text:
G.1.3.2.
 Momslovens § 27, stk. 1, blev ændret ved lov nr. 356 af 19. maj 2004. I overensstemmelse med hidtidig fast praksis fremgår det nu direkte af bestemmelsens ordlyd, at momsgrundlaget ved levering af varer og ydelser er vederlaget, herunder tilskud, der er direkte forbundet med varens eller ydelsens pris, men ikke indbefattet momsen selv.
 Dette er i overensstemmelse med den tilsvarende bestemmelse i Momssystemdirektivets artikel 73 (tidligere 6. momsdirektivs artikel 11, pkt. A, stk. 1, litra a). Det fremgår af direktivbestemmelsen, at beskatningsgrundlaget er den samlede modværdi, som leverandøren modtager eller vil modtage af kunden eller tredjemand for de pågældende transaktioner, herunder tilskud, der er direkte forbundet med transaktionernes pris.
 Generelt vedrørende EF-domstolens praksis
 Ophør af leveringer
 Gratis leverance
 Sag C-353/00, Keeping Newcastle Warm Ltd (KNW), vedrørte offentlige tilskud til energirådgivning. Der blev ydet tilskud til visse anerkendte rådgivere, som ydede gratis energirådgivning til visse husholdninger. EF-domstolen bemærkede under henvisning til dommen i sag C-184/00, at artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a, bla. tager sigte på situationer, hvor tre parter er involveret, nemlig den offentlige tilskudsgiver, en virksomhed som tilskudsmodtager, og aftageren af tjenesteydelsen. Inden for denne ramme kan det beløb, der betales af en offentlig organisation til en virksomhed i forbindelse med energirådgivning, som virksomheden leverer til visse grupper af beboere, udgøre et tilskud i bestemmelsens forstand. Samtidig finder EF-domstolen under henvisning til dommen i sag C-16/93, Tolsma, at det under alle omstændigheder skal anføres, at beskatningsgrundlaget for en tjenesteydelse udgøres af alt, hvad der modtages som modydelse for tjenesteydelsen. Det må fastslåes, at det til KNW betalte beløb modtages som modværdi for den tjenesteydelse, som KNW præsterer overfor visse modtagergrupper. Det betalte beløb er som en transaktions modværdi omfattet af beskatningsgrundlaget i henhold til sjette direktivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a).
 EF-domstolen fandt i dommen i sag C-381/01, Kommissionen mod Italien, at en forarbejdningsvirksomheds salg af tørret foder, efter at denne har erhvervet råstoffet hos producenter af frisk foder, er en leverance af goder i sjette momsdirektivs forstand. Forarbejdningsvirksomheden kan efter forordning nr. 603/95 få udbetalt støtte til produktionen af tørret foder og selv råde over denne støtte. Domstolen fandt imidlertid, at støtten ikke er direkte forbundet med prisen på den afgiftspligtige transaktion i henhold til sjette momsdirektivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a). Tilskuddet er således ikke særligt blevet betalt, mod at forarbejdningsvirksomheden har leveret tørret foder til en køber, jf. dommens præmisser 34-37.
 Forarbedningsvirksomheden kan også modtage tilskud til levering af en ydelse i form af tørring af foderet, dvs. levering af en tjenesteydelse, der udføres af forarbejdningsvirksomheden for friskfoderproducentens regning (lønkontakt). Domstolen bemærker, at sjette momsdirektivs artikel 11, punkt A, stk.1, litra a), imidlertid forudsætter, at tilskuddet for at være momspligtigt skal udbetales til leverandøren af godet eller til tjenesteyderen, således at denne kan råde herover. I de tilfælde, hvor der foreligger en lønkontrakt, bliver forarbejdningsvirksomhedens tilskud imidlertid ikke udbetalt til denne. Forordning nr. 603/95, artikel 11, stk. 2, fastsætter nemlig en forpligtelse for forarbejdningsvirksomheden til at


text:
betale producenten den støtte, som forarbejdningsvirksomheden modtager for de mængder, der forarbejdes i henhold til lønkontrakter. Forarbejdningsvirksomheden kan således ikke råde over den tildelte støtte. Den påtager sig alene en rolle som mellemmand mellem den organisation, som tildeler støtten, og foderproducenten. Det af Kommissionen foreslåede kriterium, hvorefter begrebet "den juridiske tilskudsmodtager" ikke afhænger af, hvem der modtager den økonomiske fordel, kan ikke lægges til grund. Under disse omstændigheder kan støtten ikke anses for at udgøre forarbejdningsvirksomhedens vederlag ("modværdi") for den tjenesteydelse, virksomheden har leveret. Ligesom støtten ikke gør det muligt for forarbejdningsvirksomheden at levere tjenesteydelsen til en lavere pris, jf. dommens præmis 41-47.
 Hverken med hensyn til forarbejdning af eget foder eller til lønkontrakter, kan støtten efter forordningen derfor anses for vederlag. Domstolen har udtalt sig tilsvarende i dommene i sagerne C-495/01, Kommissionen mod Finland, C-144/02, Kommissionen mod Tyskland, og C-463/02, Kommissionen med Sverige.
 I Mn.680/80 modtog et privat el-selskab et amtskommunalt tilskud til nedlæggelse af et søkabel til elforsyningen af et øsamfund. Nævnet fandt, at tilskuddet til el-selskabet ikke skulle medregnes i momsgrundlaget, idet tilskuddet ikke kunne anses for direkte eller indirekte at være betaling for en momspligtig ydelse.
 I TfS 1998, 749, har Told- og Skattestyrelsen vurderet en lang række af Miljøstyrelsens tilskudsordninger i relation til momspligten. Det drejer sig om følgende ordninger:
 Momsfrie ordninger: Kompensationsordningen for affaldsafgift, tilskud til bortskaffelse af spildolie, værditabsordningen for boligejere, teknologipuljen, udviklings- og demonstrationsprojekter vedrørende genbrug, renere teknologi, miljøstyring og miljørevision mv. i virksomheder, aktiviteter vedrørende bekæmpelsesmidler, nedbringelse af okkergener i vandløb, gennemførelse af vandløbsrestaureringer, støtte til forureringstruede vandindvindinger.
 Momspligtige ordninger: Indsamlingsordningen vedrørende dæk, indsamling af blyakkumulatorer, indsamling af lukkede nikkel-cadmium batterier.
 Ordninger, som må underkastes en konkret vurdering: Pulje til grøn beskæftigelse og aktionsplan for økologisk fremstilling.
 Højesterets har i dommen i SKM2003.2.HR taget stilling til spørgsmålet om momspligt af tilskud til Hjemmeservice. Højesteret bemærker, at ved levering af en momspligtig ydelse er det vederlaget, der er afgiftsgrundlaget, jf, § 27 i momsloven (lov nr. 375 af 18. maj 1994, der trådte i kraft 1. juli 1994) og § 7 i den oprindelige momslov fra 1967 (lovbekendtgørelse nr. 41 af 1. februar 1993). Det er efter bestemmelsen uden betydning, om vederlaget helt eller delvis udredes af andre end modtageren af ydelsen, jf. herved også art. 11, pkt. A, stk. 1, litra a, i 6. momsdirektiv. Hvis et offentligt tilskud må anses for vederlag for en momspligtig ydelse, skal det derfor medregnes i afgiftsgrundlaget.
 Ifølge lov nr. 455 af 30. juni 1993 om statstilskud til hjemmeservice - som sagen drejede sig om - beregnes tilskuddet efter det antal timers arbejde, der er udført, jf. § 3, stk. 1, 1. pkt. Det udbetales til den virksomhed, der har udført husholdningsarbejdet, jf. § 4, stk. 1, på grundlag af forbrugerens kvittering for, at arbejdet er udført, jf. § 4, stk. 3, nr. 6. Tilskuddet skal fradrages på virksomhedens regning til forbrugeren for det udførte arbejde, jf. § 4, stk. 3, nr. 1. Da tilskuddet herefter er direkte forbundet med den pris, som forbrugeren selv

type: other


text:
skal betale for ydelsen, er tilskuddet en del af vederlaget for ydelsen. Det skal derfor medregnes i afgiftsgrundlaget.
 Det er en betingelse for momspligt af et tilskud, at tilskuddet udgør en faktor ved fastsættelsen af den pris, som sælgeren eller tjenesteyderen forlanger. Ved bedømmelsen af, om et tilskud er momspligtigt, skal der således tages stilling til, om varen eller ydelsen objektivt set kan sælges til en lavere pris end, hvis der ikke blevet givet tilskud fra tredjemand.
 EF-domstolen udtaler sig i præmis 38 i dommen i sag C-381/01, Kommissionen mod Italien, om tilskud til forarbejdningsvirksomheder, der sælger tørret foder, efter at de har erhvervet råstoffet hos producenter af frisk foder. Domstolen bemærker, at i det foreliggende tilfælde er parterne enige om, at der ikke er mangel på tørret foder på verdensmarkedet. Det er tillige ubestridt, at formålet med støtteordningen er dels at tilskynde til produktion inden for Fællesskabet, på trods af at produktionsomkostningerne er større end omkostningerne på verdensmarkedet, for at sikre interne forsyningsmuligheder, dels at producere tørret foder af en vis kvalitet. Herved lægges der i ellevte betragtning til forordning nr. 603/95 vægt på "at fremme en regelmæssig forsyning af forarbejdningsvirksomhederne med frisk foder og gøre det muligt for producenterne at drage fordel af støtteordningen", og det konstateres i tiende betragtning, at det bør fastlægges, hvilke kriterier for minimumskvalitet tørret foder skal opfylde, for at der kan ydes støtte. Disse kriterier er fastsat i forordningens artikel 8.
 EF-domstolen udtaler videre i præmis 39, at i denne sammenhæng fremgår det ikke, at støtteordningen er en forbrugsfremmende ordning. Den tilskynder ikke tredjemænd til at købe tørret foder, fordi prisen på grund af støtten er lavere end prisen på verdensmarkedet, dvs. en situation, hvor momsgrundlaget, begrænset til den betalte pris, ikke svarer til hele det leverede godes værdi. Ordningen har til formål at gøre det muligt for tredjemænd at få forsyninger inden for Fællesskabet til en pris, der kan sammenlignes med prisen på verdensmarkedet, som de under alle omstændigheder kunne erhverve forsyninger til uden for Fællesskabet, såfremt der uden støtteordningen ikke ville være et udbud inden for Fællesskabet, eller dette ville være utilstrækkeligt. Den moms, som pålægges denne pris, dækker således hele det leverede godes markedsværdi.
 Forarbedningsvirksomheden kan også modtage tilskud til levering af en ydelse i form af tørring af foderet, dvs. levering af en tjenesteydelse, der udføres af forarbejdningsvirksomheden for friskfoderproducentens regning (lønkontakt). EF-domstolen bemærker, at støtten ikke gør det muligt for forarbejdningsvirksomheden at levere tjenesteydelsen til en lavere pris. Domstolen bemærker derefter, at ved fastsættelsen af prisen for tørringsydelsen skal alle de almindelige forarbejdningsomkostninger derfor tages i betragtning, således at den moms, som opkræves af dette beløb, dækker ydelsens fulde værdi. Støtten, der gives videre til producenten, letter dennes omkostninger til at få foderet tørret. Besparelsen opnås dog ikke, når prisen for den afgiftspligtige transaktion skal betales. Den opnås først senere efter betaling af en pris svarende til ydelsens samlede værdi. Såfremt den endelige støtte, der betales til producenten af frisk foder, også blev inkluderet i afgiftsgrundlaget, ville dette


text:
føre til en dobbelt afgiftspålæggelse af transaktionen vedrørende tørring af foderet, hvilket ville stride mod formålet med sjette momsdirektivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), jf. dommens præmisser 41-50.
 Hverken med hensyn til forarbejdning af eget foder eller til lønkontrakter, kan støtten efter forordningen derfor anses for direkte forbundet med prisen på den omhandlede transaktion. Domstolen har udtalt sig tilsvarende i dommene i sagerne C-495/01, Kommissionen mod Finland, C-144/02, Kommissionen mod Tyskland, og C-463/02, Kommissionen med Sverige.
 EU-tilskud til nedsættelse af betalingen for visse mejeriprodukter, der leveredes til børn i skoler og andre institutioner, blev af Momsnævnet og senere også af Landsskatteretten anset for momspligtige. Tilskuddene, der blev ydet efter det daværende Landbrugsministeriums nærmere bestemmelser, udbetaltes direkte til leverandøren, som skulle levere produkterne til en pris, der svarede til den sædvanlige udsalgspris, nedsat med EU-støttebeløbet, jf. Mn.908/85 og TfS 1999, 33.
 I TfS 1996, 559, blev kommunale og amtskommunale tilskud til opførelse og drift af et musikhus, hvor tilskuddene blev ydet som en forudsætning for etablering og drift af musikhuset, af Momsnævnet anset for momsfri. Musikhuset kunne ikke som alternativ til tilskuddene forhøje sine priser tilsvarende. Endelig var der kun delvis sammenfald mellem tilskudsgiverne og den kreds af borgere, der ville få glæde af musikhuset.
 Skatterådet har i SKM2008.810.SR truffet afgørelse om, at et tilskud til et jernbanedriftsselskab ikke skal anses for en del af selskabets momsgrundlag. Der blev herved henset til, at der ikke var grundlag for at antage, at tilskuddet vil påvirke priserne på jernbanedriftsselskabets leverancer.
 EF-domstolen har i sag C-184/00, Office des produits Wallons ASBL, taget stilling til, hvordan begrebet "tilskud, der er direkte forbundet med transaktionernes pris" i sjette direktivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), skal fortolkes. Domstolen har navnlig taget stilling til, om driftstilskud som det i den belgiske hovedsag foreliggende skal medtages i beskatningsgrundlaget efter bestemmelsen. I den konkrete sag var der tale om en rammeaftale om driftstilskud til flere forskellige opgaver.
 EF-domstolen udtaler, at den forelæggende ret i hovedsagen under hensyn til, at sagsøgeren efter rammeaftalen forestår flere opgaver, skal foretage en prøvelse af, om der for hver enkelt opgave foretages en særlig betaling, der nærmere kan fastsættes, eller om tilskuddet udbetales samlet til dækning af alle sagsøgerens driftsomkostninger. Under alle omstændigheder vil kun den del af tilskuddet, som kan defineres som vederlag for en afgiftspligtig transaktion, efter omstændighederne være momspligtig, jf. præmis 15.
 Den nationale ret vil på grundlag af en gennemgang af årsopgørelsen mellem sagsøgeren og regionen Wallonien kunne undersøge, om de beløb, der skal betales i tilskud for hver enkelt forpligtelse, regionen har pålagt sagsøgeren, fastsættes i henhold til rammeaftalen. Hvis dette er tilfældet, kan det godtgøres, at der foreligger en direkte forbindelse mellem tilskuddet og salget af de tidsskrifter, sagsøgeren udgiver, jf. præmis 16.
 Ved undersøgelsen af, om det vederlag, tilskuddet måtte udgøre, kan fastsættes, kan den forelæggende ret endvidere enten sammenligne prisen, de pågældende varer sælges til, med deres normale salgspris eller få oplyst, om tilskuddet er faldet, fordi de pågældende varer ikke


text:
produceres. Hvis de undersøgte forhold giver grundlag herfor, må det konkluderes, at den del af tilskuddet, der skal gå til fremstilling og salg af varen, udgør "tilskud, der er direkte forbundet med prisen". Det er herved ikke nødvendigt, at tilskudsbeløbet nøjagtigt svarer til faldet i prisen på den leverede vare, men det er tilstrækkeligt, at der er et klart forhold mellem prisfaldet og tilskuddet, som kan være et samlet beløb, jf. præmis 17.
 EF-domstolen bemærker i præmis 18, at herefter må de forelagte spørgsmål besvares med, at begrebet "tilskud, der er direkte forbundet med transaktionernes pris" i sjette direktivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at det kun omfatter tilskud, som udgør hele vederlaget eller en del af vederlaget for en levering af varer eller tjenesteydelser, og som tredjemand betaler sælgeren eller tjenesteyderen. Det tilkommer den forelæggende ret på grundlag af de faktiske omstændigheder, den har fået forelagt, at tage stilling til, om tilskuddet udgør et sådant vederlag.
 Salgspriserne for mad- og drikkevarer i de kantiner, der er omfattet af bestemmelserne i Finansministeriets cirkulære om oprettelse og drift af personalekantiner mv. hos statslige institutioner, skal ifølge cirkulæret fastsættes således, at prisniveauet svarer til prisniveauet i andre kantiner såvel private som offentlige kantiner.
 For kantiner i statsinstitutioner gælder det særlige, at kantinedriften skal søges etableret på en sådan måde, at staten ikke pådrager sig noget økonomisk ansvar. Driften overlades derfor ofte til et cateringfirma eller til en personaleforening. Personalet i kantinen skal ansættes, aflønnes og afskediges af den, der forestår kantinedriften. Det er i denne forbindelse forudsat, at staten i et vist omfang dækker de lønudgifter, der er forbundet med rengøring af spiselokale og køkken, afrydning af spiselokale, fjernelse af affald, opvask og afrydning i køkkenet.
 Ikke-arbejdsgiverdrevne kantiner i såvel registrerede som ikke-registrerede private virksomheder skal i lighed med kantiner i offentlige institutioner beregne moms af de beløb, der eventuelt modtages fra arbejdsgiveren til dækning af kantinens lønudgifter til rengøring, afrydning og opvask mv. Herunder skal beregning af kantinens salgsmoms ske efter de generelle regler i momsloven.
 Førhen skulle arbejdsgiverdrevne kantiner betale moms (kantinemoms) opgjort af en værdi, der mindst dækkede kantineleverancernes fremstillingspris. Den praksis blev imidlertid underkendt af Landsskatteretten ved 3 kendelser afsagt den 22. december 1999, idet opkrævningen manglede hjemmel i momsloven, og idet der ikke fandtes grundlag for at anvende reglerne om udtagning i momslovens § 5. En af kendelserne er gengivet i TfS 2000.101. Told- og Skattestyrelsens genoptagelsescirkulære er udstedt den 7. marts 2001 (TSS-cirkulære 2001-07) og omfatter kun virksomhedsdrevne kantiner, dvs kantiner, der er drevet for virksomhedens regning og risiko, jf. SKM2003.136.TSS.
 Vestre Landsret traf i SKM2006.750.VLR afgørelse om, at formålet med cirkulæret var at bringe praksis for opgørelsen af momstilsvaret i kantiner i overensstemmelse med momsloven både for så vidt angår salgsmomsen og købsmomsen. En skole havde derfor ikke krav på en nedregulering af salgsmomsen uden en samtidig nedregulering af den fradragsberettigede købsmoms.
 Efter Landsskatterettens underkendelse har momslovens almindelige regler for opgørelse af salgsmoms og købsmoms været gældende. Reglerne om


text:
udtagning, se afsnit D.4, og reglerne om fradragsret, se især afsnit J.1, J.1.1.14, J.2 og J.3. har sideløbende været gældende.
 Momsgrundlaget skal herefter opgøres efter momslovens § 27, stk. 1. Vederlaget er den samlede modværdi, herunder tilskud eller anden form for støtte til kantinedriften fra en anden end virksomheden selv, såfremt disse tilskud mv. er direkte forbundet med priserne for kantineydelserne. Arbejdsydelser eller lønreduktioner kan også anses for at udgøre en andel af den samlede modværdi, der er modtaget for kantineydelserne, jf. § 27, såfremt de er direkte forbundet med kantineydelsernes priser. De vil i sådanne tilfælde også skulle momsberigtiges som en del af vederlaget.
 EF-domstolen har i en dom af 20. januar 2005 i en lignende sag anerkendt den retstilstand, som blev fastlagt af Landsskatteretten den 22. december 1999, og dermed den praksis som er udmeldt i cirkulære nr. 7 af 7. marts 2001. EF-domstolen konkluderer således i sagen Hotel Scandic Gäsabäck AB mod Riksskatteverket, C-412/03, at 6. momsdirektiv, art. 2, art. 5, stk. 6, og art. 6, stk. 2, skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter levering af en vare eller en tjenesteydelse mod en faktisk modværdi udgør udtagelse af et gode eller en tjenesteydelse til eget brug, selv når denne modværdi er lavere end kostprisen for det leverede gode eller den leverede tjenesteydelse.
 Fra 1. januar 2009 træder nye regler i kraft vedrørende opgørelse af momsgrundlaget ved handel mellem interesseforbundne parter. Reglerne får indflydelse på opgørelse af momsgrundlaget i bl.a. virksomhedskantiner, hvor kantineleverancerne sælges til medarbejderne til priser under indkøb- eller fremstillingsprisen. Reglerne er omtalt i afsnit G.3.
 Det har været fast administrativ praksis, at momsgrundlaget under visse forudsætninger skulle fastsættes højere end vederlaget for leverancen, hvis dette vederlag ikke mindst svarede til indkøbs- eller fremstillingsprisen for de pågældende varer og ydelser. Denne praksis har været gældende i de tilfælde, hvor vederlaget ikke har kunnet lægges til grund som den reelle betaling for varer og ydelser under hensyn til forholdet mellem parterne, f.eks i forbindelse med personalesalg.
 Med en momssats på 25 pct. vil nettobeløbet - momsgrundlaget - således udgøre 80 pct. af det fulde beløb, inkl. moms. Eksempel: 100 kr. udgør 80 pct. af 125 kr. (100 kr. + 25 kr. i moms).
 Se SKM2009.819.LSR, hvor Landsskatteretten fandt, at beløb, som købere af sommerhuse i henhold til købsaftalen indbetaler (deponerer) kontant på en dertil oprettet deponeringskonto i sælgers bank, i sælgers navn, ikke skal medregnes til momsgrundlaget på det tidspunkt, hvor beløbene indsættes på kontoen, jf. momslovens § 23, stk. 3, men derimod først på det tidspunkt, hvor beløbet frigives til sælger i henhold til de nærmere deponeringsbestemmelser i købsaftalen. De indbetalte beløb kunne dermed ikke anses for en del af vederlaget for senere levering af henholdsvis byggegrund og byggeydelser fra sælger, jf. § 27, stk. 1 og stk. 2, nr. 3. Beløbene sidestilles med sikkerhedsstillelser, fx. bank- og forsiskringsgarantier, som leverandører måtte kræve af køber af hensyn til dennes opfyldelse af forpligtigelser i henhold til indgåede aftaler om levering af


text:
varer og momspligtige ydelser. Se F.1.3 og G.1.2.3.
 I SKM2006.505.SR har Skatterådet bekræftet, at betalinger som finder sted ved udstedelse af gavekort, der kan anvendes i en række forretninger, og som kan indløses til både varer og kontanter, ikke kan anses for betaling for levering af momspligtige varer og tjenesteydelser. Momspligten indtræder derfor først, når gavekortet indløses til momspligtige varer og ydelser. Se F.1.3.
 Om telekort, se F.1.3.


text:
Højesteretsdom ændrer resultatet i en af danmarkshistoriens nok største skattesager
 Højesteret underkender Skattestyrelsens værdiansættelsesmetode og ændrer resultatet af Landsrettens tidligere dom i en af danmarkshistoriens nok største skattesager.
 Højesteret ændrer resultatet af Landsrettens dom, afsagt tirsdag den 16. januar 2018, og hjemviser Skattestyrelsens værdiansættelser til fornyet behandling i Skattestyrelsen, idet den metode, som Skattestyrelsen anvendte til værdiansættelse, ifølge Højesteret, ikke kan finde anvendelse på virksomheder, der skal efterleve et hvile-i-sig-selv princip.
 Højesteret fastslår, i modsætning til hvad Skattestyrelsen, Landsskatteretten og Landsretten tidligere har fastslået, at DCF-metoden ikke finder anvendelse, men at POLKA-metoden, der er et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi for ledningsnettet og produktionsanlægget og den nedskrevne anskaffelsesværdi af ledningsnettet og produktionsanlægget, skal anvendes, når vand- og spildevandsselskabers ledningsnet og produktionsanlæg skal værdiansættes.
 For Højesteret var der tale om en stillingtagen til en af to prøvesager, anlagt på vegne af en række vand- og spildevandsselskaber, herunder Hjørring Vandselskab A/S, hvor omdrejningspunktet for sagerne var værdiansættelse af vand- og spildevandsselskabers aktiver i forbindelse med overgang fra kommunal drift til drift i selskabsform.
 Konsekvensen af Højesteretsdommen er, at alle vand- og spildevandsselskaber, der ikke har fået deres ledningsnet og produktionsanlæg værdiansat på baggrund af POLKA-metoden, har ret til genoptagelse af skatteansættelsen.
 Har jeres vand- eller spildevandsselskab brug for en vurdering af jeres konkrete sag, så kontakt os endelig.
 Selskaberne, eller kommunerne og selskaberne i forening, foretog en værdiansættelse i forbindelse med, at aktiverne blev flyttet fra kommunerne til selskaberne. Den værdiansættelse har først SKAT, så Landsskatteretten og siden Landsretten underkendt, idet Skattestyrelsen mente, at der skulle anvendes en anden metode (DCF-metoden), end den kommunerne og selskaberne havde anvendt.
 For Landsretten var der udmeldt syn og skøn. Denne syns- og skønsmand tog ikke stilling til selve værdierne i selskaberne i de to prøvesager, men vurderede selve metodevalget til fastlæggelse af værdierne. Syns- og skønsmanden kom frem til, at DCF-metoden ikke kan anvendes i virksomheder, der er omfattet af et hvile-i-sig-selv princip.
 Landsrettens flertal fandt, at det påhvilede skatteyderen at bevise, at de skøn, Skattestyrelsen havde gennemført på baggrund af anvendelsen af DCF-modellen, hvilede på et urigtigt grundlag og gav et åbenbart forkert resultat.
 Højesteret har imidlertid underkendt anvendelsen af DCF-metoden til værdiansættelse af aktiverne i disse vand- og spildevandsselskaber, med samme begrundelse som syns-og skønsmanden, nemlig at denne metode ikke kan finde anvendelse i virksomheder, der er underlagt hvile-i-sig-selv princippet.
 I stedet fastslår Højesteret, at den rigtige metode til værdiansættelsen i disse virksomheder er POLKA-metoden, som er udtryk for et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi. Højesteret udtaler direkte, at ”... (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes ledningsnettets og produktionsanlæggets værdi efter ligningslovens § 2 bør fastsættes”.
 Da Højesteret ikke havde det fornødne grundlag til at fastslå, hvad POLKA-værdien ville udgøre for vandselskabet i prøvesagen, hjemviste Højesteret sagen til fornyet behandling ved Skattestyrelsen.
 Det må betragtes som en stor sejr for vand- og spildevandsselskaberne, idet POLKA-værdien alt andet lige vil være højere, end den værdiansættelse Skattestyrelsen har foretaget på baggrund af den nu underkendte DCF-metode.
 Har jeres


text:
Skat.dk: C.C.6.4.2.1 Andre immaterielle rettigheder
 Dette afsnit beskriver den skattemæssige afståelse af andre immaterielle rettigheder.
 Beskrivelse og definition af andre immaterielle rettigheder
 Reglerne om andre immaterielle rettigheder er i AL § 40, stk. 2.
 Reglerne om behandlingen af fortjeneste og tab ved overdragelse er i AL § 40, stk. 6.
 Der er også mulighed for at medregne visse fortjenester på andre immaterielle rettigheder efter LL § 27 A og efter LL § 7 O. Se nedenfor.
 Som for goodwill kan LL § 12 B også anvendes i forbindelse med afståelse af andre immaterielle rettigheder efter AL § 40, stk. 6. Se afsnit C.C.6.8 om løbende ydelser efter LL § 12 B.
 Beskatningsreglerne ved afståelse af andre immaterielle rettigheder fandtes tidligere i § 2, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat mv. For rettigheder erhvervet efter den 19. maj 1993 var hjemlen indføjet i den nu ophævede LL § 16 E, stk. 1.
 Formuleringen tidsbegrænsede og tidsubegrænsede rettigheder i den tidligere LL § 16 E er efter ophævelsen og overførslen til AL § 40, stk. 2, ændret til andre immaterielle rettigheder. Ændringen er kun af sproglig karakter.
 Fortjeneste eller tab ved afståelse mv. af andre immaterielle rettigheder omfattet af AL § 40, stk. 2, er fx:
 Særlige fremstillingsmetoder eller lignende (knowhow)
 Designret (mønsterret)
 Forfatter- og kunstnerret
 Retten ifølge en udbytte-, forpagtnings- eller lejekontrakt.
 Fortjeneste eller tab ved afståelse af disse typer af immaterielle rettigheder skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 6.
 For personer medregnes fortjeneste eller tab i den personlige indkomst. Se PSL § 3, stk. 1.
 Det er ikke en betingelse for at bruge bestemmelsen, at salget mv. finder sted i forbindelse med erhvervsophør.
 Særlig fremstillingsmetode eller lignende dækker opfindelser og værker, der er skabt af afhænderen selv, blandt andet knowhow.
 Designretten blev indført i Danmark i 2001 på basis af et EF-direktiv og er en modernisering af de tidligere regler om mønsterbeskyttelse og mønsterret. Designretten er en lovbestemt beskyttelse af industrielt eller håndværksmæssigt fremstillede produkters udseende, som fx møbler og lamper.
 Ved varemærkeret forstås en lovbestemt beskyttelse af særlige kendetegn for varer eller tjenesteydelser, som benyttes eller agtes benyttet i en erhvervsvirksomhed. Et varemærke skal kunne gengives grafisk for at opnå beskyttelse. Eksempler kan være et logo/mærke på tøj og legetøjsklodser, eller et softwarefirmas logo.
 En patentret er en registreret ret til at forbyde andre at udnytte en opfindelse kommercielt. Fx kan et softwarefirma have patent på dobbeltklik. Ved patentering beskyttes således omkostninger brugt til udvikling og brug af opfindelsen.
 Ved forfatter- og kunstnerret forstås rettigheder, der er beskyttede efter lov om ophavsret. Det vil bl.a. sige forfatterret til skønlitteratur, videnskabelig eller faglig litteratur, filmrettigheder, retten til musikværk, retten til edb-programmer, Webhotels, hjemmesider, domænenavn, internethandel og lignende.
 Ved udbytteret forstås retten til en kontraktligt aftalt løbende indkomst erhvervet ved overdragelse af et formuegode, fx i forbindelse med afståelse af en virksomhed.
 Ved retten efter en forpagtnings- eller lejekontrakt forstås retten til at indtræde eller fortsætte som forpagter eller lejer af et


text:
formuegode, fx fast ejendom.
 AL § 40, stk. 2, angiver ikke udtømmende arten af de omfattede rettigheder. Bestemmelsen omfatter også rettigheder, der kommer fra en vis indsats af skabende eller opfindende karakter. Lovbestemmelsen omfatter også rettigheder til værker mv., hvor det er karakteristisk, at rettighederne ikke giver indehaveren ret til pengeydelser, men mulighed for at skaffe sig økonomisk udbytte ved at udnytte rettighederne.
 Hvis en fotograf fx overdrager sit personlige billedarkiv til et selskab, har fotografen også overdraget sin ret til at kræve betaling for udnyttelse af billederne. Denne ret kan sidestilles med de i AL § 40, stk. 2, nævnte eksempler. Vederlaget ved overdragelsen skal derfor regnes med til den skattepligtige indkomst efter AL § 40, stk. 6. Se TfS 1999, 574 VLR.
 Det er ingen betingelse for at bruge bestemmelsen, at rettighederne er registrerede.
 SKM2010.253.SR om sondringen mellem en fordring efter kursgevinstloven og en ret efter AL § 40.
 SKM2015.468.SKAT om sondringen mellem knowhow og licensrettigheder, som påtænktes overdraget efter AL § 41 til tre nystiftede datterselskaber.
 Rettighed eller driftsomkostning?
 Hvis filmrettigheder overdrages fuldt ud, så køberen samtidig får brugsrettighederne i hele den periode rettighederne har gyldighed i, kan udgifterne til købet afskrives efter AL § 40, stk. 2. Dette kræver, at filmrettighederne overdrages i overensstemmelse med de retsregler, der gælder for området. Se TfS 1994, 669 LR.
 Hvis der derimod er tale om udgifter afholdt til brugsrettighederne til filmrettigheder vedrørende en kortere periode end den periode, der er ophavsretligt beskyttet, angår de afholdte udgifter ikke immaterielle rettigheder. Udgifterne kan derfor ikke afskrives efter AL § 40, stk. 2. Derimod kan udgifterne trækkes fra som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dette fremgår af SKM2003.586.HR, der vedrørte forståelsen af de tidligere bestemmelser om afståelse af rettigheder mv., og som er videreført i AL § 40, stk. 2.
 Højesteret fandt, at overdragelse af sådanne tidsbegrænsede brugsrettigheder ikke kunne betragtes som en endelig "afhændelse" af rettighederne. Derfor erhvervede køberen ikke rettighederne på samme måde, som udtrykket endelig "afhændelse" skulle forstås i LL § 16 F, stk. 2, og tidligere i § 15, stk. 1, i lov om særlig indkomstskat mv. Nu AL § 40, stk. 2.
 Højesteret fandt, at udgifterne afholdt til erhvervelse af en ret til tidsbegrænset brug af filmrettigheder var blevet "anvendt" og dermed fradragsberettigede i de indkomstår, hvor beløbene blev betalt i overensstemmelse med, hvad der var bestemt i de indgåede kontrakter. Se SKM2003.586.HR.
 Udgifter afholdt til brugsrettigheder til filmrettigheder for en begrænset periode er også driftsomkostninger, også selvom udgifterne vedrører film, der
 allerede har haft premiere ("gamle film"),
 premierefilm eller
 film, der endnu ikke er færdigproducerede på det tidspunkt, hvor brugsrettighederne erhverves.
 Se SKM2006.274.SR.
 Rettighed eller goodwill?
 Det kan i visse tilfælde være vanskeligt at afgøre, om det er en rettighed eller goodwill, der afstås.
 Når det afståede knytter sig til en kundekreds og/eller forretningsforbindelser, er der tale om goodwill. Se afsnit C.C.6.4.1 om goodwill.
 Landsskatteretten har taget stilling til, at afståelse af retten til at udgive distriktsblade ikke skulle anses for at


text:
være en udgiverrettighed, men for at være goodwill, da der var afstået kundekreds og forretningsforbindelser mv. Se TfS 1993, 121 LSR.
 Også Højesteret har behandlet problemstillingen og fundet, at en vederlæggelse for goodwill skattemæssigt var afståelse af en rettighed, da beløbet ikke kunne anses som vederlag for afståelse af kundekreds mv. Se TfS 1996, 155 HR.
 I et bindende svar har Skatterådet taget stilling til, om navnerettigheder mv. kunne overdrages vederlagsfrit. Der var tale om en situation, hvor spørger ikke mente, at rettighederne mv. repræsenterede en selvstændig markedsværdi. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at navnerettighederne mv. kunne overdrages vederlagsfrit, da der var tale om et indarbejdet og velrenommeret "brand", der måtte antages at repræsentere en værdi omfattet af AL § 40, stk. 2, og ikke goodwill. Se SKM2007.684.SR.
 Se TfS 1989, 482 LSR, hvor et vederlag for retten til salg af vareart, kundemasse og -liste, arkiver mv. blev anset for at være betaling for goodwill.
 Ligningslovens § 27 A
 Skattepligtige, der skal beskattes af vederlag for
 afhændelse af patentret
 ophavsret til litterære og kunstneriske værker
 ret til design (mønster), varemærke eller lignende tidsbegrænsede rettigheder
 kan, hvis vederlaget efter aftalen ikke skal betales fuldt ud i afhændelsesåret, vælge i dette og senere år kun at indtægtsføre de vederlagsbeløb, som efter den oprindelige aftale kunne kræves betalt i det pågældende år.
 Vederlagsbeløbene skal dog senest indtægtsføres i det år, hvori de betales. Se LL § 27 A, stk. 1, 2. pkt.
 Det er en betingelse for brug af LL § 27 A, at den skattepligtige enten er ophavsmand til den afhændede rettighed eller knowhow, eller at den pågældende rettighed eller knowhow er erhvervet som led i den skattepligtiges næringsvej eller i spekulationsøjemed.
 Hvis parterne ændrer den oprindelige aftale, så afdragsperioden bliver længere, skal vederlagsbeløbene alligevel beskattes i de indkomstår, hvori de kunne kræves betalt efter den oprindelige aftale.
 Hvis aftalen bliver ændret, så afdragene faktisk er betalt hurtigere end oprindelig aftalt, skal de derimod beskattes i betalingsårene. Se LL § 27 A, stk. 1, 2. pkt.
 Til illustration af hvilke elementer, der kan lægges vægt på ved afgørelsen af, om der er aftalt en flerårig ydelse eller ej, se TfS 2001, 729 ØLR, hvor Landsretten ikke fandt, at der ved afståelsen af knowhow var aftalt en flerårig ydelse.
 LL § 27 A omfatter personer, men også selskaber og foreninger der beskattes efter selskabsskatteloven. Overdragelser mellem koncernforbundne selskaber efter SEL § 31 C er dog ikke omfattet. Se LL § 27 A, stk. 2.
 LL § 27 A omfatter ikke vederlag for goodwill.
 Da beskatning finder sted efter LL § 27 A, er brug af LL § 12 B sammen med LL § 27 A udelukket. Se afsnit C.C.6.8.1 om løbende ydelser omfattet af LL § 12 B.
 Se afsnit C.C.2.5 om periodisering af indtægter og udgifter.
 Ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 4
 Skattepligtige personer, der skal beskattes af indkomst ved afståelse af
 opfinderarbejde
 arbejde af litterær karakter
 arbejde af skabende kunstnerisk eller videnskabelig karakter
 kan vælge beskatning efter LL § 7


text:
O, stk. 2.
 Beskatning efter LL § 7 O, stk. 2, indebærer, at
 en del af indkomsten ved afståelsen kan blive skattefri, nemlig 25.900 kr. i 2015, 26.200 kr. i 2016, 26.800 kr. i 2017, x27.400 kr. i 2018 og 28.000 kr. i 2019x
 et eventuelt yderligere afståelsesbeløb, som overstiger et sammenligningsbeløb, medregnes som personlig indkomst med 85 pct.
 LL § 7 O omfatter ikke goodwill og kan kun anvendes af personer.
 Brugen af bestemmelsen forudsætter, at den omhandlede indkomst efter den pågældendes sædvanlige indkomstforhold er ekstraordinær stor.
 Derfor skal der beregnes et sammenligningsbeløb. Efter denne metode er det den del af indkomsten fra afståelsen, der overstiger sammenligningsbeløbet, som bliver nedsat med 27.400 kr. (2018). Resten medregnes med 85 pct.
 Sammenligningsbeløbet opgøres som 25 pct. af gennemsnittet af den pågældendes indkomst i de 3 år, der ligger umiddelbart forud for det år, hvori indtægten erhverves. Indkomsten i hvert af de 3 år, der indgår i gennemsnitsberegningen, opgøres som indkomstårets skattepligtige indkomst.
 Hvis en person har modtaget en indtægt på 100.000 kr. i 2018 for opfinderarbejde omfattet af LL § 7 O, stk. 1, nr. 4, ud over sin årlige normalindkomst på 250.000 kr., kan indkomsten for indkomståret 2018 opgøres således:
 Indkomst ved opfinderarbejde
 Arbejdsmarkedsbidrag (8 pct.)
 - 8.000 kr.
 Normalindtægt 250.000 kr.
 Heraf 25 pct. (sammenligningsbeløbet)
 - 62.500 kr.
 Grundbeløb i 2018
 x - 27.400 kr.x
 70.500 kr.
 Af eksemplet ses det, at
 der er skattefrihed med et grundbeløb på 27.400 kr. i 2018
 beløbet på 2.100 kr. skal medregnes i den personlige indkomst med 85 pct., eller 1.785 kr.
 restbeløbet på 70.500 kr. skal også medregnes til den personlige indkomst.
 xI alt medregnes derfor 72.285 kr. til den personlige indkomst i 2018 (1.785 kr. + 70.500 kr.).x
 Grundbeløbet på 27.400 kr. (2018) reguleres efter PSL § 20.
 Arbejdet må ikke være udført i et ansættelsesforhold, og indkomsten må ikke stamme fra stipendier eller legater. Se LL § 7 O, stk. 1, nr. 4.
 Se afsnit C.C.2.1.9 om ekstraordinær stor indkomst, herunder om opgørelse af arbejdsmarkedsbidrag.
 Reglerne i LL § 12 B kan ikke bruges, hvis der er tale om overdragelse af for eksempel ophavsretten til en bog. Her er det i stedet reglen om fordeling af vederlagsbeløb på de år, de faktisk betales, der skal bruges. Se LL § 27 A.
 Det en betingelse, at den løbende ydelse udgør vederlag i en aftale om overdragelse af et eller flere aktiver. Se LL § 12 B.
 Uden for bestemmelsen falder derfor fx royalties, dvs. betalinger, der modtages som vederlag for brugen af eller retten til at bruge ethvert/enhver
 varemærke,
 design (mønster),
 hemmelig formel,
 fremstillingsmetode eller
 som vederlag for oplysninger om industrielle, kommercielle eller videnskabelige erfaringer.
 Se mere om LL § 12 B i afsnit C.C.6.8 om løbende ydelser efter LL § 12 B.
 Udbyttekontrakt
 Ved en udbyttekontrakt skal forstås enhver kontrakt med ret til løbende indkomst. Dette gælder, uanset om retten til dette er erhvervet i forbindelse med overdragelse af udnyttelsesretten til et formuegode eller i forbindelse med salg mv.


text:
af et formuegode.
 Bestemmelsen omfatter kun afståelse af retten til en bestående udbyttekontrakt.
 Selve stiftelsen mellem de oprindelige parter, er ikke udtryk for overdragelse af en udbytteret. En sådan aftale kan derimod være omfattet af reglerne om løbende ydelser efter LL § 12 B, når der er tale om overdragelse af et aktiv.
 Se SKM2012.370.SR om en aftale om køb af ret til omsætning, hvilket ikke anses for en udbyttekontrakt eller for omfattet af LL § 12 B, men derimod som en finansiel kontrakt. Der overdrages ikke et aktiv, men der foretages et kapitalindskud, hvilket tilbagebetales via retten til omsætning.
 Køb af en fodboldklubs transferrettighed for en fodboldspiller, på vilkår at der ved salg af fodboldspilleren skal betales et beløb til køberen, anses ikke for en udbyttekontrakt omfattet af AL § 40, stk. 2. Se SKM2012.62.SR og SKM2011.327.BR.
 Bestemmelsen om udbyttekontrakter i AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2, kan kun bruges for udbyttekontrakter, når retten til en løbende indkomst eller beløb er uforfaldne. Hvis der er tale om en overdragelse af retten til forfaldne beløb, skal disse behandles efter kursgevinstlovens regelsæt.
 Af andre tilfælde, der falder uden for begrebet udbyttekontrakt, kan også nævnes retten til arbejdsindtægt, en interessents ret til overskudsandel i interessentskabet og pensionsaftaler mellem arbejdsgiver og -tager.
 Begrebet udbyttekontrakt omfatter andet end kontrakter, der giver ret til en overskudsandel. Kontrakter, der giver ret til
 licensindtægter,
 aftaler om retten til at administrere faste ejendomme,
 aftaler om afløsningssum for løbende ydelser og
 bedækningsbeviser med ret til vederlagsfri bedækning,
 udgør også udbyttekontrakter.
 Det er uden betydning, hvordan beløbene bliver afregnet. Se TfS 1991, 170 LSR.
 En testamentarisk ret til udbytte kan ikke anses for at være en rettighed ifølge en udbyttekontrakt. Se LSRM 1982, 102 LSR.
 Se også TfS 1989, 64 LR om overdragelse af et bedækningsbevis og SKM2002.205.ØLR om salg af en rettighed i henhold til abonnement (telefonnumre).
 Forpagtnings- og lejekontrakt
 Ved forpagtnings- eller lejekontrakt forstås enhver kontrakt, hvor ejeren af et formuegode mod vederlag overdrager brugs- eller udnyttelsesretten. Forpagtning adskiller sig fra leje ved, at forpagtningsaftaler typisk også omfatter den til formuegodet knyttede erhvervsvirksomhed.
 Det er uden betydning, om de omhandlede formuegoder har karakter af fast ejendom eller løsøre.
 Også retten til at indtræde som lejer eller forpagter og retten til at fortsætte et lejemål er omfattet af bestemmelsen.
 Bestemmelsen bruges ikke for retten ifølge leje- og forpagtningskontrakter, hvor lejeren ud over den i kontrakten fastsatte leje eventuelt yder en engangsydelse til udlejer. Engangsydelsen skal behandles efter SL §§ 4-6.
 Der er ingen forskel på, om en lejekontrakt kan opsiges eller ej, da lejer på grund af lejelovgivningens regler allerede er beskyttet tilstrækkeligt mod opsigelse.
 I tilfælde, hvor et erhvervslejemål afstås, og der er afholdt udgifter til
 ombygning,
 forbedring eller
 skal fortjeneste og tab medregnes efter AL § 39, stk. 6.
 Efter omstændighederne kan der bag aftalen være tale om betaling for indtræden i lejemålet. Vederlaget vil i sådanne tilfælde være skattepligtigt for afhænderen. Se AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se TfS 1986, 594


text:
VLR samt TfS 1997, 394 VLR.
 Hvis en lejer har modtaget en godtgørelse for at opgive lejeretten, er godtgørelsen skattepligtig efter AL § 40, stk. 6. Hvis lejeren etablerer sig i andre lokaler, kan udgifterne til nyetableringen ikke modregnes i godtgørelsen ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, da der ikke i AL § 40, stk. 6, er hjemmel til dette. Se også Skd. 1973.23.21. Derimod kan udgifterne til nyetableringen afskrives efter AL § 39, hvis betingelserne for dette er opfyldte.
 Se dog SKM2011.407.HR om et selskab, der havde overdraget sine rettigheder til nogle lejede arealer på en havn mod et vederlag på 17,5 mio. kr. Det var et led i lejeaftalen, at selskabet forpligtede sig til at nedrive bygningerne på den lejede grund. Selskabet ønskede fradragsret for nedrivningsudgifterne på ca. 1,1 mio. kr. Højesterets flertal fandt, at afståelsessummen på 17,5 mio. kr. var aftalt under hensyn til, at beløbet også skulle give dækning for udgifterne til opfyldelse af forpligtelsen til nedrivning, som fulgte af overdragelsesaftalen. Derfor fandt Højesterets flertal, at selskabet var berettiget til at fratrække udgiften til nedrivning i fortjenesten ved salget af lejerettighederne til arealerne efter AL § 40, stk. 6.
 Erstatning til en forpagter skal beskattes, når der for en længerevarende periode bliver nedlagt forbud mod fortsat udnyttelse af en ejendoms råstoffer såsom sten, grus mv. Dette skyldes, at erstatningen er vederlag for at opgive retten efter en lejekontrakt eller lignende. Se Skd. 1982.60.33.
 Erstatningsbeløb, der modtages for opgivelse af en tjenestebolig, udgør en erstatning for indtægtstab, og er derfor skattepligtig indkomst. Se SL § 4, litra c.
 Ifølge praksis falder kontrakter vedrørende private beboelseslejemål uden for bestemmelsen, da godtgørelse for opgivelse eller afståelse af private lejemål er skattefri. Se TfS 1986, 136 LSR.
 Fortjeneste ved salg af køretilladelse efter lov om godstransport blev af Landsskatteretten anset for omfattet af nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se LSRM 1982, 150 LSR.
 Erstatning ved ophævelse af lejekontrakt i forbindelse med betalingsstandsning ved udleje af et skib er omfattet af bestemmelsen, nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se LSRM 1986, 45 LSR
 Vederlag for overtagelse eller opgivelse af erhvervslejemål er omfattet af AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Se TfS 1989, 467 LSR samt TfS 1986, 594 VLR.
 Afståelse af stadeplads blev betragtet som afståelse af lejemål. Se TfS 1992, 71 LSR.
 Fortjeneste ved afhændelse af brugsret til timesharelejligheder, der udelukkende anvendes til udlejning, er skattepligtig efter AL § 40, stk. 6. Se SKM2002.135.LSR.
 I et spørgsmål om retten til at opføre en vindmølle fandt Landsretten, at der forelå en brugsretsaftale, som var afskrivningsberettiget. Se SKM2003.406.VLR.
 Betaling for retten til at opføre en vindmølle på et jordareal, blev af Højesteret anset for betaling af jordarealet. Se SKM2005.500.HR.
 Ret ifølge en leje- og forpagtningskontrakt eller goodwill?
 Det har ikke længere den samme betydning, om der er tale om afståelse af retten ifølge en leje- og forpagtningskontakt eller om afståelse af goodwill. Dette skyldes, at goodwill ikke længere kan afstås skattefrit. Nu behandles


text:
disse som udgangspunkt ens både afskrivningsmæssigt og afståelsesmæssigt. Se AL § 40, stk. 1 og 2 samt stk. 6.
 Der er dog forsat den forskel, at en (rest-)anskaffelsessum for goodwill kun kan trækkes fra i salgssummen for goodwill, og at en (rest-)anskaffelsessum for retten ifølge en leje- eller forpagtningskontrakt kun kan fratrækkes i salgssummen for retten efter en leje- eller forpagtningskontrakt. Se AL § 40, stk. 6.
 Ifølge praksis anerkendes det ikke, at der foreligger afståelse af goodwill, når virksomheden i realiteten fortsætter nogenlunde uændret, fx med tilsvarende beliggenhed, varesortiment, form eller kundekreds.
 Se TfS 1991, 368 VLR hvor en godtgørelse for goodwill blev anset som vederlag for afståelse af lejede lokaler, da retten ikke fandt det bevist, at der var påført sagsøgeren et tab for mistet goodwill. Der blev ved bedømmelsen lagt vægt på, at sagsøgeren fortsatte sin virksomhed i relativ kort afstand fra de hidtidige lokaler, stadig med en central beliggenhed, med samme varesortiment og under samme navn som før afståelsen af de lokaler, han havde lejet. Se tilsvarende afgørelser i TfS 1991, 2 ØLD, TfS 1998, 412 VLR samt TfS 1998, 459 VLR.
 Overdragelse af lejemål til virksomhedens forretningslokaler kan ifølge lejekontrakten kun ske, hvis virksomhedsoverdragelsen ikke indbefatter nogen goodwill. Landsskatteretten har i sådanne tilfælde fastslået, at der under hensyn til kontraktens ordlyd ikke er overdraget goodwill.
 I nogle tilfælde er det efter en konkret vurdering, blevet accepteret, at en del af vederlaget anses for vederlag for goodwill, fx på grund af de afståede lokalers bedre beliggenhed.
 Hvis der bliver indgået en aftale, hvorefter hele vederlaget er betaling for goodwill, må det forventes, at retten ifølge lejekontrakten ikke i sin helhed kan anses som goodwill. En del af eller hele vederlaget vil kunne henføres til vederlag for afståelse af lejemålet. Det beror dog på en konkret vurdering.
 I en sag, hvor virksomheden blev drevet i lejede lokaler med fri afståelsesret og fremlejeret, og hvor lejemålet var uopsigeligt for udlejer i en længere periode, afgjorde Højesteret, at en del af vederlaget var for overdragelse af lejemålet inklusiv uopsigeligheden. Der blev nemlig kun overdraget et aktiv, lejemålet. Se TfS 1994, 755 HR.
 Betingelser, der er fastlagt i koncessionskontraktsforhold, har også betydning for, om der foreligger overdragelse af goodwill.
 I en sag havde en vognmand kontrakt med et regionalt trafikselskab. Afståelse af goodwill blev anset for afståelse af en kørselsindtjeningsrettighed. Se TfS 1998, 731 HR.
 Omfattet af AL § 40 eller af SL § 4?
 Når der ikke overdrages et aktiv (formuegode), fordi lejemålet ikke i sig selv repræsenterer en særskilt værdi, som der kan ydes betaling for, og der heller ikke kan påvises tab for mistet goodwill, så vil det aftalte vederlag blive beskattet som dusør eller nøglepenge. Se SL § 4, litra a.
 Hævninger, som skatteyderen anså som udbetaling af vederlag for goodwill, blev sidestillet med løn og beskattet som personlig indkomst efter SL § 4, litra a. Se TfS 1995, 829 ØLR.
 Goodwill kan ikke være et formuegode, der er uafhængigt af forretningen. Hvis der ikke er


text:
overdraget eller opgivet en forretning i lejede lokaler, vil et vederlag blive anset for at være en ydelse i lejeforhold. Se TfS 1991, 85 ØLR.
 I en sag blev betaling for goodwill i forbindelse med indgåelse af en lejeaftale anset for omfattet af SL § 4, litra a. Lokalerne havde efter opsigelse stået ubenyttet i godt et halvt år, og der kan som udgangspunkt derfor ikke være afstået en kundekreds eller lignende. Se TfS 1991, 507 LSR
 En revisor fik betaling for goodwill ved sin udtræden af et revisorinteressentskab. Højesteret stadfæstede, at beløbet var betaling for at stå til rådighed for interessentskabet. Beløbet var derfor skattepligtigt i henhold til SL § 4, litra a. Se SKM2002.148.HR.
 Se også om rette indkomstmodtager i SKM2016.76.ØLR.
 SKM2011.407.HR
 Et selskab havde overdraget sine rettigheder til nogle lejede arealer på en havn og i den forbindelse modtaget et vederlag på 17,5 mio. kr. Det var et led i lejeaftalen, at selskabet forpligtede sig til at nedrive bygningerne på den lejede grund. Selskabet ønskede fradragsret for nedrivningsudgifterne på ca. 1,1 mio. kr. Sagen angår i første række, hvordan den skattepligtige avance ved salg af lejerettigheder skal opgøres. Efter AL § 40, stk. 6, skal fortjeneste og tab ved salg af en ret ifølge en lejekontrakt medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, idet fortjenesten eller tabet skal opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen med fradrag for samtlige foretagne afskrivninger, jf. herved også AL § 45. Ved den aftale, som parterne indgik, afstod selskabet ikke alene sine rettigheder i henhold til lejeaftalerne med udlejer, men påtog sig tillige en pligt til inden overdragelsesdagen at nedrive de bygninger, der befandt sig på de lejede arealer og afholde udgifterne i forbindelse hermed. På denne baggrund fandt Højesterets flertal, at afståelsessummen på 17,5 mio. kr. måtte anses for aftalt under hensyn til, at den også skulle give dækning for udgifterne til opfyldelse af den forpligtelse til nedrivning, som selskabet havde påtaget sig som led i overdragelsesaftalen for at bringe arealerne i den stand, som erhververen havde stillet som betingelse for at ville betale de 17,5 mio. kr. for lejerettighederne. Højesterets flertal fandt derfor, at selskabet var berettiget til at fratrække udgiften til nedrivning i fortjenesten ved salget af lejerettighederne til arealerne efter AL § 40, stk. 6.
 SKM2005.500.HR
 I forbindelse med et projekt til opførelse af en vindmølle havde skatteyderen ydet betaling for at opnå adgang til at opføre vindmøllen på en parcel i tilknytning til skatteyderens ejendom. Der var blevet tinglyst en deklaration, hvorefter parcellen skulle tilbageskødes til den oprindelige ejendom ved vindmølledriftens ophør. Højesteret fandt, at betalingen var et vederlag for arealet, hvorfor der ikke kunne ske afskrivning efter dagældende LL § 16 F.
 SKM2003.586.HR
 Sagen drejede sig om, hvorvidt et selskab kunne afskrive på brugsrettigheder til film, som selskabet havde erhvervet for en begrænset periode, eller om rettighederne skulle aktiveres og afskrives over en årrække i overensstemmelse med den dagældende lov om særlig indkomstskat § 15, stk. 1, jf. § 2, nr. 4, senere LL §§


text:
16 E-F og nu AL § 40, stk. 2. Højesteret fandt, at selskabet kun havde fået overdraget brugsrettighederne i en begrænset periode og derved ikke erhvervede ejendomsret til filmrettighederne. Udgiften var herefter fradragsberettiget som driftsomkostninger i de pågældende indkomstår efter SL § 6, litra a.
 SKM2002.148HR
 Skatteyderen udtrådte i 1991 af et revisor I/S, og i forbindelse hermed modtog han sin andel af I/S-formuen mv. samt et skattefrit vederlag for goodwill. Højesteret fandt, at vederlaget måtte betragtes som skattepligtig indkomst efter SL § 4, og ikke som yderligere vederlag for goodwill.
 TfS 1998, 731 HR
 En vognmand, der havde kontrakt med et trafikselskab om rutekørsel med busser, solgte 4 busser til et selskab, der skulle fortsætte kontraktskørslen. Salgssummen fordelte sig med 5.000.000 kr. for vognpark og 500.000 kr. for goodwill. Landsretten fandt, at der ikke var tale om overdragelse af en kundekreds og dermed heller ikke goodwill, men om rettigheder og pligter i henhold til kørselsaftalen med trafikselskabet. Højesteret bemærkede, at beløbet måtte anses som vederlag for vognmandens indtjeningsrettigheder ifølge kontrakten og stadfæstede landsrettens dom.
 TfS 1996, 155 HR
 Et selskab, der drev virksomhed med indhentelse og videregivelse af kreditoplysninger, overdrog i 1984 virksomheden til et nyetableret selskab. Vederlaget udgjorde i alt 13.000.000 kr., heraf udgjorde vederlag for goodwill 8.100.000 kr. og vederlag for udgiverrettigheder, navne og logo mv. udgjorde 700.000 kr. Sælgeren anså de 700.000 kr. for vederlag for goodwill, der var skattefrit efter de dagældende regler. Landsretten fandt, at de nævnte rettigheder ikke kunne anses som vederlag for afståelse af kundekreds mv., og de 700.000 kr. var derfor ikke vederlag for goodwill. Højesteret stadfæstede landsrettens dom og bemærkede, at vederlaget måtte betragtes som vederlag for afståelse af rettigheder og ikke som vederlag for goodwill.
 TfS 1994, 755 HR
 En restauratør havde drevet en bodega i lejede lokaler med fri afståelsesret og fremlejeret, og lejemålet var uopsigeligt indtil 1/12 1987 fra udlejerens side. Den årlige leje blev i 1981 forhøjet til 101.800 kr. På lejerens initiativ blev lejen i forhøjet til 120.000 kr. Samtidig blev uopsigelighedsperioden forlænget til 1/4 1995. Med virkning fra 1/9 1983 blev bodegaen solgt for 800.000 kr. fordelt ifølge aftalen med 50.000 kr. for løsøre og 750.000 kr. for goodwill. Ved erhvervelsen af bodegaen i 1978 udgjorde goodwill 200.000 kr. Der var tale om uafhængige parter, og landsretten fandt, at overdragelsen også omfattede lejemålet med uopsigeligheden. Det var derfor urigtigt at anse hele retten ifølge aftalen som goodwill. En del af vederlaget måtte være lejemålet. I Højesteret tog Skatteministeriet bekræftende til genmæle, således at indkomsten blev nedsat til det selvangivne beløb.
 Se Skatteministeriets kommentar til forliget i TfS 1994, 757 DEP.
 SKM2016.76.ØLR
 Skatteyderen bestred, at det var ham, der havde solgt nogle patentrettigheder. Han gjorde derfor gældende, at SKAT havde været uberettiget til at avancebeskatte ham af rettighederne, og at han havde krav på ekstraordinær genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8.
 Landsretten anførte, at skatteyderen den 12. august 2005 overdrog rettighederne til et engelsk selskab, som havde en beskeden selskabskapital og ikke


text:
skulle betale nogen købesum i direkte forbindelse med erhvervelsen. Hverken patentansøgningen som aktiv eller de senere omkostninger, som blev faktureret til det engelske selskab vedrørende patentansøgningen og udviklingen af produktet, fremgik af det engelske selskabs årsrapport. Skatteyderen fik en generalfuldmagt til at disponere på vegne af det engelske selskab, og kun han og hans hustru kunne disponere over selskabets konto i Danske Bank. Henset hertil samt til oplysningerne om de beløb, som var hævet på kontoen efter overdragelsen af patentrettighederne til et andet selskab, fandt landsretten, at overdragelsen til det engelske selskab ikke havde karakter af en reel forretningsmæssig disposition.
 Skatteyderen var derfor i realiteten den, der solgte patentrettighederne til det andet selskab og derfor havde avancen ved overdragelsen.
 Herefter, og idet grundlaget for skatteansættelsen måtte anses for at have været kendt for skatteyderen allerede efter modtagelsen af SKATs skrivelse om indhentelse af materiale, fandt landsretten, at det ikke kunne antages at have haft betydning for sagens udfald, at skatteyderen ikke modtog agterskrivelsen, og at SKAT havde anset skatteyderen for indkomstskattepligtig af avancen. Skatteyderen havde således ikke bevist, at der forelå særlige omstændigheder, som kunne begrunde en ekstraordinær genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8.
 Landsretten stadfæstede derfor byrettens frifindelse af Skatteministeriet.
 Stadfæstelse af SKM2015.384.BR.
 SKM2003.406.VLR
 Et selskab havde købt en vindmølle, og i købesummen indgik også ulempeerstatning på 150.000 kr. til den lodsejer, på hvis jord møllen skulle placeres. Landsskatteretten fandt ikke, at ulempeerstatningen kunne afskrives. Vestre Landsret var ikke enig i dette. Landsretten henviste til, at der før det sagsøgende selskabs aftale om køb af vindmøllen var indgået en aftale mellem et I/S og lodsejeren om betaling for brugsretten til lodsejerens faste ejendom i forbindelse med opførelsen af en vindmølle. Landsretten fandt, at aftalen om brugsret var begrænset til opførelsen af en bestemt vindmølle, og at det sagsøgende selskab derfor ikke havde erhvervet en tidsmæssig ubegrænset rettighed. Selskabet var derfor berettiget til at afskrive beløbet på 150.000 kr.
 SKM2002.205.ØLR
 Salg af rettighed i henhold til abonnement (telefonnumre) blev af landsretten anset for at være omfattet af § 2, stk. 1, nr. 5. i den dagældende lov om særlig indkomstskat. Anken til Højesteret blev efterfølgende hævet af appellanten.
 TfS 2001, 729 ØLR
 Selskabet havde i 1992 indgået en aftale om salg af knowhow. Som vederlag modtog det aktier for en værdi på 32,5 mio. kr. i et tjekkisk joint venture-selskab i overensstemmelse med en aktiekøbsaftale indgået i 1993. Selskabet gjorde bl.a. gældende, at det først i 1995, hvor implementeringen af produktionen var færdig, havde erhvervet endelig ret til vederlaget. Landsretten fandt imidlertid, at den omtalte knowhow efter aftalen blev leveret i 1993, hvor selskabet også modtog den fulde købesum, og da retten ikke fandt, at der var tale om en flerårig ydelse, skulle vederlaget beskattes i 1993.
 TfS 1999, 574 VLR
 En pressefotograf stiftede et anpartsselskab og solgte et billedarkiv til selskabet for 140.000 kr. Landsskatteretten fandt, at vederlaget var skattepligtigt for skatteyderen som maskeret udlodning. Landsretten bemærkede, at skatteyderen ved salget af billedarkivet havde overdraget sin


text:
ret til at kræve betaling for udnyttelse af de fotografiske billeder, og denne ret kunne sidestilles med de i LL § 16 E, stk. 1, nr. 2, nævnte eksempler. Vederlaget skulle derfor regnes med til den skattepligtige indkomst.
 TfS 1998, 412 VLR
 Skatteyderen flyttede sin virksomhed og modtog en goodwillerstatning på 800.000 kr. Skattemyndighederne fandt, at kun skønsmæssigt 100.000 kr. kunne anses som goodwill, mens størstedelen af restbeløbet blev anset som indkomst for afståelse af lejerettigheder. Landsretten fandt ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over goodwillerstatningen.
 TfS 1997, 394 VLR
 Skatteyderen havde indgået lejekontrakt om et lejemål, hvorfra skatteyderen drev virksomhed. Skatteyderen overdrog virksomheden til en tredjemand for 1.400.000 kr., heraf 690.000 kr. for indretning af lejede lokaler. Skattemyndigheden henførte af sidstnævnte beløb 590.000 kr. til vederlag for retten til at indtræde i lejekontrakt. Der var herved henset til, at der kun var bogført ombygningsudgifter for 4.908 kr. Landsretten fastholdte skattemyndighedens skøn og afgørelse.
 TfS 1995, 829 ØLR
 En skatteyder havde sammen med en medinteressent omdannet deres virksomhed til et selskab. En række hævninger, som skatteyderen foretog på sin mellemregningskonto med selskabet, og som skatteyderen anså som udbetaling af vederlag for goodwill, blev af skattemyndighederne sidestillet med udbetaling af løn, idet værdiansættelsen af goodwill ikke kunne godkendes. Landsretten fandt, at skønnet lå inden for, hvad udmeldte skønsmænd vurderede som rimeligt, og tiltrådte afgørelsen.
 TfS 1991, 368 VLR
 Godtgørelse ydet af en kommune blev anset som vederlag for afståelse af lejede lokaler, idet Landsretten ikke fandt det bevist, at der ved afståelsen af forretningslokaler var påført sagsøgeren tab for mistet goodwill.
 TfS 1991, 85 ØLR
 Skatteyderen og to medinteressenter købte et lejet erhvervslejemål og overtog også den tidligere indehavers lejemål med udlejeren. Lejemålet blev fremlejet til et selskab, der var stiftet af interessenterne. Interessenterne købte senere lejemålet som ejerlejlighed. Interessenterne solgte erhvervslejemålet til selskabet, ligesom lejligheden blev udlejet til selskabet. Landsretten fandt ikke, at en del af det vederlag, som selskabet betalte for erhvervslejemålet, kunne anses for en skattefri goodwill, men derimod for en ydelse i lejeforhold, der var skattepligtig indkomst efter SL § 4.
 TfS 1991, 2 ØLR
 En skotøjshandler havde indgået et lejemål, der var uopsigeligt i 20 år. Lejemålet blev overdraget til tredjemand, og skotøjshandleren flyttede til andre lokaler i nærheden. Landsretten fandt, at selvom det muligvis var aftalt mellem parterne, at der var tale om en overdragelse af beliggenhedsgoodwill, var der ikke ført bevis for mistet goodwill, da virksomheden fortsatte på næsten samme sted med uændret varesortiment mv. Afståelsessummen var derfor skattepligtig som afståelse af lejemål.
 Se tilsvarende i TfS 1991, 106 LSR og i TfS 1995, 280 VLR
 TfS 1986, 594 VLR
 En specialtandlæge optog en kompagnon. Af I/S-kontrakten fremgik, at kompagnonen skulle betale halvdelen af forbedringsudgifter vedrørende lejede lokaler. Ligningsmyndighederne godkendte ikke, at vederlaget vedrørte ombygningsudgifter og dermed var skattefrit. Derimod fandt Ligningsmyndighederne, at det var udtryk for indtræden i lejemålet, og at vederlaget dermed var skattepligtigt. Landsretten fandt det uberettiget at henføre hele vederlaget vedrørende lejede lokaler til beskatning. Der burde udøves et


text:
konkret skøn, og sagen hjemvistes derfor til værdiansættelse heraf.
 SKM2011.327.BR Et selskab havde foretaget indbetalinger til en fodboldklub mod andel i et eventuelt provenu, hvis to navngivne spillere blev solgt inden for kontraktperioden. Selskabet drev virksomhed med køb og salg af aktier og obligationer, og selskabets eneanpartshaver var formand for bestyrelsen i fodboldklubben. Skatteministeriet fik medhold i, at udgifterne til fodboldklubben ikke var foretaget som led i selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men derimod var afholdt i hovedanpartshaverens interesse. Udgiften kunne derfor hverken fratrækkes eller afskrives i selskabet, og hovedanpartshaveren blev beskattet af beløbet som maskeret udlodning.
 SKM2015.468.SKAT
 Skatterådet kunne bekræfte, at et selskabs overdragelse af knowhow til tre nystiftede datterselskaber kan være omfattet af afskrivningslovens § 41, at overdragelsen af knowhow mod vederlæggelse i nyudstedte aktier vil være skattefri for de modtagne datterselskaber, at datterselskabernes anskaffelsessum for knowhow skal fastsættes til armslængdeværdien, og at datterselskaberne kan foretage straksfradrag efter afskrivningslovens § 41 for den overdragne knowhows anskaffelsessum.
 Skatterådet kunne endvidere bekræfte, at de påtænkte datterselskabers straksfradrag efter afskrivningslovens 41 indgår i sambeskatningsindkomsten i samme periode, hvor moderselskabets salg af omhandlede knowhow indgår i sambeskatningsindkomsten, og at der ikke skal ske forholdsmæssig reduktion af det foretagne straksfradrag efter afskrivningslovens § 41, hvis et datterselskab udgår af sambeskatningen inden årets udløb.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at overdragelse af licensrettigheder kan gennemføres med samme skattemæssige virkning som ved overdragelse af knowhow.
 SKM2002.135.LSR
 Fortjeneste ved afhændelse af brugsret til timesharelejligheder, der udelukkende havde været anvendt til udlejning, var skattepligtig efter daværende LL § 16 E, stk. 1, nr. 3.
 TfS 1993, 121 LSR
 Et selskab, der drev to distriktsblade og et marketingfirma, overdrog sin samlede virksomhed til et andet selskab. Landsskatteretten fandt, at retten til at udgive distriktsbladene ikke var af en sådan karakter, at den kunne anses for omfattet af lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 4, om salg af rettigheder. Hele vederlaget, der i al væsentlighed var betalt for kundekreds, abonnenter og annoncører, blev anset for vederlag for goodwill.
 TfS 1992, 71 LSR
 En gartner havde i 25 år solgt grøntsager fra en lejet stadeplads på Københavns En gros Grønttorv. Fra 1986 havde lejeren af nabostadepladsen, der handlede med samme type af grøntsager, anvendt klagerens stadeplads og betalt for denne. I 1988 havde klageren solgt retten til stadepladsen til brugeren af denne. Fortjenesten herved blev anset for skattepligtig som betaling for afståelse af lejemål.
 TfS 1991, 507 LSR
 Skatteyderen erhvervede i august 1987 en ejendom fra sin fader. Erhvervslokalerne i ejendommen havde været udlejet til en købmand siden 1961. Lejemålet blev opsagt af købmanden i 1988 og stod herefter ubenyttede, indtil de blev udlejet. Ifølge lejekontrakten, der skulle løbe over 10 år, betalte lejeren 108.000 kr., herunder 60.000 kr. for goodwill. Landsskatteretten konstaterede, at der ikke var afstået en kundekreds eller lignende og fandt, at vederlæggelsen måtte anses for en art nøglepenge eller lejemålsdusør efter SL § 4.
 TfS 1991, 170 LSR
 En ingeniør tilbagesolgte en udbyttekontrakt til det udstedende kommanditselskab for en salgssum på ca. 20.000 kr. Han modtog a conto


text:
12.800 kr., ligesom han blev frigjort for gæld til kommanditselskabet på 7.200 kr. Landsskatteretten fandt, at den fortjeneste, der blev opgjort på dette grundlag, var skattepligtig indkomst, idet det var uden betydning om, der var afregnet kontant eller ved frigørelse af gæld.
 TfS 1989, 482 LSR
 Et selskab, der drev virksomhed bl.a. med import af en vareart til en sammenslutning af andelsforeninger, overdrog salgsretten til forhandlede vareart samt kundemasse, arkiver mv. for 1,4 mio. kr. Landsskatteretten fandt, at der efter det oplyste forelå en samlet overdragelse af den værdi, som virksomheden repræsenterede, og at betalingen måtte anses som vederlag for goodwill.
 TfS 1989, 467 LSR
 En skatteyder havde i 1985 i forbindelse med køb af en forretning indgået en lejekontrakt vedrørende de lokaler, hvorfra forretningen blev drevet. Lejemålet var uopsigeligt, men ophørte af sig selv 31/5 1990. På dette tidspunkt havde skatteyderen ret til at købe lokalerne til en nærmere angivet, pristalsreguleret pris. Ved salg af forretningen havde skatteyderen anset en del af vederlaget som betaling for selve køberetten. Landsskatteretten fandt, at beløbet var vederlag for at indtræde i lejekontrakten og derfor omfattet af § 2, nr. 5, i daværende lov om særlig indkomstskat.
 TfS 1986, 136 LSR
 En person, som havde disposition over en lejlighed i et kloster, indgik en aftale om, at hun skulle fraflytte lejligheden, hvorefter hun skulle have udbetalt en pristalsreguleret ydelse på 4.000 kr., tilbagebetalt indskud på 10.000 kr. samt yderligere 10.000 kr. til dækning af flytteomkostninger. Landsskatteretten fandt, at det udbetalte beløb på 20.000 kr. måtte anses for en skattefri kompensation for opgivelse af privat lejemål.
 LSRM 1986, 45 LSR
 Et kommanditselskab ejede et skib, som var udlejet uopsigeligt i 13 år til et selskab. I forbindelse med selskabets betalingsstandsning blev udlejningskontrakten ophævet, og der udbetaltes erstatning til kommanditselskabet. Den enkelte kommanditists andel heraf blev beskattet i medfør af § 2, nr. 5, i lov om særlig indkomst - nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2.
 LSRM 1982, 150 LSR
 Landsskatteretten fandt, at de efter lov om godstransport med motorkøretøjer meddelte køretilladelser var af et sådant gensidigt indhold, at fortjeneste eller tab ved afståelse eller opgivelse heraf, skulle anses for en ret ifølge en udbytte-, forpagtnings- eller lejekontrakt. Fortjeneste og tab herpå skulle derfor regnes med ved opgørelsen af indkomsten.
 LSRM 1982, 102 LSR
 Landsskatteretten fandt ikke, at en testamentarisk ret til udbytte kunne anses for en rettighed ifølge en udbyttekontrakt.
 SKM2012.370.SR
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at en forelagt aftale om køb af ret til andel i spørgerkoncernens omsætning er en udbyttekontrakt, og udgiften til køb af denne er derfor ikke afskrivningsberettiget for en personlig dansk investor i henhold til afskrivningslovens § 40, stk. 2 med den virkning, at afskrivningen kan fradrages i investorens skattepligtige indkomst. Skatterådet finder, at aftalen er en finansiel kontrakt. Der vil ikke være tale om overdragelse af en udbyttekontrakt, selvom der er tale om (videre-)overdragelse af kontrakten indgået mellem Spørger og Managementselskabet. Skatterådet kan derfor bekræfte, at det er uden betydning for svaret om en investor køber


text:
retten direkte hos Spørger eller hos Managementselskabet. Skatterådet kan bekræfte, at ved køb hos Managementselskabet, skal Managementselskabet opgøre resultatet ved den/de indgåede finansielle kontrakter.
 SKM2012.62.SR Skatterådet kan ikke bekræfte, at udgifterne til køb af ret til andel af transfersum er afskrivningsberettigede efter reglerne om udbytteretter i AL § 40, stk. 2. Det er Skatterådets opfattelse, at retten skal behandles efter statsskattelovens § 4, litra f. Dette indebærer, at gevinst skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, og at tab ikke kan fradrages.
 Se også SKM2012.139.SR.
 SKM2010.253.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at en erstatning for opgivelse af uopsigeligheden ifølge en erhvervslejekontrakt var en fordring omfattet af kursgevinstloven. Skatterådet fandt, at retten var omfattet af AL § 40.
 SKM2007.684.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at navnerettighederne og konceptet "Q" kunne overdrages vederlagsfrit fra foreningen C til selskabet B, da der var tale om et indarbejdet og velrenommeret "brand", der måtte antages at repræsentere en værdi. Skatterådet afviste samtidig at behandle spørgsmålet om, hvilken værdi navnerettighederne og konceptet "Q" repræsenterede, da der ikke var fremlagt tilstrækkelige oplysninger om dette efter SFL § 24, stk. 2.
 SKM2006.274.SR
 Skatterådet udtalte med henvisning til SKM2003.586.HR, at udgifter til erhvervelse af brugsrettigheder til filmrettigheder skal behandles som driftsudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev anset for "anvendt" og dermed fradragsberettigede i de indkomstår, hvor betalingerne skete i henhold til de indgåede kontrakter. Det var uden betydning for den skattemæssige behandling af udgifterne, om der var tale om udgifter til erhvervelse af "gamle film", premierefilm eller film, der endnu ikke var færdigproducerede på tidspunktet for kontraktens indgåelse.
 TfS 1994, 669 LR
 Et selskab overvejede at etablere et K/S, der skulle købe råfilm samt alle rettigheder til visuelle medier. Som udgangspunkt skulle filmen erhverves umiddelbart efter produktionens afslutning, men før verdenspremieren. Udgifterne til anskaffelsen af filmrettigheder var omfattet af LL § 16 F, stk. 2, jf. § 16 E, stk. 1, nr. 2, (nu AL § 40, stk. 2).
 Kommenteret i TfS 1995, 80 DEP.
 TfS 1989, 64 LR
 Ligningsrådet fandt, at overdragelsen af et bedækningsbevis, der gav ret til vederlagsfrit at få bedækket en hoppe årligt, så længe hingsten var avlsdygtig, var en rettighed ifølge en udbyttekontrakt.
 Skd. 1982.60.33
 Fredningsstyrelsen spurgte om beskatningen af en erstatning, der betales i anledning af, at der for en lang periode nedlægges forbud mod fortsat udnyttelse af en ejendoms råstoffer. Såvel ejendommens ejer som forpagteren af ejendommen ville modtage erstatning. For ejeren blev erstatningen anset for ekspropriation og dermed skattefri, men for forpagterens vedkommende blev erstatningen anset for et vederlag for opgivelse af retten ifølge en lejekontrakt eller lignende og dermed skattepligtig.
 Skd. 1973.23.21
 Skattedepartementet udtalte, at der ikke var hjemmel til at indrømme fradrag for udgifter til nyetablering i andre lokaler i modtaget godtgørelse for opgivelse af lejeretten til nogle lokaler, der anvendtes i virksomheden.


text:
Sagligt at forskelsbehandle medarbejdere
 Højesteret har i dom af 4. juni 2015 fastslået, at det ikke er i strid med foreningsfrihedsloven eller Den Europæiske Menneskerettighedskonvention at udbetale supplerende sygeløn kun til medlemmer af en bestemt faglig organisation.
 To produktionsansatte medarbejdere var i en periode fra slutningen af 2011 og begyndelsen af 2012 langtidssygemeldt. Under deres sygefravær fik medarbejderne udbetalt sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge samt supplerende sygeløn.
 Retten til supplerende sygehjælp var hjemlet i den for medarbejderne gældende områdeoverenskomst (Emballageoverenskomsten). Retten til supplerende sygeløn var dog betinget af, at den pågældende lønmodtager var medlem af fagforeningen 3F.
 De to medarbejdere var imidlertid ikke medlemmer af 3F (med derimod Fagforeningen Danmark), og da virksomheden blev gjort bekendt hermed, valgte den at modregne det for meget udbetalte sygeløn i medarbejdernes efterfølgende lønudbetalinger.
 Medarbejdernes faglige organisation anlagde herefter sag med påstand om, at medarbejderne havde krav på supplerende sygeløn. Under sagen gjorde den faglige organisation gældende, at forskelsbehandlingen var i strid med foreningsfrihedslovens § 4c og Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 11.
 Vestre Landsret fandt ikke, at der var tale om ulovlig forskelsbehandlingsbehandling. Landsretten tillagde det blandt andet betydning, at foreningsfrihedsloven og konventionen kun beskyttede mod forskelsbehandling i forbindelse med ansættelse og afskedigelse, og ikke under selve ansættelsen.
 Vestre Landsret fandt dog, at virksomheden efter reglerne om condictio indebiti havde været uberettiget til at kræve den fejlagtigt udbetalte supplerende sygeløn tilbagebetalt.
 Højesteret stadfæstede Landsrettens dom. For Højesteret frafaldt virksomheden tilbagebetalingskravet, og for Højesteret angik sagen således alene, om der var tale om ulovlig forskelsbehandling.
 Højesteret fandt også, at foreningsfrihedsloven kun forbød virksomheden at lægge vægt på fagforeningstilhørsforhold i forbindelse med ansættelse og afskedigelse. Forskelsbehandling under ansættelen er derfor som udgangspunkt tilladt. Højesteret bemærkede dog, at en forskelsbehandling, der havde den virkning, at medarbejderen blev tvunget til at melde sig ind i en bestemt fagforening, eller såfremt forskelsbehandlingen havde en sådan karakter, at den indebar en trussel mod medarbejderens eksistensgrundlag, kunne være i strid med artikel 11 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Om den konkrete sag bemærkede Højesteret, at forskelsbehandlingen bestod i, at de to produktionsansatte medarbejdere ikke fik udbetalt supplerende sygeløn, men alene en sygeløn svarende til den normale dagpengesats. Hermed adskilte sygelønnen sig ikke fra, hvad der var gældende for mange andre arbejdstagere, og denne forskelsbehandling indebar ikke, at medarbejderne reelt var tvunget til at indmelde sig i 3F. Forskelsbehandlingen udgjorde derfor ikke en overtrædelse af Menneskerettighedskonventionens artikel 11.
 Højesterets dom fastslår, at der gyldigt kan indgås kollektive aftaler, som giver særlige fordele til medlemmer af en bestemt faglig organisation. En sådan forskelsbehandling er ikke i strid med Menneskerettighedskonventionens artikel 11. Udgangspunktet kan dog fraviges, såfremt forskelsbehandlingen tvinger medarbejderne til at indmelde sig i en bestemt faglig organisation, eller såfremt forskelsbehandlingen udgør en trussel mod den berørte medarbejders eksistensgrundlag.
 Har du spørgsmål til afgørelsen, kan du kontakte advokat Snorre Andreas Kehler på sak@sjlaw.dk
 Vestre Landsrets dom kan læses her
 Højesterets dom kan læses her


text:
Skat.dk: Fradrag for udgifter til bonusser i et sambeskattet selskab
 03 May 2012 10:44
 11 Nov 2011 14:58
 SKM2012.250.LSR
 Fradragsberettigede udgifter, skattepligtig sambeskatningsindkomst, skift af selskabs ejerkreds
 Selskabet H1 A/S afholdt i 2005 udgifter til særlige bonusser til en række ansatte i anledning af, at H1 A/S skiftede ejerkreds. Beløbet blev fratrukket som lønudgifter. SKAT godkendte ikke fradrag for lønudgifterne, idet SKAT ikke fandt, at der forelå en fornøden sammenhæng med selskabets indkomstskabende aktiviteter. SKAT henviste til, at bonusserne var foranlediget af en forestående ændring af selskabets ejerkreds samt, at bonusserne alene kunne udløses, hvis en sådan begivenhed indtraf, hvorfor udgifterne i udpræget grad tog sigte på at værne om selskabets værdi i modsætning til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten. Landsskatteretten stadfæstede SKATs afgørelse, idet retten fandt, at udgifterne til bonusserne ikke havde haft en sådan tilknytning til selskabets drift, at udgifterne kunne fratrækkes efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev anset at for være afholdt i aktionærernes interesse.
 Ligningsvejledningen 2012-2 E.A.2.1.3
 Den juridiske vejledning 2013-1, afsnit C.C.2.2.1.4
 Denne erstattes af SKM2012.507.LSR
 SKAT har forhøjet den skattepligtige sambeskatningsindkomst med udgifter til bonusser på 36.491.258 kr.
 SKAT har tilbageført bortseelsesbeløb på 11.841.388 kr.
 SKAT har forhøjet den skattepligtige sambeskatningsindkomst med 11.841.388 kr.
 Selskabet har CVR-nr.: X1 og ejes af selskabet G1, selskabet G2 A/S m.fl. Selskabet ejer, og er sambeskattet med, selskabet H1 A/S, CVR-nr.: X2.
 Selskabet H1 A/S er en international sundheds- og medicinalvirksomhed, som i 2005 omsatte for 910,9 mio. kr. og gennemsnitlig havde 584 ansatte. Selskabet H1 A/S' produkter var i 2005 repræsenteret i mere end 70 lande, og selskabet H1 A/S havde hovedkontor i København.
 Selskabet H1 A/S afholdt i 2005 udgifter til særlige bonusser til en række ansatte i anledning af, at H1 A/S skiftede ejerkreds. Beløbet, som udgjorde 36.491.258 kr., er fratrukket som lønudgifter.
 Selskabets repræsentant har oplyst følgende om selskabet H1 A/S:
 H1 er en international sundheds- og medicinalvirksomhed.
 Selskabet G3 A/S blev hovedaktionær i selskabet H1 A/S. Efterfølgende erhvervede selskabet G3 A/S de resterende aktier i selskabet, som herefter var et helejet datterselskab af selskabet G3 A/S, indtil der blev gennemført et management buy-out, hvorved selskabet G4 A/S overtog aktiemajoriteten i selskabet H1 A/S.
 Selskabet H1 A/S var herefter ejet af selskabets ledelse og selskabet G4 A/S med 70 % og selskabet G3 A/S med 30% frem til 2005, hvor selskabet G5 sammen med ledelsen i selskabet H1 A/S erhvervede aktiemajoriteten i selskabet. Selskabet G3 A/S og selskabet G4 A/S afstod i forbindelse hermed samtlige deres aktier i selskabet H1 A/S. Selskabet G4 A/S erhvervede samtidigt via selskabet G6 A/S ca. 27% at aktierne i selskabet H1 A/S.
 Salget af aktiemajoriteten i selskabet H1 A/S i 2005 var resultatet af længere tids overvejelser omkring den fremtidige ejerstruktur, hvor det oprindeligt havde været tanken, at H1 A/S skulle børsnoteres.
 I forbindelse med et sådant ejerskifte er det vigtigt for selskabet, at der på medarbejdersiden sikres stabilitet og kontinuitet således, at selskabet ikke mister væsentlige og centrale medarbejdere som følge af


text:
den uro og usikkerhed, som et ejerskifte kan medføre.
 Der blev derfor hos selskabet H1 A/S i december 2003 og i maj 2004 indgået aftaler med forskellige centrale medarbejdere om udbetaling at en bonus i forbindelse med en børsnotering eller et salg af selskabet H1 A/S forudsat, at børsnotering/salg fandt sted inden udgangen af 2008, og at medarbejderen fortsat var ansat på tidspunktet for børsnotering/salg. Størstedelen af de omhandlede medarbejdere var dog omfattet af de funktionærretlige regler, hvorefter medarbejdere løbende optjener ret til en sådan bonus.
 Som ovenfor oplyst blev aktiemajoriteten solgt i 2005 til selskabet G5, hvormed forpligtelsen til udbetaling af bonus blev udløst således, at selskabet H1 A/S i overensstemmelse med de indgåede aftaler i det år måtte udbetale bonus til en række medarbejdere på i alt 36.491.258 kr., som selskabet er blevet nægtet fradrag for.
 Der er fremlagt kopi af 12 bonusaftaler, indgået mellem selskabet H1 A/S og CSN, JL, HA, LN, LF, BD, ST, HB, HJ, SJ, MM og LL.
 Bonusaftalen med direktør SCN er et brev dateret 4. februar 2005 fra selskabet H1 A/S til SCN, der lyder således:
 Kære SCN.
 Jeg skal hermed bekræfte vores aftaler om dine personlige forhold i forbindelse med en transaktion med selskabet G5.
 Du tildeles en kontant transaktionsbonus på DKK 12.000.000,00, som forfalder til udbetaling umiddelbart efter transaktionen er gennemført.
 Du får samtidig ret til at investere i og dermed blive medejer af selskabet G2 A/S, parallelt med selskabet G4 A/S og selskabet G7 A/S, enten personligt, eller gennem et af dig etableret selskab, med en andel på 2 (to) % af aktiekapitalen. Der udarbejdes en sædvanlig aktionæroverenskomst mellem investorerne. Det er en betingelse for selskabet G5, at selskabet G4 A/S har majoritet i selskabet G6 A/S i relation til Aktieselskabslovens § 78 og 79.
 Pr. 11.02. 2005 etableres en ny ansættelseskontrakt for dig som administrerende direktør i selskabet H1 A/S, eller den nuværende fortsætter endosseret af selskabet G5 med opdatering af dine forhold, herunder din løn og eventuelt bonusordning.
 Samtidig indtræder du som Management Investor i selskabet H1 A/S under en Management Shareholder Agreement. Dette giver dig medejerskab af selskabet H1 A/S, og samtidig mulighed for tildeling af Warrants. De detaillerede forhold vil blive fastlagt i en særskilt aftale.
 Alle tidligere aftaler er hermed bortfaldet. Dette omfatter såvel selskabet H1 A/S som selskabets aktionærer, og vi har i denne forbindelse ingen yderligere krav på hinanden.
 Vi ser frem til et frugtbart samarbejde og forhåbentligt en væsentlig værdiskabelse i de kommende år til fælles bedste.
 Bonusaftalen med JL og LF (Medarbejderen) er indgået henholdsvis den 5. januar 2004 og den 19. januar 2004 med selskabet H1 A/S, og lyder således:
 Børsnotering af aktier i selskabet H1 A/S.
 Selskabet G4 A/S' salg af selskabets aktier i selskabet H1 A/S - hvorved selskabet G4 A/S mister stemmemajoriteten - til andre end FS, dennes familie eller selskaber kontrolleret af samme.
 Idet bonuserhvervelsen yderligere er betinget af, at ansættelsesforholdet ikke er ophørt på tidspunktet for begivenhedens indtræden, jfr. dog nedenfor § 5 om


text:
selskabet H1 A/S's opsigelse af Medarbejderen udenfor misligholdelses tilfælde.
 Bonus beregnes som 0,3 % af stigningen i værdien at selskabet H1 A/S' aktiekapital på grundlag af følgende formel:
 1. (Aktieværdien på tidspunktet for den bonusudløsende begivenheds indtræden, fastsat i overensstemmelse med nedenstående regler) X 0,3 % ( )
 2. (kr. 252.527.000,00 (egenkapitalen i henhold til koncernårsregnskabet for regnskabsåret 2002) X 0,3 % ( )
 I det omfang aktiekapitalen i selskabet H1 A/S udvides eller nedsættes, tillægges respektive fradrages udvidelsesbeløbet/nedsættelsesbeløbet, i begge tilfælde incl. eventuel overkurs det ovenfor under 2. nævnte beløb kr. 252.527.000,00 ved beregningen.
 Nominel A-aktiekapital i selskabet H1 A/S (før eventuel emission i forbindelse med notering) multipliceret med børskursen på A-aktier med tillæg af nominel B-aktiekapital i selskabet H1 A/S (før eventuel emission i forbindelse med notering) multipliceret med børskursen på B-aktier.
 Børsnoteres alene en aktieklasse i selskabet H1 A/S, er børskursen for de noterede aktier også gældende for de ikke noterede aktier ved beregningen.
 SELSKABET G4 A/S' AKTIESALG
 Bonus beregnes som i § 1, og således at aktieværdien, jfr. § 1, pkt. 1, fastsættes på grundlag af de(n) aktiekurs(er), der er oppebåret ved selskabet G4 A/S ‘salg at aktier i selskabet H1 A/S således:
 Nominel A-aktiekapital i selskabet H1 A/S multipliceret med salgskursen for A-aktier med tillæg af nominel B-aktiekapital i selskabet H1 A/S multipliceret med salgskursen for B-aktier.
 Måtte der i aftalens løbetid indtræde omstændigheder, der i væsentligt omfang forrykker bonusaftalens forudsætninger - eksempelvis ved fusion, spaltning, salg af selskabets hovedaktiviteter og lignende - vil bestyrelsens Compensation Committee med bistand fra selskabets revisor foretage korrektioner at aftalen, således at dennes intentioner bevares.
 OPHØR AF ANSÆTTELSESFORHOLDET
 Hvis ansættelsesforholdet ophører inden indtræden at én at de i §§ 1-3 nævnte begivenheder:
 a. som følge af Medarbejderens opsigelse af ansættelsesforholdet,
 b. som følge af selskabet H1 A/S's opsigelse eller ophævelse at ansættelsesforholdet i tilfælde af Medarbejderens misligholdelse af dette, har Medarbejderen intet krav på bonus i tilfælde at begivenhedens eventuelle senere indtræden.
 Hvis ansættelsesforholdet ophører inden indtræden at én af de i §§ 1-3 nævnte begivenheder som følge af selskabet H1 A/S's opsigelse af Medarbejderen - udenfor misligholdelsestilfælde - har Medarbejderen krav på bonus, såfremt begivenheden indtræder i aftalens løbetid og inden 12 måneder efter ansættelsesforholdets ophør, men kun efter følgende regler:
 a. ved begivenhedens indtræden inden 6 måneder efter ansættelsesforholdets ophør:
 fuld bonus
 b. ved begivenhedens indtræden efter 6 måneder men inden 12 måneder efter ansættelsesforholdets ophør:
 halv (1⁄2) bonus
 Ved ansættelsesforholdets ophør forstås i alle tilfælde det tidspunkt, til hvilket selskabet H1 A/S er forpligtet til at betale gage til vedkommende Medarbejder.
 Nærværende aftale bortfalder i sin helhed ved udgangen af 2008 eller ved ansættelsesforløbets ophør forinden, jfr. dog § 5 om selskabet H1 A/S's opsigelse af Medarbejderen udenfor misligholdelsestilfælde, eller ved erhvervelse af bonus i henhold til §§ 1-3 forinden.
 Bonusaftalen med HA er indgået den 23. december 2003 med selskabet H1 A/S, og lyder ligesom ovenstående aftale, dog således, at procenttallet i § 1 er 0,75 %, og ikke 0,3 %.
 Bonusaftalen med LN er


text:
indgået den 21. december 2003 med selskabet H1 A/S, og lyder ligesom ovenstående aftale, dog således, at procenttallet i § 1 er 0,2 %, og ikke 0,3 %.
 Bonusaftalen med BD er indgået den 29. december 2003 med selskabet H1 A/S, og lyder ligesom ovenstående aftale, dog således, at procenttallet i § 1 er 0,5 %, og ikke 0,3 %.
 Bonusaftalen med ST, SJ, MM og HJ (Medarbejderen) er indgået henholdsvis den 22. juni 2004, den 30. maj 2004, den 26. maj 2004 og den 23. maj 2004 med selskabet H1 A/S, og lyder således:
 Bonus beregnes som et fast bruttobeløb stort kr. 250.000,- (skriver tohundrede og halvtreds tusinde), der udbetales efter fradrag af sædvanlig skat, arbejdsmarkedsbidrag m.v.
 Hvis ansættelsesforholdet ophører inden indtræden at én at de i §§ 1-2 nævnte begivenheder:
 b. som følge af selskabet H1 A/S's opsigelse eller ophævelse at ansættelsesforholdet i tilfælde at Medarbejderens misligholdelse af dette, har Medarbejderen intet krav på bonus i tilfælde at begivenhedens eventuelle senere indtræden.
 Hvis ansættelsesforholdet ophører inden indtræden at én af de i §§ 1-2 nævnte begivenheder som følge af selskabet H1 A/S's opsigelse af Medarbejderen - uden for misligholdelsestilfælde - har Medarbejderen krav på bonus, såfremt begivenheden indtræder i aftalens løbetid og inden 12 måneder efter ansættelsesforholdets ophør, men kun efter følgende regler:
 Nærværende aftale bortfalder i sin helhed ved udgangen af 2008, eller ved ansættelsesforløbets ophør forinden, jfr. dog § 5 om selskabet H1 A/S's opsigelse af Medarbejderen udenfor misligholdelsestilfælde, eller ved erhvervelse af bonus i henhold til §§ 1-3 forinden.
 Bonusaftalen med HB og LL er indgået henholdsvis den 23. maj 2004 og den 1. juni 2004 med selskabet H1 A/S A/S, og lyder ligesom ovenstående aftale, dog således, at beløbet i § 1 er 750.000 kr. og ikke 250.000 kr.
 Ved aftale af 10. februar 2005 mellem de hidtidige ejere: Selskabet G4 A/S og selskabet G3 A/S og den fremtidige ejer (selskabet), blev selskabet H1 A/S solgt, hvorved betingelsen for udbetalingen af de særlige bonusbeløb indtrådte.
 Beløbene er udbetalt således:
 SCN 12.000.000 kr.
 JL 3.086.521 kr.
 HA 7.716.316 kr.
 LN 2.507.684 kr.
 LF 3.086.526 kr.
 BD 5.144.210 kr.
 ST 250.000 kr.
 HB 750.000 kr.
 HJ 250.000 kr.
 SJ 250.000 kr.
 MM 250.000 kr.
 LL 750.000 kr.
 VJ 450.000 kr.
 I alt 36.491.257 kr.
 Der er ikke fremlagt kopi af aftale indgået mellem selskabet H1 A/S og VJ.
 Selskabet administrerende direktør SCN
 Generel ledelse af H1 A/S
 Deltagelse i salgsarbejde
 Nøgleperson i aktionærernes bestræbelser på salg af H1 A/S til G5
 Ja, for i alt kr. 8.000.000
 Selskabet H1 A/S's adm. direktør siden 2001, fortsatte i selskabet efter transaktion med selskabet G5.
 Havde væsentlig betydning for selskabet og sikrede den fornødne kontinuitet i og efter transaktionen.
 Qua hans kompetencer og baggrund (tidl. Partner hos selskabet G8) antages det, at han relativt nemt ville kunne finde anden beskæftigelse.
 Han ville være svær at erstatte på kort sigt.
 2. Management gruppen (JL, HA, LN, LF og BD)
 Deltog primært i beskrivelse af faktuelle forhold vedr. koncernen, herunder udarbejdelse


text:
af dataroom.
 Ja for i alt kr. 1.250.000
 Kom til selskabet i 2002 og fortsatte i selskabet efter transaktionen med selskabet G5.
 Havde en vis betydning for selskabet gennem kendskab til faktuelle og juridiske forhold.
 Må antages relativt nemt at kunne finde anden beskæftigelse, fx i advokathus e.lign.
 Mulig at erstatte, men tab på kort sigt.
 øverste ansvarlige for salg indenfor selskabet H1 A/S's største forretningsområde, kosttilskud
 Ja, for i alt kr. 1.500.000
 Kom til selskabet i 2001 og forestod sammen med SCN turn-around af selskabet.
 Fortsatte i selskabet efter transaktionen med selskabet G5.
 Havde stor betydning for selskabet gennem indgående markeds- og produktkendskab, samt som udvikler af diverse markedsstrategier.
 Ville være stort aktiv fx for konkurrent til selskabet H1 A/S.
 Må antages relativt nemt at kunne finde anden beskæftigelse, qua baggrund fra selskabet G8. Skiftede kort tid efter transaktionen til tilsvarende stilling hos selskabet G9
 Ansvarlig for selskabets produktion, supply chain og logistik
 Deltog i begrænset omfang med faktuel viden om selskabets produktionsforhold
 Havde været i selskabet i en lang årrække med indgående kendskab til produktion og QA forhold.
 Ville være svær at erstatte på kort sigt og må antages relativt nemt at kunne finde anden beskæftigelse
 Blev i selskabet efter transaktionen
 Deltog i væsentlig grad sammen med SCN, herunder med udarbejdelse af diverse præsentationer samt økonomiske fremskrivninger
 Ja, for kr. 3.000.000
 Havde været i selskabet siden 2003 og kom fra stilling hos selskabet G10 i Asien.
 Kunne nemt finde ansættelse i anden virksomhed, hvilket også skete 2006 da han blev finansdirektør hos selskabet G11.
 Med reference til adm. direktør overordnet ansvarlig for personaleforhold hos selskabet H1 A/S
 Ja, for kr. 450.000
 Kom til selskabet umiddelbart efter SCN fra selskabet G8.
 Var i årene et væsentligt aktiv i turn-around af selskabet indenfor et område, som i mange år var blevet forsømt.
 Forlod selskabet i 2006 for at følge familien til Tyskland.
 3. Øvrige nøglemedarbejdere (ST, HB, HJ, SJ, MM, LL, og VJ)
 Operativ leder af produktionen i Søborg
 Operativ ansvarlig for selskabets aflæggelse af periode regnskaber og budgettering
 Har været i selskabet i en lang årrække og var nok den med bedst kendskab til selskabets økonomi og struktur
 Leder af selskabets udviklingsafdeling
 Ja, for i alt kr. 250.000
 Var med sin medicinske baggrund og generelle viden en vigtig aktør i arbejdet med dels dokumentation, dels udvikling af produkter
 Leder af selskabets kontorer i Asien.
 Ja, for i alt kr. 750.000
 Vigtig medarbejder på selskabets nøglemarkeder i Asien. Kunne relativt let skifte til en konkurrent.
 SKAT har ikke godkendt fradrag for udgifter på i alt 36.491.258 kr. til bonusser, der er afholdt i anledning af, at selskabet skiftede ejerkreds i 2005. SKAT har efter en samlet konkret vurdering ikke fundet, at udgifterne har en fornøden konkret sammenhæng med selskabets indkomstskabende aktiviteter, og udgifterne kan derfor ikke anses for fradragsberettiget i henhold til statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, eller andre bestemmelser, og er derfor tillagt den skattepligtige indkomst.
 Fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, er betinget


text:
af, at de pågældende udgifter afholdes for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomster, herunder, at der er en konkret forbindelse mellem afholdelsen at udgiften og erhvervelse at indkomst.
 Selskabets afholdelse af udgifter til de omhandlende bonusser mangler efter SKATs overbevisning en fornøden konkret forbindelse til selskabets indkomsterhvervelse, idet bonusserne ses at være foranlediget af en forestående ændring af selskabets ejerkreds samt, at bonusserne alene kunne udløses, hvis en sådan begivenhed indtraf. Udgifterne tager i udpræget grad sigte på at værne om selskabets værdi i modsætning til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomst for selskabet.
 SKAT er fortsat af den overbevisning, at nærværende problemstilling er sammenlignelig med afgørelsen fra Højesteret af 8. april 2009 (SKM2009.271.HR), hvor formålet med bonusserne var at fastholde medarbejdere i en salgssituation.
 Til det, at bonusserne i selskabet H1 A/S kunne udløses ved såvel salg som ved børsnotering, har SKAT bemærket, at begge situationer vil resultere i en ændring af ejerkredsen, og det må i relation til nærværende problemstilling være irrelevant, om ændringen sker ved salg eller børsnotering, idet begge begivenheder omhandler ejernes forhold og ikke selskabets driftsaktiviteter.
 Til det, at bonusaftalerne i selskabet H1 A/S var betinget af, at en ændring af ejerkredsen fandt sted inden udgangen af 2008, og af at et salg eller en børsnotering blevet gennemført inden 2008, har SKAT bemærket, at aftalerne derfor ikke kan anses for at være generelle fastholdelsesbonusser for at fastholde medarbejderne indtil udgangen af 2008, men derimod aftaler om særlige bonusser, der var direkte foranlediget af planerne om en forestående ændring af selskabets ejerkreds.
 SKATs manglende anerkendelse af fradragsretten i nærværende sag er således ikke begrundet i, at det er fastholdelsesbonusser som sådan, men er begrundet i, at det er fastholdelsesbonusser, der direkte er betinget af et ejerskifte.
 Til det, at anvendelse at bonusbeløbet til aktier i selskabet er et vilkår i SKM2009.271.HR, har SKAT bemærket, at medarbejderens anvendelse af bonusbeløbet ikke har nogen betydning for selskabets fradragsret, hvorfor SKAT ikke mener, at dette udgør en afgørende forskel mellem nærværende problemstilling og SKM2009.271.HR.
 SKAT har som følge af ovenstående tillige foretaget nogle afledte ændringer. SKAT har for indkomståret 2005 henvist til, at da ovenstående regulering vil bevirke, at sambeskatningsindkomsten ikke længere er negativ for indkomståret 2005, vil der ikke være grundlag for at anvende reglerne i ligningslovens § 33 H (om bortseelse). Det selvangivne bortseelsesbeløb på 11.841.388 kr. er derfor tilbageført. For indkomståret 2006 har SKAT henvist til, at ved opgørelsen af den skattepligtige sambeskatningsindkomst for 2006 er der fratrukket underskud for indkomståret 2005 i overensstemmelse med reglerne i ligningslovens § 15. Da den skattepligtige indkomst for 2005 som følge af ovenstående ikke længere er negativ, er der ikke grundlag for at fremføre underskud til indkomståret 2006. Det selvangivne fremførte underskud fra 2005 til 2006 er derfor tilbageført.
 Selskabets repræsentant har i klagen af 29. oktober 2009 henvist til, at der ikke er hjemmel til at nægte selskabet H1 A/S fradragsret for disse lønudgifter. Der er ifølge ligningsvejledningen fradragsret for alle erhvervsmæssigt betingede lønudgifter. SKAT er som udgangspunkt


text:
enig heri, men har alligevel nægtet selskabet H1 A/S fradrag for en del af selskabets lønudgifter for indkomståret 2005.
 Repræsentanten har videre henvist til, at det bærende argument i SKATs begrundelse for at nægte selskabet H1 A/S fradrag for den omhandlede lønudgift er, at der efter SKATs opfattelse ikke er en konkret forbindelse mellem afholdelsen af udgiften og erhvervelsen af indkomsten. SKAT ser i forbindelse hermed tilsyneladende helt bort fra, hvor vigtigt det er for en virksomhed, at der i forbindelse med et ejerskifte sikres kontinuitet på medarbejdersiden, således at selskabet ikke taber indkomst, fordi centrale medarbejdere måtte vælge at forlade selskabet.
 Formålet med at indgå de i denne sag omhandlede bonusaftaler var således også for selskabet H1 A/S at motivere de pågældende medarbejdere til i denne situation, der for selskabets medarbejdere ofte kan være forbundet med uro og usikkerhed, at medvirke til at sikre både optimal drift og indtjening.
 For så vidt angår den til direktør SCN betalte bonus, forholder det sig endvidere således, at denne bonus blev betalt som led i en aftale, hvorved selskabet H1 A/S sikrede sig SCNs fortsatte ansættelse, hvilket var af afgørende betydning for selskabet H1 A/S.
 Det er således ifølge repræsentanten ikke korrekt, når SKAT helt udokumenteret antager, at der ikke er nogen forbindelse mellem udgiftens afholdelse og selskabet H1 A/S' erhvervelse af indkomst.
 Hertil kommer, at der ikke kan stilles det af SKAT anførte krav om konkret forbindelse mellem udgift og indtægt for at opnå fradrag for udgiften. Dette kan illustreres med udgangspunkt i eksempelvis dommen SKM2008.641.BR, som er afsagt af byretten. Ved denne dom opnåede skatteyderen LK fradrag for en række udgifter, som han i indkomståret 2001 havde afholdt som led i en opfindervirksomhed, selvom han det pågældende år alene havde haft en omsætning på 80 kr. Når LK havde en interesse i at få fastslået, at der forelå en erhvervsmæssig virksomhed, som gav ret til fradrag for underskud, skal det ses i sammenhæng med, at LK via hans ansættelse hos selskabet G12 havde lønindkomst, som dette underskud kunne modregnes i.
 Det er i en sag som eksempelvis den nævnte dom SKM2008.641.BR næppe muligt at påvise nogen forbindelse overhovedet mellem de afholdte udgifter og indkomsten som lønmodtager, men dette ændrer ikke ved, at udgifter, der er afholdt som led i en sådan erhvervsmæssig virksomhed, kan fratrækkes i eksempelvis lønindkomst uden hensyntagen til, at der ikke er nogen konkret forbindelse overhovedet mellem udgifter og indtægter.
 Dommen UfR 1963.954 H viser også, at der ikke kan stilles et krav om en sådan sammenhæng mellem udgift og indtægt. Ved den dom fik kammerherre, greve K.F., anerkendt fradrag for et beløb på 125.000 kr., som han efter et salg af den til godset hørende avlsgård havde udbetalt til 4 funktionærer, fordi han syntes, at han igennem en årrække havde betalt de 4 funktionærer for lidt i løn.
 Der er således ikke hjemmel til at nægte selskabet H1 A/S fradrag for udgiften med den af SKAT anførte begrundelse om manglende konkret forbindelse mellem udgiftens afholdelse og