text:
del af Forbrugernes Hus, har udarbejdet en dagligvareguide, der formår at komme rundt om stort set samtlige relevante spørgsmål vedrørende dagligvarer. Guiden kan også bruges af butikkerne.
 Detailhandelens Brancher og TDC indgår aftale (18/03/04)
 Detailhandelens Brancher og TDC har indgået en strategisk samarbejdsaftale, som torsdag blev underskrevet af administrerende direktør John Wagner, De Samvirkende Købmænd, og administrerende direktør og koncernchef Henning Dyremose, TDC.
 Dansk Tipstjenestes monopol udfordres (16/03/04)
 En række medier med Berlingske Tidende og Tipsbladet i spidsen har måned efter måned forudset Dansk Tipstjenestes snarlige sammenbrud. Der henvises til ?nye oplysninger?, ?centralt placerede personer?, ?kilder tæt på EU-kommissionen? osv. ? alle med det til fælles, at de er imod særstilling til Dansk Tipstjeneste og for udenlandske bookmaker's indtog i Danmark. Få butikken godkendt til ny uddannelse (11/03/04)
 Den nye uddannelse til ferskvareassistent åbnes officielt mandag den 29. marts kl. 10.00 - 12.00 ved en mini-konference på Foodexpo i Messecenter Herning af undervisningsminister Ulla Tørnæs. Butikker, der ønsker at uddanne ferskvareassistenter skal søge om godkendelse.
 Spændende seminarer på Foodexpo (08/03/04)
 På fødevaremessen Foodexpo i Herning vil der hver dag være mulighed for at deltage i et eller flere spændende korte seminarer, der omhandler fremtidens udfordringer for dagligvarebutikkerne. Foredragsholderne er fra Retail Institute og fra The MAPP Centre på Århus Handelshøjskole.
 Ændring af ferieloven (02/03/04)
 Folketinget vedtog i december 2003 en ændring af ferieloven. Loven er trådt i kraft og indebærer bl.a., at medarbejderen kan kræve den femte ferieuge udbetalt, hvis den ikke holdes.
 Undervisningsminister Ulla Tørnæs besøger Foodexpo (01/03/04)
 Mandag den 29. marts kl. 10 præsenterer undervisningsminister Ulla Tørnæs den nye uddannelse til ferskvareassistent. Det sker på fødevaremessen Foodexpo tæt ved DSK's store stand.
 SuperGros køber Chr. Kjærgaard (26/02/04)
 Chr. Kjærgaard Aktieselskab har udsendt følgende pressemeddelelse:
 "Den skærpede konkurrence på dagligvaremarkedet har medført, at bestyrelsen i Chr. Kjærgaard Aktieselskab (C.K.) har besluttet at sælge samtlige aktiviteter til SuperGros"
 Debatindlæg om lukkeloven (20/01/04)
 Et par aviser har skrevet kritisk om det nye lukkelovsforslag. DSK har derfor skrevet en række indlæg bl.a. foranlediget af Jyllands-Postens lederskribent og Magasins direktør, Henrik Busch's, indlæg i Politiken.
 Debatindlæg til Politiken om lukkeloven (20/01/04)
 Smiley på internettet (15/01/04)
 Kontrolrapporterne for alle f
 Velkommen til DSK's nye hjemmeside (06/01/04)
 Målet er, at hjemmesiden skal være en effektiv informationskanal fra DSK til medlemmer, samarbejdspartnere og offentligheden.


text:
Retskredsreformen 2007
 Tørklædeloven
 W. E. von Eyben: Domstolene og retsudviklingen, 1970, 150 sider, Berlingske Leksikons Forlag. Anmeldt af Helga Pedersen i UfR 1971 B.38-39.
 Red. Peter Garde, Claus Larsen og Bjarne Pedersen: Dommeren i det 20. århundrede, 1. udg., sept. 2000, 804 sider, DJØF. (Udgivet i anledning af Dommerforeningens 100 års jubilæum). Anmeldt af Erling Olsen i UfR 2000 B.489-490 og af Gunnar Aasland i JUR 2001.105-111.
 Ole Hammerslev: Danish Judges in the 20th Century, A Socio-Legal Study, 1. udg., juni 2003, 320 sider, DJØF. Anmeldt af Peter Garde i FM 2003.236-237 og af Jens Peter Christensen i UfR 2004 B.19-20.
 Per Magid, Torben Melchior, Jon Stokholm og Ditlev Tamm: Højesteret 350 år, feb. 2011, 477 sider, Gyldendal.
 Johan Asmussen i UfR 1972 B.133-136: Dommervalg.
 Poul Sørensen i JUR 1976.402-408: Hvorledes kan berammelsestiden ved landsretterne gøres kortere? (Bemærkninger ad retsplejerådets betænkning 773/1976 om retternes kompetence og arbejdsform i borgerlige sager)
 Knud Marstal i JUR 1978.377-378: Om domstolenes arbejdsform.
 O Warring i JUR 1978.379-381: Endnu et dårligt forslag?
 Niels Th. Kjølbye i JUR 1978.395-408: Retsplejens nutid og fremtid.
 Bernhard Gomard og Knud Arildsen i JUR 1978.409-436: Domstolenes opgaver og arbejdsmetode i en hensigtsmæssig procesordning.
 H. Toft-Nielsen i JUR 1979.21-23: Mere om domstolenes arbejdsform.
 N. C. Bitsch i JUR 1979.33-36: Ritualer og retssikkerhed.
 Fritz Videbech i UfR 1978 B.282-285: Retsembedsdragter. Et levn fra fortiden? (Går ind for, at kapperne afskaffes i landsretterne)
 Peter Blume i UfR 1979 B.83-88: Den kollegiale ret, dommerantallet.
 Jørgen Kiesbye Møller i UfR 1979 B.149-156: Retsplejereformer undervejs. Byretternes status - seminar på Rungstedgaard - retshjælp og småsager.
 Henning Broman i FM 1980.23-24: Rationaliseringens velsignelser.
 Ulf Østergaard-Nielsen i FM 1980.75-77: Domstolene som politisk forum. (Anmeldelse af Retfærds temanummer: Domstole og proces)
 Smedegaard Andersen i UfR 1982 B.145-153: Domstolenes restancer.
 Erhardt Brandt Pedersen i FM 1985.124-126: De tomme dommersæder.
 Ulf Østergaard Nielsen i FM 1985.126-128: Domstolene og publikum.
 Knud S. Lund i FM 1985.132-134: Domstolenes betydning i lokalsamfundet.
 Vilhelm Topsøe i FM 1985.134-136: Domstolene som social myndighed.
 H. E. Munk-Petersen i FM 1985.136-139: Domstolene som deltager i den offentlige debat.
 Michael Elmer og Kaspar Linkis i JUR 1986.337-341: Civil retspleje. Aflastning af højesteret m.v. (Om den trinvise revision af domstolssystemet).
 Ole Dybdahl i FM 1988.27-33: Højesteret - en arbejdsplads i Danmark. (Om arbejdet som protokolsekretær)
 Mogens Munch i JUR 1989.43-47: Grænser for domstolenes regelskabende virksomhed i civile sager.
 Herluf Cohn i ADV 1990.266-267: Beskikkelse af højesteretsdommere. (Forslag til ændringer).
 Jens Carl Jørgensen i FM 1990.115 ff.: Strukturændringer ved domstolene - nogle tanker efter årsmødet.
 Otto Bisgaard i FM 1990.138-141: Hvad vil vi egentlig med domstolene?
 Herluf Cohn i UfR 1990 B.390-391: For mange dommere til for få afgørelser. (I artiklen argumenteres der for en nedsættelse af mindsteantallet af dommere i højesteretssager fra fem til tre).
 H. Lind Jensen i FM 1991.36-338: Domstolenes fremtidige struktur.
 Niels Viltoft i FM 1991.69-70: Domstolene - Arbejdsopgaver - Struktur.
 Henning Broman i FM 1991.128-129: Rigsrevisionens bidrag til domstolenes moderniserings- og afbureaukratiseringsprogram: "Tæl clipsene og bogfør de 25-øres frimærker".
 Peter Jürgensen i Lov & Ret nr.

type: other


text:
1/1991 p. 8-11: Justitsminister Hans Engell: Retsvæsenets ressourcer skal anvendes stadig bedre.
 Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 3/1991 p. 14-16: Hvilken slags dommere vil vi have? (Omhandler bl. a. dommere som voldgiftsdommere)
 Peter Jürgensen i Lov & Ret nr. 5/1991 p. 5-8: Domstolene skal ikke være opmænd i den politiske proces. (Interview med Niels Pontoppidan)
 Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 5/1991 p. 9-11: Retsvæsenet og retssikkerheden.
 Fritz Videbech i Lov & Ret nr. 5/1991 p. 12-14: Spanske tilstande i den danske retspleje?
 Poul Rønnov i Lov & Ret nr. 1/1992 p. 37-38: Noget om dommere. (Kritiserer oplysningerne i Folmer Reindels artikel i Lov & Ret nr. 5/1991)
 E. Polack i Lov & Ret nr. 1/1992 p. 38: Advokaterne og dommerstanden (Kommentar til Folmer Reindels artikel i Lov & ret nr. 5/1991)
 Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 3/1992 p. 33: Justitsministeriet og dommerne (Svar til Poul Rønnov)
 Poul Rønnov i Lov & Ret nr. 5/1992 p. 27: Mere om advokat Folmer Reindels troværdighed.
 Kurt Haulrig i Lov & Ret nr. 10/1992 p. 9-11: Domstolene og Justitsministeriet.
 Peter Garde i Lov & Ret nr. 1/1993 p. 4-7: Facit uden mellemregninger (Om konsulentrapport om domstolenes administrative forhold)
 Lars Ryhave i Lov & Ret nr. 1/1993 p. 9-10: Det koster noget at få en god og hurtig service - også hos domstolene.
 Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 10/1993 p. 4: Dommerudvælgelse (Omtaler klage til Menneskerettighedskommissionen, som ikke gav medhold i en klage over, at 3 dommere i Østre Landsret alle havde en fortid som offentlige anklagere).
 Bet. nr. 1299/1995 om en rejsedommerordning.
 Tinne Thomassen i Lov & Ret nr. 5/1995 p. 10-11: Domstolene må have værdigheden som den tredje statsmagt tilbage.
 Henrik Rothe i Lov & Ret nr. 5/1995 p. 17-19: Domstolene for den højere middelklasse - "Larsen" efterlades retsløs.
 Otto Bisgaard i Lov & Ret nr. 8/1995 p. 11-13: Hvor blev sagerne af?
 Christian Vinaa i FM 1996.29-30: Om lægdommere i boligretten.
 Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 25-28: Kraften skal trækkes nedad i systemet.
 Niels Viltoft i Lov & Ret nr. 6/1996 p. 12-14: Nødvendigt, at domstolene kommunikerer med pressen.
 Georg Metz i Lov & Ret nr. 7/1996 p. 5: Bemærkninger til dommer Niels Viltoft.
 Gitte Seeberg i FM 1997.1-3: Nytænkning på domstolsområdet.
 Hans Engberg i FM 1997.56-57: Teknologiens tyranni.
 Henning Bromann i FM 1997.87: Prøv at vende dommen på hovedet.
 Gerd Sinding i FM 1997.174: En fremtidsvision (argumenterer for, at domstolene bør være mere brugervenlige, med internethjemmesider, kaffeautomater, åbning til kl. 18 osv.).
 "H.G. Wells" i FM 1997.183-185: Visioner (om domstolene i fremtiden)
 Karen Dyekjær-Hansen i Lov & ret nr. 2/1997 p. 27-30: Domstolene kan ikke løse deres opgaver.
 Claus Kenneth Lund i Lov & Ret nr. 4/1997.22-23: Riv skrankerne ned og send dommerne på psykologikursus.
 Poul Erik Hjerrild Nielsen i Lov & Ret nr. 4/1997.23-24: Domstolene bør specialiseres.
 Henrik Zahle i Lov & Ret nr. 5/1997 p. 27-28: Domstolene skal ikke (længere) være upolitiske.
 Morten Nørholm i Lov &


text:
Ret nr. 6/1997 p. 5-8: At rive skranker ned skaber symbolsk fornedrelse.
 Anja Olsen i FM 1998.2-5: Fremtidens dommerkontor.
 Henrik Engell Rhod i FM 1998.35-39: Lande, som vi normalt sammenligner os med, f. eks. Sverige. (Omtaler den svenske domstolsstruktur, domstolsuddannelse, lønninger, retsbygninger, sagsantal og teknik)
 Susanne Graffmann Larsen og Helle Larsen i FM 1998.131-133: Seminar i Odense d. 12.03.1998 om "Det udviklende arbejde i staten".
 Jesper Lett i Lov & Ret nr. 1/1998 p. 19-21: Borgernes retssikkerhed over for staten forringes (indeholder en kritik af forslag i bet. nr. 1348/1997 om begrænsning af adgangen til at indbringe skattesager for Højesteret).
 Kurt Haulrig i Festskrift i anledning af grundlovens 150 års jubilæum, udgivet af Advokatsamfundet juni 1999 p. 119-129: "De ustyrlige domstole?"
 Uffe Baller og Niels Lyhne i Lov & Ret nr. 6/1999 p. 8-10: Krav om hurtigere domme ikke opfyldt. ((Mener, at fristen i RPL § 219 for afsigelse af landsretsdomme bør forkortes fra 3 måneder til 6 uger).
 Morten Pihl i Lov & Ret nr. 6/1999 p. 19-23: Domstols-hjemmeside uden ambitioner. (En anmeldelse af www.domstol.dk og af den norske www.domstol.no)
 Bent Carlsen i Lov & Ret nr. 8/1999 p. 15-16: Domstolene som serviceorgan.
 Jon Stokholm i ADV 2000.189-190: Om domstolenes uafhængighed.
 Lars Jacobsen i ADV 2000.265: Sagsbehandlingstider. (Omtale af højesteretsdommen UfR 1960.327 HD, hvor sag om, hvorvidt aftale om køb af grund var indgået, blev afgjort af Højesteret 9 måneder efter de påståede mundtlige aftaler).
 Poul Sørensen i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 5-7: Reform af den civile retspleje.
 Gorm Toftegaard Nielsen og Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 7-10: Byretten som retssystemets grundpille.
 Poul Holm i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 11-13: Flere dommere i byretten.
 Karen Dyekjær-Hansen i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 15-17: Specialisering af domstolene.
 Bo Østergaard i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 18-20: Forberedelsen af sagerne skal styrkes.
 Jørgen B. Jepsen i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 21-23: Dommeren skal være mere aktiv.
 Jes Schiøler i Lov & Ret nr. 1/2000 p. 23-25 Retspleje og teknologi.
 Allan Philip i Lov & Ret nr. 2/2000 p. 14-15: Domstolsreform og voldgift. (Går ind for at voldgiftslovens fuldbyrdelsesregel ikke ophæves).
 Jens Feilberg i Lov & Ret nr. 2/2000 p. 16-17: Sø- og Handelsretten som eksemplarisk specialbyret?
 Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 2/2000 p. 22: Geniale og fremsynede tanker. (Støtter tanken om, at alle sager skal starte i byretterne, som kan suppleres med særligt sagkyndige dommere).
 Hans Christian Poulsen i Lov & Ret nr. 2/2000 p. 23: Janteloven gælder stadig.
 Henrik Thorstholm i Lov & Ret nr. 4/2000 p. 15-17: De civile domstoles struktur.
 Alf Bent Hermann i Lov & Ret nr. 4/2000 p. 17-18: Skattesager ved byretten.
 Erik B. Neergaard i Lov & ret nr. 4/2000 p. 18: Brug sagkyndige dommere (Opfordres til anvendelse af RPL § 18 b)
 Peter Blume i Lov & Ret nr. 5/2000 p. 7-8: Domstolenes digitale underskud.
 Peter Blok og Hugo Wendler Pedersen i Lov & Ret nr. 7/2000 p. 30-34: Forvaltningssager


text:
ved byretten? (Foreslår, at sagerne, herunder skattesager, fortsat skal anlægges ved landsretten i 1. instans, men at der kun kan ankes med tilladelse fra Procesbevillingsnævnet).
 Claes Nilas i Lov & Ret nr. 8/2000 p. 33: Sagsbehandlingstiden ved byretter (Omtaler pilotprojekt, som har til hensigt at nedbringe sagsbehandlingstiden for civile sager ved byretterne).
 Henning Koch i JUR 2001.42-43: Højesterets synlighed i dagens samfund.
 Jon Stokholm i JUR 2001.61-64: Kan Højesteret opfylde erhvervslivets behov for konfliktløsning?
 Helle Lokdam i Lov & Ret nr. 4/2001 p. 4-8: Domstolene som centre for konfliktløsning.
 Bent Carlsen i Lov & Ret nr. 5/2001 p. 27-29: Respekten for domstolene.
 Hans Christian Poulsen i Lov & Ret nr. 6/2001 p. 15-17: Juster retsplejeloven og aflast Højesteret.
 Laurits H. Gregersen i Lov & Ret nr. 6/2001 p. 18-20: Retsreformer og privatiser efter indhold.
 Allan Ohms i Lov & Ret nr. 7/2001 p. 15-16: Mangelfuld undersøgelse af domstolene.
 Poul Søgaard i Lov & Ret nr. 3/2002. p. 10-13: Domstole under forandring.
 Elisabeth Arnold i Lov & Ret nr. 4/2002 p. 35: Symbolpolitik og berøringsangst.
 Karen Dyekjær-Hansen i Lov & Ret nr. 5/2002 p. 22-26: Civilprocessen i det 21. århundrede. (Omhandler seminaret Civil Litigation in the 21st Century i København d. 8-9. juli 2002)
 Henning Broman i FM 2003.39-40: Når bedst practice bli'r til bad practice.
 Anders Munck Jensen i FM 2003.105: Den Synlige Leder
 Bent Carlsen i FM 2003.106-107: Ledelse i Fokus.
 FM 2003.142: Hvem ejer Danmarks Domstole®?
 Claes Nilas i Lov & Ret nr. 1/2003 p. 31: Aktiv processtyring i civile sager. (Om pilotprojekt i Esbjerg, Sønderborg, Århus, Mariager, Roskilde og Næstved)
 Bent Carlsen i Lov & Ret nr. 7/2003 p. 28-29: Domstolene og tidssvarende kommunikation.
 Iben Vikjær Sandholt i Lov & Ret nr. 7/2004 p. 25-28: Danmarks domstoles værdier og den dømmende funktion.
 Torben Melchior i Lov & Ret nr. 8/2004 p. 9-11: Højesteret og fremtiden.
 Pia Møller i ADV nr. 10/2005 p. 10-13: En dommer skifter sæde. (Om Bent Carlsen)
 Pia Møller i ADV nr. 10/2005 p. 20-21: Domstolene vil måle kvaliteten.
 Lars Lindencrone Petersen i ADV nr. 1/2006 p. 32-33: Fremtiden for dommere, politi og retskredse.
 Jakob Lund Poulsen i ADV nr. 2/2006 p. 22-23: Domstolsreformen i praksis.
 Adam Wolf i ADV nr. 4/2006 p. 28-29: Strammere styring hos domstolene.
 Lars Lindencrone Petersen i ADV nr. 5/2006 p. 36-37: Politi- og domstolsreform er vedtaget.
 Sys Rovsing i ADV nr. 9/2006 p. 5: Domstolene i bevægelse.
 Louise Seest i ADV nr. 2/2007 p. 28: Sprogpolitik ind i hverdagen (Om domstolsstyrelsens sprogpolitik)
 Anette Maarbjerg og Birgitte Holmberg Pedersen i ADV nr. 4/2007 p. 26-29: Kvalitetsarbejde ved domstolene (Om kvalitetssikring ved retten i Helsingør)
 Uffe Laursen i ADV nr. 9/2008 p. 20-22: Unge jurister kender ikke domstolene.
 Uffe Laursen i ADV nr. 9/2008 p. 24: Domstolsjuristers karriereforløb skal toptunes.
 Adam Wolf i ADV nr. 10/2007 p. 18-20: Nye karrieremuligheder venter ved domstolene.
 Lene Ejg Jarbøl i ADV nr. 10/2007 p. 22-24: Eksperter: Større forståelse for retssamfund med pressetrænede dommere
 Lene Ejg Jarbøl i ADV nr. 10/2007 p. 26-27: Kender


text:
I den om dommeren, der... (Claus Larsen og Bjarne Pedersen søger anekdoter om dommere)
 Michael Gøtze i ADV nr. 4/2008 p. 8-10: Operation morgenluft i dommerstanden har åndenød (Det er ti år siden, Folketinget besluttede, at rekrutteringen af dommerne skulle være bredere og mere alsidig. En gennemgang af de nye tal viser, at der stort set ikke er sket noget.)
 Jacob Strandgaard Andersen i ADV nr. 4/2008 p. 12-14: Advokater ignorerer praktik-ordning ved landsretterne.
 Lene Pagter Kristensen i ADV nr. 7/2008 p. 26-28: Står det nu også så galt til med dommerrekrutteringen? (Kommentarer til Michael Gøtzes artikel)
 Michael Gøtze i FM 2008.107: Dommerudnævnelser - køn, alder og ansættelse.
 I artiklen belyses udviklingen i dommerrekrutteringen de senere år med hensyn til nyudnævnte dommeres køn, alder og ansættelsesmæssige erfaring. Siden 1998 har målsætningen været en bred og alsidig rekruttering. Det konstateres i forhold til dommeres erhvervsprofil, at der er sket en vis udvikling, men at det traditionelle rekrutteringsmønster i store træk er uændret.
 Ole Dybdahl i ADV nr. 4/2009 p. 38-39: Domstolene åbner sig for pressen (Ny ordning med pressekontaktdommere skal formidle domstolenes virkelighed.)
 Leder i SR-Skat 2009.184-185: Domstolsreformen og skattesagerne
 Rasmus Lindboe i ADV nr. 3/2010 p. 18-19: Mediedommere kommer i fokus (Både advokater og juraprofessor mener, at der er tilfælde, hvor domstolenes nye tiltag med mediedommere er endt som fejlskud. Nu skal mediedommerne evalueres.)
 Nis Nicolaisen i ADV nr. 3/2010 p. 20-21: Undskyldte landsretten da Jønke blev frifundet? (Hells Angels-rockeren Jørn “Jønke” Nielsen blev frifundet i både by- og landsret. Men frifindelserne var knebne. Den pointe traver Østre Landsret i en pressemeddelelse alt for meget rundt i og undskylder nærmest, mener hans forsvarer, Michael Juul Eriksen.)
 Nis Nicolaisen i ADV nr. 3/2010 p. 22-23: Mediedommer gættede på straffens længde (En pressekontaktdommer gættede, at udfaldet i en straffesag ville blive en betinget dom, da han udtalte sig til pressen. Den tiltalte (Arek Onyszko) fik i stedet 30 dages ubetinget fængsel.)
 Bent Carlsen i ADV nr. 4/2010 p. 12-14: Flere skal forstå domstolene. (Det er ingen nem opgave at ændre danske dommeres traditionelle tilbageholdenhed over for pressen. Men tilliden til retssystemet svækkes, hvis ikke befolkningen forstår domstolenes afgørelser)
 Lennart Lynge Andersen i UfR 2011 B.267-269: Dommere og Den Særlige Klageret (- deltagelse i private ankenævn m.v.)
 Rasmus Lindboe i ADV nr. 5/2012 p. 12-17: Haves: Ventetid ved retten. Søges: Samspil mellem dommere og advokater (Reformen af domstolene har ikke givet den positive effekt på ventetiden, som kunderne måske havde kunnet håbe på. Advokater og dommere forsøger nu at samarbejde om, hvordan civile sager bedst og hurtigst føres ved byretterne.)
 Søren Lyager i ADV nr. 6/2012 p. 48: Dommerfølelser i Utøyasagen - en refleksion (Symbolgenstande kan lægges på hylden eller hænges på knagen, men en dommers følelser kan ikke udvaskes på 100 grader i Neutral. Vi er bedst tjent med dommerempati. )
 Søren Jenstrup i ADV nr. 9/2012 p. 5: Spotlight på domstolene (Der er nedsat et udvalg om bedre og mere effektiv sagsbehandling ved domstolene. Desuden er der nedsat et udvalg om


text:
den fremtidige skiftesagsbehandling og et udvalg om arbejdstid og ansættelsesforhold for dommere)
 Pernille Backhausen i ADV nr. 9/2012 p. 14-15: Mere effektiv behandling (Justitsministeriet har nedsat et udvalg om bedre og mere effektiv sagsbehandling af civile sager ved domstolene. Arbejdet skal være afsluttet senest d. 01.09.2013)
 Kristian Dalsgaard i ADV nr. 9/2012 p. 16: Justitsministeriet nedsætter udvalg om skiftesagsbehandlingen
 Hanne Hauerslev i ADV nr. 3/2013 p. 24-25: Den gode tone (Rollen som dommer minder om rollen som den gode vært ved middagsselskabet, mener Elisabet Michelsen, Glostrup. Som dommer arbejder hun for at skabe præcis den kommunikation i retssalen, der giver mulighed for, at sagen kan forliges, og at parterne også kan samarbejde, den dag retssagen er slut.)
 Georg Lett og René Offersen i ET nr. 2/2014 p. 107-117: Sagstilgangen til Højesteret og Sø- og Handelsretten (Artiklen gennemgår ændringerne i retsplejeloven ved lov nr. 84 af 28.01.2014 og slutter med refleksioner om andre forandringer af domstolenes ordning).
 Hanne Hauerslev i ADV nr. 7/2016 p. 20-22: Alle skal kunne mærke, at her er høj faglighed, ordentlighed og kompetence. (Om Helle Bertung, ny præsident for Vestre Landsret)
 Hanne Hauerslev i ADV nr. 2/2017 p. 18-20: Sæt fokus på problemerne. (Om Thomas Rørdam, ny Højesteretspræsident)
 RPL § 47-47 f
 Claes Nilas Lov & Ret nr. 5/2003 p. 23-24: Om nedsættelsen af udvalg om dommernes bibeskæftigelse.
 Sys Rovsing Koch i ADV 2005.177-178: Om dommeres bijob
 Bet. nr. 1465/2005: Betænkning fra udvalget om dommeres bibeskæftigelse.
 · at det fortsat skal være tilladt, at dommere har indtægtsgivende bibeskæftigelse, men at en dommers indtægter ved bibeskæftigelse fremover ikke må overstige 50 % af lønnen i hovedstillingen, og at ingen dommers biindtægter herudover må overstige 50 % af en højesteretsdommers løn i hovedstillingen,
 · at der gøres undtagelse fra indtægtsloftet for biindtægter ved forfattervirksomhed og hverv i særlige domstole,
 · at indtægtsloftet opgøres i 3-årige perioder, dvs. at en dommer i en periode på 3 år i gennemsnit ikke må oppebære biindtægter, der overstiger 50 % af lønnen,
 · at udpegning af dommere til offentlig og privat tvistløsning udenfor domstolene fremover skal foretages af den pågældende dommeres retspræsident eller af en anden dommer, som en retspræsident har bemyndiget hertil,
 · at dommere fra Højesteret og landsretterne samt præsidenten og vicepræsidenterne for og Sø- og handelsretten fremover kun må udpeges til hverv som medlem af et offentligt eller privat råd og nævn, hvis det er bestemt ved lov eller godkendt af Bibeskæftigelsesnævnet, at hvervet skal varetages af en sådan dommer,
 · at dommere fortsat skal kunne varetage de typer bibeskæftigelse, som i dag varetages af dommere,
 · at den gældende godkendelses- og indberetningsordning i det væsentlige skal opretholdes.
 · at behandle anmodninger om tilladelse til fast bibeskæftigelse mv.,
 · at træffe afgørelse i evt. sager om dommeres overskridelse af indtægtsloftet,
 · at træffe afgørelse om anvendelse af dommere fra de overordnede retter i råd og nævn, hvor dette ikke er bestemt ved lov,
 · at offentliggøre en årlig oversigt over dommernes indberetninger om indtægtsgivende bibeskæftigelse samt en årlig redegørelse for


text:
sin virksomhed.
 · at indtægtsloftet ; ud over de nævnte undtagelser for forfattervirksomhed og hverv i de særlige domstole ; heller ikke skal omfatte indtægter ved hverv i faglige voldgifter, de arbejdsretlige nævn samt hverv som forligsmand og mæglingsmænd.
 · at det fremover kun skal være byretsdommere, der skal kunne varetage hverv i offentlige og private råd og nævn,
 · at der ; når bortses fra indtægter ved forfattervirksomhed - ikke skal gælde undtagelser fra indtægtsloftet.
 Per Fiig i JUR 2007.101-106: Nye regler om dommers bibeskæftigelse.
 Nina Palesa Bonde (red.), Rikke Plesner Skovby (red.) & Dennis Pagh Asanovski (red.): Jubilæumsskrift for Dommerfuldmægtigforeningen, 1. udg. 2014, DJØF.
 Formandens forord - af Nina Palesa Bonde
 Fra selskabsløvernes paradis til fagpolitisk forening - af Henning Broman
 Dommerfuldmægtigforeningen - Hvor sjovt kan det være? ; af Henrik Barfoed
 DEL II: DE MANGE KASKETTER ; DE MANGE FACETTER
 Erindringer fra min tid som dommerfuldmægtig - af Henrik Agersnap
 Højesteret og dommerfuldmægtigene -af Børge Dahl
 Et rigtigt job? -af Merete Schlüter
 Leder i Danmarks Domstole ; af Lisa Rising
 Faglige og menneskelige udfordringer ; det er lysten, der driver værket - af Marianne Højgaard Pedersen
 Nogle spørgsmål om grundrettigheder i skifteretten - af Lars Lindencrone Petersen
 Afgrænsningen af småsager - af John Larsen
 Det bortførte barn - Oliver - af Annette Kronborg
 Insolvensbedømmelsen efter konkurslovens § 17, når skyldneren har aktiver i udlandet - af Boris Frederiksen, Morten Plannthin & Rasmus Grønved Nielsen
 Om beviskravene i immaterialretlige forbudssager efter forbudsreformen 2013 og Højesterets kendelse i U 2014.196 H, Lundbeck/Actavis - af Erik Werlauff
 Domstolenes mål og værdier - af Charlotte Münter
 Endelig - nye muligheder i danske retssale - af Karina Lorentzen
 Der skal være en konsekvens - af Peter Skaarup
 Strejftog igennem dommerfuldmægtigenes uddannelse i de sidste 75 år - af Birgitte Holmberg Pedersen
 Videndeling, Et øjebliksbillede juni 2014 - med tråde til fortid og fremtid - af Helle Bertung
 Advokaten - domstolenes nærmeste samarbejdspartner - af Søren Jenstrup
 Fra retssalen til folketingssalen - af Jan E. Jørgensen
 Udmåling af straf - Er der tillid mellem lovgiver og domstole? - af Tom Behnke
 FM 1982.23-27 og 34-39: Undersøgelser over dommerfuldmægtiges arbejdsvilkår.
 FM 1982.48-49: Dommerfuldmægtigenes forflyttelser.
 FM 1982.53-54: Om dommerfuldmægtiges uddannelse.
 Anette Hald og Flemming Jørgensen i FM 1983.65-67: Kvalificerer dommerfuldmægtiguddannelsen til dommerstillinger.
 FM 1989.87-95: Dommerfuldmægtigforeningen fylder 50 år. Med bidrag fra Ole Jensen, Ditlev Nielsen, Lars Ryhave, Ulf Østergaard-Nielsen, Bjarne Pedersen, Birgitte Holmberg Pedersen og Henrik Agersnap.
 Otto Bisgaard i FM 1990.42-45: Om uddannelsen af dommerfuldmægtige - en opfordring til nytænkning.
 Helle Larsen i FM 1991.21-22: Dommerfuldmægtigen og den nye teknologi.
 Louise Seest i ADV 2001.54-56: Tid til fordybelse (Om advokatfuldmægtig Jonas Christoffersen og Jan Emer Petersens arbejde som dommerfuldmægtige i Højesteret)
 Alex Nymark og Henning Færmann i FM 2001.49-52: Odensemødet 2001 den 8.-9. marts 2001 på Hindsgavl Slot.
 Keld Roat Pedersen i FM 2002.4: Erfarne retsassessorer. Kursus 21.- 23. november 2001 i Fredericia.
 Susanne Ravn i FM 2002.116-118: I disse tider... (Om arbejdet som Project Koordinator i Hanoi)
 Alex Nymark i FM 2002.147-148: Årsmødet


text:
2002 ... og 3 (Om årsmødet d. 12-13.09.2002 på hotel Munkebjerg)
 Henning Færmann i FM 2003.218: Dommerfuldmægtigforeningens årsmøde 2003.
 Titti Kopp i FM 2008.187: Retssikkerhedsmæssige betænkeligheder ved domstolenes evalueringsmetode og -indhold.
 Bent Carlsen og Bjarne Christensen i FM 2009.4: Vel mødt i landsretterne (Omhandler landsretskonstitutioner)
 Camilla Kæraa i ADV nr. 7/2012 p. 36-38: Få en dommerfuldmægtig i praktik (Om Signe Borregaard Rasmussens besøgsophold
 Olaf Sinding Kjær i UfR 1962 B.117 ff.: Vore grundlovsstridige dommere.
 Claus Rasmussen i FM 1990.54-55: Vore endnu grundlovstridige dommere.
 Eva Staal i FM 1993.96-98: Debatoplæg om konstituerede dommere i byretterne og menneskerettighedskonventionen.
 Henrik Zahle i Lov & Ret nr. 4/1995 p. 11-13: Er brug af konstituerede dommere brud på grundloven?
 Bent Carlsen i ADV 2000.93-94: Konstitutioner af advokater i landsretterne.
 Jon Stokholm i ADV 2000.158: Advokater som konstituerede landsdommere. (Opfordrer flere til at melde sig).
 Claus Søgaard-Christensen i ADV 2000.224-225: Konstitution som landsdommer. (Omtaler egne positive erfaringer fra konstitution i Vestre Landsret i foråret 1998)
 Bo Lauritzen i ADV 2001.14-16: Konstitution af advokater i landsretten.
 Kari Sørensen i ADV 2002.50-51: Konstitueret i landsretten - hvad en advokat kan lære af det?
 Jon Stokholm i ADV 2002.235-236: Om konstitution.
 Bo Vadt Christensen i ADV 2003.162-164: Tre måneder i Bredgade.
 Sophus Bøgeskov Christensen i ADV 2003.164-165: Retsplejelovens § 44 c.
 Stig Boe Krarup i ADV nr. 4/2011 p. 42-44: "Jeg var betænkelig ved at skulle være væk" (Hvilke erfaringer gør en yngre københavner-advokat sig, når han udstationeres som byretsdommer i Kolding? Vi har set på den nye ordning med konstitutioner i byretten)
 Lene Rosenmeyer i ADV nr. 6/2013 p. 10-11: På den anden side (Om advokaters mulighed for konstitution som dommere. Fra 1999-2012 har der været 672 advokater konstitueret i landsretterne)
 Lene Rosenmeyer i ADV nr. 6/2013 p. 12-13: Jeg er blevet en bedre advokat (Om Kolja Staunstrups tre måneders konstitution som landsdommer.)
 Lene Rosenmeier i ADV nr. 6/2013 p. 14-15: Fagligt er det en kæmpefornøjelse (Om Per Walsøe)
 Lene Rosenmeier i ADV nr. 6/2013 p. 16-17: Der er kun hensynet til det rigtige resultat (Om Tine Vuust)
 UfR 1994.536 HKK: Straffedom ophævet, da retsformanden i retten på Frederiksberg var en konstitueret dommer, der samtidigt var fuldmægtig i justitsministeriets 3. kontor, hvorunder bl. a. politi, anklagemyndighed hører, hvilket fandtes uforeneligt med EMRK art. 6, stk. 1. Den gældende konstitutionspraksis kunne ikke generelt anses for grundlovsstridig eller stridende med EMRK art. 6. En generel afklaring burde ske ved lov. Komm. af Henning Koch i JUR 1999.213-227: Dansk forfatningsret i transnational belysning.
 UfR 1995.428 HKK: Straffedom ikke ophævet, selv om sagen var blevet behandlet af konstitueret dommer i Gentofte, som tillige var fuldmægtig i Justitsministeriets lovafdeling.
 UfR 2012.333 VLD: Dommerfuldmægtig, B, afsagde d. 19.01.2011 dom i Retten i Aalborg vedr. en sag mellem A og Justitsministeriet. Da A påstod, at B ikke havde kompetence til at afgøre sagen, idet B's midlertidige beskikkelse som dommer udløb inden dommen blev afgjort, påstod A dommen ophævet og sagen hjemvist til fornyet behandling ved BR. B's konstitutionsperiode udløb d. 31.12.2010. Efter RPL § 44,


text:
stk. 5, 1. pkt., kunne midlertidige dommere efter beskikkelsens ophør færdigbehandle sager, i hvilke mundtlig forhandling var begyndt inden beskikkelsens ophør. Efter bestemmelsens ordlyd og forarbejderne hertil, var der ikke hjemmel for en midlertidig konstitueret dommer til at færdigbehandle og afsige dom i sager behandlet på skriftligt grundlag efter konstitutionsperiodens ophør. VL hjemviste derfor sagen til fornyet behandling ved BR.
 Lov om domstolsstyrelsen, jf. lov nr. 390 af 25.04.2017.
 Kurt Haulrig i Lov & Ret nr. 1/1996 p. 13-15: Domstolsministerium med statsministeren i spidsen.
 Folmer Reindel i Lov & Ret nr. 3/1996 p. 31: Skal statsministeren være overdommer?
 Niels Pontoppidan i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 4-6: Enighed på centrale punkter. (omhandler bet. nr. 1319/1996 - domstolsudvalgets betænkning).
 Kurt Haulrig i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 7-11: Magtadskillelsen bør gennemføres nu.
 Otto Bisgaard i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 11-12: Dommeres bibeskæftigelse bør klart afgrænses.
 Merete Beltoft i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 14-15: Udspil om dommerrekrutering mangler visioner og fleksibilitet.
 Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 22-24: Domstolene direkte under Folketinget.
 Erik Werlauff i Lov & Ret nr. 5/1996 p. 24-25: Fremtidens dommere.
 Steffen Juul i ADV 1998.157-158: En stille revolution.
 Pia Møller i ADV nr. 9/2006 p. 28-30: Nyt forum for samarbejde med domstolene (Samtale med Adam Wolf)
 Sys Rovsing i ADV nr. 4/2008 p. 5: Dommere, advokater ... og tørklæder
 Georg Lett i ADV nr. 8/2008 p. 28-31: Tørklædelov vil være i strid med grundloven.
 Steen Lassen i ADV nr. 1/2009.30-31: Behov for seriøs debat om tørklædelov (Danske Advokaters spørgeskemaundersøgelse vedrørende tørklædeforbud for kvindelige dommere er ikke egnet til en ordentlig diskussion om emnet)
 Frank Jensen i ADV nr. 1/2009.32: Danske Advokater afviser forslag om tørklædeforbud
 René Offersen i ADV nr. 8/2009 p. 24-27.Kamelen gennem nåleøjet (Tørklædeloven er på kant med grundloven, menneskerettighederne og god opførsel. Havner loven ved domstolene, kan vi få en ny Tvind-sag)


text:
Kindred (Unibet) frikendt af Højesteret: Ingen erstatning til ludoman
 Af Team Casinolisten - 30/01 2020
 Måske har du tidligere hørt om denne sag? I december 2018 dømte Vestre Landsret, at spillefirmaet Unibet skulle betale 1,2 millioner i erstatning til en online spiller, der tidligere var ludoman og led af PTSD. I februar 2019 fik Unibet lov til at anke Venstre Landsrets afgørelse i sagen hos Højesteret af Procesbevillingsnævnet. Men nu er dommen blevet ændret af Højesteret, der ikke mener, at Unibet er ansvarlig.
 Se Unibets hjemmeside her
 Unibet er uden ansvar, mener Højesteretten
 Højesteret har valgt at omstøde den tidligere dom, der blev afgivet af Vestre Landsret. Her kunne den tidligere ludoman se frem til en erstatning på hele 1,2 millioner kroner fra Unibet. Men sådan er det ikke længere.
 I dag har Højesteret bedømt, at Unibet ikke har noget erstatningsansvar overfor spilleren. Her blev det afgjort, at Unibet har gjort alt, hvad de kunne samt overholdt Spillelovgivningen til punkt og prikke i forhold til at beskytte deres spillere.
 Højesteret bemærkede især, at Unibet med det samme lukkede mandens spillekonto, da de fandt ud af, at han var ludoman. Det betyder, at Unibet ikke længere skal betale erstatningen til den tidligere ludoman.
 Derfor krævede manden erstatning fra Kindred
 I løbet af 2012 og 2013 spillede den tidligere ludoman for omkring 2 millioner kroner hos Unibet, som han havde fået på grund af en personskadeerstatning. Han krævede herefter, at de skulle erstatte hans tab, da de ikke lukkede hans spillekonto tids nok.
 Manden forklarer, at Unibet burde havde haft en fornemmelse af, at han led af ludomani samt døjede med mentale problemer såsom PTSD. Men Højesteret mente altså ikke, at denne forklaring var god nok til, at han skulle have en erstatning fra Unibet
 Da manden allerede har modtaget en erstatning fra Unibet tilbage i december 2018, vil det altså sige, at den skal han nu tilbagebetale til spillefirmaet.
 Manden blev ved med at få bonusser fra Unibet
 Endnu en grund til, at manden stadig mener, at den nye afgørelse ikke stemmer overens med Højesterets afgørelse, er, at manden blev ved med at få bonusser fra Unibet. Han mener derfor, at de fastholdt ham i en ond cirkel, hvor han blev ved med at spille – også når han prøvede at tage en pause fra det.
 Under retssagen i Højesteret har Unibet dog fremlagt beviser for, hvornår de har tilbudt en bonus til manden, samt hvornår han ikke var aktiv på hans spillekonto.
 I dommen er der herved skrevet, at ud fra Unibets fremlagte beviser, er der ikke noget bevis for, at der har været en sammenhæng mellem de forskellige bonusser samt de tidspunkter, hvor manden ikke var aktiv på sin spillekonto. Dette var endnu en af grundene til, at dommen blev omstødt, så manden ikke længere vil modtage en erstatning fra Unibet.
 Læs også: Free spins gevinster uden omsætningskrav – Nye vilkår i 2020
 Kategorier: - Unibet - Lovgivning - Spillemyndigheden
 Artiklen er udgivet 30/01 2020


text:
Højesteret Sag hjemvist til arbejdsskademyndighederne
 Sag hjemvist til arbejdsskademyndighederne
 Sag 293/2007
 Dom afsagt den 26. august 2010.
 A kom den 16. august 1999 til skade i sit job og var sygemeldt indtil november 1999. Fra arbejdsgiveren modtog A et sæt anmeldelsesblanketter vedrørende arbejdsulykken, som han den 19. oktober 1999 underskrev og sendte tilbage til arbejdsgiveren. A modtog herefter fra arbejdsgiveren – uden kommentar fra denne – skadelidtes eksemplar af anmeldelsen, og A var derfor af den opfattelse, at arbejdsgiveren havde anmeldt arbejdsulykken til forsikringsselskabet. Fra den 21. december 1999 til begyndelsen af marts 2001 var A varetægtsfængslet, de fire første måneder i isolation. Først i marts 2001, efter A var blevet løsladt, blev han klar over, at anmeldelse ikke var sket, hvilket han herefter foranledigede.
 Også for Højesteret var spørgsmålet, om der var ”særlig grund” til at bortse fra fristen på 1 år for anmeldelse af arbejdsskader, jf. § 20 i dagældende arbejdsskadelov. Efter administrativ praksis skal 4 betingelser være opfyldt, for at ”særlig grund” anses at foreligge.
 Højesteret hjemviste sagen til fornyet behandling ved arbejdsskademyndighederne. Højesteret udtalte, at der i den foreliggende situation ikke kunne lægges afgørende vægt på, at A først efter løsladelsen fulgte op på sagen ved henvendelse til arbejdsgiveren, og Højesterets anså A for at have opfyldt betingelsen om ”rimelig grund” til, at anmeldelse ikke var sket rettidigt. Højesteret fandt desuden, at A’s lidelser havde et sådant omfang, at han – hvis de øvrige betingelser herfor var opfyldt – ville have krav på godtgørelse og/eller erstatning. Dermed opfyldte A også en af de andre betingelser. Da Ankestyrelsen imidlertid ikke havde taget stilling til de sidste to betingelser, hjemviste Højesteret sagen til myndighederne.


text:
WELMA's nyhedsbrev nr. 3 - 2016
 Kære nyhedslæser,
 I dette nyhedsbrev bringer vi udover vores selektion af domme en række nyheder om WELMA’s ph.d.er. Læs mere Martine Stagelundt Hvidts publicering af sin ph.d.-afhandling; Danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestillingsretlig belysning, og om Marta Carneiro som fornyligt er blevet udnævnt som rådgiver for den portugisiske minister for borgerrettigheder og ligestilling. Freya Semanda indleverede den 30. september 2016 sin ph.d. afhandling om retlig regulering af forældre-barn relationer uden for det traditionelle kernefamilie format. Forsvaret finder sted den 27. januar 2017, så hold øje med WELMA’s nyhedsbrev, eller hjemmeside for mere information.
 Vi modtager gerne reaktioner på nyhedsbrevet, enten ved kontakt til WELMA’s centerleder Prof. dr. jur. Mette Harlev, de enkelte forfattere, eller redaktionssekretær, Stina Hansen.
 Find kontaktoplysningerne her http://jura.ku.dk/welma/ansatte/
 1. Udgivelse af Martine Stagelund Hvidts ph.d. afhandling: Danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestillingsretlig belysning
 2. Ph.d. Marta Carneiros udnævnelse til rådgiver for portugisisk minister for borgerrettigheder og ligestilling.
 3. Kontroversiel dom fra EU-domstolen i Ajos-sagen af professor, dr. jur. Jens Kristiansen
 4. Ankestyrelsen underkendt i sag om merudgifter til handicap
 5. Britisk Supreme Court: Skotsk lovforslag om en offentlig overvågningsperson til alle børn var i strid med EMRK art. 8.
 6. Seksuel risikoadfærd hos børn
 7. WELMA's publikationer
 1. Danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestillingsretlig belysning - publicering af Martine Stagelund Hvidts ph.d.-afhandling
 Martine Stagelund Hvidt, opnåede ph.d.-graden i oktober 2015 her på fakultetet for sin ph.d.-afhandling om danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestillingsretlig belysning. Afhandlingen er nu udkommet som bog. Bogen indeholder to dele: 1) EU-rettens indflydelse på danske sociale pensioner 2) Dansk rets indflydelse på forskelle i kvinders og mænds pensionsindtjening og opsparing med uligestilling af kvinder som konsekvens.
 I første del af bogen påvises, hvordan det markedsretlige rationale i EU-retten udfordrer de nationale tilknytningskrav, der stilles i forbindelse med optjening af dansk social pension. Den generelle skattefinansiering bliver problematisk. Bogen indeholder omfattende analyser af samspillet mellem dansk national lovgivning og EU-ret med inddragelse af retspraksis særligt vedrørende unionsborgeres ret til danske sociale pensioner.
 I bogens anden del påvises, at mænd og kvinders pensionsrettigheder har udviklet sig i forskellige tempi. Historisk set har mænd og kvinders tilknytning til arbejdsmarkedet været forskellig. Det danske pensionssystem har stadig indlejret en patriarkalsk samfundsstruktur. Dette fører til pensionsmæssige rettighedstab for kvinder, sammenlignet med mænd. Såvel dansk ret som EU-ret inddrages i analyse af retspraksis i vurderingen af overensstemmelse med gældende ligestillingsretlige krav.
 Bogen er udkommet på DJØF’s forlag, se nærmere her
 2. Marta Carneiro udnævnes som rådgiver for portugisisk minister for borgerrettigheder og ligestilling.
 Marta Carneiro som afsluttede sit ph.d.-studium her på fakultetet (WELMA) i 2015 og fik sin ph.d.-grad fra i juni 2015, er tilbage i Portugal efter en periode som underviser ved fakultetet i EU-litigation. Emnet for hendes afhandling var ”Intersectionality in EU” med særlig fokus på ligestilling mellem kvinder og mænd. Afhandlingen er under udgivelse på Hart Publishing. Marta Carneiro er netop tiltrådt en nyoprettet stilling som rådgiver for den portugisiske minister for borgerettigheder og ligestilling. Der


text:
er tale om et prestigefyldt job med særlig fokus på kønsligestilling og internationalisering.
 Udnævnelsen har direkte sammenhæng med Martas meget roste ph.d. afhandling. Med denne udnævnelse kaster Marta Carneiro stor ære over fakultetet og ph.d.-studiet.
 3. Kontroversiel dom fra EU-Domstolen i Ajos-sagen.
 Af professor, dr. jur. Jens Kristiansen
 EU-Domstolen har den 19. april 2016 afsagt dom i den præjudicielle forelæggelse fra Højesteret i Ajos-sagen (C-441/14). Højesterets anliggende var at få EU-Domstolen til at besvare to spørgsmål om den direkte virkning af det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Generaladvokat Bot havde i sit forslag til afgørelse set bort fra spørgsmålene og i stedet opfordret Domstolen til at pålægge Højesteret at fortolke den omtvistede danske lovbestemmelse i overensstemmelse med EU-retten.
 Domstolen fulgte generaladvokatens opfordring, og udtalte i præmis 33, ”at kravet om en overensstemmende fortolkning omfatter forpligtelsen for de nationale domstole til i givet fald at ændre en fast retspraksis, såfremt denne er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med formålene med et direktiv. Ifølge Domstolen kunne Højesteret imidlertid ikke ”med rette antage, at det er umuligt for den at fortolke den omhandlede nationale bestemmelse i overensstemmelse med EU-retten, alene som følge af den omstændighed, at den stedse har fortolket denne bestemmelse i en retning, som ikke er forenelig med denne ret” (præmis 34).
 Domstolen forklarede ikke, hvordan den – ret opsigtsvækkende – pligt til at se bort fra en fast national retspraksis stemmer overens med, at den nationale domstol kun skal anvende de anerkendte fortolkningsmetoder i national ret. Dommen giver heller ikke en forklaring på, hvordan det kan være foreneligt med kompetencedelingen i TEUF artikel 267 om den præjudicielle procedure, at Domstolen giver så håndfaste instruktioner for fortolkningen af national ret.
 I forhold til de spørgsmål, som Højesteret rent faktisk stillede, udtalte Domstolen, at det generelle EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination er til hinder for en national retstilstand svarende til den der følger af funktionærlovens § 2 a, stk. 3. Ifølge Domstolen er beskæftigelsesdirektivet blot det konkrete udtryk for det generelle EU-princip, og der er derfor sammenfald mellem princippets og direktivets anvendelsesområde. I praksis får direktivets forbud mod aldersdiskrimination reelt direkte virkning mellem private, selv om direktivet ikke har en sådan virkning efter TEUF artikel 288.
 Domstolen henviste ikke til en specifik hjemmel i EU-traktatgrundlaget for hverken det generelle princip eller dets direkte virkning. For så vidt angik det generelle princip henviste Domstolen i præmis 22 til, at det ”har sin oprindelse i forskellige internationale konventioner og i medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner”, hvilket leder tankerne i retning af TEU artikel 6, stk. 3. Med hensyn til den direkte virkning henviste Domstolen blot til ”nødvendigheden af at sikre den fulde virkning af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som konkretiseret ved direktiv 2000/78”. Domstolen forklarede ikke, hvordan denne ”nødvendighed” stemmer overens med, at den ”med hensyn til en tvist mellem private stedse har fastslået, at et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private” (præmis 30).
 Domstolen


text:
udtalte tillige, at Højesteret ikke kan støtte sig på retssikkerhedsprincippet med henblik på fortsat at anvende en national lovregel, som er i strid med det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Det ville ifølge Domstolen ”i realiteten svare til at begrænse de tidsmæssige virkninger af den af Domstolen anlagte fortolkning, for så vidt som denne fortolkning herved ikke ville kunne finde anvendelse på hovedsagen” (præmis 39). Højesteret kan derfor ikke afveje den direkte virkning af det generelle ligebehandlingsprincip over for retssikkerhedsprincippet, men skal undlade at anvende bestemmelsen i § 2 a, stk. 3, i det omfang den er uforenelig med Ole Andersen-dommen (C-499/08).
 I dommen tillægger Domstolen retssikkerhedsprincippet – som også er et generelt EU-princip – en væsentligt lavere vægt, end den har gjort i en lang række andre domme. Domstolen har f.eks. fastslået, at retssikkerhedsprincippet og det hermed forbundne princip om beskyttelse af den berettigede forventning kræver, at retsreglerne er klare og præcise, og at deres anvendelse er forudsigelig for borgerne. Dette princip gælder ifølge flere domme med særlig styrke, når der er tale om bestemmelser med retsvirkninger af økonomisk art, jf. f.eks. dom af 9/10 2014 i C492/13 (Traum).
 Højesteret behandler sagen i november 2016, og det er noget af en varm kartoffel, som retten har fået serveret med den kontroversielle EU-dom.
 Læs EU-domstolens afgørelse i Ajos (C-441/14)
 4. Ankestyrelsen underkendt i sag om merudgifter til handicap - fortolkning var for restriktiv (sags nr. BS 5-1969/2015, afsagt: 21.06.2016)
 En svært hjerneskadet mand efter et fald fra 3. etage, fik afslag på at kunne få dækket sine merudgifter ved sin daglige livsudførelse som følge af sit handicap. Ifølge Ankestyrelsen var vedkommende ikke omfattet af personkredsen i servicelovens § 100. Retten til merudgiftsydelsen i servicelovens § 100 er betinget af, at der er iværksat ikke-uvæsentlige hjælpeforanstaltninger, og at handicappet har indgribende betydning i livsførelsen. Ankestyrelsen mente ikke, at disse krav var opfyldt, da han ud fra en helhedsbetragtning stort set var selvhjulpet i hverdagen, og de hjælpeforanstaltninger han fik ikke udgjorde ”ikke-uvæsentlige hjælpeforanstaltninger”. Deltagelsen i ressourceforløbet blev heller ikke anset for en sådan foranstaltning, da det ikke hjalp ham væsentligt i dagligdagen.
 Elmer og advokater, der førte sagen, anfægtede, Ankestyrelsens restriktive fortolkning, der hverken havde støtte i forarbejder, praksis eller vejledning til servicelovens § 100. Det var ikke et krav, at en hjælpeforanstaltning var væsentlig for den daglige tilværelse. Den skulle blot være ”ikke-uvæsentlige”. Tidligere lovændringer havde netop præciseret, at en vurdering i forhold til merudgiftsydelsen skulle bero på en helhedsvurdering af den enkelte situation, og ikke kun antallet af hjælpemidler. Disse lovændringer havde sin baggrund i en for restriktiv ankestyrelsespraksis.
 Byretten underkendte Ankestyrelsen afgørelse. Set ud fra en helhedsvurdering var mandens funktionsevnenedsættelse en indgribende konsekvens for ham i den daglige livsførelse, som gjorde ham afhængig af de ikke-uvæsentlige hjælpeforanstaltninger. Sagsøger var følgelig omfattet af personkredsens § 100 i serviceloven.
 Læs byrettens afgørelse her
 I Skotland bestred en række interesseorganisationer, og tre forældre lovligheden af den skotske regerings plan om at tildele ethvert barn indtil de


text:
fyldte 18 år en “named person” (navngiven person) for at fremme børn og unges velfærd. Reglen om tildelingen af en navngiven person var blevet tilføjet i fjerde del af retsakten ”Children and Young People”, som var et led i regeringens strategi om, at gøre Skotland til det bedste sted i verden for børn at vokse op.
 Det var påtænkt, at rollen som navngiven person skulle være en lærer eller sundhedsperson. Den navngivne persons funktion var, bl.a. at holde øje med barnets eller den unges behov, eller at agere som kontaktperson for forældre eller barnet, som havde brug for information eller rådgivning. Desuden var den navngivne person i en position, hvor de kunne identificere de børn som havde brug for beskyttelse, og forhindre at problemer eskalererede.
 Dommen faldt på proportionalitetsafvejningen. I en individuel sag var der en risiko for, at forældrene følte sig tvunget til at acceptere den navngiven persons service eller rådgivning. Såvel en indirekte som direkte tvang kunne være en krænkelse af retten til familieliv under artikel 8(2). Det var også problematisk, at forældrenes manglende samarbejdsvilje kunne bruges som bevis for en skadende adfærd. Men formålet med at fremme den unge eller barnets velfærd kunne tvivlsomt retfærdiggøre disse forhold.
 Den britiske Supreme Court fandt dog, at lovgivningen anvendte for brede kriterier, hvad angik informationsdelingen. Informationen blev delt mellem et for bredt udvalg af offentlige myndigheder, hvilket kunne føre til indgribende undersøgelser af barnet eller den unge. Det var problematisk, at informationsdelingen ikke stillede krav om samtykke, særligt når der var tale om personlige oplysninger, som var givet i fortrolighed. Hverken forældrene, barnet eller den unge blev gjort opmærksom på, at de fortrolige oplysninger allerede var eller ville blive givet videre. Dette opfyldte ikke et proportionalitetskrav. Tilsidesættelse af tavshedspligten kunne derfor ikke retfærdiggøres.
 Læs den Supreme Courts afgørelse her
 6. Seksuel risikoadfærd hos børn – hvordan skaber vi tryghed?
 Den 6. december ved den årlige høring på Christiansborg i Fællessalen, sætter Børnesagens Fællesråd fokus på seksuel adfærd og risiko hos børn og unge, i og udenfor de digitale medier.
 I takt med den forøget brug af sociale medier har grænserne i forhold til den seksuelle adfærd rykket sig: sexting, seksuel mobning, og hævnporno er alle betegnelser som børn og unge omgiver sig med. Der ses en gråzone tendens, hvor særligt udsatte børn og unge bruger seksuelle ydelser til at klare sig. Dette rejser spørgsmålet om, hvordan vi skaber forståelse og en tryggere tilværelse for børn og unge. Børnesagens Fællesråd opfordrer til vidensdeling og italesættelser på området, så anbefalingerne kan gives videre til de rette beslutningstagere. Høringen vil indeholde oplæg fra fagfolk om, hvordan den seksuelle risikoadfærd kan forstås, bevægegrundlag, og løsningsforslag. Cases og fortællinger om, hvad børn og unge har været udsat for vil blive inddraget. Oplægsholdere vil bl.a. være den norske forsker Anne Grytbakk, politiker Marianne Jelved, og aktivist Emma Holten.
 Se nærmere for tilmelding og deltagergebyr her
 Martine Stagelund Hvidt: Danske sociale pensioner i EU-retlig og ligestililngsretlig belysning, 1. udg. København: Jurist- og Økonomforbundetsforlag, 2016, 329 s.
 Se


text:
afsnit 1 i nyhedsbrevet for nærmere beskrivelse og tilgængelighed af afhandlingen.
 Jens Kristiansen: U.2016B.301; Ajos-dommen og Højesterets dilemma. Tilgængelig her (karnov-login påkrævet)
 Nicole Christiansen: Kontrolforanstaltninger på arbejdspladsen – om GPS overvågning og kontrolaftalen. I: HR Jura Magasinet, Ansættelses- og arbejdsret, 9. Nummer / forår 2016, s. 23-28. Tilgængelig her
 Nicole Christiansen: Rygeforbud på arbejdspladsen. I: Juristen nr. 3, juli 2016, s. 93-105. Tilgængelig her
 Sendt d. 28. november 2016


text:
Hvordan foregår en sag i Højesteret? - Allan Ohms
 Hvordan foregår en sag i Højesteret?
 Skrevet af: Allan Ohms den 26. april 2015 i Advokat, jura & retssikkerhed, Erhverv, produkter & CSR Skriv en kommentar 2,505 visninger 0
 “Hvordan foregår en sag i Højesteret”, er jeg nogle gange blevet spurgt om. Eller: “Er du i Højesteret flere gange om måneden”?
 Døren ind tl Højesteret er høj og bred.
 Højesteret behandler kun ankesager og hovedsageligt alene sager, der har en principiel betydning. Det betyder, at resultatet af en dom fra Højesteret sædvanligvis vil kunne kaste lys over retsstillingen og by- og landsretter skal rette ind efter den linje, der lægges.
 Der behandles maksimalt to sager om dagen – en sag i hver af Højesterets to afdelinger. Der er ca. 1.820 advokater med møderet for Højesteret.
 Møderet for Højesteret fås med attest fra Advokatrådet om, at man har været i virksomhed som advokat med møderet for landsret i 5 år og med en erklæring fra en landsretspræsident om, at man er øvet i procedure via et passende antal retssager, der er gennemført fornuftigt.
 Mange advokater med ret til at give møde for Højesteret vælger at lade være. Måske har de ikke lyst eller de har ikke de sager der skal til. Det er kun et beskedent antal af de mange tusinde retssager, der føres hvert år, som får mulighed for at komme for Højesteret. Så nej, jeg møder ikke i Højesteret flere gange om måneden.
 Den smukke – og imponerende – retssal 1.
 En sag i Højesteret begynder kl 09:00. Dørene låses op og advokaterne får lov til at gå ind.
 Dommerne sidder allerede på deres pladser.
 Appellantens advokat begynder og derefter indstævntes advokat. Der er så svar (replik) og gensvar (duplik). Mundtligt i et frit foredrag med relevant dokumentation.
 Der er pause 10:30 – 10:40 og 12:00-12:30. Og advokaterne kommer ikke daskende 10:41 eller 12:33. Sagen slutter kl 14:00. Præcis. Det er ikke lang tid for to advokater, der skal præsentere en sag, som ofte vil have mange principielle aspekter, men der er ikke noget at gøre. Tidsplanen skal overholdes.
 Advokaterne forlader retssalen senest kl 14:00. Dørene låses. Dommerne bliver på deres pladser og den første dommer rejser sig, stadig iført dommerkåben. Hun eller han fremlægger så sit syn på sagen med forslag til en dom. Indlægget vil normalt vare 1- 1 1/2 time, nogle gange betydeligt længere. Alle dommere rejser sig på skift.
 Når der er enighed om resultatet lægges dommerkåberne og dommerne trækker sig tilbage til arbejdsværelset, hvor der arbejdes på dommen. Det sker ud fra et udkast fra den førstvoterende dommer. Behandlingen er meget grundig og intet overlades til tilfældighederne. Alle ord vendes og intet overflødigt medtages. Når der er enighed om resultatet læses korrektur og der kan fortsat ske tilpasninger. Dom afsiges normalt syv dage efter mødet i Højesteret.
 Domerkåberne hænger her, når dommerne går i skriveværkstedet.
 Dommerne, der hver for sig har endevendt sagen inden mødet, har dykket ned i forarbejder, lovmotiver og andre domme og


text:
som hver for sig er godt inde i sagerne, er hvad jeg vil kalde et meget kompetent publikum for advokaterne.
 Det er derfor ikke uden sommerfugle Advokater møder i Højesteret, der blev etableret helt tilbage i 1661. Der hersker faste traditioner, selvom domstolen også følger med udviklingen.
 Jeg tror alle advokater betragter det som en ære at få lov til at opleve dette at møde i Højesteret, ikke mindst i den smukke gamle retssal 1. Den er voldsom stor og her mærkes historiens vingesus. Her er mange vigtige afgørelser truffet gennem årene og institutionen kalder på respekt. Det samme gælder dommerne, der er blandt de dygtigste jurister i riget – her tillades ingen genveje 😉
 Tagged med:Advokat Retssikkerhed samfund
 Forrige: Musicon – så tegner Roskildes fremtid lys...
 Næste: Er vore folketingspolitikere interesseret i retssikkerhed?


text:
Advokaten 7 Unionsborgerskabet beskytter statsborgerskabet
 Af advokatfuldmægtig Tuğba Öztunç Bache og advokat Rass Holdgaard, begge Kammeradvokaten
 EU har ingen kompetence til at bestemme, hvem der skal være statsborgere i medlemsstaterne og dermed unionsborgere. Men alligevel skal nationale regler om fortabelse af statsborgerskab overholde EU-retten. Det betyder, forklarer Domstolen i en ny dom, at det skal være objektivt begrundet og proportionalt, når medlemsstaterne fratager EU-borgere deres statsborgerskab, hvis de samtidig mister unionsborgerskabet.
 EU’s medlemsstater har altid været særligt på vagt over for indgreb i deres ret til selv at bestemme, hvem der skal være deres statsborgere. Det er ikke så overraskende. Med statsborgerskab definerer en stat sit folk. Ifølge Den Internationale Domstols berømte Nottebohm-dom fra 1955 er statsborgerskabet ”en retlig forbindelse, der bygger på en faktisk social samhørighed og en reel eksistentiel, interesse- og følelsesmæssig tilknytning, og som indebærer gensidige rettigheder og pligter”.
 Unionsborgerskabets natur
 Maastricht-traktaten fra 1992 indførte oven på statsborgerskabet et nyt unionsborgerskab (nu EUF-traktatens artikel 20) . Unionsborgerskabets retlige og politiske betydning var og er fortsat meget omdiskuteret. Også i Danmark var denne nye retlige figur kontroversiel. Da vi – efter to folketingsafstemninger – tiltrådte Maastricht-traktaten, skete det som bekendt med fire forbehold, hvoraf det ene angik netop det nye unionsborgerskab. Af Edinburgh-afgørelsen fremgår om unionsborgerskabet, at det ”ikke på nogen måde træder i stedet for nationalt statsborgerskab. Spørgsmålet om, hvorvidt en person besidder statsborgerskab i en medlemsstat, afgøres udelukkende efter vedkommende medlemsstats egen lovgivning”. Forud for Danmarks tiltrædelse undersøgte Justitsministeriet det nye unionsborgerskabs statsretlige betydning. Af Justitsministeriets redegørelse fremgår, at ”ifølge grundlovens § 44, stk. 1, kan ingen udlænding få indfødsret (statsborgerskab) uden ved lov. Bestemmelsen berøres ikke af traktatens bestemmelser om unionsborgerskab, idet spørgsmålet om, hvorvidt en person har statsborgerskab i en medlemsstat, afgøres efter den pågældende medlemsstats egen lov”.
 EU-Domstolen har de seneste to årtier i en række domme præciseret og udviklet de unionsborgerskabsrettigheder, som blev indført med Maastricht-traktaten. I denne praksis har Domstolen bekræftet det, der fremgår af Edinburgh-afgørelsen og Justitsministeriets notat: Unionsborgerskabet erstatter ikke det nationale statsborgerskab, og Unionen har ikke kompetence til at bestemme, hvilke personer der skal være statsborgere i en medlemsstat. Men, som vi skal se nedenfor, har Domstolen samtidig i nogle skelsættende domme fastslået, at unionsborgerskabsrettighederne skal respekteres, når medlemsstaterne laver regler og træffer afgørelser om fortabelse af statsborgerskab.
 Michelettis italienske statsborgerskab uden betydning
 Allerede før unionsborgerskabet blev indført, blev Domstolen anmodet om at forholde sig til en situation, hvor en medlemsstat ikke tog hensyn til en persons statsborgerskab i en anden medlemsstat. Micheletti havde både italiensk og argentinsk statsborgerskab. Han anmodede Spanien om opholdstilladelse med henblik på at etablere sig som tandlæge. Spansk ret bestemte imidlertid, at når man har dobbelt statsborgerskab, så var det kun statsborgerskabet i det land, man opholdt sig i, som var afgørende. Så da Micheletti opholdt sig i Argentina, kunne han ikke støtte ret på sit italienske statsborgerskab, når han anmodede om opholdstilladelse og ville etablere tandlægepraksis i Spanien. Her måtte EU-retten naturligvis gribe ind: Domstolen fastslog i sin dom fra 1992 (sag


text:
C-369/90), at det er rigtigt, at fastlæggelse af kriterierne for erhvervelse og fortabelse af statsborgerskab efter folkeretten hører under medlemsstaternes kompetence. Men en medlemsstat må ikke begrænse virkningerne af en anden medlemsstats tildeling af statsborgerskab ved at kræve yderligere betingelser for at anerkende dette statsborgerskab som grundlag for at udøve EU-rettigheder. Domstolen fandt af disse grunde, at den spanske regel var i strid med EU’s regler om retten til fri etablering.
 Rottmanns ”Catch-22”
 Umiddelbart efter Micheletti-dommen kom unionsborgerskabet, men det var først 18 år senere – i Rottmann-dommen (sag C-135/08) fra 2010 – at Domstolen fik første anledning til at forklare, hvad de nye unionsborgerskabsrettigheder betyder for medlemsstaternes regler om fortabelse af statsborgerskab. Sagen er noget speciel. Rottmann var oprindeligt østrigsk statsborger. Han var flyttet til Tyskland og havde ansøgt om og fået tildelt statsborgerskab i Tyskland. I den forbindelse mistede han sit østrigske statsborgerskab. Senere viste det sig, at han i forbindelse med statsborgerskabsansøgningen i Tyskland havde undladt at oplyse de tyske myndigheder om en verserende straffesag mod ham i Østrig. Derfor besluttede de tyske myndigheder at fratage ham hans tyske statsborgerskab. Problemet var imidlertid, at det var usikkert, om Rottmann bagefter kunne få sit tidligere østrigske statsborgerskab tilbage, eller om han helt ville miste ethvert statsborgerskab i et EU-land og dermed sit unionsborgerskab.
 En lang række medlemsstater deltog i sagen og afgav indlæg, der understregede, at det er dem, der har enekompetencen til at definere betingelserne for at erhverve og fortabe statsborgerskab. Der blev blandt andet henvist til Edinburgh-afgørelsen, og Tyskland gjorde gældende, at da Rottmann jo var tysk statsborger bosiddende i Tyskland, så var det et rent tysk anliggende uden et grænseoverskridende element. Domstolen slog imidlertid fast, at selv om medlemsstaterne rigtig nok har denne kompetence, så skal de overholde EU-retten, når de udøver den. ”Det er klart”, som Domstolen sagde uden yderligere uddybning, at en situation som Rottmanns – hvor man risikerer at miste alle sine unionsborgerskabsrettigheder, fordi man får fjernet sit tyske statsborgerskab, efter, at man tidligere har mistet sit østrigske – ”efter sin natur og sine konsekvenser er omfattet af EU-retten”. Domstolen fastslog derefter, at det principielt var lovligt at tilbagekalde et statsborgerskab som følge af svig, men at beslutningen om tilbagekaldelse skulle overholde proportionalitetsprincippet. Domstolen gav herefter nogle korte anvisninger på til, hvad medlemsstaterne skulle inddrage i den proportionalitetsvurdering.
 Efter Rottmann-dommen var der navnlig to spørgsmål, som var ubesvarede: For det første var Rottmanns situation speciel, og det var uklart, om unionsborgerskabsrettighederne altid kan påberåbes, når en statsborger i en medlemsstat mister sit unionsborgerskab, eller om det kræver, at statsborgeren har udøvet sin ret til fri bevægelighed. Normalt kan man jo kun påberåbe sig EU-rettens grundrettigheder (fri bevægelighedsrettighederne, unionsborgerskabsrettighederne m.v.), når der ikke er tale om såkaldte rent interne situationer i en medlemsstat. Rottmann havde på den ene side bevæget sig mellem to medlemsstater og risikerede at blive fanget mellem disse to medlemsstaters statsborgerskabsregler. Derfor kunne man sige, at hans situation ikke var et rent internt tysk anliggende. På den anden side kunne


text:
Domstolens bombastiske udtalelser forstås sådan, at hver gang medlemsstaterne tager unionsborgerskabet fra en person, så er situationen ”efter sin natur og sine konsekvenser” omfattet af EU-retten. Det andet uafklarede spørgsmål efter Rottmann var, hvad der præcist ligger i kravet om, at fortabelse af statsborgerskab skal være lovligt og proportionalt. Hvordan skal medlemsstaterne i praksis lave denne proportionalitetsvurdering?
 Disse spørgsmål gav EU-Domstolens Store Afdeling svar på i Tjebbes-dommen, der blev afsagt i marts i år. Men kort inden den dom kom, skulle vores egen Højesteret tage stilling til, om en konkret anvendelse af de danske regler om automatisk fortabelse af statsborgerskab var i strid med EU-retten.
 De danske fortabelsesregler under lup
 Det følger af indfødsretslovens § 8, stk. 1, at hvis man er født i udlandet og aldrig har opholdt sig i Danmark, så mister man som udgangspunkt automatisk (ex lege) sin indfødsret, når man fylder 22 år – medmindre man bliver statsløs. A, der var født i et tredjeland, havde bedt de danske myndigheder om en bekræftelse på, at han ikke automatisk havde mistet sit statsborgerskab. Da han imidlertid ikke kunne dokumentere, at han havde opholdt sig i Danmark, og da han ikke havde ansøgt om en dispensation, inden han fyldte 22 år, meddelte Udlændinge- og Integrationsministeriet ham, at han havde mistet sit danske statsborgerskab. Dermed mistede han også sit unionsborgerskab, og det mente A var i strid med hans unionsborgerskabsrettigheder. A var født og havde boet hele sit liv i et tredjeland og havde ikke gjort brug af nogen fri bevægelighedsrettigheder inden for EU. Derfor var det tvivlsomt, om han overhovedet kunne påberåbe sig sine unionsborgerskabsrettigheder. Højesteret var bekendt med, at Tjebbes-sagen verserede ved EU-Domstolen, og at Domstolen i den dom kunne give svar på netop dette spørgsmål. Højesteret undlod derfor at tage udtrykkelig stilling til, om A’s situation var omfattet af EU-retten. Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte de danske udlændingemyndigheders afgørelse om fortabelse af A’s danske statsborgerskab og bemærkede, at dette resultat ikke var i strid med EU-retten, selv ”hvis den foreliggende situation måtte være omfattet heraf”. Højesteret kunne med andre ord lade det stå åbent, om EU-retten overhovedet fandt anvendelse, fordi Højesteret var overbevist om, at det under alle omstændigheder ikke var uproportionalt, at A mistede sit statsborgerskab og dermed sit unionsborgerskab.
 Tjebbes’ manglende tilknytning
 En måned senere kom så Tjebbes-dommen (sag C-221/17) fra EU-Domstolens Store Afdeling. Sagen angik lovligheden af en nederlandsk regel, hvorefter man som udgangspunkt automatisk fortaber sit nederlandske statsborgerskab, hvis man har statsborgerskab i et tredjeland, og hvis man ikke har haft bopæl i Nederlandene i 10 år. Som indfødsretslovens § 8 er denne regel begrundet i, at man skal have en reel tilknytning til og samhørighed med sit land, hvis man skal forblive statsborger. Sagsøgerne Tjebbes, Koopman, Saleh Abady og Duboux havde både statsborgerskab i et tredjeland (hhv. Canada, Schweiz og Iran) og i Nederlandene. De havde i mere end 10 år opholdt sig uden for Nederlandene og havde indgivet ansøgning om fornyelse af deres nederlandske pas


text:
på ambassaderne i de lande, hvor de opholdt sig. Den nederlandske udenrigsminister afviste deres anmodning og traf afgørelser om, at de havde fortabt deres nederlandske statsborgerskab. Der var ikke mange tegn på, at de fire havde gjort brug af deres fri bevægelighed inden for EU.
 Domstolen gjorde det først klart, at det er uden betydning, om sagsøgerne konkret havde gjort brug af deres fri bevægelighed inden for EU. Uanset hvad er en fortabelse af statsborgerskab, som medfører fortabelse af unionsborgerskab, ”efter sin natur og sine konsekvenser omfattet af EU-retten”. Dernæst fastslog Domstolen, at det er lovligt at have nationale regler om fortabelse af statsborgerskab, der – som de nederlandske – sikrer et solidaritets- og loyalitetsbånd mellem medlemsstaterne og borgerne. Den 10- årsperiode, som de nederlandske regler havde, var principielt egnet til at varetage dette hensyn. Som det tredje siger Domstolen, at når medlemsstaterne fratager statsborgerskabet og dermed unionsborgerskabet, skal de relevante myndigheder og retsinstanser i medlemslandene undersøge, om fortabelsen overholder proportionalitetsprincippet ”for så vidt angår virkningerne heraf for den berørte persons situation og i givet fald for den pågældendes familiemedlemmer”. Det kræver ifølge Domstolen, at fortabelse ex lege af statsborgerskab skal kunne underkastes en individuel prøvelse i medfør af national lovgivning. Domstolen slutter med at minde om, at denne prøvelse af proportionaliteten ikke handler om rent hypotetiske konsekvenser, og at den navnlig omfatter en vurdering af, om EU-charterrettighederne, for eksempel artikel 7 (respekt for privatliv og familieliv) og 24 (børns rettigheder), er overholdt.
 Efter Tjebbes-dommen står det klart, at unionsborgerskabsrettighederne kan påberåbes af enhver, der fortaber et nationalt statsborgerskab, når det samtidig medfører fortabelse af unionsborgerskabet. Det spørgsmål, som Højesteret i februar i år lod stå åbent, er nu afgjort: EU-retten finder altid anvendelse på en sådan situation. Man kan kun fortabe sit statsborgerskab og samtidig sit unionsborgerskab, hvis dette er objektivt begrundet og proportionalt. Det gælder, uanset om man har boet hele sit liv uden for EU og aldrig har udøvet eller påtænker at udøve nogen EU-rettigheder. Har man det, vil det dog nok være mindre indgribende at miste sine unionsborgerskabsrettigheder, og dette kan få betydning for proportionalitetsvurderingen. Efter Tjebbes og Rottmann står det også klart, at Domstolen grundlæggende er lydhør over for medlemsstaternes regler om fortabelse af statsborgerskab, som sikrer reel tilknytning og opretholdelse af samhørigheds- og loyalitetsbånd. Sådanne regler er principielt lovlige, og kravet om proportionalitet handler nok navnlig om at sikre, at medlemsstaterne ikke konkret krænker unionsborgernes grundlæggende EU-rettigheder, som er sikret i charteret.
 Tuğba Öztunç Bache


text:
05 Aug 2014 13:56
 SKM2014.547.BR
 Retten i Holbæk, BS 1-792/2013
 Grundforbedring, kloakledninger, stikledning, købesum
 Sagen drejede sig om, hvorvidt der var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, herunder om skatteyderen var berettiget til yderligere fradrag i grundværdien i henhold til den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17 for udgifter til anlæg af kloakledninger internt på skatteyderens ejendom.
 Derudover omhandlede sagen, hvorvidt skatteyderen var berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 for udgifter til etablering af eksternt vejanlæg, herunder om skatteyderen havde dokumenteret, at have afholdt udgifter hertil.
 For så vidt angår spørgsmålet om yderligere fradrag for anlæg af kloakledninger bemærkede retten, at spørgsmålet alene var, om der er tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte den konkrete vurdering, som Landsskatteretten havde foretaget.
 Retten fandt herefter, at der efter bevisførelsen ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på administrativ praksis, hvorfor retten fandt at ingen af de etablerede ledninger, udover de allerede for Landsskatteretten anerkendte, kunne anses for en del af et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 17 sammenholdt med § 13.
 For så vidt angår spørgsmålet om fradrag for eksternt vejanlæg, fandt retten, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at der i købesummen for grunden var indeholdt udgifter til ekstern vej.
 (Kammeradvokaten v/adv.fm. Asger Hinsch)
 Denne sag, der er anlagt den 9. juli 2013, drejer sig om, hvilket fradrag i grundværdien, sagsøgeren er berettiget til for vurderingsårene 2002-2004 efter vurderingslovens dagældede § 17 for afholdte udgifter til kloakanlæg og stier.
 Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal tilpligtes at anerkende, at sagsøgeren i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til et fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingen i genoptagelsesåret 2002-2004 af ejendomsnummer ...1, beliggende ..., for udgifter til etablering af de på bilag 3 med orange markerede hovedkloakledninger, samt at det er den eksterne vej ...1 markeret i bilag 4, der omtales i betinget skøde pkt. 8, samt at sagsøgeren har afholdt udgifterne til etablering af denne vej, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til foretagelse af den beløbsmæssige opgørelse.
 Sagsøgeren købte pr. 1. april 1981 den omhandlede grund af Kommunen. Grunden er på 4.331 m2, og købesummen var 180.000 kr. I skødet er det bestemt:
 Udenfor købesummen er køberen pligtig til at betale kloakbidrag, ca. 88.000 kr., samt tilslutningsafgifter for vand, el og TV-fællesantenne.
 I købesummen er inkluderet, at sælgeren sørger for fuld byggemodning, herunder anlæg af veje, fortove og gadebelysning.
 Byggeregnskab pr. 31. december 1981 indeholder ikke angivelse af udgifter afholdt til interne veje eller eksterne veje og heller til kloakanlæg.
 Det fremgår af vurderingsmyndighedens afgørelse af 31. januar 2007, at myndigheden godkendte fradrag for udgifter til interne veje med skønsmæssigt 68.100 kr. men nægtede fradrag for bidrag til ekstern vej indeholdt i købesum angiveligt med 70.969 kr. Man godkendte heller ikke fradrag for udgifter til kloakanlæg opgjort til 221.669 kr. men ville højst godkende et fradrag svarende til tilslutningsbidraget.
 Vurderingsankenævnet godkendte i sin afgørelse af 8. september 2011 bl.a. fradrag


text:
for internt vejanlæg med 68.100 kr. og for tilslutningsafgift for kloakanlæg med 84.366 kr. men nægtede godkendelse af fradrag for udgift til eksterne veje, som grundejeren havde opgjort til at udgøre 25 % af købesummen på 180.000 kr.
 Landsskatteretten har den 8. april 2013 afsagt kendelse i sagen. Af kendelsen fremgår bl.a.:
 § 17. Såfremt de fornødne oplysninger foreligger, skal der ved vurderingen med de af § 18 og 21 følgende begrænsninger gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, hvad enten forbedringerne består i kapitalanvendelse eller i ejers arbejde.
 Efter fast praksis kan der gives fradrag for udgifter til anlæg af veje anlagt af kommunen eller sælger, hvis det kan dokumenteres, at udgiften indirekte har været afholdt af klageren, jf. Landsskatterettens afgørelse af 16. marts 2010, offentliggjort i SKM2010.271.LSR.
 Klager anmoder om et samlet fradrag på 117.641 kr. for udgifter til ekstern vej.
 Retten bemærker, at det af det betingede skødes § 8 fremgår, at sælger ville sørge for byggemodning af grunden, herunder anlæg af veje og fortov m.v., men at det ikke fremgår direkte af skødet, hvilke veje, der var tale om.
 Efter rettens opfattelse må ordlyden af skødet forstås således, at det er vejanlæg internt på grund, der refereres til i bestemmelsen. Retten bemærker, at der ved de foregående instanser er godkendt et fradrag for intern vej, hvilken del af ansættelsen ikke er påklaget til Landsskatteretten.
 Videre bemærkes, at der ikke i øvrigt er fremlagt dokumentation for, at udgifter til anlæg af ekstern vej skulle være overvæltet på grundejeren.
 Retten bemærker endvidere, at klagers grund blev erhvervet for en købesum på 180.000 kr., samt at vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for vejanlæg mv. med i alt 68.100 kr. Retten finder det derfor ikke sandsynligt, at der heri er plads til den af klager anførte udgift på 117.641 kr.
 Det er herefter Landsskatterettens opfattelse, at skødet ikke er tilstrækkelig dokumentation for, at udgifterne til de af klagers repræsentant fremhævede veje er indeholdt i købesummen, hvorfor det er rettens opfattelse, at det ikke er godtgjort at udgiften er bekostet af klager.
 Landsskatteretten stadfæster således vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende dette punkt.
 På baggrund af kort over kloakledningsnettet på ejendommen og sagens oplysninger i øvrigt, lægger retten til grund, at en del af kloakanlægget naturligt kan anses for et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 De ledninger, der kan betegnes som et hovedanlæg, er efter rettens opfattelse den ledning, der løber ind på klagers matrikel udefra i nord-syd-retning, mens den øvrige del af ledningsnet må anses for anlagt til brug for det konkrete byggeri, således at udgiften hertil ikke kan anses for at være gået til bekostning af en materiel foranstaltning, der har øget den ubebyggede grunds værdi. Den sidstnævnte del af udgifterne er ikke fradragsberettiget, jf. Vestre Landsrets dom af 6. februar 2012, offentliggjort i SKM2012.112.VLR.
 På baggrund heraf, samt sagens oplysninger i øvrigt, er det rettens opfattelse, at der kan godkendes et fradrag på skønsmæssigt 30.000 kr. for udgifter til etablering af


text:
internt kloakanlæg på klagers grund.
 Landsskatteretten ændrer således vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende dette punkt.
 Der er fremlagt oversigtskort visende kloakledningerne, de eksterne veje, en afsætningsplan for bebyggelse, og en belægningsplan for interne veje. Grunden er bebygget med 6 dobbeltrækkehuse. Nogle rækkehuse på en nabogrund har indkørsel ad den interne vej på sagsøgerens grund.
 Boligselskabets synspunkter
 Boligselskabet har anført, at det, henset til at det af Landskatterettens kendelse af 8. april 2013 fremgår, at der kan meddeles et fradrag for anlæggelse af kloak, kan lægges til grund, at der er enighed om, at betingelsen i § 17 om, at der skal være tale om en værdiforøgende foranstaltning af materiel karakter er opfyldt. Ligesom der er enighed om, at udgifterne til det anlagte kloakanlæg er afholdt af sagsøger. Der er enighed om at anlægget af vejen principielt er en grundforbedring i vurderingslovens § 17 ́s forstand. Uenigheden i sagen vedrører således alene, hvorvidt de yderligere kloakledninger, som Landsskatteretten uanset den gældende praksis på området har nægtet at godkende fradrag for, skal betegnes som et fradragsberettiget hovedanlæg, samt om det er dokumenteret, at der er afholdt udgifter til anlæggelsen af vejen. I alle tilfælde skal sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til foretagelse af den beløbsmæssige opgørelse.
 Af vurderingsvejledningen 2002, som er den for nærværende sag gældende version, fremgår det af afsnit C.3, at:
 I den forbindelse bemærkes det, at det eneste krav, der kan udledes af lovens § 17-18 i relation til selve forbedringen også er, at den pågældende forbedring skal medføre en værdistigning i grundværdien.
 Også udgifter til kloakledning og etablering af vand-, gas-, og elforsyning anses som udgifter, der kan medføre fradrag i grundværdien.
 Som regel gives der kun fradrag for udgifter, der vedrører arbejder uden for grunden. Dog kan visse jordarbejder på grunden berettige til fradrag, såfremt arbejderne øger den almindelige omsætningsværdi af grunden i ubebygget stand
 Reglerne er udarbejdet med traditionelle parcel- og rækkehuskvarterer for øje. Fradragsretten knytter sig til grundværdiforøgende forbedringer udenfor den enkelte parcel, der er bekostet af ejeren. Forbedringer af selve grunden indenfor skellet knytter sig alene til ejendomsværdien, jf. vurderingslovens § 9, jf. § 5, og ikke grundværdien og den deri indeholdte fradragsmulighed, jf. vurderingslovens § 13, jf. § 17-18.
 I praksis har der dog udviklet sig en hovedanlægsbetragtning, som en undtagelse til hovedreglen om, at fradrag gives for forbedringer udenfor grunden. Ifølge hovedanlægsbetragtningen kan der være grundlag for at give fradrag for forbedringer på ejendomme, hvor det vil være naturligt at betragte en del af de på ejendommen værende vej- og forsyningsanlæg som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 Denne praksis blev knæsat ved Østre Landsrets dom SKM2011.790.ØLR. Højesteret har i SKM2013.369.HR haft lejlighed til at gengive sådan praksis for hovedanlægsbetragtningen, som Højesteret anser som havende hjemmel i loven. Kriteriet, at anlægget skal betjene en større del af ejendommen, støtter, at det er grunden i ubebygget stand, der skal lægges til grund for vurderingen, hvorfor det pågældende anlæg skal vurderes uden hensyntagen til det konkrete byggeri. Der skal alene lægges vægt


text:
på om anlægget ses at tjene en større del af ejendommen. Henset til sammenligningsgrundlaget med et traditionelt rækkehuskvarter, må en større del af ejendommen være mere end 1 udstykning, idet et anlæg, der i et traditionelt rækkehuskvarter tjener mere end 1 ejendom ville være et fradragsberettiget eksternt anlæg, jf. vurderingslovens § 17. Sigtet med hovedanlægsbetragtningen er således i relation til fradragsretten at undgå forskelsbehandling af borgere, der har valgt at bosætte sig i en andelsbolig, eller anden lignende boligfællesskab, der afviger fra traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Henset til sammenligningsgrundlaget i form af et almindeligt parcel- eller rækkehuskvarter er det nødvendigt at forestille sig sådanne enkelte grunde, som en storparcel kunne tænkes udstykket i, og hvorvidt vej- eller forsyningsanlægget ville kunne betjene mere end én af sådanne udstykninger.
 På tilsvarende vis går afgrænsningen af hovedanlægsbetragtningen på, hvorvidt det pågældende anlæg kan sidestilles med et anlæg som ville være opført indenfor skellet af en enkelt udstykning og derfor ikke fradragsberettiget, eftersom anlægget i en sådan situation knytter sig til byggeriet på den enkelte udstykning. Den vurdering foretages således udtømmende ved, at ledninger, der betjener mere end én bygning eller bolig, udgør en stikledning, der ikke udgør en del af hovedanlægget, men netop knytter sig til byggeriet og ejendomsværdien, jf. vurderingslovens § 9, jf. § 5, stk. 2. Det bemærkes i den forbindelse, at formuleringen bygninger eller boliger skal forstås således, at det er boligen, der er det centrale vurderingselement, idet en bygning godt kan indeholde flere boliger. I benægtende fald ville det jo ikke have været relevant for Højesteret at nævne bolig separat.
 For at kunne sammenligne en storparcel med et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter er det derfor nødvendigt at forstille sig, hvordan den enkelte storparcel kan udstykkes i mindre parceller. Det er disse mindre enkelt-parceller, der skal danne grundlag for vurderingen i henhold til hovedanlægsbetragtningen. Er anlægget placeret udenfor de enkelte fiktive skel (anlæg på fællesarealer) - og tjener de en større del af grunden. Vurderingen af en større del af ejendommen må henset til sammenligningsgrundlaget støttes på, hvorvidt det pågældende anlæg betjener mere end én af de for grunden fiktive udstykninger, idet et anlæg, der tjener mere end 1 ejendom (enkeltparcel) i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter netop ville være et fradragsberettiget eksternt anlæg, jf. vurderingslovens § 17. Det bemærkes i den forbindelse, at de faktisk opførte bygninger eller boliger er underordnet ved vurderingen af grundværdien og eventuelle fradrag, idet grunden skal vurderes i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 13. Efter udstykningen udgør en sådan bebyggelse et traditionelt rækkehuskvarter. Der gives ikke fradrag for anlæg etableret indenfor de enkelte udstykningsskel, idet sådanne anlæg anses for at knytte sig til bebyggelsen og dermed en del af forskelsværdien, jf. § 5, stk. 2, jf. vurderingslovens § 9.
 Derfor og med udgangspunkt i den praksis for hovedanlægsbetragtningen, som Højesteret har anset som havende hjemmel i lov, gør sagsøger gældende, at afgrænsningen af stikledninger netop er begrundet med, at sådanne efter sin karakter typisk vil være etableret indenfor skel og kun tjener 1 ejendom


text:
- og dermed ikke en større del af ejendommen - hvorfor sådanne anses at knytte sig til bebyggelsen og derfor ikke kan udgøre en del af grundværdien, jf. vurderingslovens § 13, men kun en del af forskelsværdien, jf. vurderingslovens § 5, stk. 2, jf. § 9, hvorfor der heller ikke kan tildeles fradrag for udgifter til sådanne foranstaltninger, jf. vurderingslovens § 17.
 Vurderingen af, hvorvidt et anlæg er knyttet til bebyggelsen relaterer sig derfor til, hvorvidt det er et anlæg, der efter sin karakter typisk er placeret indenfor en traditionel enkeltparcel og derfor kun tjener en enkelt bolig.
 På den baggrund har der i overensstemmelse med hovedreglen, jf. vurderingslovens § 17, udviklet sig en langvarig og entydig praksis, jf. ovenstående, for at tildele ejere af enkeltparceller fradrag for udgifter afholdt til værdiforøgende sædvanlige byggemodnende foranstaltninger udenfor ejerens skel, herunder forsyningsanlæg.
 I relation til fradragsretten efter hovedanlægsbetragtningen for anlæg bekostet og etableret udenfor en fiktiv skeldragning er det dog stadigt relevant at vurdere, hvorvidt det pågældende anlæg efter sin karakter udgør en sædvanlig værdiforøgende byggemodnende foranstaltning, der ligeledes ville berettige en ejer af en enkelt parcel fradrag efter vurderingslovens § 17- 18, hvilket typisk er veje, stier og forsyningsanlæg. Således ses Højesteret i SKM2013.369.HR at nægte fradrag for parkeringsanlæg under henvisning til, at et sådant efter sin karakter ikke udgør sædvanlige byggemodnende foranstaltninger.
 Sagsøger gør gældende, at Højesteret herved fastslår at anlægget, der kan godkendes fradrag for efter hovedanlægsbetragtningen - henset til formålet med denne - ligeledes skal udgøre et anlæg som en ejer af en enkeltparcel ville kunne opnå fradrag for, jf. vurderingslovens § 17. I det konkrete tilfælde kunne parkeringsanlægget fx sidestilles med en carport på en enkeltparcel, der ikke udgør en grundværdiforøgende foranstaltning, hvorfor der altså ikke kunne ydes fradrag efter vurderingslovens § 17 og derfor heller ikke efter hovedanlægsbetragtningen.
 Internt på en enkeltparcel vil anlæg - der vel at mærke ikke berettiger til fradrag - altid være anlagt i forhold til den påtænkte placering af bygningen på grunden. På tilsvarende vis vil eksterne anlæg være anlagt i forhold til placeringen af de enkelte parceludstykninger, uden at dette har betydning for fradragsretten, jf. vurderingslovens § 17, og det bemærkes i den forbindelse, at det jo netop er grunden i ubebygget stand, der er genstand for vurderingen, jf. vurderingslovens § 13.
 Til støtte herfor ses Højesteret heller ikke at gengive et sådant kriterium for vurderingen af, hvorvidt en foranstaltning udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, men altså kun at anlægget skal ses at tjene en større del af grunden, udgør et anlæg, der efter sin karakter udgør en sædvanlig byggemodnende foranstaltning, og i tilfælde af veje og stier at sådanne er adgangsgivende. Et kriterium om, at anlæggenes tilknytning til bebyggelsen skal tillægges betydning ved vurderingen af om et anlæg på en storparcel, der kan sidestilles med et typisk fradragsberettiget eksternt anlæg for en enkeltparcel, er fradragsberettiget, ses derfor heller ikke at have hjemmel i praksis eller loven.
 Til videre støtte for ovenstående gengivelse af lovhjemlet praksis for hovedanlægsbetragtningen kan henvises til


text:
byrettens dom af 4. november 2013, SKM2013.819.BR, hvor Retten skulle tage stilling til, hvorvidt den med gul markerede ledning udgjorde et hovedanlæg. Sagsøgte gjorde, som i denne sag, gældende at de med gul markerede ledninger var så nært knyttet til byggeriet, at de ikke udgjorde en grundværdiforbedring efter hovedanlægsbetragtningen. Sagsøger i sagen gjorde gældende, at ledningen var et fradragsberettiget hovedanlæg ligesom stierne i SKM2011.790.ØLR, hvor Østre Landsret fandt, at den alt overvejende del af det omhandlede stianlæg fremstod som adgangsveje, der naturligt kan betragtes som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, og som i tilfælde af udstykning vil berettige til fradrag. Østre Landsret fandt ikke, at der var grundlag for at undtage enkelte af stierne og fandt således, at samtlige stier på ejendommen var fradragsberettigende. Det bemærkes i øvrigt, at sagsøgte i sagen var enig i, at de med grøn farve markerede ledninger udgjorde fradragsberettigede hovedanlæg. Byretten anerkendte i sagen fradragsret for anlægsudgiften til den med gul markerede ledning med følgende begrundelse:
 Efter praksis, som beskrevet i Højesterets dom refereret i SKM2013.369.HR er det afgørende for, hvorvidt der på en storparcel kan godkendes fradrag for grundforbedringer for en del af et forsyningsanlæg, om den pågældende del af anlægget kan karakteriseres som et hovedanlæg til betjening af en større del af ejendommen, svarende til foranstaltninger uden for de enkelte grunde i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter.
 Kloakledningen markeret med gult på bilaget til dommen betjener husnumrene 9, 11 og 13. Den må således karakteriseres som en hovedledning, der i tilfælde, hvor der var sket udstykning, ville kunne betjene flere ejendomme på tilsvarende vis, som de med grønt markerede ledninger.
 Med udgangspunkt i en fiktiv skeldragning og med henvisning til illustration af kloakledningsnettet, jf. bilagene 7 og 8, på sagsøgers ejendom, er det tydeligt, at de såfremt grunden blev udstykket i mindre ejendomme, ville være anlagt udenfor skeldragningen. De med orange farve markerede ledninger ses tydeligt at tjene en større del af grunden, ligesom de ikke udgør stikledninger, hvorfor der i henhold til det ovenfor anførte ikke kan være tvivl om, at de udgør fradragsberettigede hovedanlæg. Sagsøger gør derfor gældende, at det i relation til disse ville være udtryk for lovstridig forskelsbehandling at tillægge det forhold, at ledningerne følger bygningerne og er nært knyttet til bebyggelse betydning. Det er ikke afgørende for vurderingen af om de anlagte ledninger er fradragsberettigende efter hovedanlægsbetragtningen, idet sådanne anlæg i et traditionelt rækkehuskvarter netop ville berettige til fradrag, jf. SKM2011.790.ØLR og byrettens dom jf. SKM2013.819.BR.
 I relation til anlæggenes værdiforøgende karakter er det åbenlyst, at en køber af en umodnet og ubebygget storparcel udlagt til beboelse skal anlægge forsyningsanlæg mm. med henblik på udnyttelse af grunden, hvorfor enhver køber vil betale mere for en storparcel, hvor sådan byggemodning har fundet sted, idet en sådan køber derved sparer udgifterne til en sådan byggemodning. Der kan derfor heller ikke være tvivl om at kloakanlæggene i nærværende sag har medført en forøgelse af grundværdien i ubebygget stand, som fastsat på baggrund af grundens


text:
værdi i handel og vandel, jf. vurderingslovens § 6, også for så vidt angår de ledninger der endnu ikke er givet fradrag for.
 Til støtte herfor gøres det gældende, at det er fast praksis ved Landsskatteretten, at der godkendes fradrag for udgifter til forsyningsanlæg på storparceller, når forsyningsanlægget kan betragtes som et hovedanlæg, og at sådanne anlæg i henhold til hovedanlægsbetragtningen forudsætningsvist anses for at udgøre en værdiforøgende grundforbedring af en storparcel, jf. vurderingslovens § 17-18.
 Der kan i den forbindelse henvises til Landsskatterettens kendelser af 28. marts 2011 vedrørende ...2, kendelse af 14. oktober 2011 vedrørende ...3, kendelse af 12. juni 2012 vedrørende ...4, og kendelse af 21. marts 2012 vedrørende ...5. Der er i nærværende sag ikke sådanne forskelle i forhold til denne praksis, der kan begrunde at anlæggene, jf. bilag 7 og 8, som hovedanlæg, ikke udgør en værdiforøgende forbedring af storparcellen.
 Ad Hovedkloakledningen
 Det er sagsøgers påstand, at de ledninger, der endnu ikke er givet fradrag for tillige udgør en del af det på grunden anlagte hovedanlæg og derfor er fradragsberettigende.
 Dette er da også i overensstemmelse med SKM2013.819.BR - jf. ovenfor. Hvoraf det af præmissen fremgår, at det på baggrund af Højesterets bemærkninger i SKM2013.369.HR er afgørende for, hvorvidt der er tale om et hovedanlæg, om den pågældende del af anlægget betjener en større del af ejendommen.
 På sagsøgers grund er det tydeligt, at de på bilag 3 markerede ledninger forsyner flere husnumre. Den må således karakteriseres som en hovedledning, der i tilfælde, hvor der var sket udstykning, ville kunne betjene flere ejendomme på tilsvarende vis som de med grønt markerede ledninger. Ingen af ledningerne går ind til de enkelte boliger.
 Der er heller ikke for så vidt angår kloakanlæggene tale om, at de fradragsberettigede ledninger efter deres art adskiller sig fra de resterende ledninger, herunder forekommer udvælgelsen af hvilke ledninger der er udvalgt til at være hovedanlægsledninger og de ledninger sagsøgte finder er stikledninger at være noget vilkårligt.
 Der er ikke hos landskatteretten givet fradrag for ekstern vej, men har anerkendt et fradrag på 68.000 kr. for intern vej. Landskatteretten har således stadfæstet Vurderingsankenævnets afgørelse på dette punkt.
 Det fastholdes, at det i købesummen er inkluderet, at sælger sørger for byggemodning, herunder anlæg af veje, fortove og gadebelysning. Landskatteretten har oplyst, at det alene er den interne vej, der er omfattet af skødets bestemmelse. Dette bestrides, ligesom det bestrides, at det er kommunen, der har anlagt den interne vej. I forbindelse med afsætningen af bebyggelsen blev der iht. bilag 7 planeret bebyggelse op mod en allerede eksisterende offentlig vej. Der var ikke afsat til en vej. Det skal således understreges, at der på tidspunktet for bebyggelsen, og salget, ikke var anlagt intern vej. Den interne vej, har således ikke noget med skødets bestemmelser at gøre. Af bilag 8 fremgår det, at der i forbindelse med byggeriet blev anlagt belægning af intern vej, og stier på grunden. Projekteringen blev foretaget af det rådgivende ingeniørfirma G1. Sagsøger har således dokumenteret, at den eksterne vej blev anlagt


text:
forud for salget af sagsøgers grund, samt at anlæggelse af vej internt på sagsøgers grund først blev foretaget efter overtagelsen af grunden den 1. april 1981. Det bestrides således, at det er kommunen, der har anlagt den interne vej på grunden. Det bestrides ligeledes, at skødets bestemmelser skulle vedrøre intern vej.
 For så vidt angår bekostningen, så er der i praksis ikke noget krav om, at en konkret anlægsudgift skal være afholdt direkte af grundejeren. Det er tilstrækkeligt at udgiften er afholdt indirekte, for eksempel igennem en grundkøbesum. Det volder naturligvis ingen vanskeligheder at vurdere, om en foranstaltning er bekostet af grundejeren når den pågældende grundejer direkte har afholdt udgiften til eksempelvis en entreprenør, og hvor der kan fremlægges en kvittering for grundejerens betaling af det pågældende stykke arbejde. I nærværende sag er det lidt mere vanskeligt, idet udgiften i første omgang har været afholdt af Kommunen.
 Helt overordnet er det sagsøgers opfattelse, at situationen i nærværende sag falder lige ind i kerneområdet for § 17.
 Ved fastlæggelsen af købesummen havde parterne altså kendskab til at en adgangsgivende vej skulle anlægges. Det er derfor åbenlyst, at disse udgifter, har dannet grundlag for beregningen af grundkøbesummen. Sagsøgers påstand bygger således på den helt åbenlyse forudsætning, at sagsøger har bekostet anlæggelsen indirekte som en del af købesummen for grunden. Sagsøger skulle for at opfylde sin del af aftalen betale de i skødet nævnte udgifter til kloakbidrag samt tilslutningsafgifter for vand, el og tv fællesantenne. Kommunen skulle sørge for fuld byggemodning herunder anlæg af vej. Såfremt kommunen ikke havde anlagt vejen, ville kommunen have misligholdt dens del af aftalen, og dermed må det lægges til grund, at sagsøger ville have været berettiget til et nedslag i købesummen. Sagsøger har dermed, for købesummen betalt dels for en grund, dels for anlæggelsen af vejen. Det er således helt åbenbart, at fastsættelsen af grundkøbesummen er påvirket af, hvilke byggemodningsudgifter, der afholdes af henholdsvis sælger og køber. Det er tillige åbenbart, at udgangspunktet for kommunens økonomi er, at der skal være balance og at udgifter afholdt et sted, skal indhentes et andet. Såfremt vejen ikke var anlagt, var der ikke adgang til grunden. Det er da åbenbart, at sagsøger ikke ville have betalt den samme pris for en grund, hvortil der ville påløbe ekstra byggemodningsudgifter. At det i skødet er nedfældet, at Kommunen skulle bekoste anlæggelsen, er alene udtryk for, at sagsøger har garanti på, der ikke vil blive afkrævet sagsøger yderligere i anledning af sælgers byggemodning af grunden end den aftalte købesum. Det er ikke et udtryk for, at Kommunen har anlagt vejen gratis.
 Af betænkning nr. 674 fra 1972 vedrørende "omfang og finansiering af byggemodningsforanstaltninger" fremgår det på side 22 pkt. 36 at:
 Af de modtagne oplysninger fra kommunerne fremgår det for samtlige kommuners vedkommende, at kommunernes udgifter til byggemodninger er indeholdt i salgsprisen. Ved etagebyggeri og andet udlejningsbyggeri foretages den eksterne byggemodning (adgangsveje og kloaker) af kommune og udgifterne indregnes i salgsprisen
 Det fremgår videre af betænkningens side 24 pkt. 39, at
 Ved kommunale


text:
grundsalg til etagebebyggelse og andet udlejningsbyggeri er størstedelen af udgifterne til extern byggemodning - d.v.s. udgifterne til foranstaltninger udenfor den enkelte bebyggelsesområde, herunder først og fremmest udgifter til vejanlæg - indeholdt i kommunernes salgspris
 Dette bekræfter altså, hvad der tydeligt fremgår nemlig at i det omfang kommunen har haft anlægsudgifter i forbindelse med et byggeprojekt fx ved anlæggelse af ledninger eller en vej, ja så overvæltes udgifterne for dette på køber af de udstykkede ejendomme.
 Skatteministeriets synspunkter
 Skatteministeriet har til støtte for den nedlagte påstand om frifindelse overordnet gjort gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 8. april 2013, og sagsøgeren derfor ikke er berettiget til fradrag for udgifter til eksternt vejanlæg samt yderligere fradrag for udgifter til etablering af kloakledninger internt på den i sagen omhandlede grund i henhold til vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18.
 Ad ekstern vej
 Fradrag efter vurderingslovens § 17 er betinget af, at ejeren af ejendommen har bekostet forbedringen, jf. vurderingslovens § 18. Det er sagsøgeren, der ønsker at opnå et fradrag, og det er derfor i henhold til fast retspraksis også sagsøgeren, der skal dokumentere berettigelsen af fradraget. Sagsøgeren må således godtgøre, at det er denne, der har bekostet det eksterne vejanlæg, der er markeret på bilag 4. Sagsøgeren har ikke godtgjort, at dette er tilfældet. Sagsøgeren har ikke fremlagt dokumentation for, at denne har afholdt udgifter til ekstern vej.
 Det betingede skødes pkt. 8 fastslår, at sagsøgeren via købesummen har afholdt omkostningerne til anlæg af veje. Skødets bestemmelse må forstås således, at der henvises til vejanlæg internt på grunden. Det påhviler sagsøgeren at godtgøre, at de i skødets omtalte veje er eksternt vejanlæg, hvilket sagsøgeren ikke har gjort. Det bemærkes endvidere, at sagsøgeren for Landsskatteretten har opgjort udgifterne til det eksterne vejanlæg til kr. 117.641. Såfremt købesummen, der udgjorde kr. 180.000, også skulle indeholde udgifterne til etablering af ekstern vej, ville købesummen for selve grunden være negativ med kr. 5.741, idet udgifterne til interne og eksterne veje samlet ville være kr. 185.741. Det betingede skøde dokumenterer således ikke, at sagsøgeren har bekostet etableringen af det eksterne vejanlæg. Tidspunktet for etableringen af såvel interne som eksterne veje godtgør ikke, at sagsøgeren har afholdt udgifter til ekstern vej.
 Skatteministeriet gør sammenfattende gældende, at de fremlagte bilag hverken hver for sig eller til sammen dokumenterer, at sagsøgeren har bekostet det eksterne vejanlæg markeret på bilag 4. Derfor er sagsøgeren ikke berettiget til fradrag for de påståede udgifter forbundet med det eksterne vejanlæg i medfør af vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18.
 Ad interne kloakledninger
 Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 8. april 2013, og sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til etablering af kloakledninger i henhold i til vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18.
 Højesteret har ved SKM2013.369.HR anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, som Landsskatterettens kendelse af 8. april 2013 også er udtryk for. Der er ikke med SKM2013.369.HR indført nye eller