text:
eksempelvis en koncert, mens den foregår?
 Citat skal ske i overensstemmelse med god skik, og man kunne formentlig i ekstreme tilfælde forestille sig, at det ville stride mod god skik at optage en koncert af en kunstner, der frabeder sig det.
 Citatbestemmelsens krav om god skik har på den anden side et helt andet sigte end dette. Det er brugen, omfanget og formålet med citatet, der skal være i overensstemmelse med god skik, ikke måden, hvorpå man skaffer citatet. At den citerede oplever det som ubehageligt at blive citeret kan ikke begrunde, at citat skulle være ulovligt, se side 23 om saglige citater. Ophavsretsudvalget forsøgte at løse problemet, og gav i betænkning 1197/1990 udtryk for den opfattelse, at man ikke måtte fiksere værksfremførelsen helt eller delvist, hvis det skete med det formål at tilvejebringe et materiale, som man herefter lovligt kunne citere fra. Dog måtte man gerne fiksere selve citatet/uddraget af en forestilling eller koncert[64].
 Løsningen synes velbegrundet, men vil formentlig også kunne resultere i store praktiske problemer. Det må antages, at det kun sjældent vil være muligt at optage netop citatet og intet andet. Den praktiske hovedregel synes at være, at man optager et længere stykke af fremførelsen, som man efterfølgende redigerer ned til et citat af en passende beskeden længde. Dette gør det også nemmere at sikre, at citatet ikke tages ud af en sammenhæng og at ophavsmanden ikke fejlciteres, fordi man eksempelvis startede optagelsen for sent. Beklageligvis er dette ikke en lovlig fremgangsmåde, hvis man følger ordlyden af betænkning 1197/1990.
 Mens citater legitimt kan benyttes i et kunstnerisk øjemed, kan citatreglen ikke benyttes til at gengive egentlige kunstværker i form af grafik, malerkunst mv. Som det er gennemgået i det foregående, er citater næsten undtagelsesfrit brudstykker af et værk, og gengiver man kun en del af et offentliggjort kunstværk vil det være en krænkelse af ophavsmandens droit moral efter ophl. § 3.
 Ophl. § 22 kan således ikke hjemle en gengivelse af billeder i eksempelvis collager – udover at krænke kunstnerens anseelse og egenart ville det antageligvis ofte kunne ligestilles med de ikke-accepterede citatsamlinger.
 At det ikke er i ophl. § 22, at man skal finde hjemlen til citat fra kunstværker, fastslås helt generelt i 1995-bemærkningerne, hvor det siges, at for kunstværker ”har bestemmelsen i almindelighed ikke praktisk betydning, da sådanne værker ikke kan citeres i form af gengivelse af uddrag af værkerne”[65].
 Der findes en særlig regulering af kunstværkers gengivelse i ophl. §§ 23 og 24. Her angives de nærmere betingelser for forskellige former for gengivelse af kunstværker og værker af beskrivende art, jf. ophl. § 1, stk. 2.
 Kunstværker kan citeres i det omfang, det er hjemlet i den særlige regel om kunstcitat i § 23, stk.1. Reglen stiller betingelser om, at kunstværket skal være ”offentliggjort”, samt at gengivelsen skal ske ”i overensstemmelse med god skik og i det omfang, som betinges af formålet”. Disse krav må fortolkes i overensstemmelse med de enslydende krav i ophl. § 22, og der henvises derfor til, hvad der


text:
ovenfor er anført om disse.
 Som et særligt krav stiller ophl. § 23, stk.1, at der kun må ske gengivelse i ”kritiske eller videnskabelige fremstillinger i tilslutning til teksten”. Retten har senest haft anledning til at fortolke dette krav i sagen UfR 2000.1291 ØLD ”Louisiana Revy”.
 Kunstmuseet Louisiana udgav nogle gange årligt en publikation ”Louisiana Revy”, hvori der var en gengivet et større antal værker fra den eller de kunstnere, der i perioden udstillede på museet. Publikationen indeholdt desuden artikler om kunstnerne. Da museet ikke kunne godtgøre, at formålet med gengivelsen var at give et videnskabeligt eller kritisk bidrag, måtte publikationen opfattes som en alment oplysende kunstbog. Gengivelsen af kunstværkerne kunne således ikke hjemles i ophl. § 23, stk.1. Retten fandt, at der heller ikke var tale om et katalog i ophl. § 24, stk. 1's forstand.
 Ophl. §§ 23-24 vil ikke i øvrigt blive gjort til genstand for selvstændig behandling her.
 8.1. Musikcitat og digital sampling
 Musikcitater har ikke været genstand for megen diskussion i den ophavsretlige litteratur, på trods af, at de har været lovmæssigt reguleret siden 1933- loven[66]. Allerede Weincke bemærkede dette, og anførte, at musikken “fører noget af en Askepottilværelse”[67]. Weincke har givetvis ret – betænkning 1197/1990 begrænser sin omtale af musikcitater til den noget korte sætning ”også f.eks. musikværker kan lovligt gøres til genstand for citat”[68]. Sampling er slet ikke nævnt.
 Fokus vil derfor i det følgende være på begrebet sampling, og der vil blive set nærmere på, hvilke retningslinier for sampling, der kan udledes udfra de gældende regler om citat af musikværker. Sampling kan i visse situationer foretages lovligt uden at skulle søge sin hjemmel i ophl. § 22. Disse situationer er også søgt beskrevet nedenfor, så der kommes hele vejen rundt og derved tegnes et retvisende billede af retsstillingen for sampling.
 Sampling er en form for lydoptagelse med hjælp fra en computer/mikroprocessor. Sampling er at sammenligne med en elektronisk båndoptagelse, idet man med ved sampling forstår det at optage og genbruge uddrag af en musikindspilning digitalt[69]. Lyden lagres som små datastykker og kan afspilles forlæns og baglæns, sammensættes og ændres i det uendelige.
 Sampling har muliggjort citering af lyd uden nogen hørbar forskel eller tab af kvalitet. Dertil kommer, at sampling rent kvantitativt har mangedoblet brugen af brudstykker fra andre musikeres værker, og sampling kan i dag konstateres brugt i alle moderne musikgenrer. Samplingsudstyr er faldet drastisk i pris siden de første maskiner kom på markedet, og man kan i dag sample direkte via en almindelig hjemme-PC[70]. Der er derfor et utvivlsomt behov for at få fastlagt de nærmere regler for regulering af fænomenet.
 Sampling kan uden videre benyttes til at foretage egentlige citater fra musik, men sampling har dog alligevel nogle særegenheder. Navnlig adskiller sampling sig fra konventionelle musikcitater ved mediets digitalitet. Dette får i en citatretlig sammenhæng først og fremmest den betydning, at der er tale om et ordret citat af den oprindelige indspilning af værket, med alle de lyde, klangfarver osv., der ellers kun eksisterede ved den oprindelige indspilning.
 Man

type: other


text:
kan med en vis ret hævde, at sampling-teknikken derfor fører til en mere intensiv form for citat - citatet bliver jo 100 % magen til sit udgangspunkt i modsætning til tidligere, hvor musikcitat var begrænset til andre musikeres gengivelse af tidligere værker, hvilket nødvendigvis indebar en vis fortolkning og ændring af værket.
 Sampling-teknikkens højere præcision er dog ikke i sig selv en tilstrækkelig begrundelse for at betegne sampling som ulovligt uden samtykke. Et citat er per definition en ordret gengivelse af et andet værk, og denne definition lever sampling op til - endda bedre end de tidligere eksisterende former for musikcitater, der, som nævnt, ikke altid kunne være ordrette. Der bør derfor kunne udledes retningslinier for sampling ud fra de eksisterende normer for musikcitater.
 Med sampling-teknikken er det muligt at sample direkte fra eksempelvis en mikrofon, men det mest normale synes at være, at der samples fra en bestemt pladeindspilning/lydfæstning. Dette får den betydning, at også andres rettigheder end netop komponistens og tekstforfatterens berøres. De udøvende kunstnere og pladeselskabet har også selvstændige rettigheder til det samplede værk, både for så vidt angår fremførsel og eksemplarfremstilling af værket, jf. ophl. §§ 65 og 66. Begge disse bestemmelser henviser til ophl. § 22, således at de problemstillinger og retningslinier, der bliver omtalt i det følgende skulle gælde for alle rettighedshaverne.
 En juridisk analyse af musikcitater/sampling kan passende tage sit udgangspunkt i det grundlæggende ophavsretlige krav om, at værket skal være udtryk for en selvstændig, skabende indsats, eller med andre ord, have værkshøjde. Har enten det citerede værk eller selve citatet ikke værkshøjde, bliver det ikke nødvendigt at vurdere, om der er tale om citat efter ophl. § 22, da citatreglen er begrænset til at gælde for værker i ophavsretslovens forstand. Først når dette er blevet slået fast, er der behov for at se på, om citatbetingelserne er opfyldt.
 Denne tilgang til vurderingen af sampling kan forekomme unødigt formalistisk, men den tjener et formål, da problemer vedrørende sampling i visse situationer lader sig afgøre allerede ved, at kravet om værkshøjde ikke er opfyldt.
 Den ophavsretlige beskyttelse af værker er som udgangspunkt betinget af, at værket har et vist omfang, rent kvantitativt. Samples blot en enkelt lyd eller tone vil denne minimumsgrænse ikke være nået - det samplede stykke musik er af så kort varighed, at det ikke afspejler nogen form for selvstændigt skabende indsats. En særligt velegnet trommelyd kan således samples og benyttes uden samtykke fra ophavsmanden til værket. Med disse blotte lydlån må ligestilles visse lån, som kun er praktisk mulige med sampling-teknikken. En sampling behøver eksempelvis ikke at være begrænset til at bestå af hele toner. Der kan samples egentlige brudstykker af en sang, og der kan startes og sluttes meget pludseligt, eksempelvis midt i en passage, et omkvæd eller lignende. Ligeledes er ubearbejdede lyde fra naturen eller lyde genereret af en computer undtaget fra ophavsretten, da den kun gælder for værker skabt af fysiske personer.
 Schønning er i KODA-NYT 1993, nr. 1 inde i nogle overvejelser om, at en omfattende


text:
genbrug af andres lydoptagelser i en kommerciel sammenhæng eventuelt vil kunne stride mod god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1. Man må give forfatteren ret i, at dette formentlig kun vil blive relevant i ekstreme situationer.
 Citatretten kommer som udgangspunkt ikke ind i billedet, før man sampler længere melodistykker. Eller som Mey udtrykker det: “Det er først når det blir en spesiell kombinasjon av toner, at man må ha tillatelse til å sample disse”[71].
 Fra retspraksis kan nævnes den finske afgørelse fra Helsingfors Hovrätt af 02.04.1964, hvor fire takter fra den (i Finland) kendte sang “På Rovaniemi's marknad” blev flettet ind i en ny sang. Retten mente, at brugen af de fire takter var nok til, at citatretten var overskredet, idet der særligt blev lagt vægt på, at det citerede værk var velkendt.[72]
 Grundlaget for sampling af en enkelt lyd vil ofte være en lydoptagelse, hvortil også de udøvende musikere/sangere og pladeproducenten har rettigheder, jf. ophl. §§ 65 og 66. De udøvende musikeres rettigheder er, som for de egentlige ophavsrettigheder, baseret på, at der foreligger et værk, jf. ophl. § 65, og citatreglen finder tilsvarende anvendelse, jf. ophl. § 65, stk. 4.
 I modsætning hertil står ophl. § 66, hvorefter producentens rettigheder til lydoptagelser ikke er betinget af, at der foreligger et værk. I den beskrevne situation med citat af lyde har det som konsekvens, at lydlån fra eksempelvis pladeindspilninger af naturlyde ikke vil kunne ske uden producentens samtykke. Citatreglen finder også anvendelse på producentens rettigheder, jf. ophl. § 66, stk. 2, men da brugen af ophl. § 22 er betinget af, at man citerer “af et offentliggjort værk”, vil citatreglen ikke kunne benyttes som hjemmel til at citere fra lydoptagelser, der ikke samtidig er egentlige værker. Netop pladeindspilninger af ikke-menneskeskabte lyde vil være et typisk eksempel på optagelser, der ikke vil kunne citeres uden producentens samtykke.
 Er der tale om, at lydfæstningen samtidig er et egentligt værk i lovens forstand, skulle ophl. § 22 uden videre finde tilsvarende anvendelse, men helt uproblematisk er dette dog ikke:
 Hvis et citat fra en andens værk er så kortfattet, at citatet ikke har værkshøjde, antages det normalt, at citatet kan benyttes frit, fordi man er uden for ophavsretten. Ønsker man imidlertid at citere/ sample et helt kort brudstykke fra en indspilning af et musisk værk, opstår der et særpræget problem - producentens rettigheder efter ophl. § 66 er ikke betinget af værkshøjde, hvorfor hans samtykke muligvis er påkrævet. Teoretisk set skulle der derved kunne opstå den barokke situation, at et brudstykke af eksempelvis 10 sekunders varighed fra indspilningen af et musisk værk gerne måtte citeres med hjemmel i ophl. § 22, mens et brudstykke af 1 sekunds varighed fra samme værk ikke måtte, fordi det ikke havde værkshøjde.
 Problemstillingen synes ikke at være videre omtalt i den hidtidige juridiske teori - muligvis fordi en nærmere behandling af helt korte citater ikke har været nødvendig, da de har kunnet hjemles i den manglende ophavsretlige beskyttelse af brudstykker uden værkshøjde.
 Ophl. § 22 siger imidlertid


text:
blot, at citatet skal være af/fra et offentliggjort værk, ikke at brudstykket i sig selv skal have værkshøjde for at være et citat i ophl. § 22's forstand. Muligheden for at citere er således ikke betinget af, at citatet har en bestemt udstrækning - helt korte citater er stadig citater. Når ophl. § 66, stk. 2 herefter lader § 22 finde tilsvarende anvendelse på lydoptagelser, må det skulle forstås således, at selv om man sampler et kort brudstykke uden værkshøjde fra indspilningen af et musisk værk, er der tale om et lovligt citat, hvis citatbetingelserne i § 22 er opfyldt. Problemstillingen er speciel og har formentlig sin største relevans indenfor netop citat/sampling af lydbidder uden værkshøjde fra pladeindspilninger.
 Musik som værkstype muliggør i høj grad, at man undlader at benytte et direkte citat/sampling fra en anden sang, men blot benytter værket til fri inspiration, jf. ophl. § 4, stk. 2, og spiller/synger noget lignende. Er der ikke en oplevelse af identitet mellem de to værker, er det en juridisk farbar vej til at benytte sig af tidligere kunstneres arbejde.
 Med sampling-teknikken er der skabt praktisk mulighed for, at man direkte sampler et brudstykke af et værk og herefter bearbejder samplingen/musikcitatet ud af det oprindelige værks beskyttelsessfære. Har citatet undergået så megen forandring, at det ikke længere kan forveksles med det oprindelige og derfor kan henføres under ophl. § 4, stk. 2, bliver det ikke nødvendigt at opfylde ophl. § 22's krav til benyttelse af citat.
 Er det bearbejdede citat så tæt på udgangspunktet, at der stadig er en oplevelse af identitet, vil det bearbejdede musikcitat efter omstændighederne kunne være et afhængighedsværk, jf. § 4, stk.1, såfremt der er tale om en individuelt skabende indsats. Retten til det nye værk vil derfor altid være afhængig af eneretten til det oprindelige værk, og den bearbejdede sampling vil ikke kunne benyttes i strid med den oprindelige ophavsmands intentioner.
 Såfremt værkshøjdekravet er konstateret opfyldt, er det nødvendigt at opfylde citatbetingelserne i ophl. § 22, hvis man vil benytte en sampling uden samtykke fra ophavsmanden og eventuelt andre rettighedshavere. Særligt hvis det er selve melodien, omkvædet eller lignende centrale elementer i musikstykket, der samples, vil plagiatet være tydeligt.
 Sampling og musikcitater er, som nævnt, sparsomt beskrevet i den hidtidige juridiske teori, men dette bør ikke føre til at tro, at sampling er et retsløst område. I det omfang, der eksisterer en sædvane indenfor musikcitater generelt og denne sædvane tillige er “god”, må de eksisterende retningslinier for musikcitater kunne benyttes som et fingerpeg for sampling.
 8.1.5.1. Den gode skik
 Når man benytter en bid af et tidligere værk, kan det have forskellige mere eller mindre loyale årsager. Musikcitater synes i praksis oftest at være kunstnerisk begrundet. Kunstneriske formål, der anses for legitime, er eksempelvis ønsket om at lave en hyldest til en tidligere komponist eller fremkalde en bestemt følelse hos lytteren. Ligesom andre citater kan musiske citater også benyttes i andre sammenhænge, såsom til at illustrere et synspunkt i et videnskabeligt foredrag, i en debat eller


text:
i nyhedsformidlingen.
 I 1998-kommentaren skrives det, at “digital sampling af musikværker (...) vil antagelig kun i sjældne tilfælde kunne anses som lovligt citat”[73]. I hvor mange tilfælde samplinger benyttes til de i det følgende nævnte formål er ikke til at vurdere, men såfremt en sampling skulle blive brugt til eksempelvis en hyldest, må det antages at være lige så legitimt som almindelige musikcitater.
 8.1.5.1.1. Kunstnerisk begrundede musikcitater
 Undertiden har komponister i deres værker indføjet citater som en hyldest til andre musikere, der har haft betydning for dem[74]. Sådanne kunstneriske hyldestværker accepteres i det omfang, der ikke er tale om en skjult form for plagiat, hvilket altid er en konkret afgørelse. Er musikcitater benyttet i et påstået hyldestværk blot for at snylte på en tidligere kunstners kreative indsats og popularitet, er det illoyalt og i strid med ophl. § 22. Musik er ikke blot kunst, men også i vidt omfang en forretning, og såfremt der indenfor dele af musikbranchen er en god og velbegrundet skik for, at man skal betale for gengivelsen af sekvenser af musikværker ”giver § 22 næppe hjemmel til fri citatret af sekvenser af samme karakter”[75].
 Når det ikke strider mod ophavsmandens økonomiske interesser, anses det ligeledes som god skik at benytte et andet musikværk til at fremkalde en stemning. Herved forstås, at man fremkalder en bestemt stemning eller associationer hos tilhøreren ved at referere til et fælles bekendt musikværk
 At benytte musikcitater på denne særlige måde anses som udgangspunkt for at være loyalt[76].
 Et populært nummer vil her bedre kunne benyttes loyalt, da der er større chance for, at alle lytterne genkender det og man vil følgelig dårligt kunne beskyldes for at forsøge at lade en andens værk fremstå som ens eget. Dertil kommer, at flere lyttere vil kunne forstå referencen. Der er imidlertid også et paradoks i dette, for jo mere kendt det refererede værk er, jo større er faren for, at man vil kunne blive beskyldt for udelukkende at have benyttet sig af det kendte værk for at kunne snylte økonomisk på dets goodwill og popularitet. Grænsen er hårfin.
 8.1.5.1.2. Andre formål med citat
 Det kan endvidere ikke udelukkes, at musikcitater vil kunne benyttes som led i den løbende debat. Denne brug af musiske citater synes ikke at være særligt udbredt på nuværende tidspunkt, men det kan ikke udelukkes, at det senere vil ændre sig i takt med den teknologiske udvikling. Brug af citater til at belyse synspunkter i en meningsudveksling er et accepteret formål med citat, og såfremt citaterne ikke overtræder de øvrige citatbetingelser (citatet må ikke fordreje den mening, som ophavsmanden har udtrykt mv.), må sådanne musikcitater også skulle godtages.
 Musikcitater kan dog også bruges i forbindelse med videnskabelige analyser og foredragsholdere kan benytte dem til at illustrere pointer i foredrag[77]. Dette må anses for legitimt, og til brug i den sammenhæng behøver citatet ikke at være helt så kortfattet som ved de kunstneriske citater. Her er det vigtigere, at citatet ikke bliver så kort, at det citerede værk forvanskes. Unødigt lange citater,


text:
der medtages uden at illustrere nogen musikalsk pointe, men blot fordi det ”lyder godt”, må dog heller ikke finde sted, se nærmere nedenfor.
 I praksis sker citat formentlig af mange andre grunde end for at hylde eller som for at illustrere en pointe i en videnskabelig fremstilling. Musikcitat vil ofte ske af den simple grund, at den nye ophavsmand synes godt om et tidligere værk eller dele heraf og gerne vil bruge det selv. Vurderingen af sådanne citaters lovlighed må afhænge af de involverede økonomiske interesser og må formentlig kun sjældent kunne tillades, hvis overhovedet. I sådanne sammenhænge bør man anmode de oprindelige rettighedshavere om tilladelse forud for citeringen.
 Rettighedshaverne vil normalt modtage et vederlag for at give denne tilladelse. Som udgangspunkt vil det blive givet som en forholdsmæssig andel af det beløb, man modtager for den offentlige fremførsel af det nye værk, som citatet indgår i. Fordelingen vil i mangel af anden aftale afhænge af, hvor stor en del af sangen, samplingen udgør[78].
 8.1.5.2. Omfang, betinget af formålet
 Citatretten er også indenfor musikkens verden begrænset af det upræcise krav om, at et citat ikke må være mere omfangsrigt end formålet betinger.
 I forbindelse med forberedelsen af lovændringen i 1961, blev det fra musikforlæggere og komponisters side foreslået, at kun et bestemt antal takter skulle kunne benyttes som citat. Dette blev dog afvist som uhensigtsmæssigt, da “spørgsmålet må afgøres efter omstændighederne i det enkelte tilfælde med hensyntagen til formålet og til størrelsesforholdet mellem det citerede stykke og værket”[79].
 På trods af manglen på håndfaste forskrifter, må det kræves, at de lånte lydbidder højst er et supplement til ens selvproducerede musiske værk. Selv et ærligt ment hyldestværk kan være i strid med ophl. § 22, hvis et citat benyttes som omkvæd eller gennemgående tema i en nyt musisk værk. Også hvis citatet på anden måde får en dominerende stilling, vil benyttelsen af citatet kun kunne ske med indhentelse af tilladelse fra rettighedshaverne.
 Heller ikke ved citater, der tilsigter at fremkalde en stemning, er der en fast grænse for, hvor mange takter eller sekunder, der lovligt kan citeres, men har lytteren forstået referencen/hyldesten, vil yderligere citering være unødvendig og illoyal. Citatet skal udelukkende lede tankerne hen på en bestemt sang, således at hvis citatet eksempelvis fremkalder et smil hos lytterne, skal det kun skyldes erindringen om sangen og ikke den fremføring af værket som nu gøres. Eller for at udtrykke det med Højs ord, så bør et citat ikke ”være længere, end hvad der er nok til, at lytteren opnår den tankegang som citatet skal hidføre”[80].
 Benyttes musikcitatet som videnskabeligt illustrerende eller andre af de nævnte legitime formål, er der et hensyn at tage til musikeren, således at hans værk og hans mening ikke fremstår anderledes end det var intentionen. Her vil faren for, at citatet er så kort, at meningen forvanskes, hjemle længere citater.
 Vil man som musiker være på den sikre side, bør man bede om rettighedshaverens tilladelse forud for enhver brug af samplinger. Dette vil dog betyde, at man


text:
oftest kommer til at betale ophavsmanden et vederlag for brugen, forudsat at vedkommende overhovedet giver sin accept. Som det blev gennemgået, synes der dog at være flere måder, man på lovlig vis kan undgå at indhente tilladelse og betale vederlag. Sampler man et brudstykke fra en lydoptagelse uden værkshøjde, gælder citatretten ikke, jf. ophl. § 22's ordlyd ”af et offentliggjort værk”.
 I det beslægtede tilfælde, hvor man sampler en lyd eller et helt kort ubeskyttet brudstykke fra et egentligt værk, konkluderes det, at der stadig er mulighed for at benytte citatreglen til at citere uden pladeproducentens samtykke efter ophl. § 66. Citatreglen kan desuden omgås ved, at citatet omarbejdes så meget, at der bliver tale om fri benyttelse efter ophl. § 4, stk. 1, hvilket er praktisk muligt med sampling-teknologien.
 Er man indenfor den oprindelige ophavsmands beskyttelsessfære, er man derimod nødt til at opfylde de af ophl. § 22 udledte krav til, at man kan bruge samplingen uden samtykke. Opfylder samplingen kravene til lovligt formål og passende omfang, kan samplingen benyttes på linie med andre, mere konventionelle, former for musikcitat.
 Der gælder ikke særlige regler for citat på Internettet eller fra edb-programmer, men nye problemstillinger er opstået og opstår stadig i forbindelse med Internettets udvikling og udbredelse. Disse problemstillinger og deres forbindelse med ophl. § 22 vil blive søgt behandlet i det følgende. Begreber som frames og søgemaskiner var naturligvis ikke tænkt på ved citatreglens formulering, men reglen kan muligvis alligevel rumme den form for citat, disse begreber giver anledning til. Databaser, hjemmesider mv. kan give anledning til adskillige andre ophavsretlige og markedsføringsretlige spørgsmål, men da disse ikke berører citatretten, vil de ikke blive gennemgået nærmere her[81].
 Internettets betydning er i høj grad knyttet til dets evne til at formidle information, og der findes således en stigende mængde informationsdatabaser på Internettet, som enten benytter mange citater eller selv er genstand for citat. Undertiden bruges musiske citater/lytteprøver på Internettet i reklameøjemed. Den diskutable lovlighed af dette er særskilt gennemgået nærmere på side 15 i afsnit 5.2.5.7 , hvortil der henvises.
 Edb-programmer henregnes ifølge ophl. § 1, stk. 3 til de litterære værker, og de kan således citeres fra med hjemmel i ophl. § 22 i det omfang, at de opfylder kravet om værkshøjde. Værkshøjdekravet/ originalitetskravet for edb-programmer skal ikke diskuteres nærmere i denne citatretlige sammenhæng – det skal blot påpeges, at det også er muligt at benytte citater fra programmer, der ikke lever op til værkshøjdekravet for edb. En sådan brug af brudstykker vil ikke være begrundet i ophl. § 22, men i, at man så befinder sig udenfor ophavsretslovens område. Er det citatet selv, der er så kort, at det ikke har værkshøjde, vil det tilsvarende være at betragte som en fri benyttelse af et andet værk, og det vil ligeledes være lovligt.
 Egentligt citat fra edb-programmer med værkshøjde vil kunne ske i eksempelvis undervisningssammenhæng, en kritisk fremstilling, debat eller lignende. Det vil antageligvis oftest være programkoden i papirform, der ønskes citeret fra, og ikke direkte fra de digitale instruktioner


text:
til maskinen. Papirudgaven af et edb-program må dog rubriceres som blot værende en anden fremtrædelsesform af programmet[82], og da ophavsretsloven omfatter værket i alle dets fremtrædelsesformer, gælder citatreglen tilsvarende, jf. ophl. § 2, stk. 1.
 Hverken hele programmet eller større dele af det må citeres efter ophl. § 22 – man må blot medtage netop den del, man har brug for at kommentere. Er der en sammenhæng mellem to elementer af et program, må citatretten tilsvarende kunne benyttes til at citere disse elementer i undervisningsøjemed, således at sammenhængen fremstår tydeligt.
 Ved denne brug af citat fra edb-programmer må der muligvis udvises større omhu for at sikre, at det citerede ikke fremstår på en anden måde end det var tiltænkt af ophavsmanden. Et brudstykke af koden vil let kunne fremstå meningsløst eller fejlagtigt, hvis ikke andre nødvendige dele af programmet citeres, eller blot refereres loyalt.
 8.2.1.1. Kunstnerisk brug
 Man kunne forestille sig brug af programcitater som et stemningsskabende element i et litterært værk, eksempelvis i en science fiction roman eller lignende. Et sådant litterært virkemiddel må kunne accepteres som et kunstnerisk begrundet citat – også i et større omfang end eksempelvis film- og musikcitater, hvor der er stor risiko for at det er selve fremføringen af citatet, der giver stemningen, hvilket ikke kan godtages, se nærmere på side 38 i afsnit 8.1.5.1.1 om musikcitat. Bruges en bid af programkoden i et litterært værk, må citatet skulle opnå et relativt stort omfang, før det bliver selve programmet, der giver en bestemt stemning, mere end blot det, at der er tale et edb-program. Ophavsmandens økonomiske interesser vil formentlig kun vanskeligt blive påvirket af en sådan brug af dele af programmet.
 8.2.1.2. Anden brug
 Citat af ophavsretligt beskyttet programkode til brug som virksom del i ens eget edb-program vil næppe kunne være i overensstemmelse med god skik – her synes brugen snarere at være begrundet i ønsket om at tilegne sig det oprindelige værk, hvilket ikke kan godtages. Noget lignende synes at følge af ophl. § 37, stk. 2, nr. 3, hvorefter oplysninger, der er tilvejebragt ved en lovlig eksemplarfremstilling og oversættelse af koden efter ophl. § 37, stk. 1, ikke må benyttes til at krænke ophavsretten på nogen måde, se nærmere nedenfor. Kun brudstykker, der ikke har værkshøjde, vil kunne benyttes på denne måde i andre edb-programmer uden at komme i strid med ophavsretten.
 8.2.1.3. De særlige bestemmelser om edb-programmer
 Ophl. § 36, stk. 1, nr. 1 indeholder en hjemmel til at fremstille eksemplarer af et program i det omfang, det er nødvendigt for at benytte programmet efter sit formål, og det kan diskuteres, hvorvidt denne bestemmelse kan hjemle citat fra edb-programmer i videre omfang.
 Citat er en form for eksemplarfremstilling – at den kun er delvis og således kun berører mindre dele af programmet, gør næppe nogen forskel, så længe både værket og citatet nyder værkshøjde. Hvad der derimod kan få betydning er kravet om, at eksemplarfremstillingen skal være nødvendig for programmets benyttelse. Det må imidlertid vurderes at være i de færreste


text:
tilfælde, at det er teknisk nødvendigt for et programs funktion, at der citeres fra det.
 Ophl. § 37, stk. 1 indeholder også en hjemmel til at fremstille eksemplarer af (og dekompilere) edb-programmers kode, når det er nødvendigt for at sikre interoperabilitet mellem et selvstændigt udviklet program og andre programmer. I den betydning begrebet ”nødvendigt” her benyttes, synes der at være større plads til eksemplarfremstilling i form af citat. Er et selvstændigt programs interoperabilitet med andre programmer emnet for en videnskabelig analyse, debat, intern undervisning eller lignende, synes bestemmelsen at hjemle, at der citeres fra de andre programmer. En sådan citering må kun ske i det omfang, der er betinget af formålet, nemlig at opnå interoperabilitet. Dette krav følger for så vidt af ophl. § 22, men fremgår i denne konkrete situation også af ophl. § 37, stk. 1, nr. 3. En videregående adgang til at citere fra edb-programmer synes således ikke at kunne udledes af ophl. § 37.
 En hjemmeside på Internettet vil ofte bestå af en kombination af flere medier, såsom tekst, grafik og animation/film, og brugen af musik/lyd vil formentlig blive en naturlig del af hjemmesider inde for en kortere årrække. En hjemmeside vil følgelig ofte kunne betegnes som et multimedie, samt eventuelt som et samleværk efter ophl. § 5. På lignende måde er mange Cd-rom produktioner egentlige multimedier, der citatretligt skal behandles på lige fod med hjemmesider. Mange hjemmesider kommer aldrig i berøring med citatretten, men i de tilfælde, hvor der benyttes andet end egenproduceret materiale, må det overvejes, om kravene i ophl. § 22 er opfyldt.
 8.2.2.1. Hvert værk
 Der er tale om samtidig brug af forskellige værkstyper, og udgangspunktet må være, at de begrænsninger, der gælder for brugen af hver enkelt værkstype skal overholdes. Teksten på en hjemmeside kan således citeres fra på akkurat samme måde, som der kan citeres fra andre litterære værker, mens filmklip skal overholde reglerne om filmcitat osv. Medierne lyd, film og tekst er gennemgået tidligere, hvorfor der henvises til den øvrige fremstilling. De grafiske elementer på en hjemmeside er at henregne til billedkunst, jf. ophl. § 1, stk. 1, i det omfang, at grafikken har et sådant særpræg, at det er et værk. Billedkunst kan ikke citeres med hjemmel i ophl. § 22, se nærmere i afsnit 7.2 på side 32 , men eventuelt efter ophl. § 23, stk. 1, såfremt gengivelsen sker i ”kritiske eller videnskabelige fremstillinger i tilslutning til teksten” og i øvrigt efter lignende kriterier som i ophl. § 22. Kun hvis citatrettens grænser overholdes for hver værkstype, kan hjemmesiden/multimediaproduktionen som sådan tillades.
 8.2.2.2. Værkerne samlet
 Det faktum, at værkerne bruges i en samlet fremstilling, kan imidlertid være grund til, at citatretten indskrænkes. Der er først og fremmest grund til at bemærke, at et multimedie let vil kunne få karakter af en citatsamling, hvor citat kun i meget begrænset omfang er tilladt, hvilket der er redegjort for på side 26 i afsnit 6.4.2.1 . Der får i denne sammenhæng den betydning, at den egenproducerede del af et


text:
multimedieværket som hovedregel skal være det væsentlige i værket, om end citaterne ikke skal være helt uden nogen funktion i værket. Bliver brugen af citater mere omfangsrig end dette, er den formentlig for omfattende/intensiv og må anses for uhjemlet i citatretten.
 Dertil kommer, at der i større multimedier ofte er så store informationsmængder, at der er søgemekanismer tilknyttet. Muligheden for blandet andet fritekstsøgning har som mulig konsekvens, at citatet vil kunne ses/høres alene, uden at indgå i den egenproducerede sammenhæng, som retten til at citere netop var begrundet i. Det vil tillige kunne medføre, at det vil være svært at se, hvad der er citat, og hvad der er selvproduceret, hvilket taler imod, at citatet kan tillades. Blume peger da også på, at muligheden for fritekstsøgning indebærer, at citatretten må være ”noget indskrænket”[83] i denne sammenhæng.
 I 1998-kommentaren er det meget rammende anført, at ”Citatadgangen må i det hele taget antages at være begrænset i multimediasystemer (...) på grund af den intensive udnyttelse, der herved finder sted, herunder i kraft af de effektive søgemuligheder”[84], hvilket må anses for at være en retvisende beskrivelse. Det bør dog tilføjes, at ovenstående beskrivelser og citerede udtalelser primært tager sigte på digitale multimedier i form af hjemmesider, cd-rom, databaser og lignende. Man kan ikke uden videre overføre dem til multimediebrug på anden måde, som eksempelvis et foredrag med musik og billeder, hvor der ikke er specielle søge- og udnyttelsesmuligheder, som begrunder særlige grænser.
 Som det fremgår, må der stilles en del krav til hjemmesiders og andre multimediers sproglige og tekniske udformning, for at de kan holde sig indenfor citatrettens grænser. I den udformning som multimedier normalt har i dag, vil brugen i de fleste tilfælde næppe kunne anses for hjemlet i citatretten efter ophl. § 22, og rettighedshavernes samtykke må kræves.
 Citatreglen kan desuden komme på tale ved brugen af frames. Frames/framing er udtryk for, at hjemmesiden er fast delt ind i forskellige rammer/frames, som hver for sig kan vise information fra forskellige kilder. I det omfang anden information hentes ind i en af disse rammer og fremstår som en del af denne, opstår spørgsmålet om, hvorvidt en sådan brug lovligt kan hjemles i citatreglen.
 Dette vil formentlig kun sjældent være tilfældet. Selvom det vel teoretisk er muligt, synes den lovlige brug af citater i frames på nuværende tidspunkt at være hindret af enten:
 - mangel på behørig kildeangivelse, jf. ophl. § 11, stk. 2.
 - citat af så store brudstykker af den anden hjemmeside (eventuelt hele siden), at det vanskeligt kan siges at være et passende omfang eller
 - at citatet ikke sker i noget loyalt øjemed, men blot for at tilegne sig andres arbejde.
 En indhentelse af ophavsmandens samtykke synes således i de fleste tilfælde at være nødvendig.
 Links og hypertekst er selve grundkernen i Internetsurfing og bliver benyttet i mange forskellige sammenhænge. Der vil derfor være flere forskellige måder at brugen af hyperteksthenvisninger i form af links kan komme i berøring med citatretten.
 Et citat kan indgå som et naturligt og


text:
lovligt led i eksempelvis en tekst på Internettet, og kan samtidig være et link til en anden hjemmeside, eventuelt den citerede ophavsmands. En sådan brug af citatet som link må anses for sædvanlig i Internetsammenhæng, og ikke i sig selv i strid med citatretten.
 Der vil normalt ikke opstå andre ophavsretlige problemer ved at linke til et andet værk, såfremt linket optræder neutralt uden at foregive en form for tilknytning til det linkede værk. Virksomheders brug af links kan dog muligvis komme i strid med markedsføringsloven. Linkes der til en anden virksomheds hjemmeside, vil det efter omstændighederne kunne betragtes som et forsøg på at udnytte den goodwill, der knytter sig til den anden virksomhed. Man kunne som bruger nemlig få det indtryk, at der foreligger en form for samarbejde mellem de to virksomheder, hvilket i grove tilfælde vil kunne anses for snyltende reklame[85].
 Internettets store mængde af hjemmesider og information nødvendiggør brugen af programmer/ søgemaskiner til at finde frem til den relevante information. Søgemaskinerne har forskellige måder at finde frem til relevante hjemmesider på, men flere af disse søgemaskiner forsyner fundne links med brudstykker af tekst fra den fundne hjemmeside i deres opremsning af søgeresultaterne. Spørgsmålet er herefter, hvorvidt dette kan hjemles i citatretten, eller det må søge sin hjemmel andetsteds.
 8.2.5.1. Værkshøjde
 En vurdering af, om denne praksis kan hjemles i ophl. § 22, må tage sit udgangspunkt i, om det citerede tekststykke har værkshøjde. Er teksten et selvstændigt udformet resumé af hjemmesidens informationsindhold er det ikke citatretligt betænkeligt, men det kan det være, såfremt det ikke er et resumé af indholdet, men blot et par linier tekst fra siden, som fremvises.
 Den tilfældighedsprægede udvælgelse af disse tekststykker gør, at tekstcitaterne ofte vil mangle tilstrækkeligt særpræg til at have værkshøjde, hvorfor de allerede af den grund er udenfor ophavsretsloven. Selvom det således ikke er hovedreglen, at tekstuddragene har værkshøjde, er der dog eksempler fra retspraksis[86] på, at sætninger på 3-5 ord har kunnet opnå beskyttelse, se side 23 i afsnit 6.3 om korte citater.
 Det kan således ikke på forhånd udelukkes, at det viste brudstykke har en sådan længde og særpræg, at det er omfattet af ophavsretsloven, og i disse tilfælde må man se nærmere på, om citatbetingelserne er opfyldt.
 8.2.5.2. Citatbetingelserne
 Citatet sker ikke med et af de mere sædvanlige videnskabelige/kunstneriske formål for øje, men det sker dog for at sørge for, at offentligheden skal ledes til at læse den information, der ligger på den citerede hjemmeside, hvilket næppe strider mod den citeredes interesse. Uddragene fra siden er oftest ganske korte, og er blot beregnede på at give brugeren et lidt bedre indblik i, hvad hjemmesidens tekst omhandler. Citatet sker således sjældent blot for at lukrere på den citeredes værk eller for at videregive det som ens eget. Det taler dog imod lovligheden af denne citatbrug, at formålet formentlig også ville være opfyldt, selvom tekstcitaterne blev udeladt fra linket.
 Misvisende citater er dog meget udbredt: Opregningen af søgeresultater med en søgemaskine som eksempelvis ”Google”[87] sker ved, at et


text:
link vises, samt de tilfældige ord, der omgiver søgeordet. Ved andre søgemaskiner som eksempelvis ”Altavista”[88] er det ordene i de første linier på hjemmesiden, der vises. Selvom citaterne skulle have værkshøjde, er det i begge tilfælde vilkårligt, om citatet giver et præcist indtryk af, hvad hele værket omhandler, og om citatet fører til, at man ”undgår frustrationerne ved at indlæse en irrelevant side”[89], hvilket angiveligt er formålet med denne brug af citat.
 Dette bør dog ses i sammenhæng med, at citatet/linket snarere er en henvisning end et egentlig udtryk for værkets meningsindhold, samt at det er meget let for læseren at se værkets fulde tekst – det kræver blot et klik. På lignende måde kan man hævde, at det er mindre betydningsfuldt, hvis kilden til citatet ikke er direkte nævnt ved navn, idet kilden dog er angivet derved, at linket i sig selv viser hen til ophavsmanden/ informationsleverandøren.
 Søgemaskiners brug af tekstuddrag må på denne baggrund konkluderes at være en form for citatbrug med et så anderledes formål og omfang, at det ligger udenfor, hvad der kan rummes i citatreglen. Citaterne er ofte af en længde, der gør citatet misvisende, og de indgår ikke nødvendigvis i en selvproduceret sammenhæng. Ofte er der samlet et meget stort antal søgeresultater med tekstbeskrivelser på et sted, hvilket giver brugen et præg af at være en citatsamling uden noget tilhørende selvproduceret indhold. Alle citaterne relaterer sig til et bestemt søgeord, hvilket giver en vis sammenhæng, men dette vil næppe være nok til, at brugen kan hjemles i den nuværende forståelse af ophl. § 22 ́s ordlyd.
 Dette er ikke ensbetydende med, at søgemaskiners brug af tekstuddrag aldrig er lovlig. Som nævnt indledningsvis vil størstedelen af de tekstuddrag, der vises ved søgninger, ikke have værkshøjde, hvorfor de allerede af den grund er uden for ophavsretsloven. I de tilfælde, hvor der imidlertid er tale om citater med værkshøjde, vil det formentlig være i strid med ophl. §.22.
 En database vil typisk indeholde en systematisk ordnet mængde af data, såsom tekst, lyd, billeder, tal, fakta mv., som det er muligt at søge i. Citatreglen kan have relevans for elektroniske databaser i to situationer: Ved benyttelse af citater i databaser, og ved citat fra databasers indhold.
 Der kan endvidere sondres mellem databaser, der beskyttes af henholdsvis ophl. §§ 1, 5 eller 71, men i citatretlig sammenhæng må sondringen imidlertid vurderes til at have mindre betydning – ikke mindst fordi ophl. § 22 gælder for alle tre typer databaser, jf. særligt ophl. § 71, stk. 5.
 8.2.6.1. Citater i databaser
 Som udgangspunkt er der ikke noget i vejen for brug af citater i en database, hvis ophl. § 22 overholdes. For databaser, der i deres natur er store sammenstillinger af oplysninger, er det specielt det citatretlige krav om, at hvert citat skal indgå som et blot accessorisk element i en selvproduceret sammenhæng, der volder flest kvaler.
 Som det blev gennemgået i afsnit 6.4.2.1 på side 26 , må citater ikke benyttes i et sådant omfang, at der er tale


text:
om egentlige citatsamlinger eller potpourrier. En database, der udelukkende består af citater fra eksempelvis faglige artikler vil således ikke kunne tillades. Er der nærmere tale om en database bestående af resuméer og referater af artikler, retsafgørelser og lignende, er det derimod tilladt, da referater ikke omfattes af ophl. § 22. Se til illustration sagen UfR 1987.882 HD, hvor nyhedstjenesten Online-avisen netop blev frikendt for at have overtrådt citatreglen, fordi den fortrinsvis havde benyttet sig af referater.
 Det synes ikke nødvendigvis at gøre nogen forskel, at der er tale om en database, der er beskyttet efter ophl. §§ 1 eller 5. En database kan udmærket have værkshøjde som følge af databasens særlige struktur eller lignende, uden at honorere kravet om, at citatet skal have en belysende funktion i forhold til den egenproducerede sammenhæng, det indgår i, se nærmere om samleværker på side 27 . Noget lignende udtrykkes af Wagle & Ødegaard jr., der skriver, at ”Selv om det foreligger et samleverk, kan altså dette ikke aksepteres som et siterende verk”[90].
 Mange databaser består ikke udelukkende af citater, men benytter dog enkeltstående og spredte citater til at belyse den øvrige tekst. Det kunne eksempelvis være en filmdatabase, der indeholdt korte filmklip til at illustrere en beskrivelse af en kendt skuespiller/film/instruktør eller lignende. I en sådan sammenhæng må filmcitatet accepteres som lovligt, om end kun i det omfang, at det illustrerer det øvrige værk. Citatet vil således være for langt, hvis der medtages længere passager fra en film, hvor en kortere passage vil være nok til at illustrere pointen. Det synes at følge som en konsekvens heraf, at citatet ikke må kunne hentes fra databasen uafhængigt af den tekst, som det skal illustrere, da lovligheden ophører, når citatet kan ses/høres/læses fritstående. På dette punkt gælder der det samme for databaser, Cd-roms og andre former for multimedier.
 8.2.6.2. Citat fra databaser
 Mens nogle søgemaskiner undersøger og indekserer store dele af Internettet, er det muligt at benytte lignende teknologi til udelukkende at undersøge få, udvalgte databaser og citerer herfra. Det er denne avancerede søgemetode, der gør denne type citat fra databaser anderledes end ved eksempelvis citat fra et almindeligt leksikon, hvilket er lovligt.
 Citat fra databaser sker ikke nødvendigvis i økonomisk konkurrence med den citerede. Til tider har den målrettede gennemsøgning af bestemte sider (eksempelvis hjemmesider, hvorfra der formidles salg af biler, ejendomme, hårde hvidevarer eller lignende) kun til formål at lede brugerne hen til den, der har varen til salg, hvilket i givet fald kan resultere i en handel til fordel for denne. Det ville imidlertid være en fejlslutning at tro, at fraværet af en krænkelse af ophavsmandens økonomiske interesser er nok til, at citatretten ikke er krænket. Som ved søgemaskiner generelt, synes citaterne ofte at komme til at fremstå i en citatsamling, uden at indgå i en sammenhæng, der har andet formål end at præsentere citaterne. Er dette tilfældet, er det udenfor grænserne i ophl. § 22.
 Brugen vil muligvis i stedet kunne finde sin hjemmel i ophl. §§ 36 eller 71, stk.


text:
2, se artikelhenvisningen i note 81 .
 E-mail er nudansk for elektronisk post, og må i retlig henseende behandles som post i øvrigt. At mediet er digitalt ændrer således ikke ved, at e-mail kan være et litterært værk på lige fod med andre typer breve. Reglerne for citat i ophl. § 22 kan derfor uden videre konstateres at gælde for e-mail. Blot synes det værd at nævne, at ophl. § 22 stiller krav om, at det citerede værk skal være offentliggjort. Ophavsmanden har efter ophl. § 2 eneretten til eksemplarfremstilling af sit ikke-offentliggjorte værk, og kan således teoretisk protestere mod, at de e-mails, han sender til en privat person, kopieres videre til andre, eller at der blot citeres derfra.
 Ophl. § 22 har ikke særlige betingelser for citater i digitale værker, hvilket de netop nævnte e-mails illustrerer. Muligheden for, at de særlige regler for edb-programmer skulle føre til en udvidet adgang til citat, blev afkræftet: Ophl. § 36, stk. 1, nr. 1 giver ikke mulighed for citat, da det vanskeligt kan betegnes som teknisk nødvendigt for programmets brug, at der citeres fra det. Ophl. § 37, stk. 1 synes at give mulighed for citat, men dog ikke i videre omfang end efter ophl. § 22 – i begge tilfælde skal omfanget af det citerede være betinget af formålet, jf. ophl. § 37, stk. 1, nr. 3.
 I den udstrækning, en hjemmeside eller et multimedieværk har karakter af en almindelig værkstype, gælder citatreglerne uden videre. Brugen af mange værkstyper sammen giver dog anledning til særlige problemer, ligesom muligheden for fritekstsøgning kan betyde, at citatrettens grænser er overskredet.
 Ligeledes synes brugen af citater i forbindelse med frames normalt at være en tilgængeliggørelse for almenheden, der kræver tilladelse fra ophavsmanden.
 Heller ikke søgemaskiners opremsning af søgeresultater er umiddelbart muligt at hjemle i ophl. § 22, idet brugen ofte bliver at sidestille med brugen i en citatsamling, hvilket ikke kan tillades. Den samme problemstilling er aktuel ved brugen af citater i og fra databaser, hvorfor også disse normalt må siges at være udenfor citatrettens område.
 Denne fremstilling skulle med al tydelighed have illustreret, at ophl. § 22 er en meget upræcis regel. Der kan ikke udledes nogle faste grænser for, hvornår man går fra lovlig benyttelse af citat til ulovlig udnyttelse. Denne formulering af citatreglen har den negative konsekvens, at de berørte (eksempelvis de i afsnit 8.1 omtalte musikeren, der benytter sampling) har vanskeligt ved at forudsige deres retsstilling.
 At reglen er bevaret i generelle, vage vendinger har dog den positive effekt, at den uden videre har kunnet benyttes i forbindelse med fremkomsten af nye medier. At et værk er digitalt, er ikke i sig selv en hindring for, at der kan ske citat og derved en delvis eksemplarfremstilling af værket.
 Som påvist i afsnit 8.2.2 , kan citatretten således benyttes til eksempelvis at lade andres ophavsretligt beskyttede materiale indgå på en hjemmeside/multimedieproduktion, når blot det indgår som et passende og nødvendigt led i en egenproduceret helhed. Der er tale om komplekse afvejninger, men


text:
det er ikke afvejninger, der er fremmede for citatretten, hvor lignende problemstillinger kendes fra fænomenet citatsamlinger.
 Selvom citatreglens formulering forhindrer, at grænserne for lovligt citat tegnes skarpt op, kan man dog ud fra nordisk litteratur og retspraksis udlede nogle retningslinier for lovligt citat, ikke mindst i konkrete sager som følge af retsafgørelsers præjudikatsværdi.
 Der blev således i afsnit 5.2 fundet frem til fire formål med at citere, der som udgangspunkt må betegnes som loyale og i overensstemmelse med det kvalitative krav om ”god skik”.
 I afsnit 6 blev det konstateret, at der findes sejlivede myter om citaters tilladte omfang, såsom at ”fire takter kan lånes” ved musikcitat. Nogle mere virkelighedsnære forhold, som bør haves i erindring ved citat, blev opstillet: Fritstående citater, citat af et værk i dets helhed og citatsamlinger er tre kategorier af brugsformer, der generelt ikke accepteres, med få helt særlige undtagelser.
 Manglen på faste grænser for citat er således ikke ensbetydende med, at det ikke er muligt at finde nogen gennemgående linie i den retlige regulering af citat.
 Imidlertid synes denne ”linie” at være noget restriktiv, og det kunne overvejes, om ikke der var et behov for en mere nuanceret og fleksibel vurdering af citater. Ved reklamebrug af citat i forbindelse med salget af det citerede produkt, og ved brug af citat/tekststykker i søgemaskiners opremsninger af søgeresultater, synes der at være et behov for en ny og mindre snæver fortolkning af, hvad der er ”god skik”.
 At ”overensstemmelse med god skik” er en betingelse for lovligt citat, har den ulempe, at det kan hindre nye handlemåder, der ikke er sædvanlige/”skik” i at blive anerkendt. Dette til trods for, at der i begge de nævnte situationer (brug i reklame og i søgemaskiner) er tale om, at der citeres i den citeredes egen interesse – enten i at få afsat sin vare (Cd-plade mv.) eller i at få besøgende til sin hjemmeside. En mere nuanceret afvejning af eksempelvis en reklames art, formål og sammenhæng med det citerede værk synes at være tiltrængt.
 Ser man bort fra disse problemer, må det konkluderes, at citatreglen på udmærket vis afvejer behovet for citat overfor behovet for at beskytte den citerede ophavsmands rettigheder. Reglen synes således at fungere og i det store hele at være i stand til at dække det nutidige behov for en retlig regulering af citat.
 Bøger og afhandlinger:
 Hanne Bender: Edb-rettigheder, 1.udg., DJØF, 1998.
 Jon Bing: Forlagsavtalen, 1.udg., Oslo, 1975.
 Peter Blume: Retsbeskyttelse af edb – en introduktion, 1.udg., Akademisk Forlag, 1989.
 Red. G. Boyaatha: WIPO Glossary of Terms of Copyright and Neighboring Rights, Geneve, 1980.
 Red. Christian Becker-Christensen m.fl.: Politikens Nudansk Ordbog, 14.udg., Politikens Forlag, 1990.
 Red. Bo von Eyben m.fl.: Karnovs Lovsamling, 15.udg., GadJura, 1999.
 J. Hartvig Jakobsen: Ophavsretten, København, 1941.
 Kasper Heine, Martin von Haller Grønbæk og Helen Holdt: Internet.Jura, 1.udg., GadJura, 1997.
 Klaus Rudbæk Høj: Plagiering af musikværker, specialeafhandling nr. 144, Københavns Universitet, 1997.
 Ragnar Knoph: Åndsretten, Nationaltrykkeriet, Oslo, 1936.
 Mogens Koktvedgaard: Lærebog i immaterialret, 4.udg. DJØF, 1996.
 Mogens Koktvedgaard og Marianne Levin: Lärobok


text:
i immaterialrätt, 5.udg., Norstedts Juridik AB, Stockholm, 1997.
 Birger Stuevold Lassen: De opphavsretslige lånereglenes avgrensning av eneretten ved utnyttelse/sammenstilling av deler av verk og presentasjoner i ”multimedia”-sammenheng – særlig med henblikk på sitatrettens utstrekning, 1.udg., utredning på oppdrag fra NORWACO, Oslo, 1998.
 Marianne Levin m.fl.: Vennebog til Mogens Koktvedgaard, Nerenius & Santérus Förlag AB, Stockholm, 1993.
 Torben Lund: Ophavsretsloven og fotografiloven – kommenteret udgave, 1.udg., GadJura, 1961.
 Palle Bo Madsen: Markedsret – del 2, 3.udg., DJØF, 1997.
 Sam Ricketson: The Berne Convention for the Protection of Literary and Artistic Works: 1886-1986, Kluwer, 1987.
 Morten Rosenmeier: Den ophavsretlige beskyttelse af musikværker, 1.udg., GadJura, 1996.
 Peter Schønning: Ophavsretsloven med kommentarer, 2.udg., GadJura, 1998.
 Tarjei Stensaasen: Rettslig vern av edb-programmer og databaser, TANO, 1987.
 Anne Lise Sijthoff Stray: Opphavsretten - Lov om opphavsrett til åndsverk m.v. kommentert og supplert, Universitetsforlaget, Oslo, 1989.
 Anders Mediaas Wagle og Magnus Ødegaard jr.: Opphavsrett i en digital verden, Cappelen Akademisk Forlag, Oslo, 1997.
 Mads Bryde Andersen i UfR 2000 B.311-319: Linking og robottering på Internet.
 Harald Bjelke og Astrid M. Lund i Marianne Levin m.fl.: Vennebog til Mogens Koktvedgaard, s.127-151: Presse og kringkasting – lån av fjernsynsbilder, ”døde” og ”levende”.
 Anders Christian Boisens artikler på www.boisen.com.
 Hanne Kirk Deichmann i NIR 1998.414-429: Markedsføring af parallelimporterede musikcd'er.
 Brita Kristina Herler i NIR 1998.406-413: Bernkonventionens artikel 10 (3) och marknadsföring.
 Dag Linde i NIR 1996.196-205: Om citaträtt – med anledning av Svea Hovrätts dom dec.-95, Dagens Nyheter mot Aftonbladet.
 Olav Lid i Syn og Segn 1958, s.460-465: Sitatretten.
 Inger Elise Mey's artikler på www.tono.no/juridisk.html
 Rainer Oesch i NIR 1987.131-141: Citaträtten i nordisk upphovsrätt – några drag ur lagstiftning och praxis.
 Peter Schønning i KODA-NYT 1993, nr.1: Sampling – det juridiske aspekt.
 Ole Trier i KODA-NYT 1993, nr.1: Sampling – historie og teknologi.
 Magnus Stray Vyrje i Marianne Levin m.fl.: Vennebog til Mogens Koktvedgaard, s.100-126: ”Forlät, jag blott citerar” – noen tanker rundt den norske sitatretten.
 Willy Weincke i NIR 1975.408-415: Bemærkninger om ophavsretten til musikværker.
 Databasen www.synopsis.dk.
 [1] Jf. Magnus Stray Vyrje i Vennebog til Koktvedgaard, s.100.
 [2] Se eksempelvis Politikens Nudansk Ordbog.
 [3] Lov nr. 149 af 26.04.1933.
 [4] Lov nr. 158 af 31.05.1961.
 [5] For en mere detaljeret opregning af mødetidspunkter og delegerede, se Torben Lund i 1961-kommentaren, s. 40.
 [6] Se Statens Offentliga Utredningar 1956, nr.25 – normalt betegnet SOU 1956:25.
 [7] Jf. FT 1994/95, tillæg A, s. 1355.
 [8] Lov nr. 407 af 26.06.1998.
 [9] Jf. FT 1959/60, tillæg A, spalte 2711. I 1933-lovens § 13 var der en udtrykkelig hjemmel, idet ”kortfattede Referater af offentliggjorte Værker i intet Tilfælde anses for Indgreb i den nævnte Eneret”.
 [10] Jf. FT 1959/60, tillæg A, spalte 2711.
 [11] Jf. Magnus Stray Vyrje i Vennebog til Koktvedgaard, s.106.
 [12] Se således også sagen om ”Manifestet”, refereret i NIR 1986.252.
 [13] Jf. NJA 1985.914.
 [14] Loyalitetskravet udtrykkes blandt andet i FT 1959/60, tillæg A, spalte 2711 og igen i slutbetænkning 1197/1990 på side 165 m.fl.
 [15] Jf. Magnus Stray Vyrje i Vennebog til Koktvedgaard, s.111.
 [16] Sagen er refereret


text:
i det tyske GRUR International 1992.305-308. I Danmark er citater fra fjernsynsudsendelser fra større begivenheder reguleret i § 75, stk. 3 i loven om radio- og fjernsynsvirksomhed (lov nr. 138 af 19.02.1998).
 [17] Jf. Bet.1197/1990, s.167.
 [18] Jf. Torben Lund: 1961-kommentaren, s.141, J. Hartvig Jakobsen: Ophavsretten, s.179, Palle Bo Madsen: Markedsret II, s.62-63, og Mogens Koktvedgaard: Lærebog i immaterialret, s. 155.
 [19] Jf. Bet.1197/1990, s.167.
 [20] Jf. NIR 1995.690.
 [21] Sml. 1998-kommentaren, s. 291.
 [22] Jf. SOU 1956:25, s.199.
 [23] Jf. Betænkning 1197/1990, s.167.
 [24] Jf. Brita Kristina Herler i NIR 1998.411.
 [25] Jf. SOU 1956:25, s.199.
 [26] Dommen er omtalt hos Hanne Kirk Deichmann i NIR 1998.422 note 31.
 [27] Jf. Magnus Stray Vyrje i Vennebog til Koktvedgaard, s.113.
 [28] Jf. Bet. 1197/1990, s.167.
 [29] Jf. Brita Kristina Herler i NIR 1998.411.
 [30] Hanne Kirk Deichmann udtrykker et tilsvarende syn på dommen i NIR 1998.423. Forfatteren påpeger desuden, at lytteprøverne muligvis kunne have været hjemlet i varemærkeretten.
 [31] Jf. Inger Elise Mey i artikel på www.tono.no/juridisk/0002.html#sitatbruk.
 [32] Myten er nærmere omtalt hos Morten Rosenmeier: Ophavsretlig beskyttelse af musikværker, s. 60.
 [33] Jf. Anne Lise Sijthoff Stray: Opphavsretten, s.117.
 [34] Jf. FT 1959/60, tillæg A, spalte 2711.
 [35] Jf. Willy Weincke i NIR 1975.412.
 [36] Jf. Bet.1197/1990, s.170.
 [37] Jf. FT 1959/60, tillæg A, sp.2710.
 [38] Jf. Bet.1197/1990, s.164-165.
 [39] Jf. Mogens Koktvedgaard: Lærebog i immaterialret, s.155.
 [40] Jf. Birger Stuevold Lassen: De opphavsretslige lånereglenes avgrensning av eneretten..., s.17-18.
 [41] Men muligvis i Norge – norske Stray Vyrje giver udtryk for samme synspunkt i Ophavsrettens ABC, s.249.
 [42] Jf. FT 1994/95, tillæg A, sp.1355.
 [43] Jf. Torben Lund i 1961-lovkommentaren, s.140.
 [44] Jf. Olav Lid i Syn og Segn 1958, s.461-462.
 [45] Dommen er publiceret i Lov & Data nr. 56/1998, s.3-7.
 [46] Modsat Morten Rosenmeier: Ophavsretlig beskyttelse af musikværker, s. 38-39.
 [47] FT 1959/60, tillæg A, spalte 2710-2711.
 [48] Jf. SOU 1956:25, s.200.
 [49] Jf. Regnar Knoph: Åndsretten, s.125.
 [50] Jf. Bet. 1197/1990, s.167.
 [51] Jf. FT1959/60, tillæg A, sp.2710.
 [52] Jf. SOU 1956:25, s.199.
 [53] Jf. Odelstingsproposisjon nr. 26, 1959/60, s. 38.
 [54] Jf. 1961-kommentaren, s.141.
 [55] Jf. 1998-kommentaren, s. 290.
 [56] Jf. Jon Bing: Forlagsavtalen, s. 22.
 [57] Det bemærkes, at retsafgørelser ikke er genstand for ophavsret og derfor frit kan citeres, jf. ophl. § 9, stk. 1.
 [58] Se også den på s.20 omtalte UfR 1999.1462 ØLD, hvor ugebladet BilledBladet bragte en artikel, der for 90 % vedkommende bestod af citat fra en bog. Citatretten ansås for overskredet.
 [59] Jf. Regnar Knoph: Åndsretten, s. 125 note 1.
 [60] Jf. FT 1994-95, tillæg A, spalte 1400.
 [61] Jf. Bet. 1197/1990, s.168-169.
 [62] Jf. UfR 1984.881 ØLD ”Dronningens Nytårstale”.
 [63] Se eksempelvis i Karnovs Lovsamling under kommentaren til ophl. § 22 og i 1998-lovkommentaren s. 288.
 [64] Se nærmere i betænkning 1197/1990, s.171 f.
 [65] Jf. FT 1994/95, tillæg A, s. 1355.
 [66] Jf. 1933-lovens § 14, litra a, der betegner “Optagelse af enkelte tidligere udgivne (...) Musikværker (...)” som lovligt citat.
 [67] Jf. Willy Weincke i NIR


text:
1975.409.
 [68] Jf. bet. 1197/1990, s.168.
 [69] Jf. definitionen i 1998-Kommentaren, s. 291-292.
 [70] Om den prismæssige og teknologiske udvikling for sampling indtil 1993, se Ole Trier i KODA-NYT 1993, nr.1.
 [71] Jf. Inger Elise Mey i artikel på www.tono.no/juridisk/0002.html#sitatbruk.
 [72] Refereret af Rainer Oesch i NIR 1987.140.
 [73] Jf. 1998-Kommentaren,s. 292.
 [74] Eksempler fra praksis på sådanne hyldester kan ses hos Willy Weincke i NIR 1975.412.
 [75] Jf. 1998-kommentaren, s.291.
 [76] Jf. betænkning 1197/1990, s.166.
 [77] Som eksempel kan nævnes den danske musiker Peter Bastian, der i starten af 1990'erne holdt en serie foredrag med titlen ”Ind i Musikken”, hvor musikcitater indgik i stort omfang.
 [78] Jf. Inger Elise Mey i artikel på www.tono.no/juridisk/0002.html#tillatelse.
 [79] Jf. FT 1959/60, tillæg A, sp.2710-11.
 [80] Jf. Klaus Rudbæk Høj: Plagiering af musikværker, s. 28.
 [81] Se eventuelt Mads Bryde Andersen i UfR 2000 B.311-319: Linking og robottering på Internet.
 [82] Jf. Hanne Bender: Edb-rettigheder, s. 87.
 [83] Peter Blume: Retsbeskyttelse af edb, s.47.
 [84] Jf. 1998-kommentaren, s. 290.
 [85] Om dette emne, se blandt andet Anders Christian Boisens artikler på www.boisen.com.
 [86] Se eksempelvis UfR 1951.725 HD ”Hvem ringer klokkerne for?” og UfR 1966.676 ØLD ”Nabo til Nordpolen”.
 [87] Kan ses på www.google.com.
 [88] Kan ses på www.altavista.com.
 [89] Jf. artiklen ”Hvorfor bruge Google?” på www.google.com/intl/da/why_use.html.
 [90] Jf. Andreas M. Wagle & Magnus Ødegaard jr.: Opphavsrett i en digital verden, s. 320.


text:
Adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet - Estland
 Den estiske forfatning ikke giver ret til et miljø med bestemte egenskaber, der kan påberåbes af borgerne ved domstolene eller i administrative procedurer. http://www.legaltext.ee/et/andmebaas/tekst.asp?loc=text&dok=X0000K1&keel=en&pg=1&ptyyp=RT&tyyp=X&query=p%F5hiseadus Den har imidlertid anført, at enhver er forpligtet til at bevare miljøet og rette op på skader på det (punkt 53). Naturressourcer betragtes som nationale skatte, der som sådan skal anvendes økonomisk i henhold til punkt 5. Grundloven fastsætter, at enhver har ret til beskyttelse af staten og dets love. I henhold til afsnit 15 har enhver ret til at få adgang til domstolsprøvelse, hvis deres rettigheder og frihedsrettigheder krænkes. Lovgivning og andre foranstaltninger kan anfægtes som forfatningsstridige og domstole er forpligtet til at tage disse udfordringer op. Afsnit 24 indeholder mere detaljerede regler for retsligt (ret). Retsmøderne er åbne for offentligheden og almindeligvis afgørelser gøres offentligt tilgængelige. Sagen kan ikke overføres til en anden ret end den, der er foreskrevet ved lov, hvis én af parterne i en tvist ikke er indforstået med det. Enhver har ret til at deltage i retssager, de er part i, samt retten til at anke afgørelsen til en højere retsinstans i henhold til betingelser fastsat i lovgivning.
 Parter i en administrativ eller retslig procedure, kan umiddelbart støtte ret på internationale aftaler, hvis:
 Disse er tilstrækkelig præcis (giver alle de nødvendige oplysninger), og
 Der findes ingen national lovgivning om dette spørgsmål;
 Den nationale lovgivning er i strid med den internationale aftale.
 Administrative organer og domstole også har anvendt Århuskonventionen og dens regler om klageadgang direkte i mangel af national lovgivning om et bestemt emne (f.eks. stående). Dette er sket ved højesteret (afgørelse nr. 3-3-1-43-06). Nye Code of Administrative Court Procedure (finder anvendelse fra den 1. januar 2012) indeholder regler om adgang til domstolene (navnlig Stående) af ngo'er på miljøområdet på grundlag af Domstolens praksis på området.
 Estlands domstolssystem består af tre niveauer (lavere til højere):
 Administrative courts og county courts;
 distriktsdomstolene (Tallinn og Tartu);
 Højesteret.
 På det laveste niveau, administrative sager, dvs. sager mod aktiviteter i den offentlige forvaltning (herunder de fleste sager på miljøområdet) drøftes i en specialret. For de næste to niveauer, de samme administrative, civile domstole påkender tvister baseret på civilret og strafferet. District Court og Supreme Court Judges dog specialisere sig i et af de tre områder (dvs. administrative, civil- eller strafferetlige). På det laveste niveau, som administrative domstole og distriktsdomstolene, domstolene er opdelt i retskontorer — der er 4 domhuse ved forvaltningsdomstolene og 15 for County Courts (et i hvert amt i Estland). Forfatningsret højesteret gennemgår lovgivningen overholder forfatningen og de beslutninger, der træffes af:
 Parlamentet (Riigikogu);
 Bestyrelsen for Parlamentet;
 Estlands præsident, og
 Revision af lovens overensstemmelse med forfatningen eller ovennævnte beslutninger, kan iværksættes af:
 Estlands præsident;
 Justitsminister (ombudsmanden);
 Rådets af lokale myndigheder (kommune), eller
 Personer, der ikke har ret til direkte at indlede den forfatningsmæssige gennemgang af lovgivningen. De kan dog ansøge om fornyet undersøgelse i en retssag i en anden retssag eller enkeltpersoner kan henvende sig til justitsministeren. Forfatningsmæssigheden af ovennævnte afgørelser, kan derimod


text:
anfægtes direkte af borgere, hvis rettigheder påvirkes af beslutninger. Domstole er de største uafhængige organer til bilæggelse af tvister; Der findes kun et begrænset antal voldgiftsretter ud over dem. Der ikke er nogen retter eller andre organer til bilæggelse af tvister i miljøsager, bortset fra domstole. Den estiske dømmende magt er uafhængig. Dommere ved forvaltningsdomstole og distriktsdomstole og regionale domstole udpeges af formanden for Estland på grundlag af forslag fra dommere fra højesteret. Dommere ved højesteret er udnævnt af Parlamentet. Tvistbilæggelse i de estiske domstole hovedsagelig er kontradiktorisk, dvs. retten afgør, at den ene af parterne er (i det mindste delvis) ret, og den anden er (i det mindste delvis) gjort noget ulovligt. I civilsager og forvaltningssager kan parterne også nå til enighed i retten. Mægling er også en mulighed for administrative spørgsmål (ikke til rådighed i straffesager), hvis alle parter i en tvist er enige om at anvende det.
 Der er ingen særlige domstole, nævn osv., der specialiserer sig i miljøspørgsmål. Miljøkonflikter kræver først og fremmest en aktivitet i nogle offentligt forvaltningsorgan og derfor hørte først ved forvaltningsdomstolene og derefter af specialiserede dommere ved distriktsdomstole og Højesteret. Hvis en person eller virksomhed har i alvorlig grad skadet miljøet eller tilsidesat væsentlige forpligtelser, der har til formål at beskytte miljøet (f.eks. ulovligt har håndteret affald og skabt en risiko for miljøet), strafferetlige anklager kan indbringes af anklagemyndigheden. http://www.prokuratuur.ee/en Første hørt i straffesager er regionalretterne, derefter ved distriktsdomstole og endelig ved højesteret af dommere, som er specialiseret på disse områder. "forum shopping", dvs. at vælge en ret, der er mest gunstigt for den person, der indgiver et søgsmål ved en domstol, er begrænset på miljøområdet i Estland. En administrativ sag behandles af den domstol, i hvis retskreds det administrative organ, hvis virksomhed er blevet anfægtet (sagsøgte) har sit hjemsted. Hvis der er to eller flere respondenter fra forskellige domstole kompetence, den person, som har indbragt sagen, kan frit vælge mellem disse domstole, medmindre reglerne om enekompetence at begunstige en af retterne i den administrative forfølgning retsakt. Forvaltningsdomstolen, som modtager en foranstaltning, som en person skal for det første undersøge, om søgsmålet er blevet indgivet til den rette domstol. Hvis sagen er anlagt en forkert, som Retten vil overdrage den til den korrekte.
 Hvis den person, der indgiver et søgsmål, eller sagsøgte er utilfreds med dommen (kohtuotsus) (1. instans) kan den appelleres til byretten (2. instans). Ret til at klage til distriktsdomstolen kan også anvendes af en person, der hverken har indsendt den oprindelige aktion, men hvis rettigheder afgørelsen fra Retten i Første Instans har indvirkning. De samme personer har ret til at appellere til Supreme Court (3. og sidste instans), hvis de ikke er tilfreds med den afgørelse, der er truffet af distriktsdomstolen. For appel, den person, der har indgivet en klage, skal det derfor ved at påvise, at den har:
 (materielle) lovgivning fejlagtigt;
 Retten har overtrådt regler betydeligt, eller
 ikke gjort korrekt brug af bevismateriale (dette kan anvendes til begrundelse en appel til Retten, men ikke til Supreme Court).
 I


text:
visse situationer kan en domstol afslutte proceduren med en domstolsafgørelse (kohtumäärus) i stedet for en retsafgørelse. I en sådan situation kan en appel af Rettens dom kan indgives af den person, der er berørt af en afgørelse til den ret, der har afsagt kendelsen. Retten vil behandle anken, hvorefter kan opfylde det; hvis den konstaterer, at appellen opfylder samtlige krav, men den er ikke enig i dets indhold, om Domstolens afgørelse vil blive overført til distriktsdomstolen for revision. I dette tilfælde skal klager om domstolsafgørelser af retterne i første instans (forvaltningsdomstol) løses ved en retsafgørelse fra byretten. Appel af en sådan retsafgørelse samt andre retsafgørelser ved distriktsdomstolene (2. instans) kan indgives til højesteret, som personer, der er berørt af Domstolens afgørelser.
 I forbindelse med en retsafgørelse om administrative afgørelser, estiske domstole har ret til at prøve lovligheden af en forvaltningsakt og beslutningen annulleres som helhed eller en del heraf. Retterne ikke har ret til at ændre indholdet af administrative afgørelser. Det kan gøres ved, at de administrative organer, hvis de beslutter at træffe en ny afgørelse i sagen. Domstolen kan ligeledes afkræve den administrative organ til at udføre en bestemt aktivitet eller træffe en afgørelse, men ikke kan foreskrive det præcise indhold af denne virksomhed eller afgørelse, hvis der er plads til et skøn på vegne af det administrative organ. Der er et par særlige forhold på miljøområdet i forhold til retslige procedurer i andre forvaltningsretlige sager vedrørende:
 adgang til retssystemet (retlig status) og
 ret til at anfægte processuelle retsakter (menetlustoimingud) af administrative organer.
 For det første lov om forvaltningsretspleje indeholder en særlig bestemmelse (punkt 292), om søgsmålskompetence på miljøområdet. Ifølge reglerne i denne bestemmelse har søgsmålskompetence for miljø-NGO'er formodes, hvis aktiviteten i det administrative organ anfægtes vedrørende miljøbeskyttelse mål eller tidligere aktivitet af sådanne ngo. Ifølge definitionen er en ikke-statslig miljøorganisation er:
 en almennyttig organisation, som beskyttelse af miljøet er et lovbestemt mål, og hvis aktiviteter tager sigte på at fremme miljøbeskyttelse;
 en sammenslutning af personer, som ikke er en separat enhed, som ifølge en skriftlig aftale med associeringen er at fremme miljøbeskyttelse og er bindende for en væsentlig del af lokalbefolkningen.
 Fremme af miljøbeskyttelse er brugt i bred forstand, herunder beskyttelse af elementer med henblik på beskyttelse af menneskers sundhed og forskning og uddannelse i naturlige kulturarv. For det andet er muligheden for at anfægte proceduremæssige afgørelser truffet af administrative organer er bredere på miljøområdet. Procedureafgørelser (menetlustoimingud administrative organ er aktiviteter udført i forbindelse med udarbejdelsen af den endelige afgørelse — administrativ retsakt (haldusakt), f.eks. VVM-screening afgørelser. Du kan anfægte proceduremæssige foranstaltninger i to tilfælde ifølge section 45(3) i Code of Administrative Court Procedure:
 dine rettigheder (undtagen proceduremæssige rettigheder) overtrædes uafhængigt af den endelige afgørelse.
 ulovlighed af procedureafgørelsen, uundgåeligt ville føre til en endelig afgørelse eller anden aktivitet, der ikke værner om dine rettigheder
 Tidligere praksis ved Højesteret anerkendte, at miljølovgivningen er et lovområde, hvor processuelle regler har en betydelig rolle i opnåelsen af en lovlig beslutning; Derfor proceshandlinger kan i princippet anfægtes. Spørgsmålet om, hvorvidt en af


text:
de to nødvendige betingelser for at anfægte proceduremæssige foranstaltninger, er opfyldt, vil blive afgjort fra sag til sag.
 I administrative sager (herunder miljøspørgsmål) domstole kan træffe en række foranstaltninger af egen drift. For det første retter er forpligtede til at sikre, at alle forhold af relevans for sagen skal undersøges. Domstolen kan om nødvendigt indsamle beviser på eget initiativ. Domstole kan omfatte tredjeparter bestrides, hvis de finder, at de rettigheder, som disse personer kan blive påvirket af dommen. Retten kan også af egen drift ændre forfaldsdatoerne for proceduremæssige handlinger, der skal iværksættes af parterne (f.eks. fremlægger en oversættelse af et dokument, svar på foranstaltningen osv.), foretage en yderligere dom præciserer eller supplerer den oprindelige dom eller anvende foreløbige retsmidler.
 Hvis et administrativt organ nægter at videregive oplysninger, som de har anmodet om, skal den underrette dig om beslutningen og dens begrundelse inden for 5 arbejdsdage. Fristen kan forlænges til 15 dage, hvis din anmodning skal specificeres eller indsamling af oplysninger er meget tidskrævende. Afslag på udlevering af oplysninger efter anmodning anses for at være administrative retsakter og skal indeholde oplysninger om tid, sted og mulighederne for at anfægte afslaget i henhold til Administrative Procedure Act, section 57(1). Hvis du anmoder om adgang til miljøoplysninger og er nægtet adgang eller er ulovligt eller er blevet utilstrækkeligt besvaret, har du ret til:
 a) indgive en udfordring, idet den estiske databeskyttelsesinspektorat eller; http://www.aki.ee/en
 b) et søgsmål ved en forvaltningsdomstol.
 I begge sager, har du ret til at anfægte lovligheden af afslaget eller mangelfuld besvarelse og har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen og/eller anmodning om at træffe en ny afgørelse. Indgivelse af en indsigelse med den estiske databeskyttelsesinspektorat ikke forhindre dig i senere at indgive ansøgning til den ret til at anfægte enten den oprindelige afslag eller forkert/manglende besvarelse eller afgørelsen truffet af inspektoratet om dit problem. For at indgive en anfægtelse af den estiske databeskyttelsesinspektorat, skal du give en mundtlig eller en skriftlig erklæring senest 30 dage efter den dato, hvor du blev underrettet om afslaget osv. mundtlige udfordringer vil blive registreret af den estiske databeskyttelsesinspektorat. Indsigelsen skal indeholde en række elementer, f.eks. navn og kontaktoplysninger på den person, der indgiver en klage, begrundelse for klagen, klart kræve osv. (fuldstændig liste over oplysninger, der skal findes i § 76 i den administrative procedure Act). http://www.legaltext.ee/et/andmebaas/tekst.asp?loc=text&dok=X40071K4&keel=en&pg=1&ptyyp=RT&tyyp=X&query=haldusmenetluse Du kan anlægge sag ved den administrative domstol pr. post, ved at den skriftlige aktion i retsbygningen eller ad elektronisk vej (e-mail eller elektronisk informationssystem (E-Toimik)). http://www.e-toimik.ee/ Der anvendes forskellige tidsfrister afhængigt af påstande:
 30 dage, hvis en person har nedlagt påstand om annullation af afgørelsen om at afvise anmodningen.
 1 år, hvis den pågældende er interesseret i et svar, hvis forsinkelsen af det administrative organ;
 3 år, hvis den pågældende ønsker, at Domstolen fastslår det administrative organ ulovlige (konstatering af en ulovlighed kan imidlertid ikke automatisk fører til annullation af beslutningen).
 For både udfordringer med estiske databeskyttelsesinspektorat og aktioner med administrative domstole, kan du bruge en retlig repræsentant (eller advokat), men det er ikke obligatorisk. Domstole


text:
(samt den estiske databeskyttelsesinspektorat) har adgang til oplysninger, som er genstand for tvist. Dette er nødvendigt for at vurdere lovligheden af de administrative organ. Domstolene kan ikke videregive sådanne oplysninger på deres egne, men de kan kræve, at de oplysninger, der skal offentliggøres, hvis der ikke er noget grundlag for begrænsninger (f.eks. trussel mod statens sikkerhed eller beskyttede arter).
 Administrative procedurer på miljøområdet sædvanligvis finder sted, som indleder proceduren. Dette betyder, at den brede offentlighed skal informeres om en sådan procedure og anmodningen om en administrativ retsakt, og forslaget vil blive stillet til rådighed for offentligheden. I tilfælde af VVM og miljøgodkendelser, udgør enhver er berettiget til at fremsætte mundtlige eller skriftlige bemærkninger. I en anden sag, har du ret til at fremsætte kommentarer, hvis du har en legitim interesse i sagen eller dine rettigheder kan blive berørt af den administrative afgørelse. I flere vigtige sager, der afholdes også en høring. Generelle regler for åbne administrative procedurer findes i § § 46-50 i loven om administrative procedurer. http://www.legaltext.ee/et/andmebaas/tekst.asp?loc=text&dok=X40071K4&keel=en&pg=1&ptyyp=RT&tyyp=X&query=haldusmenetluse Yderligere specifikationer af de administrative procedurer på miljøområdet findes i mange særlige retsakter, der vedrører miljømæssige tilladelser, miljøkonsekvensvurdering og fysisk planlægning, f.eks. omgivende luft, vand, vurdering af indvirkningen på miljøet og forvaltningssystemer, lov om fysisk planlægning osv.
 Hvis du ikke er tilfreds med en administrativ afgørelse, kan du enten anlægge sag ved en domstol eller indgive en administrativ udfordring (vaie). Administrative udfordringer gennemgås af de kompetente administrative organ af den oprindelige afgørelse. I nogle tilfælde kan disse klager behandlet af samme organ, der indgav den oprindelige beslutning, dvs. hvis:
 Det administrative organ under direkte kontrol af en minister.
 lovgivningen ikke hjemler en tilsynsførende til dette administrative organ.
 Administrative udfordringer er fakultative, dvs. at du ikke behøver at forelægge dem for at kunne anlægge sag med Domstolen senere. Du kan dog stadig ret til at indgive en sag ved Retten efter den administrative udfordring er blevet behandlet, og du ikke er tilfreds med den afgørelse, der er truffet. Retten behandler både den materielle og processuelle lovlighed af administrative afgørelser. Revision af proceduremæssige lovlighed betyder, at domstolene kontrollerer, om deres processuelle rettigheder er blevet krænket. Dette kan i visse tilfælde også være grundlag for annullation af afgørelser, der er truffet i forbindelse med en sådan procedure (hvis procedurefejl kan have påvirket beslutningen). Gennemgang af retsaktens materielle lovlighed betyder, at domstolene kontrollerer, om lovene blev anvendt korrekt af det administrative organ, når det træffer den omtvistede afgørelse. Retter ligeledes ret til at kontrollere, om de data, der benyttes i den administrative organer som grundlag for deres beslutninger, var korrekt, og hvorvidt de administrative organer havde indsamlet alle de nødvendige oplysninger. Endvidere kan domstolene, om beslutningerne er proportional og ikke åbenbart urigtige skøn er foretaget, f.eks. økonomiske interesser prioriteres uden eller næsten uden hensyntagen til modstridende sociale eller miljømæssige interesser. Hvis der på den anden side ikke er åbenbart urigtige skøn, kan Domstolen ikke afgøre, om skøn blev anvendt i den bedste (mest målrettet og effektiv osv.).
 Du kan anfægte fysiske planer på forskellige niveauer (nationalt,


text:
i grevskabet, omfattende og detaljerede planer) ved forvaltningsdomstolene. Alle medlemmer af offentligheden har søgsmålskompetence ved domstolene at anfægte dem; yderligere kriterier, der normalt gælder i administrative retslige procedurer (navnlig overtrædelser af deres rettigheder), ikke anvendelse. Til at anfægte en afgørelse, der skal anlægge sag ved en forvaltningsdomstol, hvis de sædvanlige administrative retslige procedurer vil blive gennemført. http://www.kohus.ee/et/kohtusse-poordumine/haldusasjad http://www.kohus.ee/en/estonian-courts/contacts Du kan bruge en repræsentant (eller advokat) ved Domstolen, men dette er ikke obligatorisk. Ved prøvelsen af en fysisk planlægning, vil Retten undersøge, om afgørelsen er lovlig, dvs. den administrative procedure er blevet gennemført korrekt og alle andre (materielretlige) lovgivning blev anvendt korrekt. Domstole skal også evaluere, om det administrative organ havde alle nødvendige oplysninger og har taget alle relevante omstændigheder i betragtning. Som administrative organer, der har vide skønsbeføjelser med hensyn til fysisk planlægning, domstolene kan ikke annullere en afgørelse på grundlag af effektivitet, målrettethed osv., medmindre en indlysende fejl skøn blev foretaget. Dette ville f.eks. være tilfældet, hvis det administrative organ giver højeste prioritet til økonomiske betragtninger uden eller næsten ingen hensyn til naturbeskyttelse behov uden fyldestgørende forklaring.
 Foreløbige retsmidler (foreløbig beskyttelse af personers rettigheder) kan anvendes af Domstolen på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen. Generelle regler om foreløbige retsmidler kun anvendelse på sager vedrørende fysisk planlægning. Domstole kan anvende foreløbige retsmidler, på grundlag af en begæring fra en af parterne i en tvist, men også af egen drift. Samtidig er det kun gælder de tilfælde, hvor fuldbyrdelsen af dommen er truet, f.eks. aktiviteterne i indehaveren af tilladelsen ville ændre/skader miljø uigenkaldeligt. Der gælder særlige regler for foreløbige retsmidler i sager om IPPC-tilladelser.
 VVM-screening afgørelser (afgørelser om, hvorvidt der skal iværksættes en VVM-undersøgelse) betragtes som processuelle retsakter (menetlustoimingud). Dette betyder, at de kun kan anfægte dem uafhængigt af endelige afgørelser (f.eks. miljøgodkendelser), hvis:
 overtræder deres rettigheder (undtagen proceduremæssige rettigheder) uafhængigt af den endelige afgørelse.
 ulovlighed af procedureafgørelsen, uundgåeligt ville føre til en endelig afgørelse eller anden aktivitet, der ikke værner om dine rettigheder.
 I henhold til den seneste retspraksis fra Supreme Court (f.eks. sag 3-3-1-63-11 og 3-3-1-101-09) VVM-screening beslutninger kan anfægtes separat, hvis den administrative myndighed har en lovbestemt forpligtelse til at indlede vurderingsprocessen. http://www.nc.ee/?id=142 Hvis beslutningen var baseret på skøn (dvs. administrative organ havde mulighed for at indlede den proces, det kan ikke anfægtes separat fra den endelige afgørelse (f.eks. luftforurening tilladelse eller IPPC-godkendelsen). For at anfægte en VVM-screening særskilt, man skal anlægge sag ved en forvaltningsdomstol, hvis de sædvanlige administrative retslige procedurer vil blive gennemført. http://www.kohus.ee/et/kohtusse-poordumine/haldusasjad http://www.kohus.ee/en/estonian-courts/contacts For at få søgsmålskompetence ved domstolen, skal du dokumentere, at dine rettigheder er blevet tilsidesat, og deres legitime interesser er direkte berørt. Tilsidesættelse af retten af ikke-statslige miljøorganisationer antages. Domstolene vil undersøge, om proceduren er gennemført korrekt, og afgørelsen herom blev truffet i overensstemmelse med loven. Sagen er begrænset i deres reviderede skøn af administrative organer til åbenlyse misbrug kun.
 "VVM afgørelser (afgørelser om indholdet og omfanget af VVM) betragtes som processuelle retsakter (menetlustoimingud). Det betyder, at du kan kun anfægte dem separat fra endelige beslutninger (f.eks. miljøgodkendelser), hvis:


text:
For at anfægte "VVM særskilt, skal du indsende et søgsmål ved en forvaltningsdomstol, hvor den sædvanlige administrative retslige procedurer vil blive gennemført. At have en stående i retten, skal du dokumentere, at dine rettigheder er blevet tilsidesat, og deres legitime interesser er direkte berørt. Tilsidesættelse af retten af ikke-statslige miljøorganisationer antages. Domstolene vil undersøge, om proceduren er gennemført korrekt, og afgørelsen herom blev truffet i overensstemmelse med loven. Sagen er begrænset i deres reviderede skøn af administrative organer til åbenlyse misbrug kun.
 Endelig VVM-afgørelser (godkendelse fra VVM-erklæringen af administrative organ) betragtes som processuelle retsakter (menetlustoimingud). Det betyder, at du kan kun anfægte dem separat fra endelige beslutninger (f.eks. miljøgodkendelser), hvis:
 Tilladelser er udstedt adskilt fra godkendelsen af VVM-erklæringer og betragtes som administrative retsakter, som kan anfægtes ved domstolene, hvis de overtræder deres rettigheder. At anfægte VVM-afgørelser separat eller at anfægte den endelige byggetilladelse, man skal anlægge sag ved en forvaltningsdomstol, hvis de sædvanlige administrative retslige procedurer vil blive gennemført. At have en stående i retten, skal du dokumentere, at dine rettigheder er blevet tilsidesat, og deres legitime interesser er direkte berørt. Tilsidesættelse af retten af ikke-statslige miljøorganisationer antages. Du kan bruge en repræsentant (eller advokat) ved Domstolen, men dette er ikke obligatorisk. Du behøver ikke at deltage aktivt i den offentlige høring, fremsætte bemærkninger osv. til at få en løbende, hvis deres rettigheder krænkes direkte. I praksis er det dog aktive deltagelse i sagen kan være vigtigt at udfordre mindre og mindre indlysende mangler med VVM-procedurerne og VVM-redegørelsen. Man bør derfor deltage så tidligt som muligt i beslutningsprocessen. Overtrædelse af proceduremæssige rettigheder imidlertid ikke giver dig ret til at anfægte afgrænsnings- eller VVM-udvælgelsen, hvori godkendelsesbeslutningerne accepteres, da disse er procedureafgørelser (menetlustoimingud). Domstolene vil undersøge, om proceduren er gennemført korrekt, og afgørelsen herom blev truffet i overensstemmelse med loven. Sagen er begrænset i deres reviderede skøn af administrative organer til åbenlyse misbrug kun. Ved gennemgangen af VVM-afgørelser separat eller med udstedelse af udviklingstilladelser, domstolene har ret til at kontrollere den materielle og tekniske resultater. De kan dog ikke erstatte indholdet af den administrative afgørelse, men har kun mulighed for at annullere det, hvis disse oplysninger anses for at være ukorrekt.
 Foreløbige retsmidler (foreløbig beskyttelse af personers rettigheder) kan anvendes af Domstolen på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen og i princippet også i sager vedrørende VVM i henhold til de almindelige regler. Domstole kan anvende foreløbige retsmidler, på grundlag af en begæring fra en af parterne i en tvist, men også af egen drift. Retter anvender foreløbige retsmidler, dog kun i de tilfælde, hvor fuldbyrdelsen af dommen er truet, f.eks. irreversible skader på miljøet. Som endelig VVM-afgørelser ikke gør det muligt for en person at starte med en udvikling, der kan skade miljøet (for udførelsen af aktiviteter, der skal udstedes en tilladelse på grundlag af en endelig VVM-afgørelse), retter ikke normalt anvendes foreløbige retsmidler i sådanne sager.
 Du kan anfægte beslutninger om at udstede IPPC-godkendelser (keskkonnaamet Miljøklagenævnets i forvaltningsdomstole. http://www.keskkonnaamet.ee/eng At have søgsmålskompetence, skal du vise, at afgørelsen tilsidesætter deres


text:
rettigheder; for ngo'er på miljøområdet og overtrædelse af rettigheder antages. Til at anfægte en afgørelse, der skal anlægge sag ved en forvaltningsdomstol, hvis de sædvanlige administrative retslige procedurer vil blive gennemført. http://www.just.ee/10165 Du kan bruge en repræsentant (eller advokat) ved Domstolen, men dette er ikke obligatorisk. Du behøver ikke at deltage aktivt i den offentlige høring, fremsætte bemærkninger osv. til at få en løbende, hvis deres rettigheder krænkes direkte af beslutningen. På den anden side, hvis du og din processuelle rettigheder er blevet tilsidesat, ville dette være en særskilt begrundelse for at have en stående på estisk domstol. Også i praksis, deltagelse i administrative procedurer kan være vigtigt at udfordre mindre, mindre åbenlyse overtrædelser af lovgivningen. Man bør derfor deltage så tidligt som muligt i beslutningsprocessen. Domstolene vil undersøge, om proceduren er gennemført korrekt i natur- og beslutningen om at udstede IPPC-godkendelsen blev foretaget i overensstemmelse med loven. Retter ligeledes ret til at kontrollere den materielle og tekniske undersøgelser osv., men de kan ikke erstatte indholdet af beslutningen om at udstede tilladelse eller tilladelsen selv, men det er kun tilladt at annullere den afgørelse, hvis vedkommende vurderer, at afgørelsen er ulovlig. Annullation af beslutningen ville også gøre den udstedte tilladelse ugyldig. Foreløbige retsmidler (foreløbig beskyttelse af personers rettigheder) kan anvendes af Domstolen på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen. Generelle regler om foreløbige retsmidler kun anvendelse på sager om IPPC-tilladelser. Domstole kan anvende foreløbige retsmidler baseret på anmodning af en af parterne i tvisten eller af egen drift. Samtidig er det kun anvendes, hvis fuldbyrdelsen af retsafgørelsen er truet, f.eks. aktiviteterne i indehaveren af tilladelsen ville ændre/skader miljø uigenkaldeligt. Der gælder særlige regler for foreløbige retsmidler i sager om IPPC-tilladelser.
 På miljøområdet, kan du indbringe en sag for Retten direkte over for privatpersoner eller juridiske enheder alene med henblik på kompensation for skader eller at beskytte deres ejendomsrettigheder. Disse påstande er reguleret ved privatretlige retsakter, navnlig lovgivningen i lov om erstatningsansvar og lov om generhvervelse af formuerettigheder. http://www.legaltext.ee/et/andmebaas/tekst.asp?loc=text&dok=X30085K4&keel=en&pg=1&ptyyp=RT&tyyp=X&query=V%F5la%F5igusseadus+%28seisuga+18%2E07%2E2011%29 http://www.legaltext.ee/et/andmebaas/tekst.asp?loc=text&dok=X0004K11&keel=en&pg=1&ptyyp=RT&tyyp=X&query=asja%F5igusseadus Erstatningskrav og beskyttelse af ejendom er i første instans behandles ved "county courts". Hvis skaden er forvoldt ved miljøfarlige aktiviteter, kan du kræve erstatning for:
 skader på dig selv (sundhedsskader osv.);
 skader på deres ejendom;
 skader forårsaget af forringelse af miljøkvaliteten;
 De udgifter, der er forbundet med indhold af skaderne;
 udgifter til afbødning af følgerne af skader;
 tab, der opstår som følge af anvendelsen af afhjælpende foranstaltninger.
 Du har ret til, hvis skaden er forvoldt skader uden for kontraktforhold, at personen er retsstridigt og culpøst, dvs. skaden blev forårsaget ved uagtsomhed eller forsæt. I nogle tilfælde anvendes et objektivt ansvar, dvs. tilkender erstatning, selv om den pågældende ikke forårsage skader uagtsomt eller forsætligt. For at beskytte din bolig, kan du kræve afskaffelse af eventuelle tilsidesættelse af deres ejendomsret.
 Hvis et miljøanliggende er forbundet med en administrativ afgørelse, kan de anmode (en sag) til en forvaltningsdomstol direkte mod det statslige organ, der har truffet afgørelsen (f.eks. miljøagenturer). I sådanne procedurer, kan du kræve:
 annullation af hele eller en del af den


text:
administrative afgørelse (endelig beslutning);
 udstedelse af en forvaltningsakt eller udøvelsen af en aktivitet;
 forbud mod at udstede en forvaltningsakt eller udøvelsen af en aktivitet;
 skader forårsaget under den offentlige ret;
 afskaffelse af ulovlige følgevirkninger af en administrativ handling eller aktivitet;
 oprettelse af ugyldighed af en forvaltningsakt, retsstridig administrativ handling eller aktivitet eller andre faktiske omstændigheder, der vedrører et offentligretligt forhold.
 Det er vigtigt at bemærke, at annullation af en forvaltningsakt fra en domstol ophæver den, og det vil derfor ikke længere skabe rettigheder og forpligtelser. Oprettelse af ulovligheden af en forvaltningsakt, som Domstolen på den anden side ikke bringe den automatisk — skal retsakten ophæves ved det administrative organ selv.
 Spørgsmål om erstatningsansvar for miljøskader med den myndighed, der identificerer de skader og de personer, der er ansvarlige og har ret til at træffe de nødvendige foranstaltninger, er Miljøstyrelsen. http://www.keskkonnaamet.ee/eng Miljøministeriet er ansvarlig for bemyndigende myndigheder i andre EU-lande i tilfælde, hvor skaden er af grænseoverskridende karakter. http://www.envir.ee/?set_lang_id=2 At håndhæve erstatningsansvar for miljøskader skal du først indgive en anmodning om indgriben til Miljøstyrelsen. Der kan indgives anmodninger om indgriben, hvis:
 Du er berørt eller kan blive berørt af miljøskader;
 Du har legitim interesse i sagen; eller
 Dine rettigheder som følge af skader på miljø eller truslen herom.
 For miljø-NGO'er, tilsidesættelse af rettigheder og legitime interesser anses. Hvis det afslår at træffe foranstaltninger, og du ønsker at håndhæve erstatningsansvar for miljøskader ved domstolene, skal du først udtømme alle administrative procedurer. Det betyder, at du skal indsende en administrativ udfordring (vaie) til Miljøministeriet inden for 30 dage. Ministeriet vil træffe afgørelse om deres indsigelse inden for 30 dage. Efter at have udtømt den administrative udfordring sager kan du indgive begæring til forvaltningsdomstolen. Med henblik på at anfægte den afgørelse, der er truffet vedrørende anmodningen om indgriben skal enten krænker deres rettigheder, eller at de vedrører dine legitime interesser. Domstolene har ret til at kræve, at Miljøstyrelsen håndhæver deres anmodning om miljøansvar.
 Hvis en person, der overtræder miljølovgivningen, en straffesag kan indledes af de statslige myndigheder. Sanktionerede handlinger kan inddeles i to kategorier:
 misdemeanors; og
 strafbare handlinger.
 Misdemeanors i miljøspørgsmål håndteres af miljøinspektoratet (Keskkonnainspektsioon) der henviser til, at strafferetlige anklager er ved domstolene af anklagemyndigheden (prokuratuur). http://kki.ee/eng/ http://www.prokuratuur.ee/en Hvis du ønsker at anfægte aktiviteter, inaktivitet eller undladelse fra en offentlig myndighed, har du ret til at indgive en administrativ udfordring (vaie). Administrative udfordringer hovedsagelig er et frivilligt alternativ til aktioner med domstole; De behøver ikke at være opbrugt inden anlæggelse af søgsmål. I nogle tilfælde, f.eks. i forbindelse med miljøansvar, administrative problemer, der skal anvendes, før man kan anlægge sag ved Domstolen. Hvis man finder, at en lov er forfatningsstridig, eller visse aktiviteter, inaktivitet eller undladelse fra en offentlig myndighed krænker deres forfatningsmæssige rettigheder, kan du også indgive en ansøgning til Õiguskantsler (Justitskansleren). http://oiguskantsler.ee/en Justitskansleren gennemgår forfatningsmæssigheden af den lovgivningsmæssige retsakt eller en offentlig myndigheds aktivitet og har ret til at fremsætte henstillinger og forslag, der tager sigte på at løse situationen.
 Justitskansleren er en uafhængig embedsmand, som varetager to funktioner: http://oiguskantsler.ee/en Han


text:
er både den brede andragende (offentlige myndigheder) og vogter af forfatningsmæssigheden, at gennemgå gældende lovgivningsmæssige retsakter. Hvis du finder en lovgivningsmæssig retsakt (enten nationale eller lokale myndigheders) for forfatningsstridige, kan du indgive en ansøgning herom til justitsministeren. Forbundskansleren har ret til:
 foreslå, at udstederen af lovgivning bringer den i overensstemmelse med forfatningen;
 indgive et memorandum til forarbejdningsvirksomheden af lovgivning (hvis lovgivningen stadig er under udarbejdelse).
 forelægge en rapport for Parlamentet (Riigikogu), redegjort for problemerne.
 Hvis du mener, at deres forfatningsmæssige rettigheder er blevet krænket af en offentlig myndighed, kan du også indgive en ansøgning herom til justitsministeren. Forbundskansleren har ret til:
 en henstilling om at handle på lovlig vis og respekterer principperne om god forvaltningsskik;
 et forslag om at fjerne overtrædelsen.
 Hvis de henstillinger og forslag ikke tages i betragtning, kan det justitskansleren, indsende en rapport til Tilsynsmyndigheden om det pågældende agentur, regeringen og Parlamentet (Riigikogu). Anbefalinger og forslag er endegyldig og kan ikke anfægtes ved domstolene. Selv om de ikke er retligt bindende for den berørte myndighed, de normalt er taget i betragtning af enten offentlige myndigheder eller deres tilsynsmyndigheder.
 Miljøinspektoratet er det vigtigste statslige organ, der er ansvarlig for håndhævelse af miljølovgivningen. Dette omfatter undersøgelse af misdemeanors og lovovertrædelser begået af personer eller virksomheder inden for miljøretten. I tilfælde af misdemeanors, Miljøinspektoratet har også ret til at pålægge bøder. Arest misdemeanors, tilbageholdelse (for) blive pålagt af domstole imod de af miljøinspektoratet. Hvis du opdage miljøforurening eller hændelse, skal du underrette miljøinspektoratet, som så vil undersøge sagen.
 Anklagemyndigheden har eneret til at rejse tiltale for lovovertrædelser begået af personer eller virksomheder til domstolene. Dette er også tilfældet for miljøkriminalitet; efterforskning af sådanne forbrydelser udføres af miljøinspektoratet. For strafbare handlinger, økonomiske sanktioner (rahaline karistus) eller fængsel kan pålægges af domstolene. Privat påtale er ikke til rådighed i Estland; strafferetlige anklager kan kun indbringes for domstolene af anklagemyndigheden. http://www.prokuratuur.ee/en Dette gælder også inden for miljøretten.
 I henhold til Administrative Procedure Act og lov om forvaltningsretspleje har følgende generelle regler anvendes til at afgøre, hvem der er berettiget til at anfægte offentlige myndigheders aktiviteter. Disse regler gælder ikke for at anfægte beslutninger vedrørende fysisk planlægning, der kan anfægtes af nogen på grund af ulovlighed.
 Tilsidesættelse af individuelle rettigheder eller en begrænsning af de individuelle frihedsrettigheder efter aktivitet af offentlige myndigheder. Rettigheder eller frihedsrettigheder kan være en direkte følge af forfatningen eller andre love.
 Tilsidesættelse af individuelle rettigheder fra offentlige myndigheders. På miljøområdet, personer, der er direkte berørt af den administrative aktivitet kan også indgive en ansøgning. Umiddelbart berørt skal være relateret til den persons legitime interesser; aktivitet af den kompetente offentlige myndighed, skal have en betydelig og reel indvirkning på sådanne interesser.
 For ngo'er inden for miljøbeskyttelse, tilsidesættelse af rettigheder eller frihedsrettigheder bør antages.
 For ngo'er inden for miljøbeskyttelse, tilsidesættelse af rettigheder eller direkte vedrører antages.
 Ad hoc-grupper er kun berettiget til at anfægte administrative aktiviteter på miljøområdet og, hvis de er aktive inden for miljøbeskyttelse. Tilsidesættelse af rettigheder eller friheder er påkrævet, men også formodes for sådanne ad hoc-grupper for at