text:
Skat.dk: C.A.3.1.2 Honorar
 Honorar for flere år
 Forfatterhonorarer
 Den lovgivningsmæssige anerkendelse af honorarmodtagerbegrebet kan bl.a. ses af AMBL § 2, stk. 1, nr. 2, hvorefter der skal betales arbejdsmarkedsbidrag af bruttovederlaget, og af SIL §§ 4-5, hvorefter vederlaget skal indberettes, når honoraret er B-indkomst.
 Kørselsgodtgørelse efter statens takster er ikke honorarer. Der er i stedet tale om en udgiftskompensation til at dække udgifter til transport i forbindelse med arbejdet, og der skal derfor ikke betales arbejdsmarkedsbidrag af godtgørelsen. Se SKM2003.494.LSR, hvor der ikke skulle betales arbejdsmarkedsbidrag. Sagen vedrørte en fodbolddommer, der ikke skulle betale arbejdsmarkedsbidrag af en udgiftsgodtgørelse for transport til kampene, opgjort i overensstemmelse med det daværende Ligningsråds satser for befordringsgodtgørelse.
 Se også afsnit A.B.4.1 om indeholdelse af A-skat og AM-bidrag.
 Om der skal ske beskatning af bestyrelseshonorar uden for interessefællesskabssituationer kommer an på en konkret vurdering, hvor det afgørende er, om den pågældende erhverver et retskrav på vederlaget.
 Bestyrelsesmedlemmet må gerne give afkald på honoraret som led i sin ansættelse og dermed undgå at blive beskattet af honoraret. Følger det af ansættelsesforholdet, at bestyrelseserhvervet er et led i ansættelsen, og at den ansatte ikke erhverver noget krav på vederlag for denne del af arbejdet, skal beskatningen ske hos arbejdsgiveren.
 Se også afsnit C.A.3.1.2 om statstjenestemænd, der sidder i bestyrelser for staten.
 I TfS 2000, 715 HRD havde skatteyderen haft selvstændig virksomhed som freelancekonsulent siden 1973. Fra 1986 blev han knyttet til Odsherredskolen som leder af et kommunalt projekt vedrørende edb. Han var ansat for et år ad gangen fra 1986 til og med 1989. Der blev trukket A-skat af vederlagene fra skolen, som også oprettede en pensionsordning for skatteyderen. Landsretten fandt, at skatteyderen ikke kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret tiltrådte, at skatteyderen i arbejdet for skolen var lønmodtager. Højesteret tiltrådte også, at skatteyderen i årene 1990 til 1992, hvor han - bortset fra en indtægt på 752 kr. i 1990 - kun havde haft indtægter i form af dagpenge fra en arbejdsløshedskasse og efterløn, ikke drev selvstændig virksomhed. (Tidl. ØLD i TfS 1998, 489).
 I TfS 1986, 338 SKD havde en tandlæge, der havde indgået en aftale om klinikfællesskab med nogle samarbejdende tandlæger, sine egne patienter og var ikke undergivet de andre tandlægers instruktionsbeføjelser. Han fik udbetalt acontobeløb svarende til en procentsats af sin samlede honorarindtægt, men deltog ikke i over- eller underskud. Ud fra en samlet bedømmelse afgjorde skattedepartementet, at der var tale om A-indkomst i tjenesteforhold.
 Honorarindtægter modtaget uden for tjenesteforhold regnes med i indkomstopgørelsen på retserhvervelsestidspunktet.
 Acontobeløb beskattes normalt i de år, de bliver udbetalt. I nogle tilfælde må et acontobeløb dog anses som forskud, og beskatningen udskydes derfor til det tidspunkt, hvor aftalen om arbejde er opfyldt.
 I LSRM 1971, 17 LSR indgik en skatteyder den 30. juni 1967 en skriftlig aftale med et forlag om udarbejdelse af en rejsebog. Delvis levering af manuskript skulle indledes pr. 1. juli 1968, og det komplette manuskript skulle være forlaget i hænde pr. 1. januar 1969. Forlaget indlod sig sjældent på forudbetaling, men da det omtalte


text:
arbejde var behæftet med væsentlige rejseudgifter i udlandet, havde skatteyderen ved aftalens underskrivelse modtaget 10.000 kr. som forudbetaling af det samlede honorar, der var opgjort til 23.400 kr. Landsskatteretten fandt efter det oplyste ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte, at skatteyderen for året 1967 kun havde medregnet et beløb på 3.000 kr. i sin skattepligtige indkomst.
 Se også nedenfor om forfatterhonorarer.
 Honorarer for flerårige arbejder, der udbetales med et samlet beløb, skal normalt først beskattes, når arbejdet er afsluttet, og honoraret for arbejdet opgøres. Dette udelukker dog ikke, at beskatningen sker i takt med eventuelle acontoudbetalinger af honoraret.
 For honorarer, der er A-indkomst, sker beskatningen i takt med eventuelle acontoudbetalinger af honoraret, og det endelige honorar beskattes ved udbetalingen, dog senest seks måneder efter at det kan opgøres.
 Her er to eksempler, hvor honoraret bliver udbetalt over flere år.
 En skatteyder havde i en årrække bestridt forskellige tillidsposter inden for andelsboligbevægelsen. I 1965 besluttede en andelsboligforening at bygge en ny afdeling, og skatteyderen blev antaget som forretningsfører. Honoraret blev fastsat til 26 pct. af byggesagshonoraret og kunne udbetales i acontobeløb. I marts 1972 gav Boligministeriet tilsagn om statsgaranti og rentesikring for byggeriet, og i forbindelse hermed udgjorde skatteyderens honorar 143.000 kr., hvoraf ca. halvdelen blev anslået at have vedrørt perioden fra 1965-1971, mens den anden halvdel skulle løbe fra 1972 og nogle år frem. Skatteyderen hævede et acontobeløb i 1969 og fik restbeløbet udbetalt i 1972. Han krævede hele honorarbeløbet fordelt på årene 1965-1971, men Landsskatteretten fandt, at han skulle beskattes af beløbene i de år, hvor de var blevet udbetalt. Se LSRM 1974.108 LSR.
 En kunstners indtægt var nøje relateret til nogle selskabers omsætning og bestemte udgifter i forbindelse med salget. Det var derfor principielt muligt på et hvilket som helst tidspunkt at opgøre størrelsen af de indtil dette tidspunkt reelt optjente ydelser til kunstnerne. Under hensyn til praksis vedrørende forfatterrettigheder mv., fandt Landsskatteretten dog, at kunstneren udelukkende kunne anses for skattepligtig til Danmark af de acontoudbetalinger, der var udbetalt til hende, inden hun flyttede fra Danmark den 19. juni 1996. Se SKM2001.276.LSR.
 C.C.2.5.3.2.1 Retserhvervelsesprincippet
 C.C.2.5.3.3.1, C.C.2.5.3.4 og C.C.2.3.2.1 om de nærmere regler for beskatning af erhvervsmæssige honorarer, der er B-indkomst.
 Forfatterhonorarer skal principielt beskattes, når de er indtjente. Den del af honoraret, der udbetales som en procentdel af salgsindtægten, og som først opgøres og kommer til udbetaling efter det år, der danner grundlag for beregningen af forfatterens andel af salget, beskattes efter praksis først i udbetalingsåret. Det forudsætter, at den endelige opgørelse ikke foreligger inden udgangen af optjeningsåret.
 Acontobeløb beskattes normalt i de år, de bliver udbetalt, men i nogle tilfælde må et acontobeløb dog anses som forskud, og beskatningen udskydes derfor til det tidspunkt, hvor forfatteren har opfyldt sin del af aftalen med forlaget.
 Forfatterhonorarer, der stammer fra arvede forfatterrettigheder, skal løbende regnes med i modtagerens indkomst, selv om der er betalt arveafgift/boafgift af de arvede rettigheders kapitalværdi. Se UfR 1952, 229.
 Biblioteksafgiften, som forfattere får, skal beskattes i det indkomstår, den vedrører og endeligt kan opgøres.

type: other


text:
C.C.2.2.2.21, om kunstneres driftsudgifter
 C.C.5.5.1 om den særlige udligningsordning for kunstnere.
 TfS 2000, 715 HRD
 Skatteyderen havde haft selvstændig virksomhed som freelancekonsulent siden 1973. Fra 1986 blev han knyttet til Odsherredskolen som leder af et kommunalt projekt vedrørende edb. Han var ansat for et år ad gangen fra 1986 til og med 1989. Der blev trukket A-skat af vederlagene fra skolen, som også oprettede en pensionsordning for skatteyderen.
 Landsretten fandt, at skatteyderen ikke kunne anses som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret tiltrådte, at skatteyderen i arbejdet for skolen var lønmodtager. Højesteret tiltrådte også, at skatteyderen i årene 1990 til 1992, hvor han - bortset fra en indtægt på 752 kr. i 1990 - kun havde haft indtægter i form af dagpenge fra en arbejdsløshedskasse og efterløn, ikke drev selvstændig virksomhed.
 Lønmodtager fra 1986 - ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
 (Tidl. ØLD i TfS 1998, 489).
 TfS 1997, 473 HRD
 Skatteyderen, der tidligere havde været udlånt til Naturgas Syd som lønmodtager hos ingeniørfirmaet Anderskouv og Thomsen A/S, fik mulighed for fortsat tilknytning til Naturgas Syd efter ophør hos ingeniørfirmaet. Naturgas Syd forlangte dog, at denne tilknytning kun kunne ske på basis af en kontrakt om ydelse af konsulentbistand og ikke som lønmodtager. Højesteret fandt, modsat landsretten, at skatteyderen måtte anses som lønmodtager og ikke som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret lagde vægt på, at skatteyderen var engageret for en længere periode og undergivet forflyttelsespligt, og at han ikke afholdt driftsudgifter af en art og størrelse, som måtte forventes af en selvstændigt erhvervsdrivende.
 Lønmodtager - ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
 (Tidligere VLD i TfS 1996, 7).
 UfR 1975. 511 HRD
 Nogle udenlandske artister var engageret til at optræde i et forlystelsesetablissement i 8 til 15 eller 16 dage. Ansættelsesforholdene fandtes ikke at kunne anses som sådanne egentlige tjenesteforhold, som KSL § 43, stk. 1, tager sigte på, og der skulle derfor ikke indeholdes A-skat i deres vederlag.
 Ikke lønmodtager.
 UfR 1973.151 HRD
 To udenlandske solister var engageret til at optræde i et jazzhus, henholdsvis en enkelt aften og fem aftener. Retten fandt ikke, at engagementsforholdet kunne anses som et sådant egentligt tjenesteforhold, som KSL § 43, stk. 1, efter lovens forarbejder, tager sigte på, og der skulle derfor ikke indeholdes A-skat af deres vederlag.
 SKM2006.14.VLR
 Eftergivelse af gæld til et interessentskab i forbindelse med en skatteyders bistand ved salg af en ejendom, der tilhørte interessentskabet, udgjorde et skattepligtigt honorar for skatteyderen. Retten lagde vægt på, at honoraret var blevet udbetalt via en modregning i salgssummen for en ejendom, som den pågældende skatteyder havde solgt for interessentskabet, samt at der var foretaget indberetning af honoraret. Det var i øvrigt oplyst, at skatteyderen selv var interessent i interessentskabet.
 Skattepligtigt honorar.
 Efter en samlet bedømmelse fandt landsretten, at journalistens indkomst ved dagbladet måtte anses som lønindkomst efter KSL § 43, stk. 1, og AMFL § 7, stk. 1, litra a, og at der derfor skulle indeholdes A-skat og arbejdsmarkedsbidrag. Landsretten lagde særlig vægt på, at journalisten var underlagt samme arbejdsvilkår som de journalister, han vikarierede for, og at han fik udbetalt kørselsgodtgørelse og


text:
ulempetimebetaling. Retten lagde også vægt på, at journalisten udførte arbejde for dagbladet gennem flere år, og at han blev aflønnet månedligt efter faste takster.
 Desuden fandt landsretten, at dagbladet havde udvist forsømmelighed ved ikke at have indeholdt A-skat og arbejdsmarkedsbidrag, og at dagbladet derfor hæftede for manglende betaling heraf i henhold til KSL § 69, stk. 1, og AMFL § 15, stk. 3. Retten henviste til, at dagbladet havde tilknyttet 35 journalistvikarer med samme arbejdsvilkår, og at dagbladet indeholdt A-skat og arbejdsmarkedsbidrag vedrørende 32 af disse. Under disse omstændigheder havde dagbladet ikke haft grundlag for at anse journalisten for selvstændigt erhvervsdrivende, udelukkende som følge af at han fremsendte fakturaer, og dermed undlade indeholdelse.
 TfS 1988. 316 ØLD
 En cirkusdirektør engagerede et udenlandsk orkester, der dels skulle yde musikledsagelse efter nærmere anvisning til optrædende artister og dels skulle levere musik af eget repertoire. I begge relationer antoges det, at orkesteret var undergivet cirkusdirektørens instruktionsbeføjelse. De honorarer, som var betalt af direktøren til orkesteret og var udbetalt samlet til kapelmesteren, ansås herefter for vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold, i hvilket der skulle have været indeholdt A-skat.
 UFR1981.349 ØLD
 Efter de engageringsvilkår, der var gældende for artister under optræden i Kjøbenhavns Sommer-Tivoli T, kunne artisthonorarerne ikke betegnes som vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold og faldt derfor ikke ind under reglerne om A-skat.
 T, der i nogle år havde rettet sig efter tilkendegivelser fra skattemyndighederne om indeholdelse af A-skat, kunne få beløbene tilbagebetalt, og skattemyndighederne var blevet afskåret fra at påberåbe sig den 5-årige forældelsesfrist, på grund af deres egen adfærd.
 UfR 1952, 229
 Da appellanten via arv blev ejer af selve forfatterretten, var det med rette, at arveafgiften blev beregnet efter AAL § 18 og ikke efter AAL § 20. Det er dog ikke automatisk det samme som, at der efter arvefaldet skal betales indkomstskat af forfatterrettens økonomiske udbytte. Da udbyttet af en forfatterret ikke er medtaget blandt de indkomster, som efter SL § 5 er undtaget fra indkomstskattepligten, har der været fornøden hjemmel til at påligne appellanten indkomstskat, sådan som det var sket. Landsretten bemærkede, at det periodiske afkast af en forfatterret, uanset dennes særlige natur, ikke i skattemæssig henseende kan anses som kapitalforbrug, heller ikke efter at retten er overgået til andre ved arv.
 Udbytte af forfatterrettigheder var indkomstskattepligtigt.
 SKM2002.239.LSR
 Ud fra en samlet vurdering af et selskabs virke fandt Landsskatteretten, at sælgerne i forhold til aktieselskabet A i skattemæssig henseende ikke kunne anses for at være i et tjenesteforhold. Retten lagde vægt på, at aktieselskabet A ikke havde adgang til at fastsætte generelle eller konkrete instrukser for arbejdets udførelse, herunder tilsyn og kontrol med sælgernes salgsarbejde, at der ikke forelå en aftale om løbende arbejdsydelse, at sælgerne ikke havde fastsat arbejdstid, at der ikke var garanteret sælgerne en minimumsprovision, og at sælgerne ikke kunne antages at have rettigheder i henhold til funktionærloven og/eller ferieloven.
 Retten fandt herefter ikke, at aktieselskabet A var forpligtet til at indeholde A-skat mv. i provisioner udbetalt til de pågældende sælgere. Da de pågældende


text:
i konsekvens heraf ikke kunne anses som ansat i aktieselskabet A, jf. bek. til lønsumsafgiftsloven § 3, stk. 1, skulle provisionerne heller ikke regnes med til lønsumsafgiftsgrundlaget.
 SKM2001.276.LSR
 Retten lagde ved afgørelsen til grund, at en kunstners fulde skattepligt til Danmark var ophørt, da kunstneren opgav sin lejlighed den 19. juni 1996 og flyttede fra Danmark. Kunstneren var en del af en gruppe kunstnere, der udførte arbejde for nogle selskaber.
 Retten bemærkede herefter, at kunstnerne, herunder den kunstner, der havde klaget, i altovervejende grad havde opfyldt deres kontraktlige forpligtelser før de modtog betalinger fra selskaberne. Desuden bemærkede retten, at kontrakterne nøje fastlagde, hvilken royaltyprocent, der skulle afregnes med, samt af hvilket grundlag royalty skulle beregnes. Indtægten var derfor nøje relateret til selskabernes omsætning og bestemte udgifter i forbindelse med salget. Det var derfor principielt muligt på et hvilket som helst tidspunkt at opgøre størrelsen af de indtil dette tidspunkt reelt optjente ydelser til kunstnerne. Under hensyn til praksis vedrørende forfatterrettigheder mv., fandt retten dog, at kunstneren kun kunne anses for skattepligtig til Danmark af de acontoudbetalinger, der var blevet udbetalt til hende inden fraflytningen den 19. juni 1996.
 Kun skattepligtig af acontoudbetalinger, der var udbetalt før fraflytning fra Danmark.
 TfS 1999, 391 LSR
 Da klageren havde forpligtet sig til en løbende arbejdsydelse vedrørende kontraktforhold med et symfoniorkester og en musikskole, skulle den udbetalte A-indkomst herfra anses for at være tjent som led i tjenesteforhold. De øvrige honorarindtægter på 18.423 kr., som klageren havde retserhvervet som led i sin aktivitet som musiker, kom fra enkeltstående engagementer og lignende. Under hensyntagen til omfanget af den foreliggende aktivitet fandt Landsskatteretten, at klageren ikke kunne anses at have udøvet et virke, der i skattemæssig henseende kunne anses for udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed. Landsskatteretten fandt, at aktiviteterne ikke var anlagt med fornøden intensitet og systematisk indtægtserhvervelse for øje. De omhandlede honorarindtægter kunne dog ikke anses som tjent som led i tjenesteforhold, fordi de stammede fra ikke-erhvervsmæssig aktivitet, der i skatteretlig henseende skulle behandles på samme måde som hobbyvirksomhed. De udgifter, der var forbundne og kildeartsbestemte med hobbyvirksomheden, kunne fradrages ved opgørelse af indkomsten i det omfang, de var dokumenteret og kunne indeholdes i denne indtægt, jf. SL § 4, og dermed også med virkning for opgørelse af den personlige indkomst, jf. PSL § 3, stk. 1, sammenholdt med PSL § 1.
 Delvis løn, delvis honorarindtægter, der skulle behandles som hobbyvirksomhed.
 TfS 1998, 695 LSR
 En gymnasielærer, der også var medforfatter til nogle lærebøger, ansås ikke som lønmodtager eller selvstændigt erhvervsdrivende i forbindelse med forfatterarbejdet. De kilderelaterede udgifter kunne efter praksis fradrages i indkomsten fra forfatterarbejdet.
 Landsskatteretten fandt, at gymnasielæreren ikke kunne anses som lønmodtager med fast tjeneste hos forlaget på baggrund af de foreliggende forlagsaftaler. Den ikke-erhvervsmæssige aktivitet, som gymnasielæreren udøvede som forfatter, måtte anses som en fritidsbeskæftigelse, der i skatteretlig henseende var omfattet af praksis for hobbyvirksomhed.
 Ved opgørelse af indkomsten fra sådan aktivitet kunne fradrages de dermed forbundne og kildeartsbestemte udgifter i det omfang, de blev dokumenteret og kunne indeholdes i indtægten fra


text:
virksomheden, jf. SL § 4.
 Ikke lønmodtager, men omfattet af praksis for hobbyvirksomhed.
 TfS 1997, 922 LSR
 Det var efter det oplyste rettens opfattelse, at klagerens driftsudgifter i 1992 og i 1993 hverken i art eller omfang oversteg, hvad der var sædvanligt i lønmodtagerforhold, ligesom klageren ikke kunne siges at have båret den for selvstændigt erhvervsdrivende karakteristiske økonomiske risiko, bl.a. fordi honorarerne havde været fastsat forud.
 Retten fandt herefter, at klageren for indkomstårene 1992 og 1993 efter en samlet bedømmelse måtte anses for lønmodtager og ikke selvstændigt erhvervsdrivende i sit virke som konsulent for et privathospital. Klagerens driftsudgifter kunne - i det omfang de i øvrigt var fradragsberettigede - derfor kun fradrages ved indkomstopgørelsen som ligningsmæssige fradrag efter reduktion i overensstemmelse med LL § 9, stk. 1, jf. PSL § 3, stk. 2, modsætningsvist.
 Lønmodtager- ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
 TfS 1997, 562 LSR
 En musiker, der tjente honorar for enkeltstående engagementer, ansås ikke for at drive selvstændig erhvervsvirksomhed. Da han imidlertid fandtes omfattet af den personkreds, der efter bemærkningerne til LL § 9 B skulle behandles på samme måde som selvstændige, kunne han fradrage sine kørselsudgifter efter denne bestemmelse.
 Ikke selvstændigt erhvervsdrivende.
 LSRM 1974.108 LSR
 En skatteyder havde i en årrække bestridt forskellige tillidsposter inden for andelsboligbevægelsen. I 1965 besluttede en andelsboligforening at bygge en ny afdeling, og skatteyderen blev antaget som forretningsfører. Honoraret blev fastsat til 26 pct. af byggesagshonoraret og kunne udbetales i acontobeløb. I marts 1972 gav Boligministeriet tilsagn om statsgaranti og rentesikring for byggeriet, og i forbindelse hermed udgjorde skatteyderens honorar 143.000 kr., hvoraf ca. halvdelen blev anslået at have vedrørt perioden fra 1965-1971, mens den anden halvdel skulle løbe fra 1972 og nogle år frem. Skatteyderen hævede et acontobeløb i 1969 og fik restbeløbet udbetalt i 1972. Han krævede hele honorarbeløbet fordelt på årene 1965-1971, men Landsskatteretten fandt, at han skulle beskattes af beløbene i de år, hvor de var blevet udbetalt.
 Beskatning i udbetalingsåret.
 LSRM 1971, 17 LSR
 En skatteyder indgik den 30. juni 1967 en skriftlig aftale med et forlag om udarbejdelse af en rejsebog. Delvis levering af manuskript skulle indledes pr. 1. juli 1968, og det komplette manuskript skulle være forlaget i hænde pr. 1.januar 1969. Forlaget indlod sig sjældent på forudbetaling, men da det omtalte arbejde var behæftet med væsentlige rejseudgifter i udlandet, havde skatteyderen ved aftalens underskrivelse modtaget 10.000 kr. som forudbetaling af det samlede honorar, der var opgjort til 23.400 kr.
 Landsskatteretten fandt ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte, at skatteyderen for året 1967 kun havde medregnet et beløb på 3.000 kr. i sin skattepligtige indkomst.
 Beskatning af forudbetalt honorar fordelt på flere år.
 SKM2018.435.SR
 X er et mobilspil, som kan downloades gratis.
 Spillet giver adgang til optjening af point, som kan indløses til værdibeviser, som kan benyttes til erhvervelse af forskellige produkter.
 Skatterådet besvarede flere spørgsmål, herunder at der vil være skattepligt efter statsskattelovens § 4 for de spillere, der indløser de optjente point.
 Skatterådet besvarer i tilknytning hertil nogle yderligere spørgsmål, herunder, at der ikke er tale om


text:
honorarindkomst for spillerne, og at værdien skal opgøres som den subjektive værdi for spillerne.
 Skatterådet anfører hertil, at der ikke anses at være noget gode af økonomisk værdi, som skal beskattes, hvis spillerne kan opnå samme økonomiske fordele ved erhvervelse af produkterne gennem andre medlemskaber eller på anden måde.
 I det omfang spillerne ikke kan opnå en tilsvarende økonomisk fordel ved erhvervelse af produktet andetsteds fra, udgør den skattepligtige værdi den opnåede prisreduktion.
 Gevinster, der var udloddet som honorar for besvarelse af spørgeskemaer, var ikke gevinst ved lotterispil. Der var tale om B-indkomst, som SKAT i sin indstilling gav vejledning om.
 Skatterådet lagde vægt på, at der ikke var tale om et tjenesteforhold, da der ikke var nogen ledelsesret forbundet med aftalen, fordi det var frivilligt for den enkelte respondent, hvornår og hvorvidt vedkommende ville svare på de fremsendte anmodninger.
 Der blev også lagt vægt på, at der var tale om beskedne honorarer, som dermed bestyrkede, at der var tale om enkeltstående honorarindtægter uden for et ansættelsesforhold.
 Det ville have forholdt sig anderledes, hvis der var indgået en aftale mellem parterne om, at respondenten var forpligtet til at arbejde fast for virksomheden.
 Enkeltstående honorarindtægter.


text:
*KOPI* fra Mogens Kaslers original: beret03akom3b
 beret03akom3b kasler-journal .dk
 Alt om det såkaldte Rostockmøde 17. marts 1940 (2)
 BERETNING III
 DE AF FOLKETINGET UNDER 8. JANUAR 1948 OG 25. OKTOBER 1950
 NEDSATTE KOMMISSIONER I HENHOLD TIL GRUNDLOVENS § 45
 SUPPLEMENT TIL DE VED DE UNDER HENHOLDSVIS
 15. JUNI OG 19. DECEMBER 1945
 NEDSATTE PARLAMENTARISKE KOMMISSIONER TILVEJEBRAGTE
 OPLYSNINGER VEDRØRENDE FORHOLDENE VED
 DANMARKS BESÆTTELSE DEN 9. APRIL 1940
 I et den 10. juni d.å. afholdt møde besluttede kommissionen, hvilket samme dag meddeltes offentligheden, at lade den under 3. februar 1947 nedsatte kommissions-domstol foretage afhøring af cand. mag. Jon Galster i anledning af nogle af denne offentligt fremsatte beskyldninger overfor en række politikere og embedsmænd i forbindelse med begivenhederne den 9. april 1940, da Danmark besattes af tyske tropper.
 Kommissionsdomstolen, hvori civildommer E. Olrik fungerede som kommissions-dommer og folketingsmand, kontorchef i justitsministeriet, Hans Hækkerup, som kommissionens forhørsleder, foretog herefter afhøring af cand. mag. Jon Galster og af redaktør Johannes Hohlenberg (tidsskriftet „Øjeblikket", hvori Galster havde fået optaget artiklerne), og fra dommer E. Olrik er til kommissionen herefter fremsendt indberetning, dateret 14. juli d.å., om resultatet af domstolens undersøgelser. Indberetningen er tillige med de stenografiske referater af de stedfundne afhøringer optaget som bilag.
 Idet iøvrigt henvises til den udførlige indberetning, skal som dennes resultat anføres, at det af dommeren konstaterede, at Jon Galsters tilstand under vidne-førslen, „skønnedes at være en sådan, at det ikke var formålstjenligt at fortsætte afhøringen", og da det endvidere af en af Galster i retten bebudet og senere i bladet „Slesvigeren" (nr. 39 for den 27. juni 1952) fremkommet redegørelse fremgik, at Galster ikke — som bebudet — havde noget nyt materiale at bygge på, og at han således ikke kunne fremkomme med oplysninger af interesse for spørgsmålet om forholdene ved Danmarks besættelse i 1940, fandt kommissionsdommeren det formålsløst at fortsætte afhøringen af Galster og indstillede, at der ikke fra kommis-sionsdomstolens side foretoges videre i sagens anledning.
 Kommissionen har efter det foreliggende ikke ment i denne sag at burde foretage sig videre.
 Som det fremgår af nævnte indberetning, er der tillige foretaget fornyede afhøringer af pastor Johs. C. Schmidt og af redaktør A. Olesen. Under den i 1951 stedfundne afhøring for kommissionsdomstolen af sidstnævnte havde denne oplyst, et han fra pastor Schmidt havde modtaget to erklæringer om Schmidts sammentræf med daværende udenrigsminister P. Munch i Rostock. Det er nu lykkedes kommis-sionsdomstolen at komme i besiddelse af Schmidts første erklæring, der aftrykkes i kommissionsdommerens fornævnte indberetning, og da denne første erklæring på forskellige væsentlige punkter afviger fra den senere og ikke stemmer med, hvad der herom i sin tid blev forklaret, anså kommissionsdomstolen nye vidneførsler af henholdsvis pastor Schmidt og redaktør A. Olesen påkrævede.
 Idet herom nærmere henvises til de stenografiske referater og til kommissions-dommerens indberetning, skal kun anføres dommerens konklusion af de her fore-tagne undersøgelser:
 „Det synes mig ubestrideligt, at pastor Schmidts erklæring af 16. november 1950 har tabt væsentligt i værdi ved at blive sammenholdt med hans erklæring af 6. s.m. Det er for det første blevet oplyst, at


text:
pastor Schmidt ikke er veget tilbage for at tilsløre, at hans opgivende om den for hele Rostockkampagnen yderst vigtige dato, den 17. marts 1940, alene beroede på, hvad dr. Jacobsen havde meddelt ham.
 Det er derhos kommet frem, at pastor Schmidt i sin første erklæring havde tillagt dr. Jacobsen en position, som han slet ikke havde, en position, der gjorde sammentræffet med ham i Rostock særlig interessant. Denne første erklæring blev kun standset ved redaktør Olesens indgriben, og pastor Schmidt kunne få dage senere, da han nærmere havde overvejet sagen og — jævnfør ovenfor"*/* og nedenfor, s. 10 — "havde fundet sin første fremstilling usandsynlig, komme med en helt anden oplysning om dr. Jacobsens hverv."
 Christiansborg, den 22. oktober 1952.
 Kristen Amby Busch-Jensen Bøgholm Holger Eriksen, formand
 Niels Eriksen Jørgen Gram Victor Gram Rasmus Hansen
 Hans Hækkerup Arnth Jensen, næstformand Thisted Knudsen
 Holger Larsen M. Larsen Lindberg Harald Nielsen Karl Olsen
 Oluf Pedersen Th. Poulsen Rager Rasting
 Viggo Starcke Steen / Eiqil Olsen
 STENOGRAFISKE REFERATER
 (KOMMISSIONSDOMSTOLEN)
 CIVILDOMMER E. OLRIK Helsingør, den 14. juli 1952.
 Til den parlamentariske kommission, Rigsdagen, København K.
 I skrivelse af 10. f.m. anmodede kommissionen om, at der ved den under 5. februar 1947 nedsatte kommissionsdomstol måtte blive foretaget afhøring af cand. mag. Jon Galster i anledning af, at han offentligt har fremsat beskyldninger overfor en række politikere og embedsmænd.
 Jeg skal herved tillade mig at afgive en indberetning om, hvad der er foretaget efter den nævnte anmodning.
 I et retsmøde den 20. juni udtalte Galster, at han ikke ville afgive forklaring, og at han ikke kunne være pligtig dertil, når anklagemyndigheden mødte ved en parlamentariker og særlig folketingsmand Hans Hækkerup. Jeg afsagde straks en kendelse, der afviste Galsters påstand. Han påkærede kendelsen til Højesteret, der imidlertid stadfæstede den.
 I et retsmøde den 25. juni blev Galster påny opfordret til at afgive vidne-forklaring, men nægtede igen at besvare de ham stillede spørgsmål. Han ville ikke, som han sagde, opgive sine kilder og påberåbte sig „sin egen højesteret". Forespurgt, om han alene byggede på den parlamentariske kommissions betænkning eller om han havde noget selvstændigt at bygge på, dokumenter eller vidneudsagn, som ikke var præsenteret for den parlamentariske kommission, svarede han dog, at han havde kendskab til dokumenter, som var præsenteret, men som kommissionen ikke havde ønsket at se. Han oplyste derhos, at han havde overvejet, hvad han ville blive spurgt om, og havde besvaret spørgsmålene skriftligt. Svaret ville komme næste dag i „Slesvigeren". Han havde ikke taget det med i retten.
 Da hans tilstand skønnedes at være en sådan, at det ikke var formålstjenligt at fortsætte afhøringen, og da det under hensyn hertil og til, at det af Galsters optræden fremgik, at et martyrium ville være ham kærkomment, måtte anses for urigtigt at bringe de i retsplejeloven hjemlede tvangsmidler overfor vidner i anvendelse, blev forhøret sluttet.
 I „Slesvigeren" nr. 39 for 27. juni 1952 fandtes så Galsters bebudede redegørelse. Den var betitlet: „Jeg anklager: Lad os komme til Hovedsagen". Det hedder bl.a. i artiklen: - „Jeg skal gøres


text:
til noget, som jeg, hvad denne Sag angaar, aldrig har været og heller aldrig har paastaaet at være: Vidne, jeg skal med eller mod min Vilje bringes ind og afhøres under Vidneansvar og Trusel om Straffe for Forhold, jeg aldrig nogensinde selv har set, men som man vil give det Udseende af, at jeg har givet det Udseende af at have set, hvad jeg altså ikke har. Jeg er, som sagt, kun Læser. Jeg har stavet og lagt sammen, hvadenten jeg lægger Tallene sammen forfra eller bagfra eller ryster dem mellem hinanden, saa bliver Resultatet altid det samme, at visse højtstaaende Personer herhjemme har begaaet Højforræderi."
 Det hedder derhos:
 „Jeg skal kort rekapitulere her, hvad der har faaet mig til at kalde ham (Alsing Andersen), som jeg, har gjort: Højforræder.
 1) Trods Generalkommandoens Protest og trods Rigsdagens Beslutning 19. Januar reducerede han Hæren i Løbet af Foraaret til ca.13.000 Mand, hvoraf ca. Halvdelen Rekrutter.
 2) Trods Generalkommandoens alvorlige og gentagne Henstillinger var Køben-havn blottet for Luftforsvar.
 3) Han maa nødvendigvis have kendt Advarslerne fra vort Gesandtskab i Berlin.
 4) Ikke desmindre lod han i Begyndelsen af April Krigsministeriets Direktør v. Stemann, overlevere Planer over den danske Hærs Indkaldelser og Opmarch-stillinger til selve Lederen af Overfaldet paa København.
 5) Tropperne blev trukket tilbage fra Grænsen, og der blev nægtet dem Tilladelse til at foretage Forskansningsarbejder.
 6) Der var intet foretaget til Sprængning af Broer og Veje, tværtimod blev Tysker-nes Opmarchvej paa Falster i sidste Øjeblik og i største Hast udbedret.
 7) Fyrtaarnene lyste de tyske Skibe i Havn.
 8) To danske Torpedobaade fulgte de tyske Troppetransportskibe, og der blev ikke slaaet Alarm.
 9) Et dansk Marinefartøj hjalp til ved Bjærgningen af et tysk Transportskib et Par Timer før Overfaldet, og der blev ikke slaaet Alarm.
 10) Tyskerne marcherede i Ro fra Gedser til Masnedsund, og der blev ikke slaaet Alarm i Næstved.
 11) Masnedsundfortet betjentes kun af to Marinere og
 12) de var ikke uddannet til at betjene Kanonerne.
 13) Paa Værløse Flyveplads stod Maskinerne opmarcheret med Næsen mod hinanden saa tæt, at det var udelukket, at de kunde gaa paa Vingerne om Mor-genen den 9. April.
 14) I Løbet af Natten havde Maskinerne ganske vist faaet Bomber under Vingerne, de fik straks efter Ordre til at tage dem af igen.*/* Oplysningerne under 13) og 14) er meddelt mig af et Vidne, som den parlamentariske Kommission ikke har villet høre."
 15) Besætningen paa Middelgrunden fik Orlov, tilbage var kun uuddannet Mand-skab som paa Masnedø.
 16) Kommandanten blev mod sin Vilje frakommanderet og udskiftet med en Officer, der hverken kunde eller vilde skyde.
 17) Den Kanon, der kunde skyde mod Langelinie, var saboteret.
 18) De tyske Skibe var ubevæbnede og turde sejle gennem Minefelter uden Lods.
 19) samtidig med at Alsing Andersen overnattede i Marineministeriet (hvor Strøm-men kunde afbrydes?).
 20) Der var ryddet Plads ved Langeliniekajen.
 21) Det tyske Overfald kunde foretages med 35 000 Mand, ca. Trediedelen af den danske Hærs Mobiliseringsstyrke.
 22) Alsing Andersen undlod at videregive Regeringens Ordre om


text:
at sætte Søvær-net i Alarmtilstand.
 23) Før Mødet paa Amalienborg, mindst en Time før Regeringens Beslutning om Kapitulation forelaa, gav Alsing Andersen Søværnet Ordre til ikke at skyde."
 Det fremgår formentlig med al tydelighed heraf og af Galsters foran gengivne udtalelse i kommissionsdomstolen, at Galster ikke har noget nyt materiale at bygge på, og at han således ikke kan fremkomme med oplysninger af interesse for spørgs-målet om forholdene ved Danmarks besættelse i 1940. Jeg må da finde det formålsløst at fortsætte afhøringen af Galster og skal indstille, at der ikke fra kommissionsdomstolens side foretages videre i sagens anledning.
 Under den i 1951 stedfundne afhøring af redaktør A. Olesen oplyste denne, at han fra pastor Johannes Schmidt havde modtaget to erklæringer om Schmidts sammentræf med udenrigsminister Munch i Rostock. Der var, fortalte han, ingen indholdsmæssig forskel mellem de to erklæringer. Han havde fremkaldt den sidste, fordi der i den første var ortografiske fejl og fordi det, da erklæringen skulle gengives i facsimile, var mest praktisk, at den forelå skrevet på een side af et ark. Pastor Schmidt bekræftede som vidne denne forklarings rigtighed.
 Imidlertid er det lykkedes kommissionsdomstolen at komme i besiddelse af en afskrift af den første erklæring, idet stamhusbesidder Jørgen Sehested havde fået en sådan og havde sendt en afskrift til ankenævnet i landsforræderisager. Erklæringen er sålydende:
 „Petersholm, pr. Tørsbøl 6. nov. 1950.
 Hr. redaktør Olesen, Aabenraa.
 De har henvendt Dem til mig angående Doberan - Rostockmødet. Det er rigtigt, at jeg ved et tilfælde er bleven vidne til, at den danske udenrigsminister dr. Munch og dr. Jacobsen samme dag var til stede i Rostock. Jeg mangler nøjagtige notater, men jeg ved, at det var i foråret 1940 og dr. Jacobsen, en slægtning af min hustru, har meddelt mig, at det var den 17. marts.
 Jeg var i Mecklenburg i et fuldkommen privat anliggende og var ikke så lidt overrasket over her at møde dr. Munch. Ja, havde det været i Riviera. — Dr. Munch mente dog at skulle fremstille sin tilstedeværelse som et weekendbesøg. Min overraskelse forøgedes, da jeg kort efter mødte dr. Jacobsen og erfarede, at han ville tale med dr. Munch. Da jeg snart kunne mærke, at mit tilfældige videnskab på begge sider var generende, prøvede jeg ikke på at få nærmere besked, hvilket jeg vel heller ikke havde fået, men reiste videre.
 Det var for mig dog klart, at det ikke var småting, man ville tale om, vel nærmest om krigens videre forløb, og at det muligvis kunne betyde, at Danmark blev inddraget i krigen. Da jeg intet som helst vidste om den planlagte samtales indhold, taug jeg og har kun overfor min kone og overfor nogle venner fortalt om mit møde med dr. Munch og dr. Jacobsen. Det eneste positive, jeg kan sige om sagen er, at de to herrer var i Rostock på samme dag for at tale med hinanden. Ærbødigst (sign.) J. Schmidt."
 Sammenholder man de to erklæringer, vil det ses, at der er flere væsentlige uoverensstemmelser: -
 - I 1. stykke


text:
er i den seneste erklæring udgået hele sidste punktum, og i stedet opgives datoen 17. marts som en kendsgerning. Pastor Schmidt har altså i denne erklæring -
 - undladt at oplyse, at han ikke selv havde nøjagtige notater, men kun byggede på dr. Jacobsens forklaring.
 I 2. stykke i erklæringen af 6. november meddeles det, at pastor Schmidt i Rostock af dr. Jacobsen erfarede, at denne „ville tale med dr. Munch." I erklæringen af 15. november ændres dette til, at pastor Schmidt af dr. Jacobsen erfarede, at denne var „til stede, for muligvis at assistere ved forhandlinger mellem Munch og Himmler", og i sidste stykke, sidste punktum, er i erklæringen af 15. november udeladt ordene „for at tale med hinanden".
 Endelig har pastor Schmidt i den seneste erklæring helt udeladt ordene: „Da jeg intetsomhelst vidste om den planlagte samtales indhold, taug jeg og har kun overfor min kone og overfor nogle venner fortalt om mit møde med dr. Munch og dr. Jacobsen".
 Bemærk: Der findes til sammenligning ingen læselig afskrift af den håndskrevne erklæring dateret "Petersholm, 15.11.1950". En fotokopi af samme erklæring, 15. 11.1950, er ulæselig jvf. Aktstykker, Beret III, A nr. 212, side 531.
 Kommissionen burde have fremlagt maskinskrevne kopier af begge erklæringer, og derved undgå mistanke om andre ved tilrettelæggelsen negligerede fejl og mangler i den bogtrykte beretning, respektiv kommissionens bevidste manipulation med dokumenter.
 Kommissionsdomstolen fandt det rettest at foreholde pastor Schmidt disse påfal-dende uoverensstemmelser mellem hans to erklæringer og foretog en afhøring af ham den 5. juli. Det lykkedes dog ikke at få nogen fyldestgørende forklaring. Pastor Schmidt udtalte om udeladelsen af sidste punktum i 1. stykke i erklæringen af 6. november: „Jeg fik jo lejlighed til at tænke det hele om, og så har jeg sagt til mig selv: det er af mindre betydning, hvad dag det er. — Det står fast: Jeg har set og talt med Jacobsen og udenrigsminister Munch. Alt det andet er biting for mig." Om ændringen i gengivelsen af dr. Jacobsens udtalelse om sit hverv forklarede pastor Schmidt: „Jeg har haft tid til at overveje mellem disse to breve og jeg har sagt: du må hellere udtrykke det på den måde". Endvidere kaldte han den senere måde at udtrykke dr. Jacobsens forklaring på „meget forsigtigere og derfor bedre". Foreholdt, at den første erklæring ville have virket stærkere efter sit formål, altså Olesens formål med den, svarede pastor Schmidt endelig: „Efter min mening virker den ikke stærkere, for enhver må forundre sig over, at en mand som Jacobsen, der ellers ikke var kendt i den store politik, taler med dr. Munch. Det lyder ikke ret sandsynligt."
 Pastor Schmidt kunne ikke oplyse, overfor hvilke venner han havde fortalt om sit møde med dr. Munch og dr. Jacobsen. Han sagde: „Jeg ved ikke bestemt, hvem det er." Han bestred endelig bestemt, at han skulle have konfereret med redaktør Olesen om erklæringens indhold. Redaktør Olesen, der ved samme lejlighed blev afhørt, benægtede ligeledes at have givet pastor Schmidt anvisning på, hvad der skulle stå i


text:
erklæringen, eller at have fået ham til at rette i dennes indhold.
 Det synes mig ubestrideligt, at pastor Schmidts erklæring af 16. november 1950 har tabt væsentligt i værdi ved at blive sammenholdt med hans erklæring af 6. s. m. Det er for det første blevet oplyst, at pastor Schmidt ikke er veget tilbage for at tilsløre, at hans opgivende om den for hele Rostockkampagnen yderst vigtige dato, den 17. marts 1940, alene beroede på, hvad dr. Jacobsen havde meddelt ham. Det er derhos kommet frem, at pastor Schmidt i sin første erklæring havde tillagt dr. Jacobsen en position, som han slet ikke havde, en position, der gjorde sammentræffet med ham i Rostock særlig interessant. Denne første erklæring blev kun standset ved redaktør Olesens indgriben, og pastor Schmidt kunne få dage senere, da han nærmere havde overvejet sagen og — jævnfør ovenfor — havde fundet sin første fremstilling usandsynlig, komme med en helt anden oplysning om dr. Jacobsens hverv.
 Kommissionsdomstolen
 Bemærk: Siderne med de Stenografiske Referater i den trykte udgave er opdelt i 2 spalter. De fortløbende spaltenumre fra side 12 begynder med spaltenr. 13 - 14. Side 11 er uden sidetal og uden spalte-nr. 11 - 12
 Fredag den 20. juni 1952 kl. 9,45
 For kommissionsdomstolen mødte som vidne adjunkt Jon Galster
 Dommeren: Denne kommissionsdomstol er nedsat for at foretage afhøringer til brug for den parlamentariske kommission, og kommissionen har ønsket at stille Dem nogle spørgsmål i anledning af forskellige ting, De har skrevet. Retsmødet foregår for åbne døre, idet den parlamentariske kommission ikke har ønsket, at dørene skulle være lukket. Jeg går ud fra, at De ikke selv ønsker dørene lukket.
 Galster: Nej, tværtimod.
 Dommeren: Når De møder her, møder De som vidne og har pligt til at tale sandhed. Det er De sikkert bekendt med.
 Galster: Jeg agter altid at tale sandhed. - Hr. forhørsleder, må jeg, før forhøret begynder, henvende mig med en forespørgsel direkte til dommeren udenom Dem. — Hr. dommer, jeg vil gerne bede om tilladelse til for retten at fremsætte nogle betragtninger inden forhøret. Kan det tilstedes?
 Dommeren: Ja, vær så god.
 Galster: Jeg har 5 punkter, som jeg ønsker at behandle, og vil gerne holde mig ret strengt til det skrevne. Det kan nu og da blive nødvendigt at stille dommeren nogle spørgsmål. Kan det tilstedes?
 Dommeren: Det er jo ikke retten, der skal afhøres; det er Dem.
 Galster: Men kan jeg få lov at stille spørgsmålene? Så kan man jo altid sige nej, når de kommer. — Mit første punkt er retsreferatet. Det er et ønske fra min side, at jeg får lov at gennemse det, når det er renskrevet. Videre beder jeg, at det ikke må anses for autentisk, før jeg med min underskrift har godkendt det. Hvis dette referat skal trykkes, hvad jeg ikke vil modsætte mig, beder jeg, at det ikke sker, uden at jeg, da forkortelser kan være meget farlige, har meddelt samtykke til trykningen i den foreliggende form. Et ønske fra min side, som dog ikke


text:
er absolut, er, at jeg kan få kopi af referatet.
 Dommeren: Det skal vi overveje. Hvad den parlamentariske kommission vil lade trykke, ved jeg ikke, men De skal få adgang til at se referatet.
 Galster: Og skrive det under?
 Dommeren: Ja.
 Galster: Og det bliver forhåbentlig tilført retsbogen?
 Dommeren: Det behøves ikke.
 Galster: Mit andet punkt vedrører formaliteten. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg hverken er lovligt stævnet eller varslet.
 Hækkerup: Det er s'gu for groft.
 Galster: Jeg har fået tilladelse af forhørslederen til at tale direkte til dommeren, og så vil dommeren sikkert afgøre det, hvis det bliver for groft. Den 10. juni udsendtes meddelelse gennem radioen . . .
 Dommeren: Har det interesse?
 Galster: Ja, det har interesse. Der udsendtes meddelelse gennem radioen om, at jeg skulle møde for den parlamentariske kommissionsdomstol. Dagen efter læstes samme oplysning i pressen. Jeg fik derimod hverken stævning eller tilsigelse. Naturligvis kunne jeg ikke anse en sådan fremgangsmåde for lovmedholdelig, og jeg svarede gennem „Slesvigeren" og „Øjeblikket", at jeg ikke agtede at komme. Hertil svarede hr. Hækkerup den 13. juni i „Information", at så ville man hente mig ved politiets hjælp. Men stadig havde man ikke givet mig personlig besked. Først den 18. juni, altså over en uge efter at man havde ventileret sagen overfor offentligheden, fik jeg på min arbejdsplads en opringning fra byretspræsidentens sekretær, der, såvidt jeg ved, ikke er medlem hverken af kommissionen eller dennes domstol. Jeg gav ganske vist mit tilsagn om at komme, og jeg er kommet, men jeg gør opmærksom på, at det skyldes hr. Hækkerups trusel om magtanvendelse, og at jeg protesterer. Jeg vil gerne have lov at slå fast, at en opringning til indstævntes arbejdsplads ikke er en lovlig stævning, hvilket fremgår af retsplejelovens §§ 55 ff., 337, 425 m. fl. Hertil kommer endda, at jeg først fik denne ukorrekte tilsigelse 2 dage før retsmødet. Jeg vil gerne spørge dommeren, om der noget sted i retsplejeloven findes hjemmel for et så kort varsel?
 Dommeren: Min herre, De blev spurgt, om det passede Dem at møde, og De sagde ja.
 Galster: Jeg gør opmærksom på, at jeg aldrig havde sagt ja, hvis der ikke var kommet den trusel med politiet.
 Dommeren: Men De har jo givet tilsagn om at møde i dag. Vi ønskede at finde en dag, der også passede Dem, og dertil har De svaret, at De skulle komme. Skal vi gå til det næste punkt?
 Galster: Jeg er stadig ikke færdig med dette. Altså, det står ikke i retsplejeloven. Det vil sige, at man i det foreliggende tilfælde har sat sig ud over lovgivningens regler. Det er mig derfor vanskeligt at få hr. Hækkerups udtalelser til „Information" den 13. juni til at rime hermed. Han sagde om kommissionsdomstolen, at den har ganske de samme beføjelser som andre domstole til at gennemføre sine ønsker. Jeg kan forstå, at hr. Hækkerup herved i første linie sigter til retsplejelovens regler, hvis beføjelser han samtlige kan påberåbe sig. Men det er mig meget vanskeligt


text:
at forstå, hvordan hr. Hækkerup kan nøjes med at have denne lovs beføjelser, men ikke samtidig er bundet af de samme regler som dem, hvormed denne lov binder andre domstole. Da det imidlertid er muligt, at jeg kan have overset en lov, vil jeg være dommeren taknemlig for oplysninger om lovhjemmelen for således i særlige tilfælde, på denne måde at holde beføjelserne adskilt fra forpligtelserne.
 Dommeren: Vi skal jo ikke have nogen diskussion. Jeg har forklaret Dem, at det er efter aftale med Dem, vi holder retsmøde idag.
 Galster: Ja, og jeg har lige nu sagt, hvorledes denne aftale er kommet i stand, forsåvidt under denne trusel. — Mit tredie punkt er min usikkerhed med hensyn til denne rets kompetence. Jeg har stillet mig selv visse spørgsmål, af hvilke jeg nok mener at kunne besvare nogle, medens andre ligger i det uvisse. Måtte det være mig tilladt at lade disse spørgsmål gå videre til dommeren — forudsat naturligvis, at der ikke behøver at svares. Hvem har grundlagt den parlamentariske kommissions-domstol?
 Dommeren: Det er sket ved kongeligt kommissorium.
 Galster: Til hvilket formål?
 Dommeren: Til at foretage visse afhøringer, som ønskes af den parlamentariske kommission.
 Galster: Står det så upræcist i kommissoriet? Det kan jeg muligvis vende tilbage til senere. Så vil jeg gerne høre, om den skulle være grundlagt — jeg har ikke rigtig opfattet det — ved anordning eller lov.
 Dommeren: Ved kongeligt kommissorium.
 Galster: Kongeligt kommissorium? Jeg vil gerne fortælle, at da jeg, før jeg skulle herhen, søgte at opklare dette spørgsmål, viste det sig meget vanskeligt. Juristerne vidste ingen ting. Jeg spurgte endda en statsretsekspert, men han var så uvidende som jeg. Jeg har bladet Ministerialtidende igennem, men har intet fundet, og det kan ikke andet end undre mig, i betragtning af at den parlamentariske kommission og dens domstol befatter sig med sager af den allerstørste alvor, betydning og rækkevidde for hele vort land, og i betragtning af lov af 25. juni 1870 § 5, hvori det hedder: „I Ministerialtidende optages i Reglen de administrative, kongelige eller ministerielle Befalinger af almindeligere Charakteer, som udstedes til vedkom-mende Øvrigheder og Myndigheder, saa og de Resolutioner og Tilkjendegivelser vedkommende enkelte Tilfælde, der kunde have almindelig Interesse". Det er, forekommer det mig, det korrekte, dersom man ikke vil nedsætte en så vigtig domstol ved lov, at det i det mindste sker ved anordning, som derefter offentliggøres i Lovtidende. Herved og herved alene vil sagen udenfor de ministerielle fagkredse føles betryggende ordnet. Men er et ministerium endelig så formløst, at det vil oprette en domstol, hvis afgørelser kan få den største betydning, ved et brev sådan med aftenposten, så må man vente, at dette brev i det mindste kommer i Ministerialtidende. Jeg kan ikke forstå, at dette ikke er sket. Det må måske være mig tilladt at spørge, om det overhovedet er trykt noget sted.
 Dommeren: De kan finde det i den parlamentariske kommissions betænkning.
 Galster: Hvilken?
 Dommeren: Det må De iøvrigt henvende Dem til justitsministeriet om. Det er dér, det er sket,


text:
så hvis De vil kritisere fremgangsmåden, er det der.
 Galster: Det er i hvert fald ikke, forekommer det mig, helt uberettiget at sige, at det gør et pinligt indtryk, at en af landets vigtigste domstole så at sige er født i dølgsmål. Jeg kan ikke lade være i den sammenhæng at omtale et andet problem, nemlig om det er berettiget at kalde denne ret en domstol, således som den selv gør. Det er klart, at for en rent sproglig betragtning lader denne betegnelse sig ikke opretholde. En domstol er — derom turde der vel være enighed — en ret, der dømmer, men nu er det jo noksom bekendt, at den parlamentariske kommissionsdomstol ikke har magt til at dømme nogen for noget. At kalde denne ret, som jeg her er stævnet for, en domstol er der sprogligt set ikke mere mening i end i at tale om et træbord, der ikke er af træ. Nu skal jeg ikke nægte, at udadtil, overfor offentligheden, pressen og de tilsagte, kan det have betydning psykologisk, at betegnelsen domstol anvendes. Ordet virker overbevisende, umiddelbart tillidvækkende, ærefrygtindgydende, takket være det høje niveau, hvorpå vore domstole, vore uafhængige, upolitiske domstole har kunnet holde sig herhjemme. Men når ordet anvendes her til at betegne en undersøgelsesret i henhold til retsplejelovens § 21, må det karakteriseres som en tilsnigelse, der vel for en overfladisk betragtning kan styrke tilliden, men ved en nærmere betragtning tværtimod svækker den.
 Mit fjerde punkt vedrører en lille artikel i „Information". Den er fra onsdag den 11. juni og lyder således — jeg citerer kun det sidste:
 - „Samtidig vil kommissionsdomstolen formentlig belyse Galsters egne forhold under besættelsen, dels på grundlag af den retssag, han i anledning af sin afskedigelse fra Sorø Akademi førte og vandt over undervisningsministeriet, dels de dokumenter, der drejer sig om hans forbindelse i 1944 med dr. Wäsche, med hvem han forhandlede om oprettelse af en skandinavisk-tysk forening. Galster fik ifølge en meddelelse i „Social-Demokraten" 1600 kr. fra Wäsche, men så blev de uenige om formålet, og Galster returnerede pengene. Denne sag blev i sin tid henlagt af myndighederne. Hvis vi ikke husker meget fejl, har Galster også gjort gældende og fået vidner til at bekræfte, at hans virkelige formål var at spionere mod tyskerne. Denne side af sagen bliver formentlig ved samme lejlighed klarlagt." Jeg vil for det første bemærke, at de positiviteter, dette stykke indeholder, dels er usandfærdige . . .
 Dommeren: Undskyld, det er jo ikke en sag mod dette blad.
 Galster: Nej, det er det ikke, men jeg skal komme til, hvorfor jeg nævner det. Jeg er desværre så bundet af mit manuskript, fordi jeg synes, sagen er så vigtig, at jeg nødig vil improvisere. Det kommer længere nede. Jeg vil for det første bemærke, at de positiviteter, dette stykke indeholder, dels er usandfærdige, dels tendentiøst opstillet, og det synes, som om bladet har været i forbindelse med en eller anden, som ønskede at nedsætte mig i borgerlig agtelse. Der er aldeles ikke tale om, at myndighederne


text:
har henlagt nogen sag mod mig. Tværtimod er forholdet det, at visse myndigheder for at have fremsat beskyldninger af samme art mod mig er blevet dømt for bagvaskelse til at meddele mig undskyldning og erstatning.
 Hækkerup: Hvornår er det sket?
 Galster: Jeg kan henvise til højesteretsdom af 31. oktober 1950. Hvis det derfor skulle vise sig at være rigtigt, som „Information" lader forlyde, at denne ret vil vide noget om denne sag, må jeg henvise til Højesterets afgørelse med de tilhørende akter, og skulle retten fortsat kræve oplysninger, vil jeg bestride dens kompetence hertil og kære til Højesteret, idet jeg iøvrigt henholder mig til det gamle retsprincip: ne bis in idem.
 Hækkerup: Må jeg spørge vedrørende punkt 4: De har haft to sager for Højesteret?
 Galster: Nej, ikke just hvad dette angår. Der er en sag, der kan siges at være afledet deraf, men det var en sag mod undervisningsministeriet, idet jeg havde lagt min første påstand lidt forkert an og håbede at kunne få det rettet, hvad jeg ikke fik. Men det kom overhovedet ikke ind på det spørgsmål med den anden sag. Den sag med tyskerne er behandlet i den første sag. Med punkt 5 kommer jeg til spørgsmålet om habiliteten. Rettens personer er, efter hvad jeg forstår, en, dommer og, en parlamentariker. Nu er det selvsagt klart, at den fungerende dommer ved søndre birk må være habil. Hvad parlamentarikeren angår, må spørgsmålet derimod undersøges. I Alf Ross' og Ernst Andersens „Dansk Statsforfatningsret" II, side 174, læser jeg:
 „Ifølge retsplejelovens § 21 vedbliver regeringens ret til at anordne ekstra-ordinære retter indtil videre i sit nuværende omfang, hvilket dog naturligvis ikke afskærer lovgivningen fra i fremtiden at indføre yderligere hjemmel for regeringens ret. For at værne mod misbrug er det derhos bestemt, at de ekstraordinære retter, forsåvidt straffesager angår, ikke kan udstrække deres virksomhed udover sagers undersøgelse. Endvidere, at de i alle afgørelser står under kære og anke umid-delbart til Højesteret, og at såvidt muligt kun faste dommere skal beskikkes til at indtræde i dem, og i hvert fald kun personer, der opfylder de almindelige dommer-habilitetsbetingelser." Med dommerens tilladelse vil jeg gerne have lov at spørge hr. Hækkerup, om han opfylder disse almindelige dommerhabilitetsbetingelser?
 Hækkerup: Jeg er ikke dommer.
 Galster: Opfylder De de almindelige dommerhabilitetsbetingelser?
 Hækkerup: Det vil jeg regne med.
 Dommeren: Højesteret har stadfæstet en kendelse her fra domstolen i sin tid — det var vedrørende åbne eller lukkede døre — og derved har Højesteret, om jeg så må sige, godkendt kommissionsdomstolens beføjelse, så det er ikke det, vi skal drøfte.
 Galster: Så har jeg den oplysning. Det er muligt, at Højesteret har godkendt et sådant sidespørgsmål; jeg er ikke sikker på, at Højesteret er kommet ind på det almindelige spørgsmål, som måske burde belyses nærmere, om hr. Hækkerups almindelige habilitet. Men måske kan vi komme det nærmere ved at betragte det under en anden synsvinkel. Hr. Hækkerup er parlamentariker og står åbenbart her som repræsentant for de danske parlamentarikere. Nu vil det sikkert være klart såvel for


text:
de tilstedeværende som for pressen og offentligheden i det hele, at de spørgsmål, der her ønskes behandlet, er af den største rækkevidde, og at vore parlamentarikere direkte eller indirekte alle på en eller anden måde er part i sagen. Jeg vil gerne i den anledning tillade mig at oplæse, hvad „Berlingske Tidende" skriver om dette problem i en leder den 12. juni:
 „Den rette Fremgangsmåde. Som tidligere omtalt bragte Tidsskriftet „Øjeblikket" i Marts en Artikel, hvori det blev hævdet, at der i Ministeriet Stauning allerede før Nytaarsskiftet 1940 var sat „et hemmeligt Samarbejdsudvalg til Gennemførelse af Tyskernes fredelige Besættelse af Danmark", og her skulde da det saakaldte Rostock-Møde den 17. Marts 1940 være forberedt. Udvalget sagdes at have bestaaet af Stau-ning, P. Munch, Alsing Andersen og Vilh. Buhl, hvem Artiklens Forfatter, Adjunkt Jon Galster, følgelig sigtede for „regulært Højforræderi".
 Folketingsmand Hans Hækkerup oplyste derefter paa et Møde i Aabenraa, at Justitsministeren — vistnok paa Initiativ af Medlemmer af Den parlamentariske Kommission — var blevet opfordret til at foranledige Sag rejst mod de Personer, som fortsat søger at holde Liv i Rygterne om Rostock-Mødet, i første Række Adjunkt Galster. Der forlyder intet om, hvilken Stilling Justitsministeren har taget til denne Opfordring; men som meddelt i Gaar har Den parlamentariske Kommission paa et Møde i Tirsdags besluttet at indkalde Adjunkt Galster til en Afhøring, hvor man vil anmode ham om at gøre Rede for sine Kilder. Afhøringen skal foretages af den i 1947 nedsatte Kommissionsdomstol, og Folketingsmand Hans Hækkerup bliver Forhørsleder.
 Beslutningen repræsenterer vel sagtens et Kompromis mellem forskellige Opfat-telser af, hvorledes man bør gaa til Værks over for dem, der holder Rygterne i Live, og som Kompromis betragtet har det ikke blot sine Mangler; det kan endog meget betvivles, om denne Fremgangsmaade overhovedet vil bringe Ro om Sagen. Det forekommer os, at der skyldes en Forklaring paa, at man ikke har valgt en ren og klar Afgørelse.
 Over for de Rygter og Sigtelser, der her et Tale om, vilde der være to Veje at gaa. Man kunde negligere dem. Man kunde sige, at de er aabenlyst grundløse, direkte afkræftet af alle de Kendsgerninger, der foreligger, senest af, hvad der er oplyst i Dokumenterne fra det tyske Udenrigsministeriums Arkiver, hvor en Forhaandsaftale med den danske Regering, om den havde fundet Sted, uundgaaeligt vilde have sat sig Spor. Man kunde have sagt, at Rygterne — i Betragtning af deres Udspring og det Formaal, de skulde tjene — var af en saadan Karakter, at det vilde være uværdigt for nogen dansk Myndighed at beskæftige sig med dem. Det var et Standpunkt — og et Standpunkt, der vilde have anbefalet sig selv, hvis Rostock-Rygterne alene havde været en hjemlig Affære, og hvis de ikke, alt for længe overladt til sig selv, havde fremkaldt skadelige Forestillinger uden for Landets Grænser.
 Men naar det ikke var muligt at lade dem uænsede, hvad man jo omsider fra politisk Side maatte erkende, saa kan der efter vor Opfattelse ikke være nogen anden Vej at gaa end at gendrive dem


text:
overalt og til enhver Tid, hvor og naar de dukker op. Men det maa gøres med effektive Midler. Grundskaden ved hele Undersøgelsen af Besættelsestidens Begivenheder er, at Politikerne gjorde sig selv til Forhørsmyndighed saavel som til Dommere i deres egen Sag. Til syvende og sidst er dette ogsaa Aarsagen til, at Rostock-Rygterne fik det Spillerum, de fik. Nu stævner man Adjunkt Galster ind til en Afhøring, der ganske vist skal foregaa for Kommis-sionsdomstolen, men som ikke kan undgaa at faa sit Præg af, at det er en Politiker, der optræder som Forhørsleder. Det er ikke paa den Maade, man faar gjort en Ende paa Hviskekampagnen.
 Der foreligger i Adjunkt Galsters Tilfælde en ærerørig Sigtelse mod navngivne Mænd, Politikere og Embedsmænd. Disse Sigtelser aflives ikke ved en Afhøring, der er mere eller mindre politisk betonet. De maa gøres til Genstand for et Injurie-søgsmaal, indbragt for en Domstol, hvor Anklager og Forsvarer under sædvanlige Former belyser Sagen, og hvor til sidst den politisk uvildige Domsmyndighed sætter Tingene paa Plads."
 Det, som „Berlingske Tidende" her så rigtigt siger i dagligt sprog, er i virke-ligheden det samme som det, juristerne vil udtrykke med ordene: enhver parla-mentariker i denne domstol må på forhånd anses for inhabil. Det her nævnte må vel nærmest siges at falde ind under begrebet almindelig inhabilitet, men da spørgsmålet måske stadig kunne synes noget utilstrækkeligt belyst, bliver jeg nødt til at omtale problemet den specielle habilitet, altså hvorvidt netop hr. Hækkerup er egnet eller uegnet til at være forhørsleder her i dag overfor mig.
 Jeg har gennem længere tid fulgt hr. Hækkerups arbejde, som dette fremgår af beretningerne og af pressen, og gang på gang har jeg studset over metoderne. Der forekom i pressen efter en af afhøringerne af pastor Schmidt nogle oplysninger om forhøret. De var ret enslydende fra blad til blad, og da de efter tendensen og ordlyden ikke kunne stamme fra pastor Schmidt og retsmødet havde været for lukkede døre, kunne de kun stamme fra retten selv. Jeg skal ikke her røbe, hvem der antagelig har gjort sig skyldig i denne indiskretion. Der forekom i disse presse-meddelelser en vending, der lød sådan noget som: Tre gange adspurgt fastholdt pastor Schmidt sin påstand. Jeg beder dommeren bemærke dette ejendommelige udtryk: tre gange adspurgt. Det er klart, at denne forhørsteknik umuligt kan have været dommerens. Den er partisk, truende, om jeg må være så fri at sige det: gestapoagtig, ganske uværdig for en mand med dommerhabilitets-betingelser. Tre gange adspurgt om denne samme ting, efter at man klart og tydeligt har svaret ja eller nej, betyder tre gange truet, i den stil: De vil da ikke bilde os ind — er De så vanvittig at, o.s.v. Jeg vil nævne et andet forhold. Efter at pastor Schmidt engang havde været forhørt i lukket retsmøde og havde aflagt tavshedsløfte, hvilket han holdt, fremkom der i pressen meddelelser om, at han havde frafaldet sit tidligere vidneudsagn. Atter en gang måtte det skyldes en indiskretion fra rettens side, en pinlig mangel på loyalitet. Men værst


text:
var det, at referatet ikke var sandt. Pastor Schmidt udsendte øjeblikkelig erklæring om, at han ikke i det pågældende retsmøde havde frafaldet sit vidnesbyrd, og at han, dersom retten påny gjorde sig skyldig i en sådan illoyalitet, ikke kunne være bundet af sit tavshedsløfte. Det kan tilføjes, at heller ikke det senere offentliggjorte referat af retsmøderne har kunnet bekræfte denne mærkelige avismeddelelse. Det kan derfor siges, at der her ved retten har været en person, som tilstiller pressen ikke alene indiskrete, men vildledende, eller om man vil, løgnagtige referater. Jeg går ud fra, at denne person ikke kan være dommeren. Men noget tyder på, at den skyldige kan indkredses. I den parla-mentariske kommissionsdomstols møde den 23. august 1951 — referatet findes i bilag III, side 550 — beklager dommeren sig over indiskretioner, idet stof, der skulle holdes hemmeligt, er kommet til dagbladet „Politiken"s kundskab.
 Afhørte Hartel udtalte: „Jeg er bundet af tavshedspligten og overholder den og udtaler mig ikke offentligt, og så står der ting, som jeg ved jeg kun har drøftet her". I den anledning udtaler hr. Hækkerup, som er tilstede, sig noget langstrakt og ret forblommet. Først i et retsmøde ugen efter kommer hr. Hækkerup på andre tanker, idet han udtaler: „Den indiskretion, som Hartel ved sidste afhøring beklagede sig over vedrørende brevet til Christmas Møller, er begået af mig i en samtale med en af „Politiken"s redaktører. Jeg beklager denne indiskretion, og jeg beklager, at jeg først kom i tanker om den, da jeg læste det stenografiske referat". Efter dette må det da være tilladt at antage — jeg siger: antage — at også de andre indiskretioner, herunder også det løgnagtige referat til aviserne, kunne stamme fra hr. Hækkerup. Jeg mener ikke at have ført fuldgyldigt bevis, men mistanken samler sig om ham, og jeg mener ganske bestemt, at en mand, som er mistænkt for noget så utiltalende som misbrug af myndighed, indiskretioner, forfalsket referat, ikke kan bruges som forhørsleder, før han grundigt har renset sig for enhver mistanke.
 Men lad os sætte, at han kan det, hvad jeg indtil videre vil tillade mig at betvivle. Så bliver dog indtil videre eet tilbage: han er specielt inhabil, når det gælder at forhøre mig. Han har forlængst dokumenteret, at han er partisk. Der findes i „Østsjællands Folkeblad" en leder, der viser, at han i Aabenraa har holdt en tale, hvori han klart har givet udtryk for stillingtagen overfor mig, imod mig. Lederen lyder således:
 „Rostock-skrønen en sidste gang. Hans Hækkerup oplyste ved et møde forleden i Aabenraa, at man fra socialdemokratisk side har henstillet til justitsministeren at anlægge sag mod dem, der fortsat benytter de aflivede Rostockrygter til bagvaskelse af nuværende og afdøde danske politikere. En adjunkt Galster skal have kogt historierne op igen i et tidsskrift, der hedder „Øjeblikket", og bladet „Slesvigeren" har følt sig fristet til et optryk. Derom siger hr. Hækkerup, at det undrer ham, at man vil bringe en sådan artikel om Ove Leif Guldbergs og redaktør Olesens bog „Fra utrykte Kilder" uden at


text:
gøre opmærksom på, at hele spørgsmålet er trævlet op af den parlamentariske kommission, og at en speciel kommissionsdomstol også har under-søgt sagen til bunds.
 Hr. Ove Leif Guldberg er, siger hr. Hækkerup videre, en notorisk løgnhals. I tre forhør har han måttet æde hver en smule af sin historie i sig igen. Kun nogle af de tyske vidner kendte noget til ham, men ingen af dem havde givet ham oplysnin-gerne.
 Og da han så henviste til, at han havde sine oplysninger fra en dødsdømt lands-sviger, som han troede var henrettet, viste det sig, at denne endnu sad i Horsens, og han benægtede, at han havde givet Guldberg oplysninger. Alt, hvad bagvaskeren havde sagt, var altså løgn.
 Yderligere gjorde Hækkerup opmærksom på, at i Nürnberg blev fremtrædende tyskere dømt for at have forberedt og ledet overfaldet på Danmark, og de har aldrig hævdet, at der forelå nogen aftale.
 At hr. Hækkerup føler sig tilskyndet til endnu en sidste gang at tage denne typiske nazistiske, men ynkeligt omkomne bagvaskelse ved vingebenet, kan forstås ud fra den kendsgerning, at han talte i Aabenraa, hvor man har „Slesvigeren" på nærmere hold, men at ulejlige justitsministeren og domstolene med disse skidne bagvaskelser turde være at skyde over målet. Lad den triste underverden af bundfald fra nazismens blomstringsperiode som andre skarnbasser i fred ernære sig af, hvad der endnu måtte være levnet den af affald at snage i."
 Jeg har netop i dag til morgen modtaget „Slesvigeren" og ser en lille opsats, som viser, at andre er kommet på den samme tanke. Der står som overskrift: „Det stiveste. En forarget læser skriver: Nej, det er dog ligegodt det stiveste, de har vovet at byde os endnu, at Hans Hækkerup skal til at være Forhørsleder over Galster. Og så har de endda Frimodighed til at vente af os, at vil skal have Tillid til dansk Retspleje." Og så fortsætter, åbenbart redaktøren, efter nogle prikker . . . mange andre siger og skriver omtrent det samme. Vi spørger: Betyder det Røgslør, som man fra officiel Side lægger ud, at man ikke tør anlægge Injuriesag mod Galster? Er det en Indrøm-melse af, at de paagældende har forraadt Danmark?"
 Jeg vender tilbage til mit manuskript, og det, jeg nu siger, vedrører artiklen i „Østsjællands Folkeblad". Det kan da næppe siges med klarere ord, end denne artikel gør det, at hr. Hækkerup er partisk, og jeg skulle have misforstået Poul Andersens „Dansk Forvaltningsret" meget, hvis ikke en sådan mand var uegnet til at optræde som forhørsleder ved denne ret i den foreliggende sag. Jeg må derfor kræve som det første punkt på dagsordenen, at hr. Hækkerup viger sit sæde, hvilket vil være den første forudsætning for, at retten kan vente positive oplysninger fra min side.
 Dommeren: Skal vi så gå over til afhøringen?
 Galster: Jeg har udtalt, hvad jeg mener herom: at jeg ikke vil afhøres af hr. Hækkerup, og han må vige sit sæde.
 Dommeren: Var det nu ikke klogere, når man har skrevet sådanne artikler, at forklare ganske roligt,


text:
hvad man bygger dem på?
 Galster: Jeg vil meget gerne forklare det for en regulær ret, eller for denne ret, når der ikke er nogen parlamentariker med til at forhøre mig.
 Dommeren: Det kan De ikke stille som krav.
 Galster: Jeg gør det.
 Hækkerup: Jeg gør opmærksom på, hr. Galster, at jeg er autoriseret af justits-ministeriet.
 Galster: Det er muligt.
 Hækkerup: Nej, det er tilfældet.
 Galster: Men justitsministeriet kan også sommetider gøre sig skyldig i fejl. Det ved jeg. Jeg har selv haft en sag mod ministeriet, og det blev dømt. Men jeg ved også, som jeg har læst op, at der kan kæres til Højesteret, så hvis De vil insistere på at afhøre mig, nægter jeg, og hvis man iøvrigt vil gøre noget i den anledning, vil jeg kære.
 Dommeren: Var det ikke rigtigt at tage det lidt roligt?
 Galster: Jeg vil gerne afhøres af Dem alene, uden hr. Hækkerups medvirken af nogen art.
 Dommeren: Det kan De jo ikke stille som krav. Hr. Hækkerup møder jo som beskikket af justitsministeriet.
 Galster: Jeg ved det, men justitsministeriet, hr. dommer, har, hvis jeg tør stole på pressen og min egen dømmekraft, og hvad jurister siger, gjort sig skyldig i en stor brøler her.
 Dommeren: Det er Deres skøn, men De må jo selv være interesseret i at opklare grundlaget, og De kan jo ikke forlange bedre end, at det som her foregår for åbent tæppe. Pressen overværer det hele, De får lejlighed til at forklare, hvad De vil. De kan se, De fik lov at holde et langt foredrag; De bliver behandlet, som jeg kan forsva-re det.
 Galster: Jeg tvivler ikke, hr. dommer, om redelig behandling fra dommerens side, men efter hvad jeg har gennemlæst i den parlamentariske kommissions referater af hr. Hækkerups forhør, tvivler jeg meget stærkt på loyal behandling.
 Hækkerup: Det er altså en anklage mod dommeren.
 Dommeren: Det må det være, for jeg har ledet afhøringerne, og der er efter min mening intet at bebrejde hr. Hækkerup. Derfor synes jeg, vi skal begynde.
 Galster: Nej, hr. dommer.
 Dommeren: Så skal vi altså have en kendelse?
 Galster: Jeg beder hr. dommeren forstå, som jeg sagde før, at dette her er i virkeligheden ting af største rækkevidde for hele landet, og jeg hverken kan eller vil improvisere. Jeg har set gang på gang gennem mine undersøgelser af forhørene, at folk har stået ganske elendigt fordi de har været nødt til at improvisere. Det er noget rigtig dårlig noget, - og skal jeg udtale mig om, hvad der er det klogeste — men det kommer ikke den side af sagen ved — så er det det klogeste for en procedure, at den begynder skriftligt. Det er altså bare mit skøn.
 Dommeren: Det er jo ikke en procedure, det er en afhøring af Dem som vidne, og derfor kan vi ikke begynde med at procedere om de forskellige spørgsmål. Vi skal have nogle rent faktiske oplysninger. Vi har en af Deres artikler, hvor der står sådan og sådan, og spørger så:


text:
hvor har De det fra? hvad bygger De det på? Andet er det ikke. Det er ikke en procedure frem og tilbage om et eller andet. Der skal ikke afsiges nogen dom. Det er kun et rent faktisk spørgsmål.
 Galster: Ja, men det faktiske er også, at jeg gerne vil svare, men kun under den betingelse, som jeg nævnte.
 Hækkerup: Jeg er ikke medlem af retten.
 Dommeren: Det er under mit ansvar, hr. Hækkerup optræder efter ministeriets beskikkelse.
 Galster: Men den kan jeg altså ikke anerkende.
 Dommeren: Men den kan De da ikke omstøde.
 Galster: Det skulle da være muligt, at Højesteret kunne afgøre, at han var inhabil. Jeg kan ikke tro, at justitsministeriet i et sådant spørgsmål er Højesteret overordnet. Jeg kan ikke tro det, men er der hjemmel for det?
 Dommeren: Ja, vi kan jo så ikke bruge mere af vor egen og pressens tid. Så må vi have en påstand fra Dem, og vi må afsige kendelse, og den kan jo så appelleres til Højesteret.
 Galster: Min påstand kan formes derhen, at jeg vil gerne forhøres for denne ret, når der ikke er nogen parlamentariker — skal man sige beskikket, eller hvad skal man sige: adjungeret til retten, det være sig som anklager eller forhørsleder. Dette er mit standpunkt, og hvis det skal gå videre til Højesteret, vil jeg gerne bede dommeren hjælpe mig, da jeg ikke er så kyndig: skal jeg foretage mig noget?
 Dommeren: Nej, det ordner vi altsammen.
 Hækkerup: Det er vi så vant til.
 Galster: Har man klaget før, hr. Hækkerup.
 Hækkerup: Ja, uha.
 Der afsagdes herefter af kommissionsdomstolen følgende kendelse:
 „Da det efter retsplejelovens § 713 må være overladt til anklagemyndigheden at afgøre, om det findes fornødent at træffe foranstaltning i anledning af en påstået inhabilitet hos anklagemyndighedens repræsentant, og da det for retten er oplyst, at spørgsmålet om kontorchef Hækkerups habilitet i den omhandlede henseende har været forelagt justitsministeriet, der i sin skrivelse af 6. marts 1951 har beskikket kontorchef Hækkerup som repræsentant for den offentlige anklagemyndighed, vil den fremsatte påstand om, at kontorchefen på grund af inhabilitet skulle være afskåret fra at optræde på anklagemyndighedens vegne, være at afvise.
 Påstanden om, at ingen parlamentariker skal kunne beskikkes til det omhandlede hverv, vil, allerede på grund af påstandens ubestemte karakter, ikke kunne tages til følge.
 THI BESTEMMES: Den fremsatte påstand afvises.*) *) Denne kendelse, der af cand. mag. Galster påkæredes til Højesteret, blev den 24. juni stadfæstet af Højesterets kæremålsudvalg.
 Dommeren: Må jeg sige til Dem, vi har afsagt en omtrent ligelydende kendelse tidligere, hvor vedkommende, som havde forlangt kendelsen, bagefter konfererede med den sagfører, han havde engageret, og frafaldt at indanke sagen for Højesteret. Og må jeg sige en ting til. Hvis De har læst det stenografiske referat af møderne i fjor, vil De have set, at det sluttede med, at redaktør Olesen takkede for godt samarbejde, så helt gestapoagtigt har det ikke været.
 Galster: Ja, jeg fik nu fornylig tilsendt „Revision", og der var der mindre tak i.
 Dommeren:


text:
Men det var dengang.
 Galster: Jeg vil gerne sige endnu en ting: Jeg har skrevet mig denne kendelse bag øret, men der var noget, som jeg ikke fandt, der var taget hensyn til, nemlig den specielle inhabilitet, og den kan den tidligere afgørelse selvfølgelig ikke vide noget om. Jeg sagde, at hr. Hækkerup var inhabil i forholdet til mig, og det kan justitsministeriet ikke have afgjort for nogle år siden.
 Dommeren: Hvis De vil påkære kendelsen, kan De gøre det, og så udsætter vi altså møderne. Men kan vi ikke fremtidig bruge den fremgangsmåde, som jo var tænkt at skulle være en venlighed, at vi ringer og finder en dag, som passer, eller vil De hellere have besked ved en stævningsmand? Det vil jeg gerne vide. Som sagt, det var for at få en lempelig og behagelig løsning.
 Galster: Det vil jeg gerne tro, det var i sidste omgang, men det kan dog ikke være for at være behagelig, at man annoncerer det i radioen, før jeg får det at vide.
 Dommeren: Det vedkommer ikke mig, De besværede Dem over den måde, De var indkaldt på. Så spørger jeg: vil De hellere, at der kommer en betjent, en stævningsmand og tilsiger Dem til en bestemt dag, eller at hr. Barning på sin kendte elskværdige måde ringer til Dem og spørger: kan vi finde en dag?
 Galster: Fremtidig vil jeg gerne, at det bliver på den måde, men det kan næppe blive aktuelt. Først må vi til Højesteret, kan jeg forstå, og det forudsætter, at Højesteret følger dommeren. Endnu en ting. Har jeg nogen formaliteter at iagttage overfor Højesteret, eller går det af sig selv, bare jeg her har sagt det?
 Dommeren: Det går af sig selv.
 Galster: Bliver der mulighed for mig, og under hvilken form, for at jeg for Højesteret kan fremføre de anker, jeg her har fremført overfor hr. Hækkerups habilitet?
 Dommeren: Det må De henvende Dem til Højesteret om.
 Hermed sluttede afhøringen. Retsmødet hævedes kl. 10,55.
 Onsdag den 25. juni 1952 kl. 9,45
 For kommissionsdomstolen mødte som vidne
 redaktør Johannes Hohlenberg
 Dommeren: Vi har bedt Dem komme, fordi man ønsker at stille Dem nogle spørgs-mål. De møder her som vidne og har pligt til at tale sandhed.
 Hækkerup: Det er kun ganske enkelte spørgsmål, jeg gerne vil stille til hr. Hohlenberg, for de bidrag af original karakter, hr. Hohlenberg har ydet til denne sag, er jo begrænsede. Jeg ved ikke, om hr. Hohlenberg har hos sig et eksemplar af tids-skriftet „Øjeblikket", 5. årgang nr. 6?
 Hohlenberg: Jo.
 Hækkerup: Der har hr. Hohlenberg skrevet en anmeldelse af kommissionsberet-ningen; jeg går ud fra, at den står for redaktionens regning.
 Hohlenberg: Ja.
 Hækkerup: Jeg vil gerne hæfte mig ved det, der står nederst side 169. Der står: „Skønt rygterne om en forhåndsaftale mellem den danske og den tyske regering, om hvorledes besættelsen skulle forløbe, og om et møde i Rostock, hvor overenskomsten skulle have fået sin endelige form, allerede var dukket op strax efter den 9. april". Det er det


text:
sidste, jeg hæfter mig ved, fordi jeg, da det har denne determinerede form, må opfatte det således, at det er noget, hr. Hohlenberg selv ved. Derfor vil jeg gerne spørge, hvem der umiddelbart efter besættelsen eller senere under besæt-telsen har præsenteret hr. Hohlenberg disse rygter?
 Hohlenberg: Jeg ved det kun fra kommissionens beretning, idet flere af dem, der blev afhørt i kommissionen, har hentydet til rygter, som man havde hørt gennem Christmas Møller eller grev Holstein. Personlig hørte jeg dengang ikke noget, fordi jeg dengang slet ikke var i Danmark; jeg var under hele besættelsen i Norge. Det hentyder kun til ting, som jeg har læst i kommissionens beretning.
 Hækkerup: Så synes jeg nok, det er lidt uforsigtigt at give det denne meget determinerede form, for det ligger meget uklart, hvad grev Holstein egentlig har sagt.
 Hohlenberg: Jeg skriver også kun, at der var dukket rygter op.
 Hækkerup: Ja, men De skriver, at disse rygter var dukket op straks efter den 9. april, og det er det, der interesserer os, for vi har søgt at komme til bunds i, om disse rygter har cirkuleret i visse kredse her i landet straks efter besættelsen, og vi har kun kunnet indkredse en udtalelse af afdøde Holstein, om hvis indhold det iøvrigt er svært at komme til klarhed, og jeg for mit vedkommende tillægger den ikke den fjerneste betydning.
 Hohlenberg: Jeg har det fra kommissionens beretning. Jeg var ikke her i landet.
 Hækkerup: Så vil jeg bede hr. Hohlenberg se på side 172. Midt på siden står der: „Forhøret går videre" — det er et forhør over Hartel — „Hartel har en ugestid efter samtalen med Holstein haft en samtale med Stauning, hvor han meddeler ham disse oplysninger, men uden at nævne Holsteins navn". Hvad ligger der i dette?
 Hohlenberg: Akkurat det samme som før. Der ligger kun et referat af, hvad der står i kommissionens beretning, ikke andet.
 Hækkerup: Det er ikke nogen personlig viden, hr. Hohlenberg har på det punkt?
 Hohlenberg: Det bygger kun på dette. Der kommer et citat umiddelbart efter.
 Hækkerup: Men det siges så stærkt, at jeg fik en fornemmelse af, at hr. Hohlenberg selv havde en viden på dette område.
 Hohlenberg: Ikke spor.
 Hækkerup: Idet det ikke lykkedes Hartel at dokumentere, at han havde sagt noget som helst til Stauning.
 Hohlenberg: Det er muligt.
 Hækkerup: Nej, det er en kendsgerning, idet Hartel umiddelbart efter sin samtale med Stauning lavede et referat, som intet indeholder derom. — Så vil jeg vende mig til side 175; det er ikke noget særligt, det er nærmest lidt privat, jeg gerne vil gøre en bemærkning. Der står 2. stykke: „Han" — det er mig — „mente dermed at have opdaget, at ordet erfuhr, som forekommer i Jacobsens erklæring, kan bruges i to betydninger."
 Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at hvis hr. Hohlenberg havde læst det med lidt mere omhu, ville det være gået op for Dem, at det var ikke mig, der gjorde denne vidunderlige opfindelse. Jeg deler virkelig hr. Hohlenbergs


text:
opfattelse, at „erfuhr" betyder „erfarede"; det var, hvad man har hørt. Opfindelsen er gjort af Jacobsens tyske forsvarer Hoffmann i et fortvivlet forsøg på at redde den sølle SS-general, som havde sagt mere, end han kunne stå ved. Jeg nævner det kun for en ordens skyld. løvrigt vil jeg gerne i anledning af det, som hr. Hohlenberg iøvrigt har skrevet om mig, mere for balancens skyld, have lov at gøre den bemærkning, at der er ikke noget, der er mig mere rystende ligegyldigt end Deres private opfattelse af mig, det skulle da være hr. Galsters opfattelse. — Side 177 skriver De: „Tilbage bliver det spørgsmaal der for os hele tiden har været hovedsagen: om der før den 9. april bestod en aftale eller en overenskomst eller maaske blot en stiltiende forstaaelse." Jeg vil gerne spørge hr. Hohlenberg: Hvad ligger der i dette?
 Hohlenberg: Jeg forstår ikke rigtig spørgsmålet: Hvad der ligger i dette andet, end hvad der står?
 Hækkerup: Så vil jeg sige det lidt klarere. Hvis nu hr. Hohlenberg skulle komme til den opfattelse, at der ikke foreligger nogen aftale eller overenskomst, altså at Rostockmødet ikke har fundet sted, en forhåndsaftale har ikke fundet sted, hvad vil hr. Hohlenberg så støtte den opfattelse på, at der har været en stiltiende forståelse, som kunne danne basis for en landsforræderianklage mod disse folk?
 Hohlenberg: Det vil jeg støtte på mange ting. Det bliver temmelig langt, hvis jeg skal udvikle det.
 Dommeren: Er der noget selvstændigt for Deres vedkommende? Er der noget, som De kan bringe frem i diskussionen som noget, De ved, eller er det kun, hvad De bygger på kommissionens beretning?
 Hohlenberg: Dels kommissionens beretning og dels hvad jeg har hørt fra andre sider, men jeg vil gerne bemærke, hvis jeg får lov at sige et par ord, at så vidt jeg forstod hr. Hækkerup nu, sagde De noget om, om der havde bestået en aftale, d.v.s. om der havde fundet et Rostockmøde sted. Men min opfattelse har hele tiden været den, som jeg har givet udtryk for det i mit tidsskrift, at disse to ting ikke er det samme, at sagen i virkeligheden ikke drejer sig om, om der har fundet et Rostockmøde sted eller ikke, men om der har bestået en aftale mellem den danske og den tyske regering før den 9. april. Hvis det skulle vise sig, at Rostockmødet ikke har fundet sted, er der ikke dermed bevist, at der ikke har været en aftale, men hvis det skulle vise sig, at Rostockmødet har fundet sted, ville der være, om ikke bevis, så i høj grad et indicium for, at der har været en aftale. Derfor mener jeg, det er forkert at koncentrere opmærksomheden om dette Rostockmøde.
 Hækkerup: Jeg forstår tankegangen; jeg har også for mine synders skyld læst, hvad De har skrevet i de sidste årgange af „Øjeblikket". Men det, mit spørgsmål drejer sig om, er dette: Hvis De kommer til den overbevisning, at der ikke har været en sådan aftale, hvad ligger der så i


text:
dette, at De mener, at der har været en stiltiende forståelse?
 Hohlenberg: Jeg forstår ikke rigtig: hvis jeg kommer til den overbevisning?
 Hækkerup: At der ikke har været en forhåndsaftale.
 Hohlenberg: Jeg forstår ikke, hvad der menes med at spørge, hvad jeg mener med det, jeg skrev, da jeg ikke var kommet til den overbevisning. Da jeg skrev, havde jeg, om ikke den overbevisning, at der havde fundet en aftale sted, så at der var stærk mulighed eller sandsynlighed for det.
 Hækkerup: De forbeholder Dem enhver mulighed, idet De her siger: om der bestod en aftale eller en overenskomst eller måske blot en stiltiende forståelse. Altså, selvom De kommer til den overbevisning, at en aftale ikke har fundet sted, vil De have lov til at have den opfattelse, at der har været en stiltiende forståelse, som for Dem kan danne basis for fortsat anklage mod disse folk.
 Hohlenberg: Det, jeg kalder en stiltiende forståelse, kan godt gå ind under begrebet en forhåndsaftale. De udtryk står ikke i modsætningsforhold til hinanden. Det er simpelthen en graduation i tingene: om der er en åbenlys aftale, eller man har forstået hinanden mere eller mindre uden ord. Det er ikke en væsentlig forskel.
 Hækkerup: Det anser jeg for meget subtilt. Så beder jeg hr. Hohlenberg se på tidsskriftets 5. årgang nr. 9. Der er en artikel, formentlig af hr. Hohlenberg: „Af den parlamentariske kommissions papirer. „Tysk komedie." Der står side l, 3. stykke: „Blandt bilagene til kommissionens indberetning til folketinget findes et brev fra politidirektør, senere justitsminister Thune Jacobsen, der, som man husker, selv blev dømt for sin optræden under besættelsen." Er hr. Hohlenberg i stand til at erindre, hvornår, for hvilken domstol og for overtrædelse af hvilke bestemmelser i straffe-lovstillægget Thune Jacobsen er dømt?
 Hohlenberg: Nej.
 Hækkerup: Det er måske derfor, hr. Hohlenberg appellerer til andres hukommelse. Mig bekendt er han ikke dømt.
 Hohlenberg: Så beklager jeg den fejltagelse.
 Hækkerup: Og jeg synes, hr. Hohlenberg burde beklage den skriftligt i et kommen-de nummer.
 Hohlenberg: Ja, det har jeg ikke noget imod. Men i hvert fald blev Thune Jacobsen jo tiltalt.
 Hækkerup: Nej.
 Hohlenberg: Mistænkt. Hvorfor er der ellers i disse dage tale om oprejsning?
 Dommeren: Det er det store spørgsmål. Jeg kan ikke besvare det.
 Hohlenberg: Men hvis det er et forkert udtryk, at han blev dømt for sin optræden, beklager jeg det naturligvis.
 Hækkerup: Han blev ikke dømt; der blev end ikke rejst tiltale mod ham. — Så vil jeg bede hr. Hohlenberg se på „Øjeblikket" 5. årgang nr. 16.
 Hohlenberg: Det nummer har jeg desværre ikke her. (Et eksemplar overrækkes vidnet)
 Hækkerup: Det er kommet den 15. maj. Side 508 under overskriften „Dokumen-tation" står der: „Kommissionen har i flere tilfælde undladt at afhøre vigtige vidner (dr. Rudolf Jacobsen)." Jeg kan ikke forstå, at hr. Hohlenberg kan skrive dette efter i nr. 6 at have givet en indgående fremstilling af vor afhøring af Jacobsen.
 Hohlenberg: Jeg ved, at kommissionen afhørte Jacobsen i Tyskland et sted, men så vidt jeg fik indtryk af


text:
den beretning, havde Jacobsen ikke fået lejlighed til at sige, hvad han ville, og erklærede selv, at han ville komme med en erklæring senere. Er det ikke rigtigt, at der ville udkomme en skriftlig redegørelse?
 Dommeren: Er det ikke bedst at henvise til, hvad der står om det?
 Hækkerup: Vi prøvede virkelig at få Jacobsen til at udtale sig, og han gjorde den samme ynkelige figur som andre af vort klientel ved at sige, at senere skulle der komme yderligere oplysninger.
 Dommeren: Det var meget betinget, hvis det var opportunt, men det ville ikke gå ud over, hvad han havde forklaret.
 Hækkerup: Nej, det blev udtrykkeligt pointeret, at samtlige kendsgerninger var kommet frem. Vi kan vise Dem det sidste, han sagde. Han er virkelig afhørt så meget, som man kan afhøre ham, synes jeg.
 Dommeren: Domstolen rejste ned til Hildesheim.
 Hækkerup: Jeg skal lige læse op, hvad det slutter med: Dr. Hoffmann ønskede efter en kort konference med sin klient på dennes vegne overfor kommissionen at præcisere, at man ikke måtte misforstå den sidste udtalelse fra dr. Jacobsen, idet forholdet er det, at der ingen kendsgerninger er forholdt kommissionen, men at dr. Jacobsen, som det så ofte er tilfældet i disse tider, agter at udgive en bog eller pjece om sine erindringer også vedrørende dette spørgsmål, men at han deri kun ønsker at underbygge de af ham til nærværende sag givne oplysninger." Der kommer ikke mere fra ham. Han er afhørt så meget, han kan afhøres. — Endelig henleder jeg opmærksomheden på side 511 i samme nummer. Der er et referat af en udtalelse fremsat af fhv. undervisningsminister Jørgen Jørgensen om dr. Munchs karakter, og der siger Jørgen Jørgensen: „Efter det kendskab, jeg har til ham" — altså til Munch — „er det aldeles udenfor al fornuft at tænke sig, at den mand kunne foretage en handling overfor det tyske rige, som han ikke orienterede det samlede ministerium om."
 Og så fortsætter hr. Hohlenbergs kommentar: „Da vi nu ved, at Munch senest den 4. april, og sandsynligvis længe før, gennem legationssekretær Schøns rapport vidste, at der forestod et overfald, må han altså enten, hvis Jørgensens vurdering af hans karakter er rigtig, have meddelt sin viden til sine ministerkolleger", Og så lidt senere: „eller han må have beholdt sin viden for sig selv, i hvilket tilfælde hr. Jørgensen afslører sig som en mådelig psykolog." Jeg vil gerne spørge: Hvad er egentlig meningen med dette stykke amatørpsykologi? De ved jo nemlig, hvis De over-hovedet har læst beretningen, at Munch har redegjort for alt overfor sine kolleger.
 Hækkerup: Hvorfor skriver De så det?
 Hohlenberg: Fordi det viser, at Jørgen Jørgensens vurdering af ham er forkert.
 Hækkerup: Gør det det? Han har gjort sine ministerkolleger bekendt med det i ministermødet dagen efter, hvor hele erklæringen blev oplæst in extenso. Dette her kan kun tjene eet eneste formål. — Så er der kun eet problem tilbage. Har De læst den parlamentariske kommissions beretning med bilag og stenografiske referater?
 Hohlenberg: En stor del af det, ikke


text:
alt.
 Hækkerup: De har læst det, som vedrører Rostockmødet, beretning III?
 Hohlenberg: Det har jeg læst, den, som jeg anmeldte i nr. 6.
 Hækkerup: Men når De nu har læst det, og når De selv om Guldbergs forklaringer skriver i Deres anmeldelse af denne beretning, at hans forklaring opløste sig i vrøvl eller intet, så spørger jeg Dem, hr. Hohlenberg: Hvad har De gjort for at sikre Dem, at det, Galster nu har skrevet i Deres tidsskrift, ikke opløser sig i vrøvl eller intet?
 Hohlenberg: Det kan jeg ikke sige noget om, før det er blevet prøvet.
 Hækkerup: Før det er blevet prøvet? Men De stod som ansvarlig redaktør. Har De slet ikke foretaget Dem noget, før De lader ham grifle alt det dér?
 Hohlenberg: I hvilken retning?
 Hækkerup: Jeg mener, De står som ansvarlig redaktør af dette tidsskrift, og Galster rykker frem med en voldsom anklage mod alt og alle for lands- og højforræderi. Optrykker De det uden at foretage nogen som helst undersøgelse af, om han har det fjerneste grundlag?
 Hohlenberg: Jeg skal sige Dem, hvorfor, jeg har gjort det. Jeg har gjort det, fordi jeg fandt det ganske nødvendigt, at man kom til bunds i den sag, at den blev grundigt oplyst. Jeg ved ikke, om jeg kan komme ind på alt det, der har bragt mig til det, men situationen var den nu engang i vinter efter at den parlamentariske kommissions beretning var udkommet, at da forekom det mig, at denne beretning var mangelfuld på mange punkter, og at der endnu var højst tvivlsomme sager tilbage, f. eks. det, at der endnu står to vidner, der erklærer som øjenvidner at have set dr. Munch i Rostock, og så vidt jeg kan skønne efter beretningen, er det ikke afkræftet, nemlig pastor Schmidt og dr. Jacobsen. Derfor fandt jeg det ganske nødvendigt og i højeste grad ønskeligt, at hele denne sag, ikke bare Rostock, men alt, hvad der var foregået omkring og efter 9. april, blev undersøgt til bunds. Så havde jeg set, at et halvt år før, d.v.s. i maj måned i fjor, havde der i tidsskriftet „Atterdag", som jeg til det øjeblik ikke kendte, men som jeg fik tilsendt, hvor Jon Galster var redaktør på det tidspunkt, stået en lille artikel — ja, helt lille var den ikke — som mundede ud i en forræderianklage mod Scavenius, Alsing Andersen og Buhl. På det tidspunkt, hvor vi nu er, jeg mener omkring ved juletid, var der altså gået over et halvt år, uden at denne anklage på nogen måde havde foranlediget nogen reaktion, uden at nogen af dem, der var anklaget, havde gjort det mindste for at rense sig eller for at imødegå det på nogen måde. Jeg ventede, da jeg så denne anklage første gang i „Atterdag", at det ville resultere i et injuriesøgsmål mod Galster, jeg var temmelig sikker på det, men der gik et halvt år, og der skete ikke noget. Så kom den parlamentariske kommissions beretning og forskellige andre ting, der gjorde, at


text:
jeg fandt det nødvendigt at komme dybere til bunds i de sager end hidtil. Så kom jeg i forbindelse med adjunkt Galster, som jeg før det tidspunkt slet ikke kendte; jeg kom i forbindelse med ham, og jeg sagde til ham: ja, jeg har læst Deres anklage, jeg kan ikke dømme om berettigelsen, men jeg synes, den er overordentlig betydningsfuld, og jeg vil gøre, hvad jeg kan, for at den virkelig bliver besvaret, virkelig får en følge.
 Når en mand vover et sådant skridt, som han havde gjort dér, så synes jeg ikke, det skal løbe fuldstændig ud i sandet. Så må han tage ansvaret; enten må det afgøres til den ene eller til den anden side. Det var ikke sket. For at bidrage til, at det kunne ske, tilbød jeg Galster — eller han tilbød mig, men vi kom overens om, at han skulle skrive en artikel i mit tidsskrift. Den handlede altså ikke om Rostockaffæren, men den fremkom i nr. 10, 5. årgang, altså nummeret for 15. februar, hvori Galster erklærer, at han har selv erfaret, at der blev foretaget telefoncensur på regeringens foran-staltning, specielt af kongehusets samtaler, alle blev aflyttet, og referaterne blev sendt til tyskerne. Det indeholder den.
 Dommeren: Det har han da ikke erfaring for. Der er en dame, der har sagt det til ham.
 Hohlenberg: Han har selv erfaret det; han var ansat i telefoncensuren, og den, der instruerede ham, har sagt det til ham.
 Hækkerup: Det kan jeg forstå at De offentliggør, for der mener Galster at vide, hvad han taler om, men når han kommer med så voldsomme anklager i dette skrift, med alle de historier om dette samarbejdsudvalg, alle disse historier på linie med Guld-bergs, så undersøger De ikke, om det er noget værd?
 Hohlenberg: Nej, jeg havde ikke mulighed for at undersøge det, men jeg tog det, fordi jeg så, at den første anklage mod Alsing Andersen, Scavenius og Buhl ikke havde fremkaldt nogen reaktion.
 Hækkerup: Kunne De ikke tænke Dem nogen anden grund til, at f. eks. Scavenius ikke anlagde injuriesøgsmål, end den, at anklagen var sand? Kunne De ikke tænke Dem den reaktion hos både Scavenius og andre, at folk skal være noget værd, for at man overhovedet gider ulejlige sig med et injuriesøgsmål?
 Hohlenberg: Nej, ikke i dette tilfælde.
 Hækkerup: For Dem har det været tilstrækkeligt, at Galster lagde navn til?
 Hækkerup: All right, jeg har ikke mere at spørge om.
 Hohlenberg: Men jeg vil gerne sige til det sidste, at det forekommer mig, at dette ganske overlegent og fornemt at sige, at den og den mand regner man ikke med, er fuldstændig forkasteligt. Det kan man ikke, når man er offentlig person. En privat person kan gøre det, men ikke en mand som Scavenius eller Alsing Andersen, og følgen vil jo blive — det er ikke en vurdering, men en kendsgerning, at alle mennesker siger: se, de tør ikke. Hvad så end grunden kan være for den enkelte, kan det blive følgen, og det er blevet


text:
følgen, og da jeg hørte fra mange sider, hvad der blev sagt om den ting, tænkte jeg: den sag må på en eller anden måde ikke fremtvinges, for det kan man ikke, men jeg vil gøre, hvad jeg kan, for at denne sag, denne forræderianklage ikke uden videre ignoreres, men fører til noget, helst én injurieproces.
 Hermed sluttede afhøringen.
 Derefter mødte for kommissionsdomstolen påny som vidne
 adjunkt Jon Galster
 Galster: Jeg vil gerne sige, hr. dommer, at jeg vil meget nødig improvisere. Jeg har, når jeg nu har gennemløbet forhørene, set så mange tilfælde af, at almindelige pæne mennesker er blevet — ja, snigløbet er et grimt ord . . .
 Dommeren: Det er et meget grimt ord.
 Galster: Men i hvert tilfælde, pæne mennesker er kommet forfærdelig forkert af sted ved, at de skulle improvisere. Derfor har jeg allerede i tide, da jeg forudså, at Højesteret ville følge retten, her overvejet, hvad jeg ville blive spurgt om, og disse spørgsmål har jeg besvaret skriftligt; det kommer på tryk i morgen i „Slesvigeren", som sandsynligvis vil være her fredag. Derfor vil jeg meget gerne, at man, før man spørger mig, vil se, om jeg ikke har svaret nogenlunde korrekt på det, jeg vil blive spurgt om, i dette. Jeg har været så dum ikke at tage kopi af min artikel med, men i hvert tilfælde kommer det der. Skulle der komme andre spørgsmål til mig, så siger jeg stadig, at det går ikke an, at jeg svarer uden at tænke mig om.
 Dommeren: De vil få al anledning dertil, men vi kan ikke holde forhør, hvor De besvarer spørgsmål, som De tror bliver stillet. De får nogle spørgsmål her, og De kan få al den tid, De vil, til at tænke Dem om, men vi kan ikke begynde at indføre en ny retspleje.
 Galster: Det forstår jeg godt, og jeg kan selvfølgelig heller ikke uden videre foregribe spørgsmålene; jeg kan i højeste grad gætte forkert.
 Hækkerup: Det tror jeg også De gør.
 Galster: Det, jeg ville sige, er, at hvis man vil spørge mig om noget, vil jeg gerne have lov til senere at besvare spørgsmålene, f. eks. en uge efter.
 Dommeren: Nej, vi kan ikke indføre en ny retspleje. Nu bliver De nødt til at besvare de spørgsmål, der stilles Dem, og nu må vi begynde.
 Galster: Ja, hr. dommer, jeg er ikke færdig.
 Dommeren: Men det er vi andre.
 Hækkerup: Absolut.
 Galster: Det er muligt; jeg har grimme ting at fortælle om Dem.
 Dommeren: Skal vi begynde afhøringen. De møder som vidne og har ifølge loven pligt til at tale sandhed. De har taget tilstrækkeligt af vor tid.
 Galster: Det er muligt, at jeg kommer til at tage tid igen.
 Dommeren: Men det kan De ikke få lov til.
 Galster: Jeg læser i den parlamentariske kommissions beretning III A, at domme-ren taler om hr. Hækkerup som repræsentant for anklagemyndigheden. Det vil sige, at jeg er anklaget, hvis han er repræsentant for anklagemyndigheden.
 Dommeren: Som jeg har sagt, De


text:
er ikke anklaget. De møder som vidne i dag og skal besvare de spørgsmål, der stilles Dem.
 Galster: Det spørgsmål vil jeg muligvis gerne tage op senere. Jeg har spurgt eksperter om det, og de mente, at jeg nærmest var anklaget her, men det hele var noget uklart.
 Hækkerup: Jeg gav Dem sidste gang et eksemplar af det særtryk af tidsskriftet „Øjeblikket" for april 1952, som indeholder kvintessensen af Deres anklage. Har De det med?
 Galster: Nej. (Et eksemplar overrækkes vidnet).
 Hækkerup: I første stykke af Deres artikel står der: „Den sidste parlamentariske Kommissionsberetning er et ejendommeligt Aktstykke",
 Galster: Ja, synes De ikke?
 Hækkerup: Jeg synes, det er et interessant aktstykke. De næstfølgende linier har ikke så meget interesse, men så står der i slutningen af stykket: „alligevel lader det sig for den kritiske Iagttager gøre at uddrage en klar Fremstilling af, hvad der skete omkring den niende April. Og det er følgende". Mit første spørgsmål er dette: Er det, De i det følgende skriver, fremkommet for Dem alene på grundlag af den parlamen-tariske kommissions beretning?
 Galster: Hr. forhørsleder, jeg har naturligvis mine kilder, men jeg har bragt i erfaring, at hvor meget man end er vidne, er man ikke pligtig at opgive sine kilder. Men skulle retten endelig være interesseret i at vide, hvor man kan få interessante oplysninger ....
 Hækkerup: Det er ikke det, jeg spørger om. Jeg spørger Dem: Når De skriver, som De gør her, bygger så den fremstilling, De giver, alene på Deres kendskab til den parlamentariske kommissions beretning? Ja eller nej. Det er vel ikke så svært.
 Galster: Jeg er altså anklaget; jeg synes, det er et skrapt forhør.
 Dommeren: Nu skal De besvare spørgsmålet. De skaber efterhånden et underligt flor om Dem, som om De ikke vil svare. Vil De besvare det spørgsmål, om De bygger alene på den parlamentariske kommissions betænkning, eller om De har noget selvstændigt at bygge på?
 Galster: Jeg har mine kilder, som jeg ikke agter at opgive her.
 Hækkerup: Må jeg forstå det sådan, at De, ud over hvad De har læst Dem til i den parlamentariske kommissions beretning, har kendskab til dokumenter eller vidneudsagn, som ikke er præsenteret for den parlamentariske kommission?
 Galster: Jeg har kendskab til dokumenter, som er præsenteret, og som den ikke har ønsket at se.
 Hækkerup: Må jeg indskyde den bemærkning: Jeg er klar over, hvad De hentyder til. Men jeg har vist Dem min beskikkelse, som sætter en meget snæver grænse for denne kommissionsdomstols opgave. Den er alene at undersøge problemet om Rostockmødet eller forhåndsaftaler. Vi kan derfor ikke komme ind på Deres lille kæphest med telefonaflytningerne.
 Galster: Det er det heller ikke. Forresten er det også min kæphest, og det burde oplyses engang.
 Hækkerup: Men jeg spørger: Har De dokumenter eller vidneudsagn, som ikke har været kommissionen bekendt?
 Galster: Jeg vil tro, at det engang har været kommissionen bekendt, men det er nogenlunde blevet afvist. Det er ikke mit eget vidneudsagn.
 Hækkerup: Må jeg spørge, hvad det drejer sig om?
 Galster: