buchanan indrømmer, at det er langt vanskeligere at lægge en strategi for kulturkrigen. Særligt for børn og unge er der ingen vej uden om den dominerende hedonisme, der præger den musik, de hører, de film, de ser, MTV osv. Måske det bedste, forældre kan gøre, er at videregive børnene kristne værdier og håbe, at disse kan bære dem oppe igennem den sump, som amerikansk populærkultur er blevet.
 Selvom det er vanskeligt, har han nogle konkrete forslag til, hvordan folk kan slå igen og forsvare deres kultur. Først drejer det sig om at erkende kulturkløften i de moderne samfund. Der er en kløft mellem den radikalt-liberale og den kristen-konservative kultur og mellem en transnationalt orienteret elite og folk, der stadig er knyttet til nationalstaten, og man kan ikke slå bro over de modsætninger.
 I sin tiltrædelsestale efter den kontroversielle Florida-stemmeoptælling i 2000 manede Præsident Bush til forsoning og samling mellem fløjene, der gør Amerika til et hus i splid med sig selv – »A house Divided«. Men vi er splittede, siger Buchanan og parafraserer Benjamin Disraelis beskrivelse af England som klassedelt mellem »to nationer«. Vi ér to nationer for langt fra hinanden til, at der kan være nogen forsoning og noget kompromis.
 Buchanan opfordrer til en form for kulturel separatisme. Ligesom de kristne i romerriget udadtil forblev loyale over for riget og indadtil trak sig tilbage fra den herskende hedenske kultur ind i familien og sikrede kristendommen som en subkultur, så må vi i dag gøre noget lignende. Alternativet er at overgive sig til det Amerika, som er ved at blive skabt af Hollywoods pornofabrikanter. Der er intet alternativ. Løsrivelsen fra 68’kulturen kan foregå på mange måder: Man kan opgive underlødige film og tv-kanaler, undervise børn hjemme eller skabe nye skolesamfund og privatskoler. Lave biblioteker og video-samlinger med det bedste fra klassisk amerikansk litteratur og film. Buchanan nævner eksempler på lødige amerikanske film: On the Waterfront, High Noon, Streetcar named Desire, Rebel without a Cause, Vertigo og i nyere tid


text:
Gladiator og The Patriot. Konservative kunne udarbejde litteratur- og filmkanon for high school elever, der præsenterede dem for det bedste inden for amerikansk kultur. »Hvis staten hælder forurenet spildevand i vandforsyningen, så køb rent vand på flasker« – lyder det typisk buchanansk. Internettet er også et godt medium til at samle og udbrede en ny kristen konservativ kultur. Man bør også støtte konservative fjernsynskanaler og radiostationer, der så virker som små kæmpende delinger i den konservative kontrarevolution. Her er nogle af Buchanans konkrete politiske forslag til en konservativ kontrarevolution:
 • Et opgør med kulturrevolutionens juridiske aktivisme og med en Højesteret, der overspiller sin rolle. Den amerikanske Højesterets magt må begrænses og konservative dommere fremmes ligeså hensynsløst, som de liberale har fremmet deres kandidater. Højesteret må ved lovgivning i Kongressen forhindres i at påtvinge delstaterne sin vilje gennem fortolkninger af det 14. forfatningstillæg. Højesteret har tiltaget sig en politisk magt, der aldrig var tiltænkt den i forfatningen, og som de facto knæsætter et juridisk diktatur – siger Buchanan. En Højesteret, der optræder på denne måde, bør også imødegås med civil ulydighed og oprør. Konservative må støtte dommere og politikere, der tør udfordre Højesteret og tage de slagsmål, der måtte komme. F.eks. som dommer Roy Moore i Alabama, der sagde, at forbundsregeringen måtte sende tropper ind, hvis den ville gennemtvinge Højesterets påbud om at fjerne en blyplade med De 10 Bud fra Alabamas retsbygninger. Moore nægtede simpelthen at fjerne pladen, selvom Højesteret beordrede ham til det. Kongressen kunne også ved lov gøre det muligt at fyre højesteretsdommere og sørge for, at de ikke sidder på livstid.
 • Et opgør med neokonservatismen, der har kapituleret i kulturkampen. Folk som Irving Kristol er kulturkrigens sommersoldater, hvor der klart er brug for nye konservative generaler.
 • Åbent oprør imod den politiske korrekthed. Provokerende kampagner og reklamer, der bryder med venstrefløjens hegemoni i offentligheden. Amerikanerne elsker underdogs og oprørere, siger Buchanan, og de er trætte af at blive dæmoniseret og kujoneret.
 • Konservative burde forlange, at justitsministeriet lagde objektive kriterier til grund for registrering af såkaldte ’Hate Crimes’, således at også hade-forbrydelser imod europæisk-amerikanere blev registreret.
 • Forbrugerboykot imod særligt udvalgte produkter eller firmaer, der støtter eller forbindes med kulturrevolutionens sag. Borgerrettighedsbevægelsen anvendte denne metode med held, og Buchanan opfordrer nu konservative til at gøre det samme.
 • Brug af folkeafstemninger som konservativt våben. Buchanan fortæller om, hvordan South Carolina og Georgia blev presset til at fjerne deres statsflag, som indeholdt kors og konføderationens flagsymbol. Da turen kom til Mississipi, besluttede man at afholde en folkeafstemning om, hvorvidt det gamle flag skulle afskaffes. Guvernøren, medierne og erhvervslivet ønskede samstemmende flagets afskaffelse. Ved folkeafstemningen d. 17/4 2001 stemte 65% for at beholde det gamle flag. Buchanan konkluderer: Når det drejer sig om spørgsmål, der har med kultur, moral og tradition at gøre, bør konservative søge at fjerne dem fra valgte professionelle politikere og overlade dem direkte til folket, der i disse sager traditionelt er langt mere konservativt indstillet end eliten.
 • Afskaffelse af statsstøtte til råd og


text:
nævn og såkaldt halvoffentlige organisationer, der reelt arbejder for kulturrevolutionen eller driver politik i forskerklæder. Buchanan nævner organisationer som NAACP, Planned Parenthood og det amerikanske statens kunstråd som politiserende institutioner betalt af skatteyderne.
 • Styrkelse af historieundervisningen. Amerikanske unge ved overraskende lidt om amerikansk historie. Det viser nationale historie-tests. Regeringen burde styrke historieundervisningen og sikre, at historiebøgerne bibringer eleverne kendskab til det amerikanske folks historie. Det Hvide Hus burde fremme historieundervisningen på samme måde, som Eisenhower gennemførte programmer, der styrkede naturvidenskab og forskning, efter at Sovjetunionen skræmte Amerika med opsendelsen af Sputnik.
 »Pat, vi er ved at miste det land, som vi voksede op i« – sagde folk igen og igen rundt om i Amerika, når de henvendte sig til ham under hans præsidentkampagne i 2000.
 Selvom Vesten dør, og Buchanan og hans folk er ved at miste det Amerika, de voksede op i, så står han stadig oprejst og maner til kamp for en konservativ kontrarevolution. Til kamp for at generobre vores kultur og nationen. Buchanan forlader os med denne tanke i bogens sidste sætning:
 »Siddende på sin kiste i den togvogn, der førte ham gennem Virginias landskaber til henrettelsesstedet, hørtes den gamle abolitionist John Brown sagte bemærke, »Dette er et smukt land«. Og sandelig er det det. Derfor må vi heller aldrig holde op med at prøve at erobre det tilbage«.
 I Amerika er Buchanan virkelig en konservativ, som man »ikke kan komme udenom«. I Danmark er han forholdsvis ukendt, og det er ærgerligt, for den kulturkrise, som han analyserer, er også vores. Naturligvis kan man diskutere nogle af hans løsningsforslag, men de er en del af en konservatisme, der stadig står oprejst i kampen og ikke har lagt sig ned. Hans analyse af de kulturelle og religiøse årsager til Vestens nuværende civilisationskrise er skarp, men også positivt mobiliserende. Det er forfriskende at læse hans elegante og provokerende stil, og der er noget afklarende ved hans oprørske forsvar for en sand amerikansk konservatisme med kristendommen som hovedhjørnesten.


text:
En støtteerklæring (også kendt som hensigtserklæring, Letter of Comfort, Letter of Awareness mv.) er typisk en erklæring, hvori udstederen/underskriveren erklærer at ville støtte debitors forpligtelser over for kreditor.
 Støtteerklæringer anvendes ofte i stedet for kautionserklæringer eller som et surrogat for en kautionserklæring i tilfælde, hvor udstederen ønsker at undgå/lempe sin hæftelse. Et almindeligt eksempel på det er et moderselskab, som afgiver støtteerklæring til sikkerhed for et datterselskabs forpligtelser til en bank eller anden kredit-/långiver.
 Ny dom fra Retten i Næstved
 En dom afsagt af Retten i Næstved medio 2019, der omhandler fodboldklubben FC Vestsjælland, som blev erklæret konkurs i december 2015.
 Inden konkursen ønskede klubben at ansøge om en DBU klublicens for den kommende sæson, men det spændte klubbens budget ben for, da det fremgik heraf, at det var nødvendigt med en kapitaltilførsel på 13 mio. kr. DBU betingede udstedelse af klublicensen af, at der blev indsendt garanti for kapitaltilførslen, og da det ikke skete, blev klubbens ansøgning blev afslået.
 FC Vestsjælland klagede over afgørelsen og vedlagde i den forbindelse en støtteerklæring til fordel for DBU, som var undertegnet af to af klubbens ejere. Erklæringen havde følgende ordlyd: “[Ejer 1] forpligter sig til ubetinget at dække [klubben]s likviditetsbehov på op til kr. 13.000.000, jf. selskabets budget dateret den 10. marts 2015, enten som ansvarligt lån eller ved kapitalforhøjelse. Formålet hermed er at understøtte [klubben] økonomisk, i det omfang det er påkrævet for, at [klubben] kan betale sine kreditorer, og i øvrigt have den økonomi, der er nødvendig for at opretholde den DBU-licens, der til enhver tid er påkrævet indtil udløbet af licensperioden 2015/2016.”
 Støtteerklæringen indeholdt en enslydende erklæring fra Ejer 2, som dog begrænsede sin forpligtelse til 1,4 mio. kr.
 Ejerne indbetalte derefter i alt 5.888.200 kr. til FC Vestsjælland, men klubben gik efterfølgende konkurs. Spørgsmålet var herefter, om de to ejere var bundet af støtteerklæringen, og om den forpligtelse i så fald også kunne gøres gældende af konkursboet til opfyldelse af kreditorernes tab.
 På baggrund af erklæringens formulering konkluderede Retten i Næstved 10. maj 2019, , at ejerne havde givet et klart og ubetinget løfte. Retten traf derefter afgørelse om, at ejerne, grundet løftet og dets formulering, havde en generel forpligtelse over for klubben, selvom erklæringen var afgivet over for DBU i en specifik sammenhæng.
 Ejerne havde kun indbetalt en del af de 13 mio. kr., selvom konkursboet havde et likviditetsbehov, som klart oversteg det resterende beløb på 7.111.800 kr., hvorfor de havde misligholdt deres forpligtelse væsentligt over for klubben. De blev derfor dømt til at betale en samlet erstatning på 7.111.800 kr., hvoraf den ene ejers del dog var begrænset til 1.4 mio. kr.
 Svag eller stærk støtteerklæring
 Der sondres mellem svage og stærke støtteerklæringer. En svag støtteerklæring indeholder faktiske oplysninger, der ikke er juridisk bindende for udstederen, fx:
 “Vi står bag vores datterselskabers forretningspolitik”.
 En stærk støtteerklæring indeholder derimod et løfte til modtageren, som er bindende for udstederen, fx: “Vi forpligter os til at stille tilstrækkelige økonomiske midler til rådighed for...”.
 Højesteret tog tilbage i 1994 og


text:
1998 stilling i to sager om fortolkning af støtteerklæringer. I begge sager var der tale om et moderselskab, som havde afgivet en erklæring til datterselskabets bank.
 I 1994 fastslog Højesteret, at moderselskabets erklæring om, at “vi om fornødent vil tilføre selskabet tilstrækkelige likvide midler til, at det til enhver tid er i stand til at opfylde sine forpligtelser over for banken” var udtryk for et klart og ubetinget løfte til banken, som forpligtede moderselskabet til at dække bankens tab. Dermed var der tale om en stærk støtteerklæring.
 Derimod mente Højesteret i sagen fra 1998 ikke, at en erklæring om “økonomisk at ville støtte G A/S med henblik på at selskabet vil være i stand til at opfylde sine forpligtelser over for banken” var et tilstrækkeligt klart og ubetinget løfte til banken. Højesteret vurderede, at der blot var tale om en svag støtteerklæring, der ikke forpligtede moderselskabet til at dække bankens tab.
 Støtteerklæringer er ikke en kautionsforpligtelse
 Støtteerklæringer behandles ikke som kautionserklæringer, fordi erklæringsudstederen ikke påtager sig en egentlig betalingsforpligtelse men alene en forpligtelse til at sikre, at debitor overholder sine forpligtelser.
 I en sag for Højesteret i 1999 behandlede man følgende meddelelse fra en bank til sælgers advokat i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse: “Under henvisning til den foreliggende korrespondance ... skal vi (banken) herved bekræfte, at den aftalte kontante købesum i alt kr. 800.000 er stillet til købers rådighed. Beløbet kan overføres, når købekontrakterne er behørigt gennemgået af ... og køber og underskrevet af denne...”.
 Flertallet i landsretten havde fundet, at banken herved havde givet en indeståelse for at ville betale de 800.000 kr., idet erklæringen var udarbejdet under omstændigheder, hvor det måtte stå klart for banken, at man ønskede sikkerhed for købesummens betaling. Derudover bemærkede flertallet, at erklæringen allerede efter sin ordlyd var at betragte som en indeståelse for betaling fra bankens side, og den blev derfor dømt til at betale.
 En enstemmig Højesteret fandt derimod, at erklæringens formulering ikke udgjorde et tilsagn om, at købesummen ville blive betalt, hvorfor banken blev frifundet. Sagen viser, at formuleringen af erklæringen er uklar i forhold til udstederens hensigt.
 Ordlyden er afgørende – andre omstændigheder kommer i anden række
 Der kan være mange omstændigheder ved tilblivelsen af en støtteerklæring, der siger noget om udstederens hensigt med den. Det er dog i sidste ende formuleringen, som vejer tungest, hvilket blev understreget af Højesteret under afsigelsen af en dom i 2011: “Det følger af Højesterets praksis vedrørende støtteerklæringer, at det i første række er indholdet af den konkrete støtteerklæring, som er bestemmende for, i hvilket omfang en erklæringsgiver bliver forpligtet over for erklæringens adressat.”
 Højesterets udtalelse kan betragtes som en kritik af landsrettens begrundelse, idet landsretten først gennemgik de øvrige omstændigheder ved tilblivelsen af støtteerklæringen, for derefter at tage stilling til selve formuleringen.
 En støtteerklæring forpligter ikke over for enhver
 Højesteret slog i 2009 fast, at formuleringen af en støtteerklæring skal fortolkes indskrænkende i forhold til, hvem forpligtelsen er gældende over for.
 Erklæringen var i denne sag udstedt af et selskabs ejere med følgende


text:
ordlyd: “Selskabets bestyrelse og ejere vil sørge for den nødvendige kapital til selskabets fortsatte drift og fremadrettede udvikling” og “vil stille likviditet til rådighed i form af lån således, at selskabet samlet forventes at have den nødvendige likviditet til at kunne gennemføre de budgetterede aktiviteter for det kommende år.”
 Selskabet gik efterfølgende konkurs, og flere kreditorer anlagde sag mod ejerne for opfyldelse af deres forpligtelse efter erklæringen.
 For Højesteret var det imidlertid afgørende, at der var tale om generelle udsagn rettet til en ubestemt personkreds og ikke en indeståelse for opfyldelsen af selskabets forpligtelser over for kreditorerne. Ejerne blev derfor frifundet.
 Formulering af støtteerklæringer har stor betydning for retsvirkning
 Formuleringen af en støtteerklæring er afgørende for den efterfølgende retsvirkning, og den kan have konsekvenser i flere henseender; dels om erklæringen overhovedet er bindende, dels hvem udstederen er forpligtet overfor. Det er derfor vigtigt for banker, moderselskaber og andre udstedere at være varsomme ved formuleringen og modtagelsen af en støtteerklæring, da der kan ske fortolkning imod udstederens hensigt, hvis formuleringen er tilstrækkelig tvetydig. I situationer, hvor udstederen er i tvivl, skal der søges professionel rådgivning.


text:
Som mange andre pengeinstitutter råder Ekspres Bank ikke over eget databehandlingssystem til forvaltning af lån, kontoposteringer, registrering af ind- og udbetalinger, samt opkrævning af ydelser. Ekspres Bank indkøber derfor databehandlingsydelser fra den eksterne leverandør, FIS Certegy.
 Kernen i FIS Certegys databehandlingsydelser er at beregne renter og afdrag og at initiere låntagerens betaling af ydelser til banken. Dette sker ved en datafil, som Certegy genererer, og som sendes via Nets til låntagers bank, hvorved betalingen gennemføres. FIS Certegy registrerer indbetalingen, nedskriver lånet og beregner fremtidige ydelser.
 Ekspres Bank anmodede i 2007 SKAT om et bindende svar på, hvorvidt ydelserne leveret af FIS Certegy var omfattet af momsfritagelsen for betalinger og overførsler. SKAT svarede, at ydelserne ikke var omfattet af bestemmelsen, og derfor var momspligtige, hvilket blev stadfæstet af Landsskatteretten.
 Landsskatterettens afgørelse blev indbragt for Østre Landsret, som frifandt ministeriet, idet landsretten fandt, at FIS Certegy ikke selv stod for betalingsordren og den faktiske overførsel fra en kundes bankkonto til Ekspres Bank, men alene leverede datafiler til brug for bogføring og administration.
 For Højesteret fastholdt ministeriet, at FIS Certegy ikke stod for betalingsordren, og at FIS Certegys ydelse derfor ikke udgjorde en momsfritaget betalingstransaktion. Ministeriet gjorde subsidiært gældende, at ydelsen skulle kvalificeres som momspligtig inddrivelse af fordringer.
 Højesteret ændrede landsrettens dom og fandt, at FIS Certegys ydelser udgør momsfritagne ydelser vedrørende betalinger og overførsler. Højesteret lagde vægt på, at FIS Certegy på vegne af Ekspres Bank genererer en betalingsfil, som iværksætter en betalingsordre, og dermed medfører, at der sker retlige og økonomiske ændringer af gældsforholdet mellem låntageren og Ekspres Bank. FIS Certegy har ansvaret for, at betalingsfilen bliver sendt rettidigt og er i orden.
 FIS Certegys ydelse må derfor ifølge Højesteret anses for en transaktion vedrørende betalinger og overførsler, og ikke blot en teknisk ydelse, som FIS Certegy stiller til rådighed for Ekspres Bank. Genereringen og afsendelsen af betalingsfiler udgjorde ifølge Højesteret en hovedydelse, hvorefter de øvrige dele af FIS Certegys ydelser måtte anses som sekundære biydelser underlagt samme momsmæssige behandling som hovedydelsen.
 Da FIS Certegy ikke har til opgave at inddrive gælden i de tilfælde, hvor låntageren ikke betaler rettidigt, og således er i misligholdelse, er FIS Certegys ydelse ifølge Højesteret ikke omfattet af undtagelsen for momspligtige inddrivelsesydelser.
 Højesteret gav derfor Ekspres Bank medhold i, at FIS Certegys ydelse er momsfritaget. Højesterets dom må forventes at få betydning for den momsmæssige behandling af lignende databehandlingsydelser i den finansielle sektor.
 Sagen blev ført af advokat Jakob Krogsøe, Plesner.
 Afgørelse fra Skatterådet varsler praksisændring vedrørende "A/B-modellen"


text:
Retsplejelovens kapitel 83: Anke til Højesteret
 Retsplejelovens kapitel 83
 Kapitel 83 er indsat ved § 1.133 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007.
 § 932. Landsrettens domme i straffesager kan kun ankes med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan meddeles, hvis sagen er af principiel karakter eller særlige grunde i øvrigt taler derfor. Tilladelsen kan begrænses til en del af sagen, herunder med hensyn til de grunde, hvorpå anken kan støttes, jf. § 933, stk. 2, hvis særlige grunde taler for det.
 Stk. 2. Ansøgning om tilladelse til anke skal indgives til Procesbevillingsnævnet inden 14 dage efter dommens afsigelse. Hvis det er tiltalte, der vil anke, beregnes fristen efter reglerne i § 904, stk. 2 og 3, og § 904, stk. 3, finder tilsvarende anvendelse, hvis sagen er behandlet efter § 930 a. Procesbevillingsnævnet kan undtagelsesvis meddele tilladelse, hvis ansøgning indgives senere, men inden 1 år efter dommens afsigelse. Hvis det er anklagemyndigheden, der vil anke, skal den samtidig med ansøgningen til Procesbevillingsnævnet underrette tiltalte om ansøgningen. Manglende underretning medfører ikke, at sagen kan afvises.
 Stk. 3. Når ansøgning om tilladelse til anke er indgivet, kan Højesteret beslutte, at fuldbyrdelse af dommen skal udsættes eller standses. Dette sker i hvert fald, når anke tillades.
 § 932, stk. 1, 3. pkt. er indsat ved § 1.5 i lov nr. 536 af 26.05.2010 fra d. 01.07.2010.
 § 932, stk. 2, 2. pkt. er ændret ved § 1.99 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. I § 932, stk. 2, 2. pkt., indsættes efter »stk. 2 og 3«: », og § 904, stk. 3, finder tilsvarende anvendelse, hvis sagen er behandlet efter § 930 a«.
 § 933. Ved iværksættelse af anken til Højesteret finder § 903, stk. 4, § 905, stk. 1 og 3, § 906, § 907, stk. 2-4, § 910, stk. 1 og 2, og § 913 tilsvarende anvendelse.
 Stk. 2. Anke kan ske under henvisning til de grunde, der er nævnt i § 912, stk. 1, nr. 1-3. Reglen i § 912, stk. 2, finder tilsvarende anvendelse.
 Stk. 3. Sager om opløsning af politiske foreninger kan altid indbringes for Højesteret.
 § 933, stk. 1 er ændret ved § 1.26 i lov nr. 493 af 17.06.2008 fra d. 01.07.2008. Hidtidig formulering: Ved iværksættelse af anken til Højesteret finder reglerne i § 903, stk. 4, og §§ 905-907, 910 og 913 tilsvarende anvendelse.
 § 934. Så snart anklagemyndigheden har forkyndt ankemeddelelsen for tiltalte eller har modtaget dennes ankemeddelelse med tilhørende begrundelse, indsender anklagemyndigheden sagens akter og en udskrift af hovedforhandlingerne for byret og landsret til Højesteret med de bemærkninger eller anmodninger, som anklagemyndigheden finder nødvendige.
 § 935. Højesteret kan straks efter anmodning eller af egen drift ved kendelse afvise anken af de grunde, der er nævnt i § 914, stk. 1, nr. 1-3, eller fordi Procesbevillingsnævnets tilladelse efter § 932 ikke foreligger.
 Stk. 2. Afviser Højesteret ikke straks anken, beskikker Højesterets præsident en forsvarer for tiltalte, hvis tiltalte ikke selv har valgt en forsvarer.
 § 936. Ved Højesterets behandling


text:
af anken finder reglerne i §§ 909, 916, 921, 922 og 924-930 a tilsvarende anvendelse.
 Stk. 2. Skal vidner eller syns- og skønsmænd afhøres, kan Højesteret, når retten finder det nødvendigt af hensyn til sagens fuldstændige oplysning, bestemme, at de skal afhøres i Højesteret, jf. §§ 174 og 209. Ellers sker afhøring af vidner eller syns- og skønsmænd efter reglerne i kapitel 67 og 68 ved den byret, som Højesteret anmoder herom.
 Stk. 3. Højesteret kan ligeledes, hvis det findes nødvendigt til sagens fuldstændige oplysning, bestemme, at vidner eller syns- og skønsmænd, der har været afhørt tidligere, indkaldes til personlig afhøring under hovedforhandlingen i Højesteret.
 § 936, stk. 1 er ændret ved § 1.100 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. I § 936, stk. 1, ændres »924-930« til: »924-930 a«.
 § 937. Under hovedforhandlingen har den part, som anker, først ordet. I øvrigt foregår forhandlingen i de former, som Højesteret under iagttagelse af reglerne herom i kapitel 2, 3 og 16 nærmere fastsætter. Reglerne i § 748 a, finder tilsvarende anvendelse.
 Stk. 2. Afhøring af vidner for Højesteret foregår i overensstemmelse med reglerne i §§ 866-869.
 § 937, stk. 1, 3. pkt. er ændret ved § 1.5 i lov nr. 493 af 12.06.2009 fra et tidspunkt, der fastsættes efter nærmere bestemmelse af justitsministeren. I § 937, stk. 1, 3. pkt., ændres »§ 748, stk. 8-10,« til: »§ 748 a«.


text:
Skat.dk: Skattearrangement - tilsidesættelse af konstrueret tab - omgåelse - retsbeskyttet forventning
 05 May 2017 07:47
 20 Apr 2017 12:55
 B-53-16
 Tabsfradrag, afståelse, aktieanparter, fradragsberettiget, valutaterminskontrakter, anpartskapitalen, datterselskaber, tabslidende, fradragsbegrænsning
 Et selskab ønskede at få tabsfradrag ved afståelse af aktier og anparter efter den dagældende aktieavancebeskatningslov, hvorefter tab ved afståelse af aktier eller anparter, der var ejet i mindre end 3 år, var fradragsberettigede.
 Selskabet lod derfor seks datterselskaber indgå kortfristede, modsatrettede valutaterminskontrakter med det formål at konstruere tab i tre af datterselskaberne. I de datterselskaber, som led tab på valutaterminskontrakterne, betalte selskabet banken for tabet og lod senere anpartskapitalen i to af datterselskaberne forhøje ved et kapitalindskud. For så vidt angik det sidste "taber-selskab" havde datterselskabet tilstrækkelig kapital til at inddække tabet på valutaterminsforretningen. Selskabet solgte efterfølgende aktierne og anparterne i de tabslidende datterselskaber, hvorved der opstod et aktie-/anpartsavancetab.
 SKAT nægtede fradrag, idet der efter SKATs opfattelse var tale om konstruerede tab i alle tre tilfælde.
 Landsskatteretten begrænsede fradraget, men ikke fuldt ud. Retten fandt, at Højesteret i SKM2014.422.HR om et tilsvarende arrangement lavet af samme skatteyder havde fastslået, at fradragsbegrænsningen skulle opgøres på én bestemt måde, nemlig svarende til størrelsen af kapitalforhøjelsen. SKAT kunne derfor ikke reducere fradraget med tabet på valutaterminsforretningerne.
 Ministeriet indbragte sagen fsva., dette tab for domstolene. Sagen blev grundet sin principielle karakter henvist til landsretten i 1. instans.
 Landsretten gav ministeriet medhold. Østre Landsret fandt ud fra en helhedsvurdering, at selskabets tab ved afståelse af aktierne og anparterne i de tre datterselskaber skulle reduceres med det fulde tab, der var på valutaterminsforretningerne i de enkelte datterselskaber.
 Østre Landsret henviste til, at valutaterminsforretningerne - i overensstemmelse med Højesterets dom af 11. juni 2014 (SKM2014.422.HR) - var uden nævneværdig økonomisk risiko og ikke havde nogen forretningsmæssig begrundelse. Dispositionernes eneste formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab for selskabet. Da selskabet ikke havde en retsbeskyttet forventning om, at fradragsreduktionen skulle ske på en bestemt måde, kunne SKAT opgøre tabet som gjort.
 Aktieavancebeskatningslovens § 2, stk. 2 (dagældende)
 Aktieavancebeskatningslovens § 6 (dagældende)
 Den Juridiske Vejledning 2017-1, C.B.2.1.5.7
 Den Juridiske Vejledning 2017-1, C.B.2.9.1
 Den Juridiske Vejledning 2017-1, C.B.2.3.6
 Henrik Bitsch, Tine Vuust og Ole Stryhn (kst.)
 Under denne sag, der er anlagt ved Byretten og ved kendelse af 7. januar 2016 er henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1, har sagsøgeren, Skatteministeriet, nedlagt påstand om, at sagsøgte, H1, skal anerkende, at den samlede aktieavance i indkomståret 2002 ved salg af aktier og anparter i G1, G2 og G3 opgøres til kr. -35.381.
 H1 købte den 20. september 2002 anparterne i G2 af G4 for 21.877.582 kr. og købte den 1. oktober 2002 af sit moderselskab, G5, henholdsvis anparterne i G1 for 21.831.709 kr. og aktierne i G3 for 32.536.714 kr. De tre datterselskaber led herefter tab på valutaterminsforretninger på henholdsvis 21.199.419 kr. (G1), 28.274.859 kr. (G3) og 21.287.014 kr. (G2). For at kompensere for disse tab forhøjede H1 den 18. december 2002 kapitalen i henholdsvis G1 med 21 mio.


text:
kr. og i G2 med 21,5 mio. kr. Derimod skete der ikke en kapitalforhøjelse i G3, idet dette selskab i tidligere år havde været et "gevinst "-selskab ved valutaterminsforretninger og således havde tilstrækkelig kapital til at kunne dække det tab, der opstod ved valutaterminsforretninger i 2002. Den 20. december 2002 solgte H1 de tre datterselskaber til datterselskabet G6 for henholdsvis 570.898 kr. (G1), 4.446.876 kr. (G3) og 502.320 kr. (G2).
 Den 11. juni 2014 afsagde Højesteret dom, jf. U 2014.2742H (SKM2014.422.HR) mellem Skatteministeriet og G5 og fastslog, at valutaterminsforretningernes eneste formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab for moderselskaberne, og at der ved opgørelsen efter aktieavancebeskatningsloven af G5' tab ved salg af aktier og anparter i indkomståret 2000 herefter skulle ses bort fra den del af anskaffelsessummerne, som hidrørte fra kapitalforhøjelser.
 Spørgsmålet under denne sag er, om der under de samme omstændigheder som i Højesterets dom kan ses bort ikke blot fra kapitaltilførslerne, men fra hele det tab som de pågældende selskaber led ved valutaterminsforretningerne, når G5' tab ved salget i 2002 af G1, G3 og G2 skal opgøres efter den dagældende aktieavancebeskatningslov.
 Landsskatteretten traf ved kendelse afsagt den 1. april 2015 afgørelse i sagen. Det fremgår heraf bl.a.:
 2002 Skattepligtig indkomst
 Tab ved salg af aktier i datterselskaber
 -35.391 kr.
 (oprindeligt 70.725.911 kr.)
 28.225.911 kr.
 2002 Driftskonto
 Regulering af skattemæssige afskrivninger på goodwill
 3.303.300 kr.
 2002 Finanskonto
 Regulering Overført fra sambeskattet selskab
 17.668.507 kr.
 40.701.844 kr.
 Det overlades til SKAT at foretage de ændringer i saldoen på finanskontoen, der følger af ovennævnte
 Sagsbehandlingen af nærværende har været berostillet, mens domstolene tog stilling til en del af problemstillingen i en sag vedrørende selskabets moderselskab for indkomståret 2000. Højesteret afsagde dom i sagen den 11. juni 2014.
 Selskabet har under sagens behandling frafaldet klage over reguleringen af driftskontoen. Der er mellem selskabet og SKAT enighed om principperne for følgerne på saldoen på finanskontoen. Sagen for Landsskatteretten vedrører således alene opgørelsen af tab ved salg af datterselskaber, som indgår i den skattepligtige indkomst.
 Selskabet er 100 % ejet af og sambeskattet med G5, der er det ultimative moderselskab i G5-koncernen.
 Selskabet har ved opgørelsen af indkomsten selvangivet tab vedrørende salg af aktier i datterselskaberne G1, G3 og G2 på i alt 70.892.943 kr.
 Det er oplyst, at dette selvangivne samlede skattemæssige tab ved salg af aktier i datterselskaber er opstået ved salg af aktier til et andet af selskabets datterselskaber, G6, den 20. december 2002, og at tabet nærmere er opgjort således (korrigeret for en mindre regnefejl):
 21.831.709 kr.
 32.536.714 kr.
 21.877.582 kr.
 76.246.005 kr.
 -570.898 kr.
 -4.446.876 kr.
 -502.320 kr.
 -5.520.094 kr.
 21.260.811 kr.
 28.089.838 kr.
 21.375.262 kr.
 70.725.911 kr.
 Det er oplyst, at selskabet har købt aktierne i G1 og G3 af moderselskabet den 1. oktober 2002, mens aktierne i G2 er købt af G4 den 20. september 2002.
 Selskabet har den 18. december 2002 tilført yderligere kapital til G1 på 21 mio. kr., heraf 100.000 kr. yderligere indskudskapital, og yderligere kapital til G2 på 21,5 mio.


text:
kr., heraf 100.000 kr. yderligere indskudskapital. Selskaberne er herefter blevet omdannet til anpartsselskaber. Anpartskapitalen i selskaberne er ved forhøjelserne forhøjet til 600.000 kr. mod tidligere 500.000 kr.
 Selskaberne har i 2002 indgået enkelte valutaterminsforretninger, der ikke har afdækket forretningsmæssige dispositioner. Selskaberne har herudover alene haft renteindtægter og -udgifter. Tabene på valutaterminsforretningerne er opgjort således:
 -21.199.419 kr.
 -28.274.859 kr.
 -21.287.014 kr.
 -70.761.292 kr.
 Det er om valutaterminshandlerne oplyst, at de har sammenhæng til modsatrettede terminsforretninger i andre af selskabets datterselskaber, der også indgår i sambeskatningen.
 Tab på valutaterminsforretningerne i G1 og G2 er betalt via bankkontoen i moderselskabet, der herved har opnået en koncernintern fordring, der er udlignet ved, at moderselskabet først har foretaget de nævnte kapitalforhøjelser i selskaberne og dernæst har modtaget provenuet derved.
 For så vidt angår G3, kunne dette selskab dække tabet af egenkapitalen, og der er ikke foretaget kapitalforhøjelse i dette selskab.
 Selskabet har derefter solgt anparterne i selskaberne til et koncernforbundet selskab, og har i den forbindelse opgjort et aktietab.
 Efter den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 2, stk. 2, jf. § 1, stk. 1 (lovbekendtgørelse nr. 695 af 21. august 2002), kunne tab ved afståelse af aktier eller anparter på et tidspunkt, der ligger mindre end 3 år efter erhvervelsen, fradrages i indkomstårets fortjeneste ved afståelse af aktier, der var skattepligtig efter stk. 1. Efter lovens § 2, stk. 3, 2. pkt. og § 6, stk. 1 og 2, skulle tabet opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen for de pågældende aktier.
 3 retsmedlemmer - herunder retsformanden - bemærker:
 Ved opgørelsen af aktieavancen ved salg af G1 og G2 skal der ses bort fra den del af anskaffelsessummerne, som hidrører fra kapitalforhøjelser som følge af tab på terminskontrakterne, jf. Højesterets dom af 11. juni 2014, SKM2014.422.HR.
 For så vidt angår opgørelsen af aktieavancen ved salg af G3, anses der ikke at skulle ske nedsættelse af anskaffelsessummen, idet der ikke er foretaget en kapitalforhøjelse i forbindelse med tabet på terminskontrakterne. Der ses hverken som følge af Højesterets dom eller i øvrigt at være grundlag for at nedsætte anskaffelsessummen med et beløb svarende til tabet på terminskontrakterne. Højesteret har ved dommen anerkendt realiteten i lignende modsatrettede terminskontrakter, og har alene reguleret anskaffelsessummen for de pågældende aktier med beløb svarende til de kapitalforhøjelser, der er begrundet i tab på terminskontrakter.
 Disse retsmedlemmer finder herefter, at der skal gives selskabet medhold i den ændrede påstand om, at tabet ved salget af aktierne i datterselskaberne skal opgøres til i alt 28.225.911 kr., samt at det overlades til SKAT at foretage de for finanskontoen følgende ændringer.
 1 retsmedlem bemærker:
 Tabene på terminskontrakter er konstrueret alene med det formål at opnå et fradragsberettiget tab. Det anses at følge af Højesterets dom af 11. juni 2014, at sådanne tab skal elimineres.
 Dette retsmedlem finder herefter, at SKATs afgørelse skal stadfæstes.
 Der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, og SKATs afgørelse ændres således, at tabet ved salget af aktierne i datterselskabet ansættes til i alt 28.225.911 kr. Det overlades til SKAT at foretage de for finanskontoen følgende ændringer."


text:
Skatteministeriet har til støtte for sin påstand procederet i overensstemmelse med det for landsretten udarbejdede påstandsdokument, hvoraf fremgår blandt andet (idet bilagshenvisninger er udeladt):
 "Denne sag angår omgåelse i forbindelse med opgørelse af tab på aktier i datterselskaber, og herunder SKATs muligheder for indgriben over for skatteomgåelsen.
 Til støtte for Skatteministeriets påstand gøres det overordnet gældende, at de af H1 selvangivne tab ikke er reelle tab men konstruerede tab, som ikke kan tillægges skattemæssige virkninger.
 Konstruktionen tjener ikke et erhvervsmæssigt formål, men er derimod begrundet i skattemæssige motiver, og konstruktionen kan derfor tilsidesættes, uanset om der benyttes civilretligt gyldige aftaler, jf. ligeledes G5-dommen i UfR 2014.2742 H... (SKM2014.422.HR) om selvsamme konstruktion og UfR 2015.2277 H... (SKM2016.16.HR). Den eneste forskel mellem UfR 2014.2742 H... (SKM2014.422.HR) vedrørende koncernens moderselskab, G5 og et andet koncernforbundent selskab, og nærværende sag, er, hvordan man opgør tabet på datterselskabsaktierne.
 Skal tabet på datterselskabsaktierne opgøres efter kapitalforhøjelsen (UfR 2014.2742 H, ...) (SKM2014.422.HR), eller skal tabet opgøres ud fra størrelsen af valutaterminsforretningen (nærværende sag).
 I sagen, der var til prøvelse for Højesteret, var der sket nedsættelse af tab på aktieavancer med foretagne kapitalforhøjelser beløb, der var stort set sammenfaldende med tab på valutaterminsforretninger.
 Denne eneste og "tekniske" forskel i G5' skattearrangement med at prøve at opnå et skattemæssigt konstrueret tab på salg af aktier har ikke nogen relevans i den helhedsvurdering af skattearrangementet, som skal foretages efter Højesterets praksis. Og den udgør slet ikke en afgørende forskel til situationen i forhold til UfR 2014.2742 H... (SKM2014.422.HR), at denne del af skattearrangementet alligevel skulle kunne medføre et tabsfradrag. Konstruktionen har været skattemæssigt motiveret alene med det formål at opnå en skattebesparelse.
 Skattearrangementet går - nøjagtig som i Højesteretssagen (UfR 2014.2742 H,...) (SKM2014.422.HR) - ud på at foretage modsatrettede, kortfristede valutaterminsforretninger i sambeskattede datterselskaber. Der er ikke aktivitet i selskaberne udover valutaterminsforretninger. I to af "taber "-selskaberne, G1 og G2, hvor der ikke er kapital til at inddække tabene, inddækker H1 tabene ved terminsforretninger over for banken, og der bliver samtidig foretaget kapitalforhøjelser i selskaberne, som anvendes til at inddække den opståede gæld over for H1.
 For så vidt angår G3 har selskabet den fornødne egenkapital til selv at inddække tab på valutaterminsforretninger, idet selskabet tidligere har været et "vinder "-selskab, jf. UfR 2014.2742 H... (SKM2014.422.HR). Dette selskab havde derfor ikke behov for at forhøje aktiekapitalen for at kunne opnå den skattemæssige gevinst ved skattearrangementet.
 H1 har i stedet for at foretage en kapitalforhøjelse i et selskab med en meget lav egenkapital købt et selskab med egenkapital - endda fra sit eget moderselskab ... I begge tilfælde opstår "tabet" på H1' anskaffelsessum.
 Der er ikke nogen rimelig grund til at mene, at det skulle gøre en forskel, om det selvskabte tab opstår ved køb af et selskab med egenkapital, eller om tabet opstår som følge af en kapitalforhøjelse. Hverken Landsskatterettens flertal eller G5 har kunnet redegøre for, at dette skulle gøre en reel forskel.
 Både G1, G2 og G3 sælges herefter inden indkomstårets udløb, og H1 selvangiver i den forbindelse