text:
(bilag 5) med betegnelserne "Arkitekt", "do. konduktør", "Ingeniør" og "do. konduktør", som samlet er afholdt med kr. 685.000.
 Det er fast antaget, at udgifter til anlæg af gade og vej berettiger til fradrag i grundværdien for forbedringer. Det fremgår således af lovens forarbejder, at etablering af gader og veje udgør fradragsberettigende grundforbedringer.
 Det gøres gældende, at vejanlægget er at betragte som hovedanlæg til betjening af flere. Dermed vil der ifølge vurderingsvejledningen være ret til fradrag for den afholdte omkostning. Vejanlægget udgør en forbedring af grundens værdi i ubebygget stand, som giver fradragsret for de afholdte udgifter.
 Der anmodes følgelig om fradrag svarende til de afholdte udgifter til anlæg af vej, som ifølge post 18 i byggeregnskabet (bilag 5) er afholdt med kr. 312.000.
 Parkeringspladser er at betegne som en typisk anlægsudgift helt på linje med selve vejanlægget og har sin naturlige adækvate forbindelse med vejanlægget. Begrebsmæssigt at undtage en byggemodningsforanstaltning, der har karakter af anlægsudgift fra fradrag, er en klar indskrænkende fortolkning af begrebet anlæg, og er tillige i modstrid med lovens formål nemlig at friholde grundforbedringer fra beskatning.
 Idet Landsskatteretten sædvanligvis nægter fradrag for udgiften til anlæg af parkeringspladser, vil klager foreløbig blot anmode om fradrag herfor med kr. 1, således at posten bliver behandlet af Landsskatteretten og dermed vil kunne blive prøvet af domstolene. Landsskatteretten anmodes således udtrykkeligt om at realitetsbehandle fradraget på sædvanlig vis og - som for de øvrige fradrag - meddele klager, om Landsskatteretten savner oplysninger, herunder til skønsudøvelsen.
 Overordnet om forsyningsanlæg
 Det er fast antaget, at udgifter til etablering af forsyningsanlæg er grundforbedrende og dermed omfattet af vurderingsloven § 17, jf. Landsskatterettens kendelser af 26. marts 1986 og SKM2008.143.LSR, hvor Landsskatteretten anså udgifter til etablering af varmeforsyningsanlæg i en parcelhusudstykning for fradragsberettigende. Af nyere praksis kan henvises til Landsskatterettens kendelser vedrørende ...9 (SKM2009.70.LSR), ...10 (afsagt 29. maj 2009 - ikke offentliggjort) og ...8(afsagt 20. januar 2010 ikke offentliggjort), hvoraf de to sidstnævnte er storparceller ligesom klagers.
 Det gøres i overensstemmelse med nævnte praksis gældende, at etablering af forsyningsanlægget på storparcellen har haft til formål som hovedanlæg at betjene flere, og at anlægget derfor har virket værdiforøgende på grunden i ubebygget stand. De afholdte udgifter må følgelig berettige til fradrag i grundværdien for forbedringer.
 Det fremgår af skødets (bilag 3) s. 2, at "Parcellen er købt som råjord, og alle byggemodningsudgifter er derfor sælgerne uvedkommende". Klager har dermed afholdt alle udgifter til byggemodning af ejendommen ud over købesummen.
 Vurderingsankenævnet har indrømmet fradrag for det interne vandforsyningsnet på ejendommen med kr. 20.000. Som det fremgår af ledningskortet (bilag 6), eksisterer på ejendommen et omfattende ledningsnet, som må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning.
 Ledningskortet er bilagt i fuld størrelse, så det er muligt at se de enkelte ledningstyper. Klager er desværre ikke i besiddelse af fakturaer, der belyser den nøjagtige udgift til dette anlæg, men på baggrund af opmålinger på ledningskortet (bilag 7) er udgiften til anlægget (excl. stikledninger) via V&S prisbogen (bilag 8) anslået til kr. 36.984, som der


text:
anmodes om fradrag for.
 Udgiften må anses indeholdt i byggeregnskabets (bilag 5) post "Samlet entreprisesum", som er afholdt med kr. 6.633.700.
 Vurderingsankenævnet har indrømmet fradrag for det interne varmeforsyningsnet på ejendommen med kr. 100.000. Som det fremgår af ledningskortet (bilag 6), eksisterer på ejendommen et omfattende ledningsnet, som må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning. Klager er desværre ikke i besiddelse af fakturaer, der belyser den nøjagtige udgift til dette anlæg, men på baggrund af opmålinger på ledningskortet (bilag 9) er udgiften til anlægget (excl. stikledninger) via V&S prisbogen (bilag 10) anslået til kr. 225.056, som der anmodes om fradrag for.
 Udgiften må anses indeholdt i byggeregnskabets (bilag 5) post "Samlet entreprisesum" , om er afholdt med kr. 6.633.700.
 Da jeg fra forsyningsselskabet for el (G3) har fået oplyst, at det er forsyningsselskabet, som har anlagt forsyningsnettene på ejendommen, og at der for hver enkelt lejlighed er betalt tilslutningsafgift på 7.000 kr. excl. moms, anmodes der om fradrag for el-tilslutningsafgiften.
 Mail fra dags dato fra G3, hvor ovenstående bekræftes samt ledningskort over intern og ekstern elforsyning er vedhæftet til Landsskatterettens orientering.
 Ejendommen ...1 er bebygget med 12 lejligheder, hvoraf der for ejendommen er betalt kr. 84.000 excl. moms (12 x kr. 7.000) eller kr. 111.020 inkl. 22 % moms i tilslutningsafgift.
 I overensstemmelse med Landsskatterettens praksis anmodes der foreløgt om fradrag for 50 % af tilslutningsafgiften, idet klager er bekendt med, at 100 % fradrag ifølge
 Landsskatteretten forudsætter dokumentation for, at tilslutningsafgiften rent faktisk er gået til grundforbedrende foranstaltninger.
 Der anmodes således om fradrag for 50 % af de betalte tilslutningsafgifter med:
 Kr. 55.510 for ...1.
 Stikledninger er at betegne som en typisk anlægsudgift på linje med selve ledningsnettet. Begrebsmæssigt at undtage en byggemodningsforanstaltning, der har karakter af anlægsudgift fra fradrag, er en klar indskrænkende fortolkning af begrebet anlæg, og er tillige i modstrid med lovens formål nemlig at friholde grundforbedringer fra beskatning.
 Idet Landsskatteretten sædvanligvis nægter fradrag for udgiften til anlæg af stikledninger, vil klager foreløbig blot anmode om fradrag herfor med kr. 1, således at posten bliver behandlet af Landsskatteretten og dermed vil kunne blive prøvet af domstolene. Landsskatteretten anmodes således udtrykkeligt om at realitetsbehandle fradraget på sædvanlig vis og - som for de øvrige fradrag - meddele klager, om Landsskatteretten savner oplysninger, herunder til skønsudøvelsen.
 Fællesarealer og grønne områder
 Det er ikke fast antaget, at udgifter til fællesarealer og grønne områder er omfattet af vurderingsloven § 17. Landsskatteretten har således tidligere udtalt, at beplantning m.v. ikke berettiger til fradrag.
 Der gøres imidlertid gældende, at der må differentieres mellem såning og beplantning og det egentlige jordarbejde og terrænregulering. Ved anlæg af græsplæne foretages eventuel dræning, fræsning, fjernelse af trærødder, jordknolde, planering, tromling og efterregulering. Foranstaltninger der - isoleret set - er omfattet af vurderingsloven § 17.
 Det gøres følgelig gældende, at der ved etablering af fællesarealer og grønne områder i forbindelse med ejendommen, er tale om en forbedring af grundes værdi, og at der følgelig er fradrag for kapitalanvendelsen ved betaling af

type: other


text:
den del af udgifterne, der relaterer sig til det egentlige jordarbejde og terrænregulering.
 Idet Landsskatteretten sædvanligvis nægter fradrag for udgiften til anlæg af fællesarealer og grønne områder, har klager ikke fundet anledning til at opgøre udgifterne hertil via V&S prisbogen, men vil foreløbig blot anmode om fradrag herfor med kr. 1, således at posten bliver behandlet af Landsskatteretten og dermed vil kunne blive prøvet af domstolene. Landsskatteretten anmodes således udtrykkeligt om at realitetsbehandle fradraget på sædvanlig vis og - som for de øvrige fradrag meddele klager, om Landsskatteretten savner oplysninger, herunder til belysning af fradragets størrelse eller skønsudøvelsen i øvrigt."
 Som hovedregel gives fradrag for udgifter til anlæg af vej, sti og forsyningsanlæg kun for udgifter, som vedrører anlæg uden for ejendommen. Er ejendommen imidlertid så stor, at det vil være naturligt at betragte en del af det på ejendommen værende anlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for dette anlæg.
 Denne praksis er tiltrådt af Østre Landsret i dom af 14. februar 2011, offentliggjort i SKM2011.790.ØLR og af Vestre Landsret i dom af 6. februar 2012, offentliggjort i SKM2012.112.VLR.
 Det er rettens opfattelse, at hovedanlægsbetragtningen, der er en undtagelse til hovedreglen om, at der kan gives fradrag for forbedringer for udgifter afholdt til anlæg udenfor grunden, bør fortolkes snævert.
 Det fremgår af det fremlagte luftfoto, at der er anlagt en vejbane på klagers grund, samt uden for klagers matrikel.
 Det er rettens opfattelse, at en del af dette vejanlæg kan betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning.
 I forhold til bekostningen af vejanlægget henviser klagers repræsentant til byggeregnskabets post "Interne veje", afholdt med i alt 312.000 kr., hvilket der anmodes om fradrag for.
 Retten bemærker, at vurderingsankenævnet har godkendt et fradrag for vej på skønsmæssigt 190.000 kr., med udgangspunkt i V og S-beregninger, samt henset til områdets størrelse og antallet af boliger.
 Det er rettens opfattelse, at klager ikke har fremlagt tilstrækkelig dokumentation for, at hele den omhandlede udgift på 312.000 kr. er gået til etableringen af et fradragsberettiget hovedanlæg.
 Retten bemærker hertil, at klagers repræsentant ikke har kunnet fremkomme med dokumentation for, hvilken nærmere del af det omhandlede vejanlæg, som repræsentanten mener, er fradragsberettiget.
 På baggrund heraf stadfæster Landsskatteretten vurderingsankenævnets afgørelse.
 Det er med Vestre Landsrets domme af henholdsvis 8. juli 2011 og 6. februar 2012, offentliggjort i henholdsvis SKM2011.496.VLR og SKM2012.112.VLR fastslået, at der ikke er fradragsret for udgifter til anlæg af parkeringspladser på grund af den nære tilknytning til byggeriet.
 Vurderingsankenævnets afgørelse stadfæstes vedrørende dette punkt.
 Landsskatteretten bemærker, at dokumenterede udgifter til anlæggelse af varmeforsyning på en storparcel, der naturligt kan betragtes som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan være fradragsberettigede, såfremt varmeanlægget kan antages at bevirke en værdistigning af grundværdien i ubebygget stand, jf. de dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18.
 Det fremgår af det fremlagte ledningskort, at der er anlagt et varmeforsyningsnet på klagers grund.


text:
Det er rettens opfattelse, at en del af det anlagte varmenet kan betegnes som et hovedanlæg, som gør klagers grund mere værd i ubebygget stand. Det er endvidere rettens opfattelse, at de ledninger, som løber ude fra matrikelgrænsen og et stykke ind på klagers grund udgør dette hovedanlæg.
 De resterende ledninger på klagers grund er derimod at betegne som stikledninger, som antages at være en del af byggeomkostningerne. Det er Landsskatterettens faste praksis, at der ikke imødekommes et fradrag for udgifter til stikledninger, hvorfor denne del af anlægget ikke er fradragsberettiget.
 For så vidt angår bekostningen af ledningsnettet henviser klager til byggeregnskabets post "samlet entreprisesum", afholdt med i alt 6.633.700 kr. Der er således ikke nogen selvstændig post i byggeregnskabet som vedrører den interne varmeforsyning.
 Efter en vurdering af de fremlagte oplysninger er det herefter Landsskatterettens opfattelse, at klageren ikke har fremlagt tilstrækkelig og tydelig dokumentation for, at hele den påståede udgift til varmeforsyningen vedrører anlæg af fradragsberettigede hovedforsyningsledninger.
 Efter rettens skøn kan udgifterne til anlæggelsen af hovedanlægget ikke anses for at overstige det af vurderingsankenævnet allerede indrømmede fradrag på 100.000 kr. Retten har i den forbindelse bl.a. lagt vægt på størrelsen af hovedanlægget.
 Retten stadfæster derfor det af vurderingsankenævnet godkendte fradrag.
 Vandforsyningen
 Landsskatteretten bemærker, at også udgifter til tilslutning til vandforsyning er fradragsberettiget jf. dagældende vurderingslovs §§ 17 og 18, i det omfang udgifterne indebærer en forbedring af grunden i ubebygget stand.
 Det fremgår af det fremlagte ledningskort, at der er anlagt vandforsyningsledninger på klagers grund.
 Det er rettens opfattelse, at en del af den vandledning som løber fra matrikelgrænsen og et stykke ind på klagers grund udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, mens de resterende vandledninger af retten betegnes som stikledninger, som antages at være en del af byggeomkostningerne og dermed ikke giver grundlag for et fradrag.
 I forhold til bekostningen af ledningsnettet er der også vedrørende dette punkt henvist til byggeregnskabets post "samlet entreprisesum", afholdt med i alt 6.633.700 kr.
 Det er rettens opfattelse, at udgifterne til etableringen af den del af vandledningsnettet som udgør et fradragsberettiget hovedanlæg ikke overstiger det af vurderingsankenævnet allerede indrømmede fradrag på 20.000 kr.
 Landsskatteretten stadfæster derfor også vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende dette punkt.
 Elforsyning, tilslutning
 Landsskatteretten bemærker, at også udgifter til tilslutning til elforsyning er fradragsberettiget i det omfang udgifterne indebærer en forbedring af grunden i ubebygget stand.
 Klager har fremlagt dokumentation i form af ledningskort, samt en mail, hvor en repræsentant for forsyningsselskabet bekræfter, at det er forsyningsselskabet som har anlagt og bekostet elledningerne inde på klagers grund, og at der til gengæld er opkrævet en tilslutningsafgift på 7000 kr. inklusive moms pr. lejlighed.
 Landsskatteretten lægger på baggrund heraf til grund, at der er afholdt en udgift for tilslutning til elledningsnettet.
 Retten bemærker, at det ikke fremgår af dokumentationen i sagen, præcis hvilke bidragsposter tilslutningsafgiften konkret dækker, og om der heri er indeholdt udgifter, som dækker værkets generelle investeringer uden øremærkning til specielle, nødvendige udgifter.
 På baggrund heraf finder retten, at der skønsmæssigt kan godkendes fradrag for forbedringer med ca. 50 % af


text:
den opgjorte tilslutningsudgift. Landsskatteretten godkender således et fradrag på 55.000 kr.
 Stikledninger anses at have en nær tilknytning til byggeriet, og udgifter hertil berettiger derfor ikke til fradrag for forbedringer. Dette følger bl.a. af Vestre Landsretsdom af 6. februar 2012, offentliggjort i SKM2012.112.VLR.
 Vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende dette punkt stadfæstes derfor.
 Udgifter til anlæg af grønne områder og haveanlæg berettiger ikke til et fradrag for forbedring, jf. Østre Landsrets dom af 24. maj 2012, offentliggjort i SKM2012.351.ØLR.
 Landsskatteretten stadfæster derfor vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende dette punkt.
 I henhold til praksis vedrørende fradrag for forbedringer kan landinspektørarbejde vedrørende matrikulering og afsætning af den del af de godkendte anlæg, der kan karakteriseres som hovedanlæg for ejendommen i tilfælde af udstykning, begrunde fradrag for forbedring.
 Retten bemærker, at vurderingsankenævnet skønsmæssigt har godkendt et fradrag på 60.000 kr. for projektering og tilsyn, samt landinspektør. Den interne fordeling mellem disse poster fremgår dog ikke af ankenævnets afgørelse.
 Det er rettens opfattelse, at der ikke er fremlagt tilstrækkelig og tydelig dokumentation for, at der er afholdt yderligere udgifter til landinspektør som berettiger til et fradrag, end det af ankenævnet allerede godkendte fradrag. Retten bemærker desuden, at der ikke er fremlagt dokumentation for, hvilke præcise arbejder landinspektøren har udført.
 På det foreliggende grundlag stadfæster Landsskatteretten derfor vurderingsankenævnets afgørelse.
 Det følger af Landsskatterettens praksis, jf. bl.a. SKM2010.419.LSR, at udgifter til arkitekt og ingeniør vedrørende anlæg af veje og forsyningsledninger i udstykningen giver anledning til et fradrag for forbedring. Landsskatteretten bemærker i den forbindelse, at det alene er ingeniørarbejde og projektering vedrørende den del af de godkendte anlæg, der berettiger til fradrag, der kan berettige til fradrag for forbedringer for projektering og tilsyn.
 Retten bemærker, at der ikke er fremlagt nogen specifikation af de foretagne arbejder og udgiften hertil på de enkelte poster "projektering" og "tilsyn", og at det således ikke er dokumenteret, hvor stor en del af rådgivningen m.m., der kan henføres til de på ejendommen opførte forskellige anlæg til betjening af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 Som anført ovenfor godkender retten ikke yderligere fradrag for anlægsudgifter, hvorfor klagerens påstand om et yderligere fradrag for projektering og tilsyn som en konsekvens heraf ikke imødekommes.
 Ankenævnets afgørelse stadfæstes derfor vedrørende dette punkt.
 Samlet ansættelse
 Landsskatteretten forhøjer fradrag for forbedringer med i alt 55.000 kr. Det samlede fradrag udgør herefter kr. 545.000 kr. + 55.000 kr. eller i alt 600.000 kr.
 Sagsøgeren har overvejende procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument af 2. april 2014, hvori følgende er anført til støtte for den nedlagte påstand:
 Alle henvisninger til Vurderingsloven i nærværende sag vil være til LBK nr. 740 af 3. september 2002 med ændringer frem til og med ændringen, som skete ved lov nr. 433 af 16. maj 2012, idet denne version af Vurderingsloven, og reglerne om fradrag for forbedringer, er den for denne sag relevante.
 Hvad der forstås ved en grundforbedring, er således uomtalt i loven. Det overordnede formål med § 17 er, at der skal ske friholdelse af grundforbedringer for beskatning. Dette har været formålet med loven siden indførelsen i 1922.


text:
Formålet er således at fremme, at der sker sådanne grundforbedringer.
 Det er dog fast antaget, at udgifter til etablering af forsyningsanlæg er grundforbedrende og dermed omfattet af vurderingslovens § 17. Frem til og med Vurderingsvejledningen 2013-1 fremgik følgende vedrørende sådanne anlæg af vejledningens afsnit C.3:
 Kravet i VUL §§ 17 og 18, stk. 1, om, at forbedringerne skal medføre en stigning i grundværdien betyder, at der kun kan gives fradrag for forbedringer, hvis forbedringerne medfører en stigning af grunden i ubebygget stand, jf. VUL § 13, stk. 1. Der kan der ikke gives fradrag for forbedringer, som vedrører bygningerne, eller andre af forskelsværdien omfattede bestanddele.
 Bestemmelsen af, hvad der forstås ved grundforbedringer, kan volde vanskeligheder. Det er ikke muligt udtømmende at angive hvilke foranstaltninger, der omfattes af begrebet. Der skal dog som altovervejende hovedregel være tale om foranstaltninger af materiel karakter, som har øget den almindelige handelsværdi af grunden.
 Er ejendommen imidlertid så stor, at det vil være naturligt at betragte en del af de på ejendommen værende vej- og forsyningsanlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for disse anlæg. Det kunne eksempelvis være tilfældet i et område, som en lokalplan udlægger til tæt/ lav bebyggelse med andelsboliger. Her kunne der alternativt være tale om en traditionel rækkehusbebyggelse, som jf. ovenstående ville være berettiget til fradrag for anlæg uden for ejendommen.
 I praksis har der altså udviklet sig en hovedanlægsbetragtning, som en undtagelse til hovedreglen om, at fradrag gives for forbedringer i form af materielle foranstaltninger, såsom forsyningsanlæg, udenfor grunden, hvorved der kan være grundlag for at give fradrag for forbedringer på ejendomme, hvor det vil være naturligt at betragte en del af de på ejendommen værende forsyningsanlæg som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning. Denne praksis fremgår af vurderingsvejledningerne helt tilbage til 1968.
 Højesteret har i SKM2013.369.HR haft lejlighed til at gengive sådan praksis for hovedanlægsbetragtningen, som Højesteret anser som havende hjemmel i loven.
 I præmisserne gengiver Højesteret hovedreglen for fradrag efter vurderingslovens § 17 og praksis for hovedanlægsbetragtningen, som følger:
 Grundværdien er værdien af grunden med grundforbedringer i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse, jf. § 13, stk.1. Der kan derfor kun gives fradrag efter § 17, hvis forbedringerne medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
 Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel.
 Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle


text:
parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
 Sammenfattende gengiver Højesteret, at et hovedanlæg i henhold til lovhjemlet praksis udgør et anlæg "der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen". Endvidere gengiver Højesteret, at et sådant internt hovedanlæg (vej- eller forsyningsanlæg) i henhold til lovhjemlet praksis øger værdien af en grund på linje med en tilsvarende ekstern foranstaltning, hvorfor interne hovedanlæg derfor også berettiger til fradrag. Endelig har Højesteret gengivet, at der i henhold til praksis gælder en negativ afgrænsning af "hovedanlæg" til ikke at omfatte stikledninger, der gengives som ledninger "fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger".
 Det bemærkes i den forbindelse, at formuleringen bygninger eller boliger skal forstås således, at det er boligen, der er det centrale vurderingselement, idet en bygning godt kan indeholde flere boliger. I benægtende fald ville det jo ikke have været relevant for Højesteret at nævne bolig separat i den beskrevne praksis for hovedanlægsbetragtningen. Denne afgrænsning er også i god tråd med, at en stikledning på en storparcel skal kunne sidestilles med en forsyningsledning indenfor skellet af en parcel med 1 bolig, som derfor altså kun tjener 1 bolig.
 Baggrunden og formålet for hovedanlægsbetragtningen gengives af Højesteret som begrundet i det forhold, at der ikke må ske forfordeling af boligejere, der har valgt at bosætte sig i andelsboligforeninger eller tilsvarende boligkonstellationer i forhold til ejere af 1 bolig i et traditionelt boligkvarter med kun 1 bolig pr. matrikel. Der skal altså være lighed for loven og adgangen til fradrag, hvilket praksis for hovedanlægsbetragtningen netop tilsigter at sikrer, idet boligejere på en storparcel i henhold til vurderingslovens § 17, som udgangspunkt, ellers ville være afskåret fra fradrag til anlæg, der betjener mere end 1 bolig, idet sådanne anlæg på en storparcel naturligvis er etableret indenfor storparcellens skel.
 For at kunne sammenligne med et traditionelt kvarter med 1 bolig pr. matrikel i overensstemmelse med Højesterets gengivelse af baggrunden for hovedanlægsbetragtningen er det således en nødvendighed at forestille sig sådanne enkelte grunde som en storparcel kunne tænkes udstykket i, og hvorvidt det etablerede forsyningsanlæg ville kunne betjene mere end 1 af sådanne fiktive udstykninger. I den forbindelse henvises også til lokalplanens pkt. 4.1, jf. bilag 6, hvoraf fremgår, at de enkelte boliger på ejendommen netop kan udstykkes i selvstændige grunde med 1 bolig på hver.
 I relation til anlæg bekostet og etableret udenfor skel er tilknytningen til bygningerne ikke længere relevant, idet sådanne anlæg ikke kan udgøre en del af forskelsværdien, jf. vurderingslovens § 9, jf. § 5, stk. 2, hvorfor sædvanlige handelsværdiforøgende foranstaltninger, såsom forsyningsanlæg, etableret udenfor en ejendoms skel, faktiske såvel som fiktive, således kun kan knytte sig til grundværdien, jf. vurderingslovens § 13.
 I overensstemmelse hermed fremgår det af kommentarerne til vurderingslovens § 9, at:
 ejendomsværdien forstås som værdien af den faste ejendom i sin


text:
helhed. Til den faste ejendom hører de forekomster i jorden, der i almindelighed følger med ejendomsretten hertil, såsom kalk-, sten-, grus- og lerlejer, medens dette ikke gælder de i undergrunden værende råstoffer, der er omfattet af loven om anvendelse af landets undergrund. Til ejendommen hører også søer og private vandløb og værdikilder, der er knyttet til ejendomme, f.eks. vandkraft, fiskerirettigheder, ret til rørskær og lign. Til den faste ejendom må endvidere foruden bygningerne henregnes hegn, broer, bolværker, sluser og enhver påbygning og indretning på eller i jordstykket (egen fremhævning), hvis forbindelse med dette er af mere varig karakter.
 Frem til og med Vurderingsvejledningen 2013-1 fremgår endvidere af afsnit A.4.2, at:
 Den faste ejendom udgør grundarealet (egen fremhævning) med den bebyggelse og beplantning, der befinder sig der.
 Som bygninger og bygningsbestanddele anses alle murede og støbte konstruktioner på og i jorden, i det omfang de er beregnet til varig forbliven på stedet, se Skat 1989.5.410.
 På den baggrund har der i overensstemmelse med hovedreglen, jf. vurderingslovens § 17, derfor netop også udviklet sig en langvarig og entydig praksis, jf. ovenstående, for at tildele ejere af enkeltparceller fradrag for udgifter afholdt til værdiforøgende sædvanlige byggemodnende foranstaltninger udenfor ejerens skel, herunder særligt for forsyningsanlæg.
 Sagsøger gør gældende, at det vil være forskelsbehandling i forhold til en enkeltparcel, hvis det forhold, at et anlæg, der er anlagt til at skulle betjene den påtænkte bebyggelse på en storparcel tillægges betydning for fradragsretten efter hovedanlægsbetragtningen, idet anlæg på en storparcel på helt samme vis som på en enkeltparcel er anlagt i forhold til den påtænkte bebyggelse, ligesom at eksterne anlæg for en enkeltparcel er anlagt i forhold til de udstykninger anlægget er påtænkt at betjene.
 Sagsøger gør derfor gældende, at det forudsætningsvist må være en del af hovedanlægsbetragtningen for forsyningsanlæg, at dettes placering og tilknytning til bebyggelsen ikke skal tillægges betydning ved vurderingen af om et sådant anlæg på en storparcel, der kan sidestilles med et fradragsberettiget eksternt anlæg for en enkeltparcel, er fradragsberettiget. Dette er også i tråd med, at grundværdien ansættes ud fra værdien af grunden i ubebygget stand, hvorfor der ikke kan tages hensyn til den faktiske bebyggelse. Et sådant kriterium ville være i strid med hovedreglen efter vurderingslovens § 17, formålet med hovedanlægsbetragtningen, og i strid med det gældende forvaltningsretlige lighedsprincipper.
 Til støtte herfor ses Højesteret heller ikke at gengive et sådant kriterium for vurderingen af, hvorvidt et forsyningsanlæg udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, men altså kun at anlægget skal ses at tjene en større del af grunden i tilfælde af udstykning. Et kriterium om, at anlæggenes tilknytning til bebyggelsen skal tillægges betydning ved vurderingen af om et forsyningsanlæg på en storparcel, der kan sidestilles med et typisk fradragsberettiget eksternt anlæg for en enkeltparcel, er fradragsberettiget, ses derfor heller ikke at være en del af den praksis for hovedanlægsbetragtningen som har hjemmel i loven.
 Hovedanlægsbetragtningen for forsyningsanlæg som gengivet i SKM2013.369.HR og beskrevet ovenfor er endvidere blevet bekræftet i Højesterets dom af 6. december 2013 offentliggjort som SKM2013.879.HR. Det ses af dommens præmisser,


text:
at:
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 gengivet i SKM2013.369.HR fastslået, at der er i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, der øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehusbebyggelser. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendomme, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
 Højesterets bekræfter ved dommen således præjudikatsværdien af den i SKM2013.369.HR gengivne lovhjemlede praksis for hovedanlægsbetragtningen, og at der ved anvendelse af hovedanlægsbetragtningen på en given foranstaltning skal ske en sammenligning med, om den pågældende foranstaltning ville betjene flere dele af ejendommen i tilfælde af dennes udstykning til traditionel rækkehus- eller parcelhusbebyggelse.
 Særligt 6 forhold fra denne lovhjemlede praksis om fradrag efter hovedanlægsbetragtningen i henhold til vurderingslovens §§ 17-18 bemærkes i relation til de for denne sag relevante spørgsmål vedrørende varmeforsyningen af sagsøgers ejendom:
 Forsyningsanlæg, herunder varmeanlæg, udgør en grundværdiforøgende forbedring efter hovedreglen.
 Den del af et varmeforsyningsanlæg etableret på en storparcel, som udgør et hovedanlæg, udgør derfor også en grundværdiforøgende forbedring. I nærværende sag skal Retten derfor udelukkende tage stilling til om de på bilag 1 markerede ledninger udgør hovedledninger, og altså ikke, hvorvidt de er værdiforøgende.
 Hverken i loven eller i den af Højesteret gengivne lovhjemlede praksis ses der at skulle tages højde for et forsyningsanlægs placering eller tilknytning til byggeriet ved vurderingen af, hvorvidt et forsyningsanlæg udgør et hovedanlæg. Hvilket er i tråd med, at grundværdien ansættes ud fra grundens værdi i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 13.
 Forsyningsanlæg udenfor skel, fiktive såvel som faktiske, kan ikke udgøre en del af forskelsværdien, hvorfor værdistigningen heller ikke kan knytte sig til bygningerne.
 Formålet med hovedanlægsbetragtningen er at sikre lighed for loven og lige adgang til fradrag, hvorfor behovet for fiktiv udstykning og sammenligning med et traditionelt kvarter med 1 bolig pr. matrikel også fremhæves af Højesteret.
 Hovedanlægsbetragtningen afgrænses til ikke at omfatte stikledninger, og stikledninger gengives positivt som stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger.
 Varmeforsyningen
 Landsskatteretten har lagt til grund, at de på bilag 1 markerede ledninger udgør stikledninger, og ikke hovedledninger til betjening af en større del af ejendommen i tilfælde af udstykning, og derfor afvist at godkende fradrag for anlægsudgiften efter hovedanlægsbetragtningen. Det er i den forbindelse fremhævet, at anlægsudgiften til stikledninger udgør en del af byggeomkostningerne, og dermed en del af forskelsværdien af ejendomsværdien.
 Sagsøger gør gældende, at Landsskatterettens vurdering af ledningerne, som stikledninger, er juridisk forkert og i strid med den af Højesteret gengivne lovhjemlede administrative praksis for hovedanlægsbetragtningen.
 På oversigtskortet, jf. bilag 5, ses de ledninger, der sikrer forsyningen af ejendommen illustreret. Fra hovedvejen, ...5, ses midt på ejendommens nordlige skelgrænse den af forsyningen anlagte forsyningsledning, der fører varmeforsyning ind på sagsøgers ejendom fra den offentlige forsyningsledning i ...5 (markeret med


text:
blå). I den forbindelse bemærkes matrikelnr. ...11, som er omringet af sagsøgers ejendom. Ejendommen er ikke ejet af sagsøger og blev bebygget i 1915, hvorfor den heller ikke en del af nærværende sag.
 Herfra ses varmeforsyningen at være ført i lige linie syd, hvor den slår et "knæk" mod øst efterfulgt af et "knæk" mod syd igen. Herfra føres varmeledningen langs bebyggelsen ned til ejendommens sydligst beliggende bolig til forsyning af 6 boliger (markeret med grøn). Fra den grønne ledning ind til hver af de nævnte 6 boliger er ført en stikledning (markeret med pink) til forsyning af hver af boligerne.
 Fra den med grøn farve markerede ledning er der ført en ledning markeret med orange farve. Ledningen ses at være ført videre ind på grundens østlige del under vejen og frem til første bolig, hvorfra den slår endnu et "knæk" og løber langs bebyggelsen til forsyning af 4 ydereligere boliger beliggende langs ejendommens sydøstlige skelgrænse. Herfra er ledningen ved endnu et "knæk" ført nordvest til forsyning af de 3 nordligste beliggende boliger.
 Højesteret har fastslået, at administrativ praksis for at anse ledninger fra hovedledninger ind til de enkelte bygninger eller boliger, som ikke fradragsberettigede stikledninger, har hjemmel i loven. Ser man på de enkelte boliger på oversigtskortet ses med pink farve at være markeret sådanne ledninger, der går fra de enkelte boliger ud til ledningerne markeret med grøn og orange.
 I et traditionelt boligkvarter med 1 bolig pr. matrikel udgør en stikledning ledningen fra den enkelte bolig ud til forsyningsledningen udenfor skel. En sådan stikledning er ikke fradragsberettiget, idet eventuel værdistigning knytter sig til bebyggelsen og derfor udgør en del af forskelsværdien af grundværdien, jf. vurderingslovens § 9, jf. § 5, stk. 2. Derimod er forsyningsledninger beliggende udenfor skel, der betjener mere end den enkelte bolig, fradragsberettiget i henhold til vurderingslovens § 17, såfremt der er afholdt anlægsudgifter hertil.
 Ved sammenligning af sagsøgers ejendom med et sådant traditionelt kvarter - som forudsætter at man forestiller sig ejendommen udstykket, således at hver bolig får sin egen grund, jf. lokalplanens pkt. 4.1 -, vil der være sammenfald mellem de med pink markerede ledninger og stikledninger i et traditionelt kvarter, idet de pink markerede ledningsstykker netop også ses at gå fra de enkelte boliger ud til ledninger, der forsyner flere boliger. Af samme årsag er der i sagen også enighed om, at de med pink markerede ledninger ikke er fradragsberettiget i henhold til vurderingslovens § 17.
 Det ses modsætningsvist på oversigtskortet, jf. bilag 5, at både den med grøn og den med orange markerede ledning - i tilfælde af udstykninger af de enkelte boliger i henhold til lokalplanens pkt. 4.1 med egen grund - ville forsyne mere end 1 bolig og således også en større del af ejendommen. Ved en traditionel skeldragning svarende til boligernes bygningsgrænse, inkl. have, ses begge ledninger endda også at ville være beliggende udenfor skel.
 Ledningerne markeret med grøn og orange udgør altså ikke stikledninger, men hovedledninger, idet begge ledninger ikke kun forsyner en enkelt bolig. Det forhold,


text:
at ledningerne ville være beliggende udenfor skel medfører også, at værdistigningen som disse har medført ikke kan knytte sig til forskelsværdien af ejendomsværdien, idet denne værdi kun udgør værdien af foranstaltninger på og i jorden, såsom bygninger, stikledninger m.m., jf. ovenfor, eller foranstaltninger, der kun tjener den enkelte parcel.
 På den baggrund er der ikke grundlag for at vurdere ledningen markeret med orange som en stikledning i henhold til Højesterets gengivne lovhjemlede administrative praksis for hovedanlægsbetragtningen, jf. vurderingslovens § 17, jf. SKM2013.879.HR, jf. SKM2013.369.HR.
 Det ses endvidere med al tydelighed, at ledningen markeret med orange på fuldstændig identisk vis som ledningen markeret med grøn, er anlagt langs bebyggelsen til betjening af de enkelte boliger, således at der fra disse hovedledninger er trukket 1 stikledning ud til hver af boligerne på ejendommen. Der er derfor ikke grundlag for at behandle ledningen markeret med orange anderledes end den med grøn markerede.
 På samme grundlag gør sagsøger gældende, at placeringen af den med orange farve markerede ledning i forhold til den opførte bebyggelse og tilknytningen til denne - på samme vis som Landsskatterettens vurdering af den med grøn markerede ledning - ikke skal tillægges betydning ved vurderingen af fradragsretten for etableringsudgifterne efter hovedanlægsbetragtningen, jf. vurderingslovens §§ 17-18. Det bemærkes, at fradragsvurderingen derved også er i overensstemmelse med, at grundværdien udgør værdien af grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 13.
 Landsskatterettens begrundelse for nægtelse af fradrag ses derfor at være foretaget på forkert juridisk grundlag, idet den med orange farve markerede ledning ikke udgør en stikledning, og idet der er tillagt kriterier betydning, som ikke har hjemmel i administrativ praksis for hovedanlægsbetragtningen, jf. SKM2013.369.HR.
 Det bemærkes i den forbindelse, at ejerne af de enkelte boliger helt åbenlyst ville være berettiget til fradrag i henhold til hovedreglen for fradrag efter vurderingslovens § 17, hvis ejendommen fra start havde været udstykket i parceller med 1 bolig pr. matrikel som tilladt i lokalplanen, fordi udgifterne til både de med grøn og orange markerede varmeledninger ville udgøre udgifter til grundforbedrende foranstaltninger udenfor skel, der efter sin art er fradragsberettiget, og som på ingen måde ville kunne udgøre en forbedring af bygningerne, idet forskelsværdien, jf. vurderingslovens § 5, stk. 2, som en del af ejendomsværdien, jf. vurderingslovens § 9, kun kan omfatte forbedringer indenfor en ejendoms skelgrænser eller foranstaltninger der kun tjener den enkelte ejendom.
 Sagsøger gør gældende, at der ikke vil være lighed for loven, hvis det forhold, at ejerne af hver af de 13 boliger havde valgt at lade ejendomme udstykke fra start, betyder at ejerne afskæres fra fradrag i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, og at en sådan retsstilling i øvrigt ses at være i direkte strid med den af Højesteret gengivne lovhjemlede baggrund for hovedanlægsbetragtningen i SKM2013.369.HR, og i strid med gældende lighedsprincipper.
 Henset til, at vurderingen af fradragsretten for etableringsudgifterne forbundet med varmeanlægget er foretaget på forkert juridisk grundlag, og idet skønnet over etableringsudgifterne for den med orange markerede ledning ikke er foretaget af Vurderingsmyndigheden, skal fradragsansættelsen hjemvises til fornyet behandling og opgørelse.


text:
Sagsøgte har overvejende procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument af 3. april 2014, hvori følgende er anført til støtte for frifindelsespåstanden:
 Denne sag omhandler, hvorvidt der er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, herunder om sagsøgeren ved vurderingerne i årene 2004-2007 er berettiget til yderligere fradrag i grundværdien for forbedringer efter vurderingslovens dagældende § 17 for udgifter til etablering af interne varmeledninger.
 Til støtte for den nedlagte påstand om frifindelse gøres det overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 5. april 2013 (bilag 2), og sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til etablering af varmeledninger internt på den i sagen omhandlede grund i henhold til vurderingslovens dagældende § 17.
 Fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens dagældende § 17. Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, er ikke omfattet af vurderingslovens dagældende § 17, jf. bl.a. SKM2013.879.HR, SKM2013.369.HR og SKM2013.388.VLR.
 Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til dette udgangspunkt. Højesteret har ved SKM2013.369.HR anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, som Landsskatterettens kendelse af 8. april 2013 (bilag 1) også er udtryk for. Der er ikke med SKM2013.369.HR indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i SKM2013.879.HR vedrørende interne stier har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR anerkendte praksis og de principper, den hviler på. Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er senest sammenfattet i Den juridiske vejledning 2014-1, afsnit H A.3.3.2.
 Det ligger endvidere fast efter retspraksis, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund, lægges vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse, jf. bl.a. SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR.
 Det gøres gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne praksis og de principper, den hviler på. Det fremgår af Landsskatterettens kendelse af 5. april 2013, at reglerne om fradrag for forbedringer i grundværdien gennemgås (bilag 1, side 10-11) og vedrørende varmeledningerne (bilag 1, side 12-13) anføres det, at:
 Efter rettens skøn kan udgifterne til anlæggelsen af hovedanlægget ikke anses for at overstige det af vurderingsankenævnet allerede indrømmede fradrag på l 00.000 kr. Retten har i den forbindelse bl.a. lagt vægt på størrelsen af hovedanlægget.
 Landsskatteretten har foretaget en vurdering i overensstemmelse med den ovenfor beskrevne praksis, og retten har herefter fundet, at varmeledningerne, der er markeret på bilag 5 med grøn, udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Det er derfor alene udgifterne hertil, der er fradragsberettiget efter vurderingslovens dagældende § 17. Sagsøgte bemærker i den forbindelse,


text:
at Landsskatterettens skønsmæssige fastsættelse af fradraget ikke er en del af nærværende sag.
 Landsskatteretten har endvidere fundet, at varmeledningerne markeret med orange og pink på bilag 5 ikke udgjorde et fradragsberettiget hovedanlæg, da ledningerne må anses som stikledninger, der ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
 Landsskatteretten har således på grundlag af de i sagen foreliggende oplysninger ud fra en konkret vurdering foretaget et skøn over, hvilke dele af ledningsnettet der udgør et hovedanlæg. Der er ikke grundlag for at tilsidesætte dette skøn, jf. bl.a. SKM2013.879.HR, SKM2014.540.BR, SKM2014.647.SKAT, SKM2014.375.BR og SKM2014.79.BR.
 Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til anlæg af varmeledninger internt på den i sagen omhandlede grund.
 Det er således ikke godtgjort, at de varmeledninger, der er markeret med orange på bilag 5, udgør fradragsberettigede hovedanlæg. De pågældende ledninger er anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende ledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet. Ledningerne har derfor karakter af stikledninger, og berettiger derfor ikke til fradrag, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR, SKM2013.388.VLR, SKM2013.536.ØLR, SKM2013.760.BR, SKM2013.806.BR og SKM2014.79.BR.
 Det bemærkes, at det forhold, at byggeriet er opført som foreskrevet i lokalplanen, og at der ifølge lokalplanen er mulighed for at udstykke i parceller for hver enkelt bolig, er uden betydning for denne vurdering, jf. bl.a. SKM2013.879.HR.
 Det skal i den forbindelse bemærkes, at grunden har et areal på 6.550 m2. Der er således tale om en mindre grund, hvilket understøtter, at der ikke skal indrømmes fradrag, jf. eksempelvis herved SKM2013.774.BR, SKM2013.840.BR, SKM2014.97.BR og SKM2014.299.BR.
 Det fremgår af den dagældende vurderingslovs §§ 17 og 18, at der kan gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien. Fradraget gives i det omfang udgifterne til forbedringen foreligger dokumenteret, og disse må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af grundværdien. Sagsøger har bevisbyrden herfor, herunder at det skøn, som er foretaget af Landskatteretten, ikke er korrekt.
 Sagsøgers bevisførelse har under sagen bestået af dokumenter, som også forelå under landsskatterettens behandling af sagen. Retten finder efter denne bevisførelse ikke grundlag for at tilsidesætte det faktuelle grundlag for Landsskatterettens vurdering. Retten finder ej heller påvist retlige mangler ved det udøvede skøn i relation til afgørelsen om fradrag i grundværdien for forbedringer knyttet til varmeforsyningsanlægget. Skatteministeriet frifindes derfor.
 Efter sagens resultat skal sagsøger betale sagsomkostninger til sagsøgte til dækning af udgifter til advokatbistand med 15.000 kr. incl. moms. Beløbet er fastsat ud fra sagens karakter og omfang, herunder at den er behandlet sammen med BS 1294/2013 [SKM2014.703.BR, SKM2014.704.VLR RED. SKAT]
 T h i k e n d es f o r r e t :
 I sagsomkostninger skal sagsøger, H1, til sagsøgte betale 15.000 kr. Beløbet forrentes i medfør af rentelovens § 8 a.


text:
Hvordan tæller du til 120? | STORM Advokatfirma
 STORM > Nyheder > Virksomhedsrådgivning > Hvordan tæller du til 120?
 Hvordan tæller du til 120?
 Højesteret har netop afsagt en afgørelse om optællingen af de 120 sygedage for en deltidssygemeldt funktionær, hvorefter en arbejdsgiver kan opsige en funktionær med forkortet varsel, når funktionæren har været syg i 120 dage. I daglig tale kaldet ”120-dagesreglen”.
 Afgørelsen viser, at det ikke er ligegyldigt hvordan du når frem til de 120 dage. Vil du være sikker på den rette tællemetode, kan vi hjælpe dig.
 I følge funktionærloven kan en arbejdsgiver aftale med sin medarbejder, at medarbejderen kan opsiges med 1 måneds varsel, når medarbejderen inden for en periode af 12 på hinanden følgende måneder har fået løn under sygdom i i alt 120 dage. Det fremgår også, at dette alene kan ske, mens medarbejderen endnu er syg og at opsigelsen skal ske i umiddelbar tilknytning til de 120 dage.
 Optællingen af de 120 dage er derfor meget afgørende, idet en arbejdsgiver kan miste sin ret til at opsige en medarbejder, hvis opsigelsen ikke sker i umiddelbar tilknytning til de 120 dage.
 Opsigelsen kan altså tidligst afgives på den 121. sygedag og senest på den 129. sygedag. Hvis arbejdsgiveren først afgiver opsigelsen på den 130. sygedag, er opsigelsen afgivet for sent og arbejdsgiveren har mistet sin ret til at gøre opsigelsen gældende. Arbejdsgiveren er i dette tilfælde nødsaget til at vente, indtil der er forløbet en ny periode med 120 sygedage.
 Når medarbejderen er deltidssygemeldt
 Det har tidligere været uafklaret, hvordan en arbejdsgiver skulle optælle sygefraværet for en deltidssygemeldt medarbejder, herunder hvorvidt arbejdsgiveren kan anvende en gennemsnitsmetode til beregning af sygefraværet.
 Højesteret har i denne afgørelse netop fastlagt, hvordan sygefraværet skal opgøres.
 Afgørelsen handlede om en medarbejder, der blev opsagt på baggrund af 120-dagesreglen. Medarbejderen havde en ugentlig arbejdstid på 32 timer, således at medarbejderen havde fri hver torsdag. Medarbejderen blev i løbet af ansættelsesperioden i 2013 deltidssygemeldt med 7 timer om ugen og sygefraværet blev placeret om tirsdagen. Senere i 2013 blev medarbejderen yderligere sygemeldt, hvilket resulterede i et sygefravær på 16 timer om ugen. Her blev sygefraværet placeret om onsdagen. Nu var medarbejderen således sygemeldt fast to dage om ugen. De øvrige dage arbejdede medarbejderen på normal vis. I september 2013 blev medarbejderen fuldtidssygemeldt.
 Arbejdsgiveren opsagde medarbejderen i november 2013 på baggrund af 120-dagesreglen.
 Tvisten i sagen angik, hvorvidt medarbejderen på tidspunktet for opsigelsen rent faktisk havde været syg i 120 dage, herunder hvorvidt arbejdsgiveren havde opgjort medarbejderens sygefravær korrekt.
 Arbejdsgiveren havde til beregning af sygefraværet anvendt en gennemsnitsmetode, hvor sygefraværet blev beregnet som et forholdsmæssigt fravær, hvor sygefraværstimerne skulle sættes i forhold til den ugentlige arbejdstid, således at weekend og fridage skulle indgå i beregningen.
 Hertil gjorde medarbejderen gældende, at sygefraværet alene kunne beregnes i henhold til det faktiske sygefravær, hvorfor sygefraværet ikke kunne beregnes ud fra en gennemsnitsmetode.
 Både byretten og landsretten gav medarbejderen medhold heri. Sagen blev anket til Højesteret.
 Højesteret: Sådan tæller du til 120
 Højesteret fastlagde, at de


text:
120-sygedage ikke kan beregnes på baggrund af forholdet mellem det ugentlige sygefravær og den ugentlige arbejdstid. Af de dage, hvor medarbejderen har været fraværende grundet sygdom en hel dag, må alene denne ene dag indgå i beregningen af de 120 dage. De dage, hvor medarbejderen arbejdede fuld tid, kunne således ikke indgå i beregningen.
 I forhold til, hvorvidt de arbejdsfrie dage kunne indgå i beregningen, bemærkede Højesteret, at der for disse dage ved en deltidssygemelding ikke kan beregnes fravær. Højesteret fastslog, at der i bestemmelsens ordlyd ikke er grundlag for at medregne skønnet faktisk fraværstid på disse dage.
 Højesteret fastlagde således, at alene medarbejderens to sygedage om ugen kunne indgå i beregningen af de 120 dage, hvorefter Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse.
 Arbejdsgiverens risiko
 For arbejdsgiveren er det derfor meget vigtigt, at denne laver korrekt optælling af sygefraværet, hvis man ønsker at opsige medarbejderen på baggrund af 120-dagesreglen. Hvis arbejdsgiveren ikke foretager den korrekt optælling af sygedagene, kan denne risikere at skulle betale løn i medarbejderens opsigelsesvarsel samt en eventuelt godtgørelse for usaglig afskedigelse.
 Hvis du som arbejdsgiver ønsker at gøre brug af 120-dagesreglen, er det vigtigt, at du er opmærksom på, at du opfylder betingelserne for anvendelse af bestemmelsen. Er du i tvivl, er du velkommen til at kontakte os på telefon 72 30 12 05, så vil vi hjælpe dig.


text:
Derfor må Jensen ikke hedde Jensen – kommentar til Jensens Bøfhus-dommen - Allan Ohms
 Derfor må Jensen ikke hedde Jensen – kommentar til Jensens Bøfhus-dommen
 Skrevet af: Allan Ohms den 20. september 2014 i Advokat, jura & retssikkerhed, Debat, politik & samfund, Detailhandel; service; Roskilde 2 kommentarer 4,461 visninger 0
 Der har været mange forargede reaktioner efter at Højesteret har afgjort, at Jensens Fiskerestaurant ikke må hedde det mere, fordi man derved krænker rettigheder, der tilhører Jensens Bøfhus. Dommen er efter min mening helt rigtig. Det vil jeg begrunde her.
 Sæby Fiskehal ApS, der ejes af Jacob Jensen, begyndte i 2001 at drive virksomhed under navnet Jensens Fiskerestaurant. Jensen’s Bøfhus A/S har siden 1990 drevet en række restauranter under navnet Jensen’s Bøfhus.
 Lovgivningen beskytter på forskellig måde mennesker og virksomheder. I varemærkelovens § 4 bestemmes det, at et varemærke har retsbeskyttelse. Det betyder at ejeren af varemærket kan forbyde andre at bruge det erhvervsmæssigt. Betingelsen er, at varemærket (1) er velkendt her i landet, og at (2) brugen ville medføre en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé eller skade særpræget eller renommeet.
 Højesterets enstemmige afgørelse (fem dommere) gik ud på, at der i dette tilfælde foreligger en utilbørlig udnyttelse af Jensens Bøfhus’s varemærkes særpræg eller renomme.
 Sø- og Handelsretten mente, at ordet Jensen i sig selv mangler særpræg og ikke gennem indarbejdelse har opnået særpræg for Jensen’s Bøfhus A/S’ restaurationsvirksomhed og – bortset fra en krænkelse ved misbrug af logo, der snyltede på Jensens Bøfhus’s logo – frifandt derfor Jensens Fiskerestaurant.
 Der var for Højesteret fremkommet yderligere oplysninger, herunder er der i maj 2014 foretaget en kendskabs- og associationsanalyse af TNS Gallup. Formålet med undersøgelsen har bl.a. været at afdække, om og i hvilket omfang ”Jensen’s” associeres med ”Jensen’s Bøfhus”.
 I undersøgelsen blev der bl.a. stillet følgende spørgsmål:
 ”Spørgsmål 1: Forbinder du nogle forretningstyper (brancher eller virksomheder) med
 navnet Jensen’s ?”
 Undersøgelsen viste bl.a., at 38 % forbandt Jensen’s med Jensen’s Bøfhus/Jensens Bøf, 29 %
 med bøfhus, 16 % med restaurant og 2 % med Fiskehuset i Sæby/Jensens Fiskerestaurant.
 ”Spørgsmål 2: Hvis ja i spørgsmål 1
 Vi vil gerne vide, om du har hørt navnet Jensen’s blive anvendt for restaurationer, som
 dem, der er nævnt nedenfor
 Undersøgelsen viste bl.a., at 96 % forbandt Jensen’s med en bøf- og familierestaurant og 4 %
 med en fiskerestaurant.
 For så vidt angår dette ikke hjulpne kendskab viste undersøgelsen, at der blandt de højeste
 kendskabsgrader var 17 %, der forbandt Jensen’s med Jensen’s Bøfhus, 16 %, der forbandt
 det med bøf, 15 % med salatbar, sauce, soft ice og spareribs og 15 % med Bøfhus. Undersø-
 gelsen viste endvidere, at der var 1,9 %, der forbandt Jensen’s med fisk/fiskerestaurant.
 Højesteret lagde til grund, at Jensens Bøfhus i 2001, da Sæby Fiskehal begyndte at drive virksomheden under navnet ”Jensens Fiskerestaurant”, havde ca. 30 restauranter i Danmark, ligesom de også forud herfor havde anvendt betydelige beløb på markedsføring. Højesteret fandt – modsat Sø- og Handelsretten, som altså ikke havde denne undersøgelse – på denne baggrund,


text:
at Jensens Bøfhus havde bevist at have en brugsbaseret varemærkeret til ”Jensens” for restaurationsvirksomhed, herunder med tilføjelsen af det deskriptive ord ”Bøfhus”.
 Højesteret fandt efter den gennemførte markedsundersøgelse, at varemærket må anses for velkendt her i landet, jf. varemærkelovens § 4.
 Højesteret fandt herefter, at Sæby Fiskehals markedsføring af sin virksomhed i samme branche ved brug af ”Jensens”, herunder i sammensætning med det generiske ord ”Fiskerestaurant”, indebærer ”en utilbørlig udnyttelse af appellanternes varemærkes særpræg eller renomme”.
 Den omstændighed, at Sæby Fiskehal ApS ejes af Jacob Jensen, kunne ikke føre til et andet resultat. Sæby Fiskehal skulle derfor betale et vederlag på 200.000 kr. for krænkelse af varemærkerettigheder og for brug af det logo, som blev forbudt ved Sø- og Handelsrettens dom.
 Enstemmigheden blandt de fem dommere viser, at der ikke har været tvivl. Her forelå snyltning på et velindarbejdet varemærke og det er ikke tilladt. Derfor falder hammeren. Sø- og Handelsretten dømte om misbrug af snyltning på logoet og det forhold kan i sig selv give mistanke om hensigten med brugen af ”Jensen”. Jeg har meget svært ved at tro på, at fiskerestauranten ikke har spillet på et velindarbejdet varemærke.
 Forrige: Lars Kolind havde ret – men danskerne kasserede ham
 Næste: Gadens parlament forsøger at knægte en virksomhed – retssystemet sættes under pres
 “Jeg har meget svært ved at tro på, at fiskerestauranten ikke har spillet på et velindarbejdet varemærke.”
 Som bosiddende i det område af verden hvor fiskerestauranten ligger, må jeg sige at denne antagelse ikke umiddelbart deles af mig. Bevares det er subjektivt, men jeg ser ingen – ingen sammenhæng mellem en discountkædes middelmådige produkter, og den lokale restaurants noget bedre kvalitet på et i øvrigt helt andet produkt (fisk). Efter min opfattelse, vil det være som at påstå at Aston Martin ville forsøge at snylte på Dacia’s varemærke 🙂
 Jeg medgiver gerne at højesteret har talt, jeg konstaterer at Bøf-Jensen har fået lavet en gallup undersøgelse der har til formål at underbygge påstanden, (andet resultat vil da også være overraskende)
 Jeg tillader mig at være uenige i afgørelsen trods alt – forskellen er at jeg ikke sætter præcedens, jeg sætter kun et kryds ved dem der skal formulere reglerne fremadrettet.
 Det må jeg så være omhyggelig med, og leve i det lønlige håb at dommerne i højesteret er endog mere omhyggelige når de træffer afgørelse – Min oplevelse (som juridisk ukyndig) er dog at de har lagt større vægt på lovens “teknisk/logiske” implementering, end dens hensigt?
 Vi kan vel også konstatere at juraen her er ude af trit med “folkedybets oplevelse af retfærdighed”? ...Og det er vel et problem i et demokrati? (Jo bevares det er vel efterhånden ved at være tilfældet på mange områder, men alligevel)
 Jeg har dog ingen præferencer, og er ikke i stand til at boykotte bøfhuset, for det har jeg vel ubevidst gjort i mange år grundet den, efter min oplevelse, temmelig beskedne kvalitet af deres produkter...
 En tak skal dog lyde for din udmærkede udredning, fakta kan aldrig skade 🙂
 Kære


text:
Kløve. Jeg har for mange år siden handlet hos Jensens Bøfhus for sidste gang og jeg har ingen sympati for virksomheden. Når skriver, at det er svært at tro, at man ikke spiller på at bruge et velindarbejdet varemærke skyldes det at Sø- og Handelsretten slog fast, at det var i strid med god markedsføringsskik at et af de anvendte logoer var forveksleligt med Jensens Bøfhus. Da sagen kom for Højesteret nedlagde Jensens Fiskerestaurant ikke påstand om at være uenig i det. Man erkendte med andre ord at have handlet i strid med god markessføringsskik. Det gør man vel ikke med rent mel i posen, så jeg mener meget tyder på, at der var noget noget galt. Du kan være helt rolig for at dommerne har været omhyggelige. Når advokaterne har procederet sagen foregår afgørelsen ved at den første dommer rejser sig og gennemgår det resultat vedkommende mener dommen skal have. Et sådant indlæg kan vare flere timer. Der3fter kommer dommer nummer to, tre, fire og fem. Jeg har læst om folk, der i forskningsmæssigt regie har fået lov at overvære disse voteringer. De siger det er helt vildt. Jeg har læst at sidstvoterende – nummer fem – ikke sjældent, selvom først to advoakter og så fire højesteretsdommere har vendt sagen i alle ender og kanter er i stand til at fremføre nye synsvinkler.
 Min pointe er blot at afgørelsen ud fra de oplysninger vi kan læse er helt korrekt. Efterfølgende har jeg oinvolceet mig i talrige diskusioner med de mange der bakker op om den skandela vi oplever på de sociale medier i disse timer. Det er urovækkende at “folket” bruger de socialer målrettet for at straffe den, der har benyttet vores retsssystem. Men det har jeg nærmere beskrevet i et andet indlæg.
 Tak fordi du deler din mening med mig.


text:
Skat.dk: E.A.2.1.3 Domspraksis
 I UfR 1942.335 H (Skandinavisk Grammofon), var der fradrag for sagsomkostninger, som et selskab havde afholdt som følge af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradrag blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre såvel tidligere opnået fortjeneste som muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Det bemærkes, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at det således var uden afgørende betydning for omkostningsfradraget, at udgifterne var afholdt forgæves.
 I UfR 1980.712 H (skd.55.325, Trælastkompagniet) fik et selskab fradrag for en årlig noteringsafgift til Fondsbørsen og for udgifter til ændringer af selskabets vedtægter, som var nødvendige for, at den hidtidige virksomhed kunne fortsætte. Højesterets flertal udtalte følgende: »Efter det foreliggende... findes optagelsen af selskabets aktier til notering på børsen at være af en sådan betydning for selskabets status og almindelige omdømme og dermed for dets indtjeningsmuligheder, at de årlige udgifter til noteringsafgift må anses for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1a. De foretagne ændringer af selskabets vedtægter var ubestridt alene foranlediget af de ved aktieselskabsloven af 1973 gennemførte ændringer, der efter lovens § 164, stk. 1, nr. 2, krævedes indarbejdet i vedtægterne for at bringe disse i overensstemmelse med lovens krav, og undladelse heraf ville efter bestemmelsens stk. 3 medføre selskabets opløsning. Under disse omstændigheder findes også udgifterne til vedtægtsændringerne ... at måtte anses for fradragsberettigede driftsudgifter«.
 I Skat 1986.1.41 (TfS 1985,747) nægtede Højesteret et selskab fradrag for kloakbidrag og betalinger for tilslutning til et fjernvarmeværk for en ubebygget industrigrund. Grunden blev købt med henblik på udvidelse og udflytning af den bestående produktion, der var spredt på flere forskellige lokaliteter. Selskabet fandt imidlertid en mere velegnet grund og solgte den førstnævnte grund. Fordi selskabet ikke på noget tidspunkt havde udøvet erhvervsmæssig virksomhed på den ubebyggede grund, kunne de omhandlede udgifter, der blev afholdt i ejertiden, ikke fratrækkes - hverken i medfør af LL § 8 C eller SL § 6 a.
 Hvis udgiften ikke sigter mod erhvervelse af skattepligtig indkomst, er fradrag udelukket. I Skat 1987.1.24 (TfS 1986,579) fik en skatteyder ikke fradrag for rejseudgifter i forbindelse med tilsyn med en ejendom, der tilhørte skatteyderen, og som var beboet af hans forældre i henhold til en aftægtsaftale indgået i forbindelse med forældrenes afståelse af ejendommen. Østre Landsret lagde vægt på, at der ikke var tale om erhvervsmæssig udleje, hvorfor skatteyderen ikke modtog nogen løbende erhvervsmæssig indtægt fra ejendommen, og at ejendommen var erhvervet i privat øjemed.
 I TfS 1995, 51(LSR) blev en tidligere landmand nægtet fradrag for udgifter til advokat- og revisorbistand i forbindelse med en frivillig akkord, som han indgik ca. 1⁄2 år efter, at han var ophørt med landbrugsvirksomheden. Lands skatteretten bemærkede, at udgifterne kun kunne trækkes fra, hvis de kunne henføres til den aktuelle drift.
 I TfS 1997,368 (VLD) blev et pengeinstitut nægtet fradrag for tab i forbindelse med garantistillelse. Vestre Landsret fandt at betaling i henhold til garantierklæringen havde karakter af et ikke fradragsberettiget kapitalindskud, ligesom tabsgarantien, eller betalingerne i henhold til denne, heller


text:
ikke kunne ligestilles med driftsomkostninger.
 TfS 1997,438 (LSR) Indtægter ved tegning af forsikringer for andre forsikringsselskaber (fremmed provision) måtte anses som indtægt ved erhvervsmæssig virksomhed, jf. SEL § 17, stk 5. En del af selskabets faste omkostninger kunne derfor fradrages ved opgørelse af denne indkomst.
 TfS 1997,619 (ØLD) En advokats tab som følge af en medinteressents uberettigede hævninger kunne ikke anses som en naturlig driftsrisiko. På den baggrund kunne tabet ikke anses som en fradragsberettiget driftsomkostning.
 TfS 1997,277 Skatteyders hæftelse for et italiensk selskabs gæld måtte efter dansk ret anses som en lovbestemt kautionsforpligtelse og tabet var derfor et ikke-fradragsberetiget formuetab.
 TfS 1998,202 (ØLD) Udgift til køb af træer ikke fradragsberettiget som driftsomkostning i det indkomstskatteår, hvor træerne var købt. Landsretten begrundede afgørelsen med, at udgiften var afholdt til køb af træer på roden. Da træerne stadig var på rod ved årets udgang, ansås udgiften ikke for anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten i det pågældende indkomstskatteår.
 TfS 1998, 565 (VLD) Udgifter til dækning af generelle omkostninger til husleje, telefon m.v. Fradrag afslået med henvisning til virksomhedens beskedne karakter og det forhold, at skatteyderen ikke havde sandsynliggjort en udsigt til en rimelig rentabilitet af den projektudvikling, der var virksomhedens eneste aktivitet.
 Hvis modtageren af den afholdte driftsudgift er nært forbunden med skatteyderen og dermed har sammenfaldende interesser med denne, må der som forudsætning for omkostningsfradrag stilles krav til skatteyderen om at godtgøre tilstedeværelsen af en driftsmæssig begrundelse for dispositionen.
 I UfR 1976.60 H (Esso) blev et moderselskabs tilskud til dækning af underskud i dets datterselskaber, som drev tankstationer, og som i kortere eller længere tid ikke kunne drives uden underskud, anset for fradragsbe rettigede driftsomkostninger. Højesteret udtalte, at udgifterne »havde været et sådant naturligt led i selskabets virksomhed, at de som driftsudgifter har kunnet bringes til fradrag i selskabets indkomst, uanset at dette ikke er sambeskattet med datterselskaberne«.
 I modsætning hertil blev en murermester i UfR 1979.731 H nægtet fradrag for et tilskud til et af ham stiftet og domineret aktieselskab, hvorigennem han havde opført en ejendom med henblik på salg af aktielejligheder. Højesteret fandt, at der ikke havde været en sådan forbindelse mellem støtten til selskabet og murermesterens løbende indtjening, at der kunne indrømmes fradrag. På linie hermed nægtede Højesteret i Skat 1990.5.361 et moder selskab fradrag for tilskud til dets udenlandske datterselskab, der blev ydet til udligning af datterselskabets driftsunderskud.
 I UfR 1984.90 H (Skd. 69.284, Segaltmøllen) fik et selskab fradrag for udgift til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand, hvilket to nye samarbejdspartnere havde stillet krav om som betingelse for en fortsættelse af det nyligt indledte samarbejde. Betalingen af gælden ansås for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
 Vestre Landsret indrømmede i TfS 1995, 339 (VLD) et moderselskab fradrag for kurstab og for tab på tilgodehavender hos dets engelske datterselskab. Medens Landsskatteretten fandt, at der ikke var tale om vareleverancer på normale forretningsmæssige vilkår, men om tilskud, der ikke havde direkte betydning


text:
for moderselskabets omsætning og drift, lagde Vestre Landsret til grund, at moderselskabets markedsføring gennem datterselskabet på det engelske marked både direkte og indirekte havde stor betydning for moderselskabets afsætning. Udgifterne blev derfor anset for at have været et naturligt led i moderselskabets virksomhed og dermed fradragsberettigede. Se tilsvarende TfS 1994, 412 om en tømrermesters tab på sit tilgodehavende i et selskab, hvor han var anpartshaver.
 Et dansk selskab, der havde betalt 20% i factoringprovision til et schweizisk selskab, blev i TfS 1994, 207 (HRD), nægtet fradrag for den betalte provision. Eneanpartshaveren i det danske selskab havde optionsret til aktierne i det schweiziske selskab, der ikke havde andre aktiviteter end factoring for det danske selskab. Desuden havde selskabet hverken eget kontor eller ansat personale. Højesteret fandt, at der bestod et inter essefællesskab mellem de to selskaber, og at factoringudgiften på 20% ikke var forretningsmæssigt begrundet.
 En selvstændigt erhvervsdrivende drev virksomhed som agent på provisionsbasis med et af ham behersket selskab og med udenforstående. Han var agent for et tysk firma, og han købte i firmaet varer, som blev videresolgt til det af ham beherskede selskab. Selskabet blev opløst af skifteretten, da der ikke var aktiver i selskabet. Han foretog ved indkomstopgørelsen fradrag for tab på debitorer for manglende betaling for leverede varer til selskabet. Fradraget blev ikke godkendt af skattemyndighederne, da der ikke bestod et normalt handelsmellemværende mellem ham og selskabet. Landsretten fandt, at tabet måtte anses som et formuetab, der ikke kunne fradrages ved indkomstopgørelsen, da transaktionerne mellem ham og selskabet afgørende adskilte sig fra et normalt forretningsmellemværende mellem uafhængige parter og havde båret præg af hans personlige økonomiske interesser i selskabet, TfS 1996,816 (VLD).
 TfS 1997,474 En aftale mellem ejeren af et cafeteria og ejerens anpartsselskab om betaling til anpartsselskabet for konsulentbistand ydet til cafeteriaet kunne ikke godkendes skattemæssigt. Landsretten lagde til grund, at aftalen om konsulentbistand ydet af ejeren og dennes hustru ikke tjente noget forretningsmæssigt formål. Se desuden TfS 1997,431 (overførsel til engelsk datterselskab) og TfS 1997, 664 (vareleverance mellem to selskaber).
 Iøvrigt forudsætter fradrag for en udgift, at udgiften vedrører det selskab, der afholder udgiften, og ikke f.eks. andre selskaber inden for samme koncern, se Ligningsrådets bindende forhåndsbesked i TfS 1994, 190 om udbetaling af overskudsandele fra et holdingselskab via en medarbejderud byttefond til alle ansatte inden for samme koncern. Om koncerntilskud, se S.D.4, TfS 1996,282 (ØLD).
 I visse tilfælde er der mulighed for at opnå fradrag for »opsatte driftsomkostninger«.
 I UfR 1963.954 (HRD) (Knuth) fik en godsejer fradrag for et engangsbeløb til 4 ansatte, der blev betalt som kompensation for deres dårlige aflønning gennem en årrække.
 I UfR 1984.160 (HRD) (Træskodommen) fik et interessentskab fradrag for et tilskud til et af interessenterne ejet aktieselskab, der i 3 år havde produceret træsko, som blev købt af interessentskabet. Interessenterne gjorde gældende, at der var tale om en regulering af den oprindeligt fastsatte afregningspris, der alene havde været fastsat foreløbigt på grund af beregningsvanskeligheder. Højesteret fandt, at tilskuddet var et sådant led i interessenternes virksomhed, at det kunne


text:
fradrages.
 Se også lsr. 1984.23, hvor udgifter til opgravning af benzintanke i forbindelse med ophør af virksomhed som benzinforhandler blev anset for udskudte driftsomkostninger.
 Ligningsrådet har endvidere i en ikke-offentliggjort bindende forhåndsbesked udtalt, at et selskab kunne fratrække udgifter til undersøgelse og afrensning af et forurenet areal med den del, der kunne henføres til forurening opstået efter virksomhedens erhvervelse af arealet.
 Udgifter til faste installationer, som offentlige myndigheder måtte foreskrive til imødegåelse af forurening, skulle medregnes til driftsbygningens afskrivningsgrundlag. I overensstemmelse hermed har Landsskatteretten ved kendelse af den 23. september 1992 indrømmet et selskab fradrag for udgiften til oprensning af en grund, der var forurenet i selskabets besiddelsestid. Da udgifter til destruktion, som sker efter senere indført miljølovgivning, er en fradragsberettiget driftsudgift, fandt Landsskatteretten, at de tidligere afholdte udgifter kunne fratrækkes enten som opsat vedligeholdelsesudgift (SL § 6 e) eller som driftsomkostning (SL § 6 a), se Told•Skat Nyt 1993.1.37 (TfS 1992,581).
 Se E.A.2.3 om afskrivning i medfør af SL § 6 a på udgifter af omkostningskarakter.


text:
Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter: Offentlig ejendomsvurdering — CBS Forskningsportal
 Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter: Offentlig ejendomsvurdering
 Højesteret har i SKM2019.74.HR taget stilling til, hvorvidt en skatteyder kunne anvende en overdragelsespris svarende til den offentliggjorte ejendomsvurdering i en overdragelse af et sommerhus fra selskabet til anpartshaver, eller værdien skulle fastsættes til en væsentlig højere skønsmæssig handelspris. Landsskatteretten og byretten havde givet skatteyderen medhold, men både Østre Landsret og Højesteret fandt, at det var den højere skønsmæssigt ansatte handelspris, som skulle anvendes.
 SR.2019.147
 Bolander, J. (2019). Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter: Offentlig ejendomsvurdering. SR-Skat, 31(3), 147-149. [SR.2019.147].
 Bolander, Jane. / Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter : Offentlig ejendomsvurdering. I: SR-Skat. 2019 ; Bind 31, Nr. 3. s. 147-149.
 @article{b86bf10539e841bb9eeb153c515508ce,
 title = "Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter: Offentlig ejendomsvurdering",
 abstract = "H{\o}jesteret har i SKM2019.74.HR taget stilling til, hvorvidt en skatteyder kunne anvende en overdragelsespris svarende til den offentliggjorte ejendomsvurdering i en overdragelse af et sommerhus fra selskabet til anpartshaver, eller v{\ae}rdien skulle fasts{\ae}ttes til en v{\ae}sentlig h{\o}jere sk{\o}nsm{\ae}ssig handelspris. Landsskatteretten og byretten havde givet skatteyderen medhold, men b{\aa}de {\O}stre Landsret og H{\o}jesteret fandt, at det var den h{\o}jere sk{\o}nsm{\ae}ssigt ansatte handelspris, som skulle anvendes.",
 Bolander, J 2019, 'Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter: Offentlig ejendomsvurdering', SR-Skat, bind 31, nr. 3, SR.2019.147, s. 147-149.
 Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter : Offentlig ejendomsvurdering. / Bolander, Jane.
 I: SR-Skat, Bind 31, Nr. 3, SR.2019.147, 2019, s. 147-149.
 T1 - Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter
 T2 - Offentlig ejendomsvurdering
 N2 - Højesteret har i SKM2019.74.HR taget stilling til, hvorvidt en skatteyder kunne anvende en overdragelsespris svarende til den offentliggjorte ejendomsvurdering i en overdragelse af et sommerhus fra selskabet til anpartshaver, eller værdien skulle fastsættes til en væsentlig højere skønsmæssig handelspris. Landsskatteretten og byretten havde givet skatteyderen medhold, men både Østre Landsret og Højesteret fandt, at det var den højere skønsmæssigt ansatte handelspris, som skulle anvendes.
 AB - Højesteret har i SKM2019.74.HR taget stilling til, hvorvidt en skatteyder kunne anvende en overdragelsespris svarende til den offentliggjorte ejendomsvurdering i en overdragelse af et sommerhus fra selskabet til anpartshaver, eller værdien skulle fastsættes til en væsentlig højere skønsmæssig handelspris. Landsskatteretten og byretten havde givet skatteyderen medhold, men både Østre Landsret og Højesteret fandt, at det var den højere skønsmæssigt ansatte handelspris, som skulle anvendes.
 M1 - SR.2019.147
 Bolander J. Overdragelse af fast ejendom mellem interesseforbundne parter: Offentlig ejendomsvurdering. SR-Skat. 2019;31(3):147-149. SR.2019.147.


text:
Annullation af ansættelse var berettiget
 Annullering af ansættelse på grund af manglende oplysning om stress og opsagt stilling var berettiget. Det kom Højesteret frem til ved dom af 9. juni 2015.
 Sagen drejede sig om en medarbejder, der var blevet ansat som lønkonsulent på et sygehus med tiltrædelse til den 1. juli 2010. Inden tiltrædelsestidspunktet annullerede arbejdsgiveren imidlertid ansættelsen, fordi medarbejderen ikke havde oplyst, at hun i sin tidligere stilling som personalekonsulent ved et af regionens andre sygehuse var blevet opsagt, og at hun havde været sygemeldt siden november 2009 på grund af stress.
 I henhold til helbredsoplysningslovens § 6 skal en lønmodtager inden ansættelsen af egen drift oplyse om, hvorvidt vedkommende er bekendt med at lide af en sygdom eller har symptomer på en sygdom, som vil have væsentlig betydning for vedkommendes arbejdsdygtighed.
 Højesteret fandt indledningsvis, at oplysningspligten efter helbredsoplysningslovens § 6 også omfatter arbejdsbetinget stress, der medfører sygefravær.
 Højesteret lagde til grund, at den nye stilling som lønkonsulent var af samme art som den hidtidige som personalekonsulent, og at den måtte forventes at have samme karakter. Derudover fremgik det af medarbejderens læges journalnotater og af referaterne af hendes samtaler med sin hidtidige arbejdsgiver, at hendes stress var arbejdsrelateret, herunder relateret til forholdet til hendes nærmeste leder. Også andre mulige årsager var nævnt.
 Selvom medarbejderen mente, at problemerne var løst med skiftet til en ny stilling og en ny chef, fandt Højesteret efter en samlet bedømmelse, at hun i forbindelse med ansættelsessamtalerne ikke med rette kunne anse sig for fri af stress, men at hun måtte indse, at der var en nærliggende risiko for fortsat stress med betydning for hendes arbejdsdygtighed.
 Højesteret fandt herefter, at medarbejderen havde tilsidesat sin oplysningspligt efter helbredsoplysningslovens § 6.
 Derudover havde medarbejderen angivet i sit CV, at hun i dag arbejdede ved det andet sygehus og angav dette uden nogen slutdato, selvom hun havde angivet slutdato ved tidligere ansættelsessteder. På denne baggrund og efter forklaringerne fra regionens repræsentanter under ansættelsessamtalerne lagde Højesteret til grund, at medarbejderen bevidst havde givet urigtigt indtryk af, at hun var aktiv i uopsagt stilling for at undgå, at oplysningerne om hendes opsagte stilling skulle få negativ betydning for hendes ansættelsesmulighed. Højesteret fandt derfor, at hun herved havde handlet svigagtigt og i strid med sin almindelige loyale oplysningspligt.
 Højesteret fandt herefter, at såvel medarbejderens tilsidesættelse af oplysningspligten efter helbredsoplysningsloven som hendes svigagtige oplysning om at være aktiv i uopsagt stilling havde givet regionen ret til at annullere tilsagnet om ansættelse som ugyldigt.
 Højesteret fandt endvidere, at medarbejderen burde være partshørt om nye faktiske oplysninger fra hendes tidligere chef. Da den supplerende partshøring imidlertid ikke var konkret væsentlig, udløste fejlen ikke ret til kompensation, jf. principperne herom fastslået i UfR 2007.537 H.
 Byretten og landsretten var kommet frem til samme resultat.
 Dommen viser, at en ansøger i forbindelse med ansættelse kan tilbageholde så væsentlige oplysninger om sin helbredssituation, at annullering af en ansættelse kan være retmæssig. Derudover viser dommen, at det kan være sagligt at annullere en beslutning om ansættelse, hvis


text:
Filosofi » Lykkegaard
 Frederick C. Beiser, German Idealism. The Struggle Against Subjectivism 1781-1801, Harvard University Press 2002. 1st edition. Hardback. With a few penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 200
 Maurice Blanchot – Christophe Bident, Maurice Blanchot. Partenaire invisible, Champ Vallon 1998. 1st edition. Fine condition. Kr. 300,-
 Maurice Blanchot – Jacques Derrida, Demeure. Maurice Blanchot, Galilée 1998. 1st edition. Fine condition. Kr. 150,-
 Maurice Blanchot – Emmanuel Levinas, Sur Maurice Blanchot, Fata Morgana 1985. Fine condition. Kr. 150,-
 Cioran, E.M. – Sylvie Jaudeau, Cioran ou le dernier homme, José Corti 2001. Fine condition. Kr. 100,-
 Ernesto Dalgas, Kundskabens bog, Hans Reitzel 1995. Meget pænt og velholdt eksemplar. Kr. 75,-
 Gilles Deleuze, Pourparlers. 1972-1990, Minuit, Paris 1990. 1st edition. Spine slightly faded, otherwise in fine condition. Kr. 100,-
 Gilles Deleuze, Critique et clinique, Minuit, Paris 1993. 1st edition. A couple of minor stains on the spine, otherwise in fine condition. Kr. 100,-
 Niels Egebak, Indskrifter – Essays om fænomenologi og æstetik, Arena 1967. Pæn og velholdt. Kr. 100,-
 G.W.F. Hegel, The Difference between Fichte’s and Schlegel’s System of Philosophy, State University of New York 1977. Later printing. With some light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 150,-
 G.W.F. Hegel – Jean-Luc Nancy, Hegel. L’inquiétude du négatif, Hachette, Paris 1997. 1st edition. With a few penciled annotations, otherwise in fine condition. Rare. Kr. 500,-
 Martin Heidegger, Spørgsmålet om teknikken og andre skrifter, Gyldendal 1999. Med lette blyantsanmærkninger, ellers som ny. Kr. 125,-
 Martin Heidegger – Philippe Lacoue-Labarthe, La fiction du politique (Heidegger, l’art et la politique), Universités de Strasbourg 1987. 1st edition. With a few light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 300,-
 Martin Heidegger – Jean Beaufret, Entretiens avec Frédéric de Towarnicki, Presses Universitaires de France 1992. Fine condition. Kr. 200,-
 Immanuel Kant, Til den evige fred, Gyldendal 1995. Flot stand. Kr. 200,-
 Søren Kierkegaard – Villy Sørensen, Sørensen om Kierkegaard. Villy Sørensens udvalgte artikler om Søren Kierkegaard, Gyldendals Bogklubber 2007. Som ny. Kr. 75,-
 Philippe Lacoue-Labarthe & Jean-Luc Nancy, The Literary Absolute. The Theory of Literature in German Romanticism, State University of New York 1988. With some light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 100,-
 Emmanuel Levinas, En découvrant l’existence avec Husserl et Heidegger, J. Vrin 1994. Fine condition. Kr. 125,-
 Emmanuel Levinas, Totalité et infini. Essai sur l’extériorité, Martinus Nijhoff 1984. 4th edition. Hardback. Fine condition. Kr. 200,-
 Emmanuel Levinas, Entre nous. Essais sur le penser-à-l’autre, Grasset 1991. 1st edition. Near fine condition. Kr. 100,-
 Emmanuel Levinas, Dieu, la Mort et le Temps, Grasset 1993. 1st edition. Near fine condition. Kr. 100,-
 Emmanuel Levinas, Les imprévus de l’histoire, Fata Morgana 1994. 1st edition. Spine slighlty faded, otherwise in fine condition. Kr. 100,-
 Emmanuel Levinas, Altérité et transcendance, Fata Morgana 1995. 1st edition. Spine slighlty faded, otherwise in fine condition. Kr. 200,-
 Emmanuel Levinas, Liberté et commandement, Fata Morgana 1994. 1st edition. Spine slighlty faded, otherwise in fine condition. Kr. 400,-
 Emmanuel Levinas, Noms propres, Fata Morgana 1977. Later printing. Paperback. Kr. 75,-
 Emmanuel Levinas,


text:
Éthique et infini, Fayard 1982. Later printing. Paperback. With a few light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 75,-
 Emmanuel Levinas, De Dieu qui vient à l’idée, J. Vrin 1992. Paperback. Fine condition. Kr. 75,-
 Emmanuel Levinas, Le temps et l’autre, Presses Universitaires de France 1996. With penciled annotations. Paperback. Kr. 75,-
 Emmanuel Levinas – Jacques Derrida, Adieu à Emmanuel Lévinas, Galilée 1997. 1st edition. With a few light penciled annotations, otherwise in fine condition. Kr. 150,-
 Friedrich Nietzsche, Afgudernes ragnarok, Gyldendal 1993. Med lette blyantsanmærkninger, ellers som ny. Kr. 100,-
 Friedrich Nietzsche, Antikrist, Hans Reitzel 1998. Enkelte lette blyantsanmærkninger, ellers som ny. Kr. 100,-
 Friedrich Nietzsche, Menneskeligt, alt for menneskeligt, Samlerens Bogklub 2007. Som ny. Kr. 125,-
 Friedrich Nietzsche – Ivo Frenzel, Friedrich Nietzsche, Rosenkilde & Bagger 1978. Pæn og velholdt. Kr. 100,-
 Friedrich Nietzsche – Rüdiger Safranski, Nietzsche. En biografi om hans tænkning, Gyldendal 2001. Ryg let bleget, ellers som ny. Kr. 250,-
 Platon, Platons skrifter bind 1-10, C.A. Reitzel 1992. 10 bind + 1 supplementsbind i orig. kassette. Enkelte lette blyantsanmærkninger, ellers et meget pænt og velholdt sæt. Kr. 1000,-
 Jean-Jacques Rousseau, Samfundspagten, Rhodos 1987. Med lette blyantsanmærkninger. Kr. 200,-
 Baruch de Spinoza, Etik, Munksgaard/Rosinante 1996. 3. reviderede udgave. Meget pæn og velholdt. Kr. 250,-
 Arthur Schopenhauer, Kunsten altid at få ret. 38 måder at vinde en ellers tabt diskussion, Information 2007. Som ny. Kr. 100,-
 Villy Sørensen, Jesus og Kristus, Gyldendal 1992. 1. udgave. Omslag lidt bleget, ellers meget pænt og velholdt. Kr. 100,-
 Ludwig Wittgenstein, Tractatus Logico-Philosophicus, Gyldendal 1963. Meget pæn og velholdt. Kr. 200,-
 Ludwig Wittgenstein, Forelæsninger og samtaler, Philosophia 2001. Som ny. Kr. 200,-
 Ludwig Wittgenstein, Kultur og værdi. Spredte bemærkninger, Modtryk 1991. Et par enkelte meget lette blyantsanmærkninger, ellers meget pæn og velholdt. Kr. 100,-
 Ludwig Wittgenstein – Justus Hartnack, Wittgenstein og den moderne filosofi, Gyldendal 1960. Førsteudgave. Med dedikation fra Hartnack til filosofiprofessor Mogens Blegvad. Pæn og velholdt. Kr. 150,-
 Ludwig Wittgenstein – David Edmonds & John Eidinow, Wittgensteins ildrager, Modtryk 2002. Flot stand. Kr. 100,-
 Posted by morten at 14:36


text:
Elsam-sag kan ikke ankes til Højesteret | Horten
 Den 25. oktober 2018 har Procesbevillingsnævnet afvist at give Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen tilladelse til at anke Vestre Landsrets dom af 24. maj 2018 til Højesteret. Landsretten nåede i dommen frem til, at konkurrencemyndighederne ikke med den fornødne sikkerhed havde bevist, at Elsam (i dag en del af Ørsted A/S) havde anvendt urimeligt høje priser.
 Procesbevillingsnævnet har afvist at give Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen tilladelse til at få prøvet Elsam-sagen i Højesteret, og dermed om Elsams prisstrategier i 2005 og 2006 på den nordiske elbørs (Nord Pool) var misbrug af dominerende stilling i form af urimeligt høje priser.
 Elsam-sagen har således været længe undervejs. Se nedenstående tidslinje:
 Konkurrencerådet træffer afgørelse om, at Elsam i perioden 1. januar 2005 – 31. december 2006 har misbrugt en dominerende stilling på markedet for engrossalg af el vest for Storebælt ved at have opkrævet urimeligt høje priser.
 Konkurrenceankenævnet stadfæster konkurrencerådets afgørelse for perioden 1. januar 2005 – 30. juni 2006 og ophæver samt hjemviser afgørelsen for perioden 2. halvår af 2006. Elsam indbringer kendelsen for Sø- og Handelsretten.
 Erstatningssag: 1106 virksomheder og kommuner rejser med Energi Danmark, OK og Scanenergi i spidsen en erstatningssag mod Elsam ved Sø- og Handels-retten sideløbende med Elsam III. Erstatningssagen afventer en eventuel Højesteretsdom af Elsam III.
 Sø- og Handelsretten stadfæster Konkurrenceankenævnets kendelse om, at Elsams prisstrategier på den nordiske elbørs, Nord Pool, medførte urimeligt høje priser. Elsam anmoder Højesteret om, at Sø- og Handelsrettens dom kan behandles ved Højesteret som 2. instans.
 Højesteret afviser, at Sø- og Handelsrettens dom kan indbringes for Højesteret som 2. instans. Højesteret finder ikke, at sagens afgørelse vil have principiel karakter samt generel betydning for retsanvendelsen og -udviklingen eller i øvrigt vil indebære en væsentlig samfundsmæssig rækkevidde.
 Elsam indbringer Sø- og Handelsrettens dom for Vestre Landsret.
 Vestre Landsret ophæver Sø- og Handelsrettens dom, da konkurrencemyndig-hederne ikke med den fornødne sikkerhed har bevist, at Elsam har opkrævet urimeligt høje priser i perioden fra 1. januar 2005 til 30. juni 2006.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen anmoder Procesbevillingsnævnet om anketilladelse (3. instansbevilling) til Højesteret.
 Procesbevillingsnævnet afviser 3. instansbehandling i Højesteret.
 Sagen får dog ikke nødvendigvis sin ende her, idet 1106 virksomheder og kommuner sideløbende med sagen i 2008 nedlagde et erstatningssøgsmål ved Sø- og Handelsretten for overbetaling af el i perioden 1. januar 2005 til 30. juni 2006. Da Vestre Landsret alene har truffet afgørelse om, at det ikke er bevist, at Elsam har anvendt urimeligt høje priser, bliver spørgsmålet, om man i forbindelse med erstatningssøgsmålet vil forsøge at løfte bevisbyrden for, at Elsam har anvendt urimeligt høje priser.
 Læs mere om Vestre Landsrets afgørelse.


text:
Flybilletsagen – U.1999.939H
 Højesterets dom i sag 341/1998. Refereret af andre i U.1999.939H.
 Sagen drejer sig om, hvorvidt Den Pakistanske Ambassade er forpligtet til at betale for nogle flybilletter, som en sekretær ved ambassaden bestilte til en af dennes ansatte og hans familie. Det var omtvistet, om bestillingen af flybilletterne var blevet annulleret.
 Den Pakistanske Ambassade procederede på, at søgsmål var udelukket grundet de folkeretlige regler om immunitet. Byretten afviste sagen, men Østre Landsret fandt derimod, at søgsmål ikke var udelukket ved de folkeretlige regler om immunitet, idet tvisten angik et privatretligt mellemværende. Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse.
 Det kan desuden nævnes, at Den Pakistanske Ambassade under sagens behandling for Højesteret anførte; at en ambassade ikke som sådan har partsevne og ikke uden videre kan sidsestilles med den stat, ambassaden repræsenterer. Ambassaden er knyttet til ambassadøren. Da denne efter art. 31 i Wienerkonventionen nyder immunitet mod søgsmål, kan heller ikke ambassaden sagsøges, medmindre der er givet udtrykkeligt afkald på immuniteten.
 Højesteret anførte til dette, at sagen var anlagt mod Den Pakistanske Ambassade, som må fortolkes således, at den sagsøgte er den pakistanske stat. Da ambassadøren således ikke personligt er sagsøgt, finder Wienerkonventionens bestemmelser ikke anvendelse.
 Staters jurisdiktion begrænses af den folkeretlige immunitet, som kort fortalt er en beskyttelse tildelt fremmede stater, diplomater og internationale organisationer. Immunitet er en formalitetsindsigelse som må afgøres før sagens realitet kan behandles. Har en stat immunitet betyder det, at den nationale domstol er forpligtet til at afvise søgsmålet, hvis ikke den sagsøgte stat har givet afkald på sin immunitet.
 Der er i den folkeretlige teori blevet diskuteret flere forskellige teorier angående den statslige immunitet. Se mere om disse teorier i kommentaren til U 1982.1128 H.
 Nyere dansk retspraksis bygger dog på hvad der kaldes den restriktive teori. Hermed menes, at den statslige søgsmålsimmunitet kun omfatter tilfælde, hvor staten har handlet som statsmagts udøver, og altså ikke tilfælde hvor staten har foretaget handlinger af privatretlig karakter. Nærværende dom er netop et illustrativt eksempel på dette. Højesteret stadfæstede som sagt landsrettens begrundelse som sagde, at søgsmål ikke var udelukket ved de folkeretlige regler om immunitet, idet tvisten angik et privatretligt mellemværende. Nogenlunde samme resultat kom domstolene frem til i de ligeledes kommenterede domme U 1982.1128 H og U 1992.453 H.
 Desuden har Den Pakistanske Ambassades anbringende om, at en ambassade ikke kan sagsøges, da en ambassade er knyttet til sin ambassadør, som nyder immunitet mod søgsmål efter art. 31 i Wienerkonventionen, eksamensrelevant interesse. Ifølge Wienerkonventionens artikel 31, stk. 1, skal en diplomatisk repræsentant, som f.eks. en ambassadør, nyde immunitet også i civile sager, undtagen visse privatretlige forhold. Højesteret gav dog ikke Den Pakistanske Ambassade medhold i dette synspunkt, da Den Pakistanske Ambassade retteligt måtte forstås som den pakistanske stat.
 Følgende tekststykke er tiltænkt som et eksempel på en kort og præcis reference til afgørelsen U 1999.939 H:
 "I den folkeretlige teori har udstrækningen af den statslige immunitet været diskuteret. Nyere dansk retspraksis bygger dog på hvad der kaldes den restriktive teori. Hermed menes, at den statslige søgsmålsimmunitet kun


text:
Almindelige domstole - Finland
 Dette afsnit indeholder oplysninger om de almindelige domstole og forvaltningsdomstole i Finland.
 Almindelige og forvaltningsretlige domstole — indledning
 Domstolene i Finland kan opdeles i almindelige domstole i civil- og strafferetlige sager, forvaltningsdomstole og særlige domstole.
 Ved "almindelige domstole" forstås retter, der er kompetente. De behandler med andre ord retlige tvister, som ikke er blevet overdraget ansvaret for en anden domstol. De almindelige domstole er:
 Distrikt- og byretter (20)
 Appeldomstole (5)
 Almindelige forvaltningsdomstole er forvaltningsdomstole.
 Forvaltningsdomstole er den øverste forvaltningsdomstol og de regionale forvaltningsdomstole. Der er seks forvaltningsdomstole i Finland: Forvaltningsdomstolen i Helsinki, Hämeenlinna, Østfinland, Nordfinland, Turku og Vaasa. Åland har ligeledes sin egen forvaltningsdomstol, Ålands förvaltningsdomstolen.
 Øverste forvaltningsdomstol er den øverste forvaltningsdomstol (Korkein hallinto-oikeus/Högsta förvaltningsdomstolen).
 Distriktsdomstolene er den laveste af de almindelige domstole. De behandler civil-, straffe- og visse applikationer, såsom skilsmisser. Der er 20 amter i Finland. Deres størrelse, både hvad angår antallet af sagsmapper og antallet af medarbejdere, varierer betydeligt. Hvert år behandler amtsretterne ca. 550 000 sager (straffesager, 80 000 sager, 420 000 sager og 50 000 sager). Det samlede antal medarbejdere ved distriktsdomstolene ligger på omkring 1900.
 Bestemmelserne vedrørende disse retters funktion og administration er fastsat i domstolsloven (673/2016) og i Domstolens procesreglement. Ifølge loven er den ledende dommer ved en ret i første instans også den øverste leder af dette kontor.
 Distriktsdomstolen har desuden lægmand, dvs. lægmand, som er involveret i løsningen af de mest alvorlige straffesager og sager om jord. Lægmedlemmerne udvælges af kommunalbestyrelserne. Justitsministeriet bekræfter, at kommunerne skal vælges af kommunerne. Deres vederlag udbetales af statslige midler.
 Procedure ved distriktsdomstolene
 I en distriktsdomstol er en civil sag opdelt i to faser: En foreløbig forberedelse og en hovedhøring. Den indledende forberedelse begynder med parternes skriftlige indlæg. Ubestridte krav indfries allerede på dette stadium. Forberedelsen skal være mundtlig, og en dommer skal være til stede under høringen.
 Hvis sagen ikke kan løses på nuværende tidspunkt, er der planlagt en særskilt hovedhøring. I dette tilfælde består County Court af enten en eller tre dommere. Sagen er så løbende som muligt.
 I straffesager varierer distriktsdomstolens sammensætning alt efter den pågældende lovovertrædelse. Mindre lovovertrædelser behandles af en enkelt dommer, og mere alvorlige lovovertrædelser behandles af en enkelt dommer og to juryer eller tre dommere.
 Strafferetsplejen følger de samme principper som i civile sager. Der kan også afholdes en forberedende høring i forbindelse med straffesager. Retten kan anmode den tiltalte om at fremsætte et anbringende inden hovedretsmødet. Sagen forhandles mundtligt, og dommen baseres på kendsgerninger og beviser, som parterne har meddelt retten. Alle beviser er modtaget under hovedhøringen. Også straffesager opbevares så vidt muligt løbende. Sammensætningen af retten kan ikke ændres under hovedsagen. I henhold til de i loven fastsatte betingelser kan der også træffes afgørelse ved skriftlig procedure uden forelæggelse af en hovedhøring.
 Hvis retten ikke kan nå til enighed om dommen, stemmes der. hvert medlem af panelet har en individuel stemme. Hvis der er stemmelighed i en civil sag, giver dommeren sin endelige udtalelse. i et kriminelt tilfælde har det mest lempelige alternativ


text:
forrang.
 District Courts afgørelse skal begrundes. I de fleste tilfælde overdrages dommen til parterne umiddelbart efter afslutningen af hovedhøringen. I tilfælde af store eller på anden måde komplekse straffesager kan straffen højst vare to uger. Dommen vil derefter være skriftlig til rådighed fra justitskontoret.
 Der er fem appeldomstole i Finland (Helsingfors, Østfinland (Kuopio), Rovaniemi, Vaasa og Turku Court of Appeal).
 Som bedre domstole behandler disse klager og klager over afgørelser truffet af distriktsdomstolene. I visse tilfælde fungerer appeldomstolene også som første instans: F.eks. til rigsretssag mod en underret dommer eller embedsmand i højt omdømme.
 Appeldomstolene er også ansvarlige for at føre tilsyn med anvendelsen af loven ved distriktsdomstolene og i forbindelse med visse spørgsmål vedrørende domstolsforvaltning. En administrativ sag kræver navnlig, at der afgives en udtalelse til udvælgelseskomitéen for det udvalg, der ansøger om dommerembedet ved en distriktsdomstol i en distriktsdomstol. Udtalelsen afgives af den instans i appelretten, der har ansvaret for denne opgave. Appeldomstolens præsident (retspræsident) er ansvarlig for dens drift og effektivitet.
 Court of Appeal er opdelt i afdelinger. Afdelingen består af en kontorchef og andre dommere. Sagerne behandles normalt af en formation bestående af tre dommere.
 Procedure ved appelretten
 I visse civil- og strafferetlige sager har sagsøgeren brug for en yderligere tilladelse fra Court of Appeal. Udstedelse af en tilladelse til yderligere forarbejdning er reguleret ved lov. Sager behandles af Appeldomstolen enten ved skriftlig procedure eller ved mundtlig høring.
 Højesteret er det højeste appelniveau. Ligesom appelretten er den øverste domstol inddelt i afsnit, der for at være juridisk kompetent består af fem medlemmer.
 For at indbringe en sag for højesteret skal den interesserede part eller den involverede part ansøge om tilladelse til at anke en dom afsagt af en domstol. Ved modtagelsen af dette andragende undersøger højesteret, om den i dette tilfælde kan give tilladelse til appel eller ej. Sagen behandles af et panel af to eller tre personer. Appel kan kun gives af grunde, der er fastsat ved lov.
 Højesteret siden 1980 er blevet en foregangsinstitution. En sag, som højesteretten har fastlagt, fastsætter i enhver henseende en retlig norm, som andre domstole skal følge i lignende sager. Det er ikke nødvendigt at give tilladelse til appel i tilfælde, hvor en appeldomstol har fungeret som første instans.
 Højesterets aktiviteter ledes af dens formand. Medlemmer af højesteretten kaldes højesteretsdommere. Ordførerne er referendarer, ledende referendarer og referendarer.
 Ud over en retssag udpeger højesteret stedfortrædende dommere ved de almindelige domstole for en periode på over et år. Højesteret kommenterer også forslag til lovgivning og benådning, som er sendt til Finlands præsident.
 Proceduren i Højesteret er som regel skrevet. Om nødvendigt afholdes en mundtlig høring.
 Forvaltningsdomstole:
 Forfatningen kræver, at alle offentlige aktiviteter strengt overholder loven. Enhver person eller enhed, der anser en statslig eller kommunal afgørelse for ulovlig, kan som hovedregel appellere afgørelsen.
 Myndigheden angiver sammen med afgørelsen, hvordan og til hvem der kan indgives klage over afgørelsen. Ofte kan afgørelsen først prøves af den administrative myndighed og derefter appelleres til forvaltningsdomstolen, hvis afgørelsen stadig er utilfreds. Forvaltningsdomstolenes kompetence afgøres af