text:
at tage hensyn til meget store beløb i sagsøgerens favør. Det gjaldt således vedrørende de i Landsskatterettens kendelse anførte ca. 15,8 mio. kr. og de skattemæssige virkninger af den delvise frifindelse i Landsretten. Det gjaldt endvidere et større antal uerholdelige fordringer, som sagsøgeren senere har erfaret, at skattemyndighederne mener, at han har i forbindelse med salg af aktieselskaber. Skattemyndighederne har efter det oplyste udarbejdet en fortegnelse herover, men trods anmodning derom har sagsøgeren aldrig fået denne tilsendt. Endelig vedrører de uberettiget udeladte dispositioner til sagsøgerens fordel en række korrektioner som følge af, at skattemyndighederne har tilsidesat et betydeligt antal af hans klienters skatteforhold. Ved bedømmelsen af Ligningsrådets uberettigede ændring af sagsøgerens skatteforhold for 1972 bør det endvidere tages i betragtning, at sagsøgeren i tiden fra 31. august 1983 til 11. marts 1985 afsonede straf, hvilket skattemyndighederne vidste. Sagsøgeren havde derfor store. vanskeligheder med i denne periode at fremskaffe de relevante bilag. De principper om rimelig og saglig forvaltning, som også dengang gjaldt, blev ikke overholdt. Sagsøgerens vanskeligheder blev ikke mindre af, at han i første omgang blev nægtet udgangstilladelse fra fængslet, da han skulle deltage i mødet med Statsskattedirektoratets embedsmænd. Han opnåede først udgangstilladelsen, efter at han havde klaget til Direktoratet for Kriminalforsorgen. Sagsøgeren besvarede den 16. november 1983 Statsskattedirektoratets henvendelse, hvilket stort set var indenfor fristens udløb. Han hørte i det næste halve år intet fra skattemyndighederne, før han modtog brevet af 10. maj 1984. Dette brev var arrogant og udtryk for en ulovlig forvaltningsakt. Det var herefter ikke sagsøgeren muligt at opnå en dialog med skattemyndighederne, som tværtimod i et kommandoagtigt sprog sendte ham afgørelsen fra 10. august 1984.
 Denne afgørelse kan kun af sagsøgeren opfattes som et udtryk for, at skattemyndighederne havde løst en fra politisk side stillet opgave. Sagsøgeren protesterede, men forgæves. Han afgav yderligere oplysninger, men disse blev ikke taget i betragtning. Derfor er der i det hele tale om en ulovlig forvaltningsakt, der er tilblevet i strid med officialmaksimen.
 Sagsøgtes procedure
 Vedrørende spørgsmålet om forældelse har sagsøgte gjort gældende, at forældelsen er afbrudt ved indgivelse af anklageskrift i 1974, og at kravet herefter er forfulgt uden ufornødent ophold. Upålignede skattekrav forældes 5 år efter forfaldstidspunktet for restskatterne for det pågældende indkomstår. Forfaldsdagene er den første dag i månederne september, oktober og november 1973 samt den første dag i månederne januar, februar og marts 1974. Heraf følger, at forældelsesfristen udløb for en sjettedel af skattekravet i hver af de tilsvarende måneder omkring årsskiftet 1978/79. Ved indgivelse af anklageskrifterne i 1974 blev der foretaget retslige skridt, som afbrød forældelsen. Når domstolene i medfør af retsplejeloven § 992 undlader at tage efterbetalingskravet under pådømmelse, medfører dette, at kravet skal behandles i det administrative system. Forældelsen er afbrudt, såfremt sagsbehandlingen i det administrative system fortsætter uden ufornødent ophold. Det er derfor unødvendigt og urimeligt at stille krav om, at der skal anlægges civilt søgsmål som af sagsøgeren påstået. Forældelsen i denne sag var afbrudt, indtil Rigsadvokaten omkring den 1. juni 1983 frafaldt pådømmelsen af kravet i Højesteret. Skattemyndighederne


text:
måtte herefter nødvendigvis afvente Højesterets afgørelse i sagen. Ved dommen blev der taget endelig stilling til alle sagsøgerens indsigelser vedrørende indtægter og udgifter, herunder også til de to beløb, som Ligningsrådet medtog i afgørelsen den 10. august 1984. Behandlingen i det administrative system foregik i øvrigt ikke på en sådan måde, at forældelse er indtrådt. Straks dommen var faldet, afsendte Statsskattedirektoratet skrivelsen af 9. september 1983. Sagsøgeren sendte derefter 3 indlæg i sagen, henholdsvis den 21. september, den 5. november og den 16. november 1983. Sagsøgeren deltog tillige i et møde i Statsskattedirektoratet den 2. november 1983. Den 10. maj 1984 meddelte Statsskattedirektoratet sin reviderede indstilling til sagsøgeren, og den 22. maj og 31. juli 1984 modtog man yderligere henvendelser fra sagsøgeren. Derefter blev afgørelsen truffet den 10. august 1984. At der ikke var tale om en proformahøring af sagsøgeren fremgår af, at Statsskattedirektoratet under sagen frafaldt de oprindelige poster 3 - 8 og kun fastholdt posterne 1 og 2 ved den endelig afgørelse. Når tiden gik fra 9. september 1983 til 10. august 1984 skyldtes det udelukkende, at sagsøgeren ikke overholdt tidsfristerne.
 Vedrørende spørgsmålet om retsfortabende passivitet har sagsøgte bestridt, at kravet kan anses bortfaldet af denne grund. Sagsøgeren har ikke på noget tidspunkt fået eller kunnet få det indtryk, at det offentlige ikke opretholdt kravet imod ham. I øvrigt har sagsøgerens standpunkt hverken støtte i teori eller i retspraksis.
 Vedrørende sagsøgerens manglende adgang til personlig fremmøde for Ligningsrådet har sagsøgte anført, at afgørelsen er truffet i overensstemmelse med reglerne for Ligningsrådets virksomhed, herunder rådets forretningsorden. Efter disse regler finder der skriftlig høring sted af skatteyderen. Skatteyderen har intet retskrav på personligt foretræde. Sagsøgeren fik i stedet et møde med topchefer i Statsskattedirektoratet. Herefter er der heller ikke grundlag for at antage, at afgørelsen er i strid med god forvaltningsskik. I øvrigt var det unødvendigt at give sagsøgeren foretræde, idet Ligningsrådet havde et bundet mandat. I henhold til højesteretsdommen var der kun anledning til at tage stilling til de ændringer, som dommen afstedkom. Domstolene kan i øvrigt ikke påkende spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren efter et skøn burde have haft adgang til personligt fremmøde for Ligningsrådet.
 Vedrørende Ligningsrådets adgang til ændring af skatteansættelsen for 1972 har sagsøgte henvist til, at reglerne herom indtil 1978 fandtes i landsskatteretsloven og derefter i skattestyrelsesloven. Der findes i dag ikke andre begrænsende regler end omligningsfristen på 3 år, og denne gælder kun ved skønsmæssige afgørelser. Der er ikke tale om skønsmæssige afgørelser i denne sag, men derimod om stillingtagen til konkrete rentebeløb, der hviler på posteringer i sagsøgerens bogholderi. Der var og er fortsat ikke nogen begrænsning i adgangen til at gå år tilbage og ændre grundlaget for skatteligningen. Dette spørgsmål er forskelligt fra spørgsmålet om, hvorvidt de skatter, som en sådan ændring kan give anledning til, forældes i henhold til forældelsesreglerne i 1908-loven eller Danske Lov. Dette bekræftes også af den nylig udgivne betænkning 1339/1997 om emnet.
 Sluttelig har sagsøgte anført, at sagsøgerens anbringender om sagsbehandlingsfejl ligger udenfor rammerne for denne deldomsforhandling. Dette

type: other


text:
er således tilfældet, når sagsøgeren gør gældende, at skattemyndighederne undlod at medtage en række økonomiske forhold, der talte til hans fordel. Sagsøgerens synspunkt om, at skattemyndighedernes afgørelse i sagen hviler på politiske hensyn, således at der foreligger magtfordrejning, er desuden ubegrundet og udokumenteret.
 Forældelsen af skattekravet mod sagsøgeren i henhold til 1908-loven om forældelse af visse fordringer begyndte at løbe omkring årsskiftet 1973/74 som af sagsøgte anført. Efterbetalingskravet blev medtaget ved tiltalerejsningen i 1974, og indgivelse af anklageskrift var retslige skridt; der blev forfulgt uden ufornødent ophold frem til juni 1983, hvor Højesterets pådømmelse af efterbetalingskravet blev frafaldet.
 Sagen overgik herefter til en administrativ behandling af skatteansættelsen, hvilket førte til Ligningsrådets afgørelse af 10. august 1984 og Landsskatterettens kendelse af 2. maj 1986. En sådan forelæggelse for ligningsmyndighederne er ikke retslige skridt, der kan afbryde forældelsen efter 1908-loven. Uanset at behandlingen i det foreliggende tilfælde skete i fortsættelse af straffesagen, findes forelæggelsen ikke at kunne sidestilles med retslige skridt med henblik på erhvervelse af forlig, dom eller anden retsafgørelse, jf. 1908-lovens § 2, 2. pkt.
 Et efterbetalingskrav mod sagsøgeren vedrørende indkomståret 1972 er derfor forældet, jf. 1908-lovens § 1, stk. 1, nr. 4.
 I henhold til de gældende regler havde Ligningsrådet i 1984 hjemmel til at tage sagsøgerens skatteansættelse for 1972 op til fornyet behandling og afgørelse, og 1908-loven,er ikke til hinder herfor. Det kan endvidere ikke antages, at skattemyndighederne i tiden efter 1973 har optrådt således overfor sagsøgeren, at han har kunnet få den opfattelse, at skattekravet vedrørende 1972 ikke ville blive fastholdt. Der kan derfor ikke gives sagsøgeren medhold i, at adgangen til at tage skatteansættelsen for 1972 op til behandling er bortfaldet som følge af retsfortabende passivitet.
 For så vidt angår afslaget på sagsøgerens anmodning om foretræde for Ligningsrådet er afgørelsen herom truffet i henhold til gældende bestemmelser for Ligningsrådets virke. Herefter, og da sagsøgeren havde fornøden adgang til over for Ligningsrådet i skriftlig form at redegøre for sine synspunkter, tages sagsøgerens anbringende om ugyldighed på grund af afslaget ikke til følge.
 Det af sagsøgeren anførte vedrørende Ligningsrådets pligt til ved afgørelsen at tage hensyn tillige til de af sagsøgeren anførte forhold ligger uden for det, der skal afgøres under denne deldomsforhandling, og retten tager derfor ikke ved nærværende stilling hertil.
 Herefter kan der, uanset at et eventuelt efterbetalingskrav vedrørende 1972 er forældet, ikke under denne deldomsforhandling gives sagsøgeren medhold i de af ham nedlagte påstande, hvorfor sagens forberedelse fortsætter.
 Idet det bemærkes, at efterbetalingskrav mod sagsøgeren vedrørende indkomståret 1972 er forældet fortsættes denne sags forberedelse."
 Endvidere har landsretten i et retsmøde den 29. november 2000 fremsat følgende opfordringer til sagsøgeren:
 "Landsretten opfordrede sagsøgeren til at dokumentere med præcise henvisninger til bilag, at sagsøgeren over for Landsskatteretten har anført yderligere fradragsmuligheder med konkrete beløb.
 Landsretten opfordrede endvidere sagsøgeren til at redegøre for den dokumentation, der under domsforhandlingen skal finde sted for hvert af punkterne 1) - 7). Sagsøgerens redegørelse skal indeholde en præcis angivelse af, hvorfra og hvortil i de fremlagte bilag dokumentation skal ske."
 Endelig har


text:
landsretten den 7. juni 2001 afsagt følgende kendelse:
 "Det følger af skattestyrelseslovens § 31, at landsrettens prøvelse af Landsskatterettens afgørelse af 2. maj 1986 er begrænset til at vedrøre de dele af skatteansættelsen, som Landsskatteretten har påkendt.
 Til prøvelse foreligger herefter navnlig spørgsmål om, hvorvidt sagsøgerens skattepligtige almindelige indkomst med rette er forhøjet som følge af Højesterets dom af 22. juni 1983, og hvorvidt samme indkomst bør nedsættes som følge af de af sagsøgeren anførte 7 forhold, der er refereret i Landsskatterettens kendelse på s. 5.
 Det forhold, at sagsøgeren for Landsskatteretten har gjort gældende, at der "i det mindste" som følge af de 7 forhold bør ske nedsættelse af indkomsten, giver ikke grundlag for, at sagsøgeren under nærværende prøvelse kan inddrage forhold, som ikke har været og ej heller af sagsøgeren er blevet begæret påkendt af Landsskatteretten."
 Den afsluttende domsforhandling
 Sagsøgeren har under den afsluttende domsforhandling redegjort for sin familiemæssige baggrund, sin tidligere virksomhed som advokat og skattestraffesagen mod ham samt gennemgået landsrettens oven for gengivne kendelse af 20. november 1997, sin redegørelse af 6. juni 1996 (bilag 14) med diverse tilføjelser og fremhævelse af 44 provokationer, kontokort vedrørende A/S H8 (bilag 20), skrivelse af 15. august 1974 fra revisionsfirmaet R1 til Statsadvokaten for Særlig Økonomisk Kriminalitet (bilag 19), sine egne processkrifter, oversigt over sine skattepligtige indkomster i årene 1973-78 udarbejdet til brug for de for Højesteret beskikkede forsvarere i skattestraffesagen på grundlag af statsautoriseret revisor LKs opgørelser, skrivelse af 3. maj 1983 fra revisor LK til højesteretssagfører Mogens Plesner [den ene af de for Højesteret beskikkede forsvarere] om indkomstreguleringer i årene 1967/68-72 og 1973-78 i anledning af fiktionsteorien, skrivelse af samme dato fra revisor LK til højesteretssagfører Erik Stampe [den anden af de for Højesteret beskikkede forsvarere] om indbetalinger på G3' konto i bogholderiet i årene 1964-74, sit notat af 21. november 2000 om en biografi om A, sin klage af 19. februar 1997 til Den Europæiske Menneskeretsdomstol for krænkelse af reglerne om fri adgang til at udøve politisk virksomhed, sin skrivelse af 30. november 2004 til landsretten, sin skrivelse af 24. februar 2000 til Den Europæiske Menneskeretsdomstol, skrivelse af 24. januar 1997 fra skatteministeren til justitsministeren, notat af 21. august 1974 fra revisionsfirmaet R1 om et differencebeløb på 2.187.000 kr., sin skrivelse af 27. november 2001 til skatteministeren, skrivelse af 15. november 1990 fra skatteministeren til justitsministeren (bilag 16), sin skrivelse af 30. januar 2005 til Østre Landsret, sin skrivelse af 13. november 2004 til Kammeradvokaten, sin skrivelse af 18. september 1997 til Den Europæiske Menneskeretsdomstol, sit notat af 17. august 1997 om Skatteministeriets foreløbige besvarelse af hans breve af 27. og 31. maj 1997, sit brev af 5. januar 2005 til Østre Landsret, sit notat benævnt "A 1972-skat" om 7 indsigelser i forbindelse med Landsskatterettens behandling af sagen, sin skrivelse af 26. december 1996 til Kammeradvokaten og sin skrivelse af 31. maj 1997 til Skatteministeriet
 Til støtte for sin principale påstand har sagsøgeren gjort gældende, at der - også som følge af forhold, der ligger efter


text:
10. august 1984 - foreligger forældelse og retsfortabende passivitet, og at den af kommunen den 15. august 1973 udskrevne slutopgørelse derfor må stå ved magt.
 Hvis de af Landsskatteretten foretagne ændringer ikke af disse grunde antages at være sket med urette, skal der alligevel gives ham medhold i den principale påstand, idet fiktionsteorien, der blev anvendt under skattestraffesagen, må forkastes. Dommen i skattestraffesagen bygger på tilsidesættelse af stribevis af retssikkerhedskrav, og det kom derfor fx ikke frem, at det, som revisionsfirmaet R1 kaldte et lukket system, var pivåbent over for offentligheden, og at det, som R1 kaldte tomme posteringer, hvilede på en overflod af menneskepenge. Dommen er i øvrigt kritiseret af bl.a. advokat Robert Koch Nielsen og skatteretsprofessor Jan Pedersen og kan ikke lægges til grund.
 Tilsidesættes Landsskatterettens kendelse heller ikke af denne grund, bør der gives sagsøgeren medhold i den principale påstand, fordi Landsskatterettens ansættelser af den almindelige og særlige indkomst burde have fulgt de i kendelsen af 2. maj 1986 nævnte 7 krav på nedsættelser med i alt 15.835.210 kr. og ikke blot en post på 229.274 kr. for yderligere gageudgift. Landsskatteretten har ved anvendelse af fiktionsteorien ensidigt foretaget forhøjelser af hans skatteansættelse og har herved udeladt en række fiktivposter, der kunne have ført til nedsættelser.
 Endelig bør den principale påstand tages til følge, fordi retssagen i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonvention ikke er behandlet inden for en rimelig frist.
 Til støtte for den subsidiære påstand har sagsøgeren gjort gældende, at Landsskatterettens ansættelser burde have fulgt de i kendelsen af 2. maj 1986 nævnte 7 krav om nedsættelser på en række punkter. I det mindste må Østre Landsrets ankedom af 23. november 1981 i skattestraffesagen føre til en række nedsættelser, idet der ved dommen skete frifindelse af ham i en lang række forhold, og disse frifindelser ikke blev anfægtet i forbindelse med anken til Højesteret. Der må herved ske nedsættelse med det differencebeløb på 2.187.000 kr., der i sin tid opstod ved et fejlagtigt opslag af en rentepost på en regnemaskine på hans kontor, og hvilket beløb der skete frifindelse for ved Østre Landsrets ankedom af 23. november 1981.
 Hvis den principale eller subsidiære påstand ikke tages til følge, har sagsøgeren gjort gældende, at en efterprøvelse af ansættelsen må omfatte en lang række områder, som praktisk bør behandles ved de lignende myndigheder.
 Ved landsrettens prøvelse af Landsskatterettens kendelse må sagsøgtes manglende opfyldelse af sagsøgerens provokationer tillægges processuel skadevirkning. I øvrigt bør oplysningspligt og bevisbyrde påhvile myndighederne, der ligger inde med alle oplysninger om sagen og bør sørge for, at den af dem opfundne fiktionsteori ikke føres ud i livet på en måde, som stiller ham dårligere end andre skatteydere.
 Sagsøgte har gjort gældende, at landsrettens prøvelse af Landsskatterettens kendelse af 2. maj 1986 - som allerede fastslået ved kendelsen af 7. juni 2001 - er begrænset til at vedrøre de forhold, som Landsskatteretten har påkendt.
 Landsrettens afgørelse af nærværende sags tvistepunkter skal ske i overensstemmelse med de afgørelser, som domstolene har truffet vedrørende sagsøgeren personligt og/eller hans selskaber.


text:
Der henvises her til Højesteretsdommen U 1975.788, hvor det blev fastslået, at klienterne i sagsøgerens økonomiordninger civilretligt ikke var bundet af de indgåede aftaler, Østre Landsrets dom i U 1965.802, hvor det blev statueret, at tab på aktier, der udelukkende var fremkommet ved regnskabsmæssige konstruktioner af skattemæssige årsager, ikke kunne fradrages ved indkomstopgørelsen, og endelig Højesterets straffedom U 1983.705, hvor det blev fastslået, at renteposteringer inden for sagsøgerens økonomiordninger var indholdsløse.
 De ved Landsskatterettens kendelse foretagne ændringer af 1972-indkomsten drejer sig om to lån optaget hos henholdsvis H1 A/S og BK med en samlet renteudgift på godt 7,5 mio. kr. og ikke godkendte renteindtægter i driftsregnskabet hidrørende fra økonomiklienter på 1.066.313 kr. For alle beløbene gælder, at de anses som fiktive uden realitet, og det er med Højesterets straffedom (U 1983.705) endeligt og med bindende virkning for såvel myndigheder som sagsøgeren fastslået, at der er tale om indholdsløse posteringer, som ikke kan tages i betragtning ved indkomstopgørelsen. Højesteretsdommen, som direkte har taget stilling til beløbene, skal derfor lægges til grund af landsretten i nærværende sag.
 Vedrørende de i Landsskatterettens kendelse nævnte 7 krav på nedsættelser har sagsøgte generelt gjort gældende, at der ikke er grundlag for at fravige det normale udgangspunkt, hvorefter det er skatteyderen - sagsøgeren - som har pligt til at oplyse og dokumentere de fradrag m.v., som han ønsker taget i betragtning ved indkomstopgørelsen, jf. fx Højesterets præmisser i SKM2004.162.HR. Allerede i september 1980 gjorde Statsskattedirektoratet sagsøgeren bekendt med denne oplysningspligt, og sagsøgte har endvidere under forberedelsen af nærværende sag, især i processkrift af 7. november 1996, fastholdt, at udgangspunktet om skatteyderens oplysningspligt ikke bør fraviges. Endvidere har sagsøgeren til stadighed rådet over alt regnskabsmateriale, idet myndighederne ikke i forbindelse med straffesagen har beholdt noget materiale.
 Særligt om kravene 1-3, der angår de af sagsøgeren hævdede fiktive indtægter i form af salærindtægter fra selskaberne, øvrige salærindtægter og fiktive avancer ved salg af aktier, giver hverken straffedommen i Østre Landsret eller i Højesteret belæg for at lade fiktionsteorien omfatte de nævnte indtægter. Også revisionsfirmaet R1 fandt, at der var tale om reelle indtægter, jf. Beretning AN af 15. august 1974, s. 271-272. Endvidere henvises til Statsskattedirektoratets skrivelser af 4. juni og 30. september 1980, Told- og Skattestyrelsens kommentar af 30. juli 1999 under punkt 13 og Højesterets dom U 1989.203.
 Om krav 4, der angår tab på økonomiklienter, er sagsøgte ikke i besiddelse af regnskabsmaterialet og andre oplysninger, der gør det muligt generelt at bestemme, hvilke klienter der er udtrådt af økonomiordningerne i 1972, og hvad det skattemæssige resultat heraf er. Der henvises herved igen til Statsskattedirektoratets skrivelser af 4. juni og 30. september 1980 samt til Told- og Skattestyrelsens kommentar af 30. juli 1999 under punkt 10.
 Om krav 5, der angår fradrag for gebyrer i forbindelse med stiftelse af 1.601 selskaber i 1972 og revisionshonorar for selskaberne stiftet før 1972, gøres gældende, at det påhviler sagsøgeren at oplyse og dokumentere disse fradragsberettigede udgifter. Myndighederne er ikke i besiddelse af oplysninger og regnskabsmateriale, der gør det muligt


text:
at fastslå, om sagsøger har krav på yderligere fradrag. Der er en naturlig formodning for, at beløbene allerede er fradraget ved sagsøgerens indkomstopgørelse, og sagsøgeren har ikke efterkommet sagsøgtes opfordringer til at godtgøre disse udgifter og deres størrelse, hvorfor der ikke kan indrømmes fradrag herfor.
 Om krav 6, der angår yderligere gage til ansatte advokater, gøres det gældende, at det ved Højesterets straffedom U 83.705 blev statueret, at beløb, der blev udbetalt til de ansatte advokater, var løn og ikke lån. Myndighederne har herefter udfærdiget en opgørelse over, hvad der må anses som løn. Beløbet er fastlagt af myndighederne på grundlag af As bogholderi som forskellen mellem den bogførte gageudgift og de faktisk foretagne udbetalinger til medarbejderne, jf. opgørelserne vedlagt Statsskattedirektoratets skrivelse af 19. oktober 1983 til sagsøgeren. Herefter er sagsøgerens fradrag for gageudgifter forøget med 229.274 kr., jf. Landsskatterettens regulering nr. 7.
 Om krav 7, der angår fradrag for tab vedrørende aktiver, der er overdraget til medarbejderne, gøres det samme gældende som vedrørende kravene 1-3. Sagsøgeren har herved ikke oplyst og dokumenteret, hvilke aktiver og medarbejdere der måtte være tale om.
 Slutopgørelsen af 15. august 1973 er ikke bindende, jf. Østre Landsrets kendelse af 20. november 1997. Der henvises endvidere til Højesterets dom af 22. december 1977 (sag II.29/1977).
 Sagsøgte bestrider, at der foreligger en overtrædelse af Menneskerettighedskonventionens artikel 6, stk. 1. Under alle omstændigheder er spørgsmålet om krænkelse af Menneskerettighedskonventionen ikke genstand for landsrettens prøvelse i nærværende sag. Men hvis landsretten måtte gå ind i en prøvelse af, om konventionen er overtrådt, kan det alligevel ikke føre til, at sagsøgerens påstande tages til følge. En eventuel overtrædelse af Menneskerettighedskonventionen kan aldrig hverken selvstændigt eller som fortolkningsbidrag føre til, at der gives sagsøgeren et fradrag ved indkomstopgørelsen, eller at han fritages for at indtægtsføre et beløb alene som følge af for lang sagsbehandlingstid.
 I tilslutning til landsrettens kendelse af 20. november 1997 bemærkes, at heller ikke begivenheder efter den 10. august 1984 kan føre til, at sagsøgeren skal have medhold i sin principale påstand på grund af forældelse eller retsfortabende passivitet.
 Dommen i straffesagen (U 1983.705 H) tilsidesatte i forhold I 10 om indkomståret 1972 såvel sagsøgerens renteudgifter til H1 A/S og BK som renteindtægten fra sagsøgerens økonomiklienter på 1.066.313 kr., idet de omhandlede lån ikke var retligt bindende aftaler, men kun indholdsløse dispositioner i sagsøgerens bogholderi og derfor savnede realitetsindhold (var fiktive). Der er ikke under nærværende sag fremkommet oplysninger, der giver grundlag for nogen anden konklusion. Eftersom den delvise frifindelse af sagsøgeren for strafansvar - grundet manglende forsæt eller grov uagtsomhed for så vidt angik et beløb på 2.187.000 kr. af renteudgiften til H1 A/S - ikke kan begrunde et tilsvarende skattefradrag for renteudgifter vedrørende et i øvrigt fiktivt lån, tiltrædes de ved Landsskatterettens kendelse af 2. maj 1986 under punkterne 1 og 2 foretagne reguleringer.
 Af de grunde, der er anført af sagsøgte, kan der heller ikke gives sagsøgeren medhold i, at Landsskatteretten - udover posten på 229.274 kr. for yderligere gageudgift - burde have fulgt


text:
nogen af de i kendelsen af 2. maj 1986 nævnte 7 krav på nedsættelser.
 Retssagens langvarige forløb findes i forhold til sagsøgeren at indebære overtrædelse af artikel 6, stk. 1, i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, men denne overtrædelse kan ikke bevirke, at sagsøgeren skal have medhold i sin principale påstand.
 Idet der herefter ikke er grundlag for at tage nogen af sagsøgerens påstande til følge, frifindes sagsøgte.
 Uanset resultatet fritages sagsøgeren i anledning af den skete overtrædelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention for at betale sagsomkostninger til sagsøgte.
 Sagsomkostningerne ophæves.


text:
Hvem fastsætter vejbidraget | Horten
 Efter Højesterets dom i den såkaldte “vejbidragssag” om Slagelse Kommunes vejbidrag i perioden 2007-2010 har kompetencefordelingen i forhold til fastsættelsen af kommunernes vejbidrag givet anledning til tvivl hos mange kommuner og spildevandsselskaber. I denne artikel beskriver vi den gældende procedure for at fastsætte vejbidrag.
 Højesteret stadfæstede den 5. februar 2016 Østre Landsrets dom i den såkaldte vejbidragssag om Slagelse Kommunes vejbidrag i perioden 2007-2010. Højesteret gav således Slagelse Kommune medhold i, at Forsyningssekretariatet ikke havde hjemmel i stoploven til at træffe afgørelse om kommunernes fastsættelse af vejbidrag. Dommen er optrykt i U.2016.1805H.
 Samtlige ni dommere i Højesteret stemte for at stadfæste Østre Landsrets dom, hvor Slagelse Kommune fik medhold i, at Forsyningssekretariatets afgørelse om vejbidrag var ugyldig. Højesterets flertal på syv dommere begrundende stadfæstelsen på følgende måde:
 “Særligt for så vidt angår de vejbidrag, som kommunerne skal betale til deres spildevandsforsyningsselskaber efter betalingsloven, vil en anvendelse af stoplovens regler indebære, at den meget vide skønsbeføjelse, der er overladt kommunerne, reelt vil blive sat ud af kraft, idet stoploven giver mulighed for, at Forsyningssekretariatet kan fastsætte rådighedsbeløb efter en konkret og mere indgående vurdering af, om prisen for ydelsen dækker omkostningerne ved at frembringe ydelsen, således at prisen bliver omkostningsægte. [...] På baggrund af det anførte finder vi, at der ikke er tilstrækkelige holdepunkter for at antage, at det har været tilsigtet med den senere generelle stoplov (om at modvirke uddelinger fra spildevandsforsyningsvirksomheder), at fravige de forud for stoploven fastsatte særlige lovregler, om kommunale vejbidrag til spildevandsforsyningen, som fremgår af betalingsloven, og som fortsat gælder.
 Vi finder, at dette indebærer, at stoploven ikke kan anvendes på kommunernes fastsættelse af vejbidrag efter betalingsloven, og at tilsynet med kommunerne på dette område derfor må udøves af det almindelige kommunale tilsyn. Dette resultat er endvidere bedst stemmende med betalingslovens § 8, hvorefter kommunalbestyrelsens afgørelser om fastsættelse af vejbidrag ikke kan indbringes for anden administrativ myndighed.”
 To dommere anførte en lidt anden begrundelse for at stemme for stadfæstelsen af Østre Landsrets dom.
 Højesterets flertal fastslog helt grundlæggende, at stoploven ikke finder anvendelse i forhold til fastsættelsen af kommunernes vejbidrag, og at det er det kommunale tilsyn, der må føre tilsyn med, om kommunerne overholder loven på dette område. Flertallet forholdt sig derimod ikke til, om Slagelse Kommunes konkrete vejbidrag var lovligt fastsat, eller hvordan vejbidraget i øvrigt skal fastsættes i henhold til betalingsloven.
 Proceduren for at fastsætte vejbidraget
 Betalingsloven fastlægger ikke en særlig procedure for at fastsætte kommunernes vejbidrag. Fastsættelsen af vejbidrag og de nødvendige ændringer i betalingsvedtægten skal derfor ske efter den almindelige procedure for fastsættelse af henholdsvis takster og betalingsvedtægter i betalingslovens § 3, stk. 1 og 2.
 Det har tidligere været antaget, at vejbidragsprocentsatsen skulle fastsættes direkte i betalingsvedtægten. Det er imidlertid uhensigtsmæssigt, da procentsatsen kan svinge fra år til år, mens betalingsvedtægten normalt ikke ændres så ofte. Det enkelte spildevandsselskab bør derfor i betalingsvedtægten i stedet fastsætte den metode, som vil blive anvendt ved beregning af det årlige vejbidrag. Metoden skal være i overensstemmelse med de


text:
principper, som kan udledes af betalingsloven. Det følger af administrativ praksis, at vejbidraget skal afspejle de faktiske meromkostninger til anlægsinvesteringer forbundet med vejafvanding.
 Kommunen skal godkende betalingsvedtægten inklusive metoden/principperne for beregning af vejbidraget, jf. betalingslovens § 3, stk. 2. Der er i henhold til gældende praksis tale om en legalitetsgodkendelse. Det betyder, at kommunen skal påse, at bestemmelserne i betalingsvedtægterne er i overensstemmelse med lovgivningen. Kommunen skal således først og fremmest påse, at metoden for fastsættelsen af vejbidraget er i overensstemmelse med betalingslovens § 2, stk. 11. Kommunen kan derimod ikke efterprøve spildevandsselskabernes relativt vide skøn ved fastsættelse af metoden for beregning af vejbidraget og ved vurdering af de faktiske forhold.
 Typisk vil det dog være hensigtsmæssigt, at spildevandselskaberne og kommunerne i fællesskab drøfter, hvilken metode vejbidraget skal fastsættes efter inden for rammerne af betalingslovens § 2, stk. 11.
 Det konkrete vejbidrag fastsættes herefter årligt af spildevandsselskabet på baggrund af den metode, som er fastsat i betalingsvedtægten. Kommunen skal ligesom med de øvrige takster foretage en legalitetsgodkendelse af det årlige vejbidrag. Kommunen påser i den forbindelse, at vejbidraget er fastsat i overensstemmelse med betalingsvedtægten og betalingslovens § 2, stk. 11.
 Hvad siger Højesteret om proceduren?
 Højesterets afgørelse i sagen om Slagelse Kommunes vejbidrag ændrer ikke ved den ovennævnte procedure ved fastsættelse af vejbidraget efter betalingslovens § 3, stk. 2. Højesteret forholder sig som nævnt slet ikke til denne procedure.
 Når Højesteret i dommens præmisser bl.a. taler om “kommunernes fastsættelse af vejbidrag efter betalingsloven” og “den meget vide skønsbeføjelse, der er overladt kommunerne”, skal dette læses i lyset af, at den pågældende sag vedrørte vejbidrag for en periode, før spildevandsselskaberne blev udskilt fra kommunerne. Dengang var det kommunerne selv, der fastsatte betalingsvedtægten og alle takster, herunder vejbidraget. Det er derfor helt naturligt, at der i dommen henvises til, at kompetencen beror hos kommunerne.
 Kompetencen overgik fra kommunerne til spildevandsselskaberne pr. 1. januar 2010 i forbindelse med implementeringen af vandsektorreformen fra 2009.


text:
Dengang » Opgøret efter 1945
 Forrige artikelKampene 9.april 1940
 Næste artikelMere om Kongens Hvide Hest
 Opgøret efter 1945Juli 26, 2011 Over 4.000 anholdelser efter Besættelsen.
 Travlest var det i Tønder. De internerede i Fårhuslejren skulle selv
 betale for deres ophold. Modstandsbevægelsen stillede meget hårde
 krav, bl.a. udvisning. I starten blev der givet 4
 års fængsel for at melde sig til Waffen SS. Domsafsigelserne og retsopgøret
 var præget af kaos og forvirring. Modstandsbevægelsen ville arrestere
 amtmand. De mente, at han var for moderat over for Mindretallet. Op af lænestolen Er det én ting, der har fået folk op
 af lænestolen, ja så er det vores skriverier om det dansk/tyske forhold
 i grænselandet, om besættelsestiden og om Frøslevlerjren og Fårhuslejren. Den gamle redaktør er blevet overstrømmet
 af mails, med læsernes kommentarer. Den gamle redaktør er både blevet
 beskyldt for den ene og det andet. Også den nylig opståede grænsedebat,
 har fået folk til at reagere. De snagede for meget Nu er det ikke denne sides hensigt, at
 beskrive historien ud fra en bestemt holdning. Vi forsøger at viderebringe
 fakta. Og den gamle redaktørs forældre tilhørte også det tyske mindretal
 på en mere passiv måde, indtil de brød med dem. De mente, at mindretallet
 snagede for meget i deres personlige forhold. Fik alle en retfærdig straf? Min far fortalte, at retsopgøret ikke
 var retfærdig. Mange blev indsat i Fårhuslejren, bare fordi de var medlem af Det Tyske Mindretal. Mange, der tjente penge på tyskerne, blev overhovedet ikke straffet,
 sagde min far. Han nævnte adskillige personer fra Tønder og Omegn, der slap. Modsat nævnte han også mange, der uskyldig sad mange år
 i Fårhuslejren Et par læsere af denne side, påstår
 at alle, der var indsat i lejren fik deres retfærdige straf. Hvad skete, der egentlig? Men disse ting har vi videregivet i artiklen
 om Det Tyske Mindretal. Men hvad skete der i grunden efter besættelsen?
 Hvordan var det lige med retsopgøret efter krigen? Beruftsverbot? Man kan så spørge sig selv om
 den litteratur, der er til rådighed beskriver den fulde sandhed. Således
 har er det ikke meget at hente, når man vil finde eksempler på Beruftsverbot for dem, der havde været indsat i Fårhuslejren. Fejlinformation på Frihedsmuseet For mange år siden besøgte min kone
 og mig Frihedsmuseet Stor var min forbavselse, da en ung mand
 viste nogle engelske turister rundt på museet og sagde: Der var ingen modstand
 i Sønderjylland. Det var farligt for en eventuel modstandsbevægelse,
 da alle fra Det Tyske Mindretal ville angive dem.
 Handling havde konsekvenser Mange inden for det tyske mindretal opførte
 sig som om, at den danske lovgivning ikke gjaldt dem. De tiltvang sig
 derved nogle specielle rettigheder. Det tyske mindretal var under nazistisk
 ledelse. Deres handling måtte have konsekvenser. Man kunne fra dansk
 side ikke tolerere, at nogen havde handlet i strid mod den danske stat,
 og skabt sig fordele i både økonomisk og anden henseende. Organisationen overtaget af nazister I stigende grad havde det nordslesvigske
 parti NSDAP – N siden slutningen af 1930erne overtaget mindretallets
 organisationsapparat.


text:
Dette havde skærpet modsætningen mellem det
 tyske mindretal og Det Tyske Mindretal. Den sønderjyske forening Dansk Samfund med sine 80.000 medlemmer havde deres helt eget syn på opgøret med Det Tyske Mindretal. Fotos anvendt mod Mindretallet I retsopgøret gjorde Politikommandøren i Sønderjylland, Ernst Brix brug af talrige fotos. Det var for at bevidne, at Mindretallets aktioner ikke var så uskyldige, som de ville gøre det til. Tysk officer: De skulle skamme Dem En af de første, der ydede tyskerne
 bistand, var en mand, der den 9. april 1940 om morgenen havde stillet
 sig op i det såkaldte Tønderkryds i Abenraa for at vise de fremrykkende tyske tropper vej. Uheldigvis
 for manden, havde en fotograf foreviget begivenheden. En officer var standset og spurgt om
 hans nationalitet. Ich bin Däne, havde han svaret. Hvortil officeren på dansk havde repliceret: Så
 skulle de skamme Dem. En person fra Haderslev blev straffet, fordi han havde passet på tyskernes våben. Og en leder
 af fire hjemmetyskere, der havde bevogtet nogle tilfangetagende
 danske soldater, blev også straffet. Mange korps Ønsket om en grænseflytning blev især
 i besættelsestidens første år rejst af Mindretallet. Man følte at fredsslutningen i Versailles var et diktat og helt uretfærdig. Mange af mindretallets unge havde deltaget
 som frivillige på tysk side. Det vil sige, at man i de tyske skoler
 i Sønderjylland mere end opfordrede de unge til melde sig. Flere af både de unge og de ældre blev
 optaget i de særlige hjemmetyske korps, der virkede i Sønderjylland. Det var de tidsfrivillige – Zeitfreiwillige og i sabotageværnet – Selbstchutz. Økonomisk fordel I økonomisk henseende havde mange fra Mindretallet opnået gunstige betingelser som leverandører til Værnemagten. Man havde også modtaget tilskud til skolebygninger. Hvervekampagne Fra krigens start blev der i Mindretallet hvervet medlemmer til krigstjeneste. Ledelsen af Det Tyske Mindretal var gået aktivt ind i hvervekampagnen. Zeitfreiwilligen Oprettelsen af det såkaldte Zeitfreivilligendienst i 1943 er omgivet af tvivl og mystik. Måske har oprettelsen noget at
 gøre med, at de unge tog til fronten, og derved svækkedes Mindretallet. Om initiativet kom fra Mindretallet eller Værnemagten hersker der også tvivl. Måske var det for at svække de unges
 tilgang til krigstjeneste. Die Zeitfreiwilligen gjorde frivillig deltids – militærtjeneste i Nordslesvig. Tjenesten betød deltagelse i militærøvelse en gang om ugen. Medlemmerne
 bar uniform og blev uddannet i våbenbrug af lokale tyske kommandanter. Formålet var, at korpset i tilfælde
 af en invasion skulle fungere som en slags vagtmandskab til at bevogte
 forskellige objekter. Den danske befolkning så på dette korps med meget strenge øjne. Og det viste sig at mange ældre
 medlemmer af Mindretallet meldte sig til dette korps. Man nåede
 op på et medlemstal på 1.700. Mindretallet påstod at korpset var oprettet med den danske regerings tilladelse. Et dårligt ry Med til at give et meget dårlig indtryk
 af dette korps var, at Værnemagten i undtagelsestilstanden i dagene efter 29. august 1943 indkaldte Zeitfreiwillingen til at deltage i aktioner mod danske. Dertil skal
 siges at Mindretallet faktisk protesterede mod denne beslutning.
 Man hævdede, at dette


text:
ikke havde været forudsætningen for korpsets
 oprettelse. Men dette fik de danske sønderjyder aldrig at vide. Det negative indtryk havde sat sig fast. Selbstschutz Selbstschutz var blevet oprettet i februar 1944. Man skulle beskytte virksomheder,
 der arbejde de for den tyske værnemagt, mod sabotage. Fra dansk side blev der protesteret mod
 dette. Til et brev til Best hed det sig, at man måtte tage afstand fra: at der indenfor en politisk
 bestemt fraktion af den danske befolkning skabes en magtfaktor på den måde, der ikke er forudset i lovgivningen.
 Schleswigsche kammeratenschaft Medlemmerne blev rekrutteret især fra SK – Schleswigsche Kameradschaft. Det var en organisation, der indenfor NDSAP-N modsvarede de danske nazisters SA. De patruljerede 3 – 5 mand ad
 gangen, var bevæbnet og iført SK
 – uniform. Medlemmerne skulle også være Zeitfreiwillige. De gjorde tjeneste et par timer om ugen. Patruljerne kunne foretage anholdelser
 af mistænkelige personer. Men nogle gange gik de over stregen. Det
 skete for eksempel da skolen i Krusaa blev truet med sprængning. Man tvang da danske gidsler til at overnatte
 på skolen. Zeitfreiwillige
 – korpset blev opløst i besættelsens sidste måneder. Selbstschutzkorpset blev bevaret men trådte dog ikke i funktion
 efter den 5. maj 1945. Ved kapitulationen havde det 500 medlemmer. Modstandsbevægelsen
 – Region 3 Modstandsbevægelsen i Region 3 havde været med til at skærpe konflikten mellem
 de dansk – og tysk sindede. Modsætningsforhold i Sønderjylland I de mere moderate kredse i Danske
 Samfund havde man begyndt at overveje, hvilke krav man skulle stille
 for at imødegå rabiate udrensningskrav over for Mindretallet. Der måtte ske en nyordning, der indebar
 ændring af skolepolitikken og Mindretallets forhold i øvrigt. Desuden skulle krigsgevinster indrages. I sin åbningstale i Rigsdagen den 9. maj 1945 sagde statsminister Vilhelm Buhl blandt andet: De ved krigens slutning
 totalt ændrede forhold bevirker, at såvel spørgsmålet om det tyske
 mindretals stilling i Danmark må nøje overvejes.
 I Sønderjylland var der opstået to modsætningsforhold mellem to holdninger.
 På den ene side fandt man dem – som regel dem fra den ældre generation
 – der havde støttet den officielle danske forhandlingspolitik, på
 den anden side især yngre sønderjyder og tilrejsende ”nordfra”,
 der sluttede op om modstandsbevægelsen og gik ind for brud med regeringspolitikken
 . Blandt de førstnævnte fandt man også tilhængere af en lempelig
 kurs over for Mindretallet. Modstandsfolk ville arrestere amtmand To fremtrædende sønderjyske embedsmænd, amtmand Kresten Refslund Thomsen og greve Otto Didrik Schack stod som repræsentant for forhandlingspolitikken. Men efter den 5.
 maj 1945 stod disse to embedsmænd isoleret. Modstandsbevægelsen nægtede, at lade amtmanden være med til at modtage englænderne ved grænsen den
 7. maj 1945. Da han alligevel viste sig ved grænsen blev han afvist
 af modstandsbevægelsen. Ja man talte sågar om at arrestere amtmanden.
 Modstandsbevægelsen havde efter befrielsen stor indflydelse. Barske krav fra Modstandsbevægelsen I vinteren 1944/45 oprettede man modstandsbevægelsens
 sønderjyske råd. Den bestod af en repræsentant for hver af de fire
 modstandsorganisationer. Lige efter befrielsen udsendte rådet følgende: Vi kræver:
 At alle særlige Rettigheder,
 der er tilstaaet de tyske Nordslesvigere i deres


text:
Egenskab af National
 Mindretal, straks ophæves.
 At alle tyske Statsborgere,
 der har haft Opholdstilladelse i Danmark, og som af fri Vilje har handlet
 mod danske Interesser, straks udvises. At alle af Det Tyske Mindretal,
 der i Besættelsestiden har baaret Tysk Uniform, har været Stikkere,
 Marinevægtere, Sabotagevagter, eller som ved tysk
 ”Ausweiss” eller paa anden Maade har skaffet sig en saadan Retsstilling,
 at de har kunnet unddrage sig dansk Retsforfølgelse, fratages deres
 Statsborgerskab og udvises af Danmark. For Krigsforbryderes Vedkommende
 skal Straf afsones før Udvisning. Som Forudsætning for Udvisning kræver
 vi, at den danske Stat ved Fredsforhandlingerne søger gennemført Krav
 om, at Tyskland forpligtes til at modtage de tysksindede Personer, der
 udvises af Danmark.
 At alle tysksindede Embeds
 – og Tjenestemænd i Statens, Amternes og Kommunernes Tjeneste
 i Nordslesvig straks afskediges, medmindre de godtgør at have været
 absolut loyale over for danske Interesser, og at der for saa vidt i
 de Henhold til de fremførte Krav udvises, fratages dem Pensionsret. At det tyske nazistiske
 Parti og alle dertil knyttede Foreninger og Organisationer opløses,
 og at Formue og Ejendom beslaglægges af den danske Stat. Der henvises
 i den Forbindelse ogsaa til de Midler, der er tilflydt Partiet gennem
 Procentsatser og Entrepriser i Besættelsestiden. At tyske Forsamlingshuse,
 Skoler og lignende overtages af den danske Stat. At den danske Stat overtager
 alle Ejendomme og Værdier tilhørende Kreditanstalt Vogegesang. Höferverwaltungsgesellschaft
 og andre lignende tyske kreditfinancieringsvirksomheder At det umuliggøres udenlandske
 statsborgere og Institutioner direkte eller indirekte at erhverve Jord
 eller anden fast Ejendom i de sønderjyske Landsdele. Kravet til dette udkast og så det,
 de mere moderate gik ind for var betydelig. De ældre, havde selv oplevet
 at være et mindretal, men tog afstand fra disse krav. De havde en forståelse
 for Mindretallets svære kår. Man mente, at det var afgørende,
 at finde en løsning, der ville lette overgangen til en fremtid, hvor
 danske og tyske måtte leve side om side. Modstykket var kravet om, at alle, der
 havde båret tysk uniform, skulle udvises. Modstandsbevægelsen havde overtaget Modstandsbevægelsen havde klart overtaget
 i den første tid efter besættelsen. Der var omfattende arrestationer
 overalt i Sønderjylland. En politiadvokat og to studenter var udsendt fra København som observatører. De kunne berette, at der kun i enkelte tilfælde
 havde været lidt råben. Man kunne endvidere berette, at man havde
 fulgt de af Frihedsrådets arrestationsudvalg fastsatte retningslinier. Man kunne endvidere berette, at man havde
 arresteret de ledende medlemmer af DNSAP samt de tyske nazistiske
 organisationer, Heimwehr, Selbstschutz, SK, Frikorps Danmark, SS
 m.v. Fra de moderates side havde man ønsket
 færre anholdelser, men det skete ikke. Gennem Tønders gader kørte lastbiler med bevæbnede vagter. Hver gang disse biler
 gjorde holdt spyttede de dansksindede på de anholdte. Politikommandør mistede styringen Politikommandør Brix, der var kommet ud af Frøslevlejren den 4. eller 5. maj havde ikke haft mulighed for at følge arbejdet
 de senere måneder. Men han havde straks forsøgt at overtage ledelsen.
 Han gav instrukser til de forskellige lokalledelser. Hans retningslinier
 for anholdelse var overordentlig forsigtige. Egentlig ville han kun
 have anholdt de


text:
ledende inden for Mindretallet og DNSAP, samt alle der havde svoret ed til Hitler. Selvfølgelig skulle Gestapos håndlangere også arresteres. Han gav ordre til, at marinevægtere
 og O.T. – folk ikke skulle anholdes. Men bortset fra Aabenraa, ja så havde man ikke fulgt ordren. Direkte under Montgomery? Det såkaldte feltgendameri eller festpoliti
 kom med Den danske Brigade fra Sverige. De havde 8.000 navne, som de kaldte for den røde liste. Med den i hånden foretog de sig egen anholdelser. Især i Tønder overreagerede de. De fortalte, at de havde en særlig opgave og sorterede
 direkte under Montgomery. Dyrlæge Møller’s anholdelse En af de første, der blev arresteret
 var Det Tyske Mindretals leder, dyrlæge Jens Møller. En politibetjent og to frihedskæmpere, deriblandt selve kompagnichefen
 nærmede sig forsigtig hans villa. Man var lidt i tvivl om, der her
 gemte sig tyske officerer. Da man ringede på, blev døren åbnet
 af fru Møller. Politibetjenten spurgte om dyrlægen
 var hjemme, og om man kunne komme til at tale med ham. Fru Møller var synlig nervøs og begyndte at græde. I samme øjeblik åbnede dyrlægen døren
 fra stuen til korridoren og spurgte, hvad man ønskede. Politibetjenten bad ham, om at følge
 med på politistationen, og på dyrlægens spørgsmål om hvorfor han skulle arresteres, blev det svaret, at det var en beskyttelsesforanstaltning. Og det er ganske givet rigtig. Man var
 bange for, at han ville blive likvideret. Dyrlægen bad om lov til at tage sin
 frakke på, hvilket blev tilladt. Derimod afslog man hans bøn, om at
 tage tæpper og andre ting med. Hans hustru fik dog tilladelse til at
 bringe disse ting på politigården. Dyrlægen blev ført ned til bilen og
 kørt til politigården. En tusindtallig menneskeskare havde taget opstilling
 langs gaderne og foran politigården. Anholdelse i Bovrup Til Bovrup var der sendt en lastbil med bevæbnede frihedskæmpere. Her var det
 ikke alene læge Fritz Clausen og lærer Wilh. Jürgensen (Asmus von der Heide), der skulle arresteres. Men her skulle nazisternes kontor ransages og
 lukkes. I Fritz Clausens villa blev man modtaget af fruen, der straks kaldte på Fritz. Da han fik at vide, at han var anholdt, sagde han, at de sidste dages
 begivenheder havde ladet ham forvente dette. Han fulgte godvilligt med. I den tyske skole var der anbragt flygtninge,
 som skreg op, da de så de bevæbnede frihedskæmpere. Men også her fulgte Wilh. Jürgensen godvilligt med. Internerede skulle selv betale Efter at Brix havde anordnet, at Frøslevlejren havde fået navneforandring til Fårhuslejren opstod begrebet Fårhusmentalitet. Den opstod hos Mindretallet, der ikke mente, at der var skredet retfærdigt ind over dem. Og ikke nok med det. Efter opholdet i Fårhuslejren skulle hver enkelt udrede udgifterne. Opholdet skulle
 betales efter en fast takst pr. dag. Masser af de penge måtte man tvangsindrive.
 Der var dyb forbitrelse over den behandling hos Mindretallet. Masser af anholdte Antallet af anholdelser i Sønderjylland havde allerede i de første dage efter besættelsen et betydeligt omfang.
 Hen på efteråret sad endnu 3.000 fængslet. Hovedparten var folk fra Mindretallet. Man diskuterede


text:
om det i straffeudmålingen
 skulle tages hensyn til, at mange befandt sig i en loyalitetskonflikt
 mellem dansk og tysk. Modstandsbevægelsen accepterede ikke
 lempelser Et forslag til straffelovstillæg af
 25. maj 1945, der blev forlagt Rigsdagen handlede § 10 om deltagelse i tysk krigstjeneste: For danske statsborgere,
 der tilhører Det Tyske Mindretal i Sønderjylland, kan straffen nedsættes.
 Men sådan en særregel blev ikke godt
 modtaget. Den sønderjyske modstandsbevægelse mente ikke, at Mindretallet på nogen måde skulle begunstiges. I en betænkning af 28. maj kom
 man frem til en meget uklar melding: Hvis særlige hensyn gør
 sig gældende, kan der findes straffenedsættelse sted, og under ganske
 særlige omstændigheder kan tiltale undlades.
 Ville udvise Mindretallet Et udvalg undersøgte også Modstandsbevægelsens krav om udvisning af alle, der var medlem af Det Tyske Mindretal. I drøftelserne om fratagelse af statsborgerret,
 spillede en tysk førerbefaling – Führerentlass af 19. maj 1943 en afgørende rolle. Ifølge denne befaling erhvervede udlændinge
 af tysk afstamning, der kæmpede i Værnemagten, Waffen SS m.v. tysk statsborgerret. Det var denne forordning, der fik Modstandsbevægelsen til at kræve udvisning. Men det som modstandsbevægelsen glemte
 at fortælle, var at Mindretallets ledelse havde modsat sig denne førerbefaling, der ville have berøvet Mindretallet en række af dens unge medlemmer. Med få undtagelser
 lykkedes det for Mindretallet at ordren blev gennemført for deres medlemmer. Da dette kom frem, opgav Modstandsbevægelsen kravet om udvisning. Militærorganisation eller til grin? En central skikkelse i retsopgøret var statsadvokat, Dines Kirk fra Sønderborg. De første tiltaler blev rejst mod medlemmer af Zeitfreiwilligen.
 Statsadvokaten fandt en straf på 1 1⁄2 års fængsel passende. Men
 sagen trak i langdrag. Der var forskellige holdninger også i denne
 sag. Justitsministeriet havde sendt folk til Sønderjylland for at lodde stemningen: Visse steder kan man møde
 den opfattelse, at Zeitfreiwilligen var en lidt halvkomisk organisation,
 hvis udrykninger og skydeøvelser, man nærmest morede sig over, men
 at den fremherskende opfattelse var, at de måtte bedømmes lige som
 de frivillige i Waffen SS.
 Politikommandør Ernst Brix var også af den opfattelse, at Zeitfreiwilligen var en militærorganisation. Dansk Samling mente i midlertidig, at man fra dansk side nærmest
 betragtede deres øvelser som narrestreger.
 Udvalg mente
 – hårde straffe Denne udtalelse vakte dog opsigt. Et
 udvalg var blevet nedsat, og de kom til den konklusion, at deltagelse
 i dette korps burde bedømmes strengere end fronttjeneste. Det var meningen, at de sønderjyske
 anklagere skulle gøre opmærksom på de særlige straffenedsættelser
 i straffelovstillægget. Men resultatet blev noget forvirrende. For
 pludselig blev deltagelse i kampe ved fronten takseret væsentlig hårde
 end deltagelse i Zeitfreiwillige og Selbstschutz. Justitsministeriet fik pludselig travlt. Men der var gået et helt år uden at man kunne
 finde et fast holdepunkt i afgørelserne. Undtagelser blev sjældent respekteret Den 29. juni 1946 kom der en ændring,
 der betød, at man kunne lade straffen gå helt ned til fængsel
 i 30 dage. Men det var dog kun, hvis gerningsmanden havde begået
 de strafbare forhold under indflydelse af en særlig pression eller
 påvirkning gennem opdragelse på grund af en på
 ung alder beroende umodenhed,


text:
eller der i
 øvrigt i de forhold, hvorunder han er opvokset, foreligger undskyldende
 momenter........
 år for at være i Waffen SS Omtrent samtidig afsagde Højesteret to retningsgivende domme. Den ene dom fra 2. juli 1946 omhandlede en
 sønderjyde, der i juli 1942 havde meldt sig til krigstjeneste i Waffen SS, og gjort tjeneste i Polen, Rusland og Tyskland og
 Frankrig indtil 1945. Københavns Byret idømte manden 4 års fængsel, mens Landsretten takserede det til 2 års fængsel. Højesteret halverede straffen. Samme dag afsagde Højesteret dom i en sag vedrørende en mand, der havde gjort tjeneste som reservebrandmand
 under det tyske luftvåben. Han var født i Tønder og blev dansk ved Genforeningen. Han følte sig dog tilknyttet Tyskland. Ved Underretten blev dette takseret til et års fængsel. Landsretten
 stadfæstede dommen, mens Højesteret nedsatte straffen til otte måneder. De moderate sønderjyder mente, at straffen
 over for Mindretallet var alt for hård. Og en delgation, der
 rejste til København for at fremføre deres sag, blev afvist. Prøvesager Endelig i 1947 kunne Højesteret tage stilling til straffeudmåling for de Zeitfreiwilligen. Det var en ung mand på 18 år, der ved Retten i Tønder, var blevet dømt fængsel i 11 måneder. Landsretten hævede denne straf til 1 år og seks måneder. Højesteret stadfæstede denne dom. Men der var eksempler på væsentlig
 hårde straffe. Således blev en person fra Haderslev dømt fængsel i 3 år og seks måneder for at have været med i Selbstschutz. Over 4.000 anklager I alt 2.958 medlemmer af Det Tyske
 Mindretal blev dømt. Men inden det hele var slut havde statsadvokaten
 i Sønderborg været igennem 4.058 anklageskrifter. Særlig i Tønder havde dommer Stegmann travlt. Han måtte ansætte ekstra personale
 for at komme igennem travlheden med at få medlemmer af Mindretallet dømt. Anklager forlangte dødsstraf Anklagerne forlangte dødsstraf i forbindelse
 med spionage for værnemagten. Også fængsel på livstid
 blev krævet. Det springer dog i øjnene, hvad straffen egentlig kom
 til at lyde på. Flere fik 18 år. Dette blev senere sat ned og i 1951
 blev de fleste benådet. Statsadvokat Kirk, de var anklager i disse sager, har senere udtalt: Flere af sagerne blev efter
 mit skøn pådømt alt for mildt – enkelte burde efter mit skøn have
 medført livsstraf.
 Proces mod tyske ledere Processen mod lederne af Det Tyske
 Mindretal var en af retsopgørets store sager. En særlig afdeling
 under politiet blev oprettet i Aabenraa. Og det var politimester Brix, der repræsenterede anklagemyndigheden. Ja i virkeligheden var det 17
 enkeltprocesser, der var samlet under ét. De mest graverende anklager var rettet
 mod Mindretallets leder, Jens Møller. Hertil kom 13 andre medlemmer af det såkaldte politiske råd. Endvidere var det anklager mod Mindretallets talerør, Nordschleswigsche Zeitung og dets direktør. Anklagerne gjaldt ansvaret for hvervningen
 af Mindretallets hvervning af medlemmer til krigstjeneste i Waffen SS og værnemagten. Dertil kom ansvaret for oprettelsen af
 de forskellige korps. Meget alvorlig så man på oprettelsen af et efterretningskorps
 og spionagevirksomhed. Over for Jens Møller og Peter Larsen kom anklagen for at have søgt at fremkalde grænseflytning


text:
med tysk indgriben. Dette kunne indebære dødsstraf, men anklageren
 begrænsede sig til livsvarig straf. Jens Møller og Peter Larsen blev begge idømt 15 års fængsel. Landsretten nedsatte dog straffen til 12 års fængsel. De øvrige ledere blev idømt
 mellem 5 år og 12 års fængsel. Benådet og løsladt Allerede i 1950 blev Mindretallets fører, Jens Møller, benådet og løsladt. På det tidspunkt
 var også øvrige mindretalsledere løsladt. De menige medlemmer af
 korpsene havde for længst afsonet deres straf. Retsopgøret var kaotisk og skandaløst Man kan godt forstå, at teologen Hal Koch kaldte retsopgøret for kaotisk og skandaløst. Stemninger og følelser havde fået lov til at dominere. Modstandsbevægelsen
 kom til at dominere og ingen politiker turde at fortælle, hvad der
 havde været landets officielle politik inden 29. august 1943. Ingen revision Mange mente, at der ikke måtte lægges
 de domfældte hindringer i vejen til erhverv. Man mente også, at der
 burde ske en revision af domsfældelserne med udgangspunktet i FN – erklæringens forbud mod love med tilbagevirkende kraft. Det offentlige
 burde genansætte de ved tjenestemands – domstolen afskedigede tjenestemænd. En sådan revision fandt aldrig sted.
 I andre artikler har vi beskrevet, hvad det betød for Mindretallet i Sønderjylland. Jeg tror,
 vi er mange sønderjyder, der kan fortælle om skæbner fra vores familie. Kilde: Se
 Besættelsestidens Litteratur
 M – Å Hvis du vil vide mere: www.dengang.dk indeholder over 50 artikler om besættelsestiden
 og flere artikler om det dansk/tyske forhold. Her vil vi blot nævne: Det Tyske Mindretal
 – lægen fra Aabenraa (under Aabenraa) Frøslevlejren (under Padborg/Krusaa/Bov)
 Fårhuslejren (under Padborg/Krusaa/Bov) Da tyskerne kom til Tønder
 (under Tønder) Sønderjylland 9. april
 1940 (under Tønder) Tønder
 – under besættelsen (under Tønder) Tønder
 – efter krigen (under Tønder) Tønder
 – Marsksens hovedstad (under Tønder) Se fuldstændig liste over artikler
 fra besættelsestiden under Dengang
 – erfaringer og indtryk 10. Forrige artikelKampene 9.april 1940


text:
Højesterets-kalkning af rettens grav
 Af Johannes Horstmann. Tidehverv, 1991, s.9+18-19.
 I et interview i Berlingske Tidende 9. november 1990 får Højesterets nye præsident, Niels Pontoppidan, lejlighed til at præsentere et syn på sin embedsopgave, som må forekomme lidet egnet til at udvirke, hvad han igennem denne opgaves løsning ønsker sig, nemlig at befæste borgernes tillid til Højesteret.
 Offentligheden får i interviewet at vide af den nye præsident for landets højeste domstol, at "der er allerede idag en tendens til, at Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg spiller en mere dynamisk, en mere retspolitisk rolle i forhold til de principper, der er nedlagt i konventionen, og da menneskerettighedsspørgsmålet får øget aktualitet og påberåbes for danske domstole af flere og flere, kan Menneskerettighedsdomstolens arbejde føre til, at der også i det danske domstolsvæsen må sættes mere fokus på det retspolitiske".
 Når retspolitik er anvendt retssociologi eller retsteknik - "en kunst, en færdighed, hvor resultatets værdi måles derved, at det faktisk accepteres af andre, især de magthavende, som den beslutning, der bedst harmonerer med alle dominerende indstillinger og operative opfattelser" (Alf Ross) - må dette indebære, at Højesteret skal engagere sig i samfundets liv på det politiskes og sociales plan. Højesteret skal med andre ord ikke bare have dømmende, men også del i den lovgivende magt for dermed at være med til at omdanne samfundet. Men dette kan ingen domstol have, uden at det går ud over dens uafhængighed og uvildighed. Den observerede politiske tendens i samfundets liv, den flertalsret, som Højesteret måtte anse for at repræsentere den politiske og sociale udvikling, fordi den i øjeblikket ser ud til at være sejrende, kan ikke undgå at komme til at influere på de kendelser, som dommerne afsiger. Ja, den skal ligefrem influere derpå, såfremt "udviklingens" interesser skal tilgodeses. Og hvor retten således i nogen måde bliver identificeret med, hvad flertallet mener og bestemmer; eller hvad udviklingen gerne skulle føre med sig - selv om man omhyggeligt undgår direkte at definere retten - hvor er så retten blevet af? Har Højesteret ikke dermed savet den gren af, som den selv skal sidde på, nemlig folkets tro på, at der dog er noget, som hedder ret, og som vel at mærke ikke bare er ord, men virkelighed.
 Højesterets nye præsident klarer dette let og ubesværet ved tilsyneladende ikke at se det eller også ved bevidst ikke at ville sige noget om, hvad ret er. "Ret er ikke et entydigt begreb", siger han. "Siden 1937 er det i danske domme klart markeret, at dommere ud fra samme juridiske grundlag kan have forskellige opfattelser, at ret altså er en relativ ting. Det er kun godt, at folk kan se, at også dommere kan have forskellige meninger, og at retten ikke findes ... Da dommere også følger med i livet, er vi ikke nødvendigvis enige om, hvad f.eks. begrebet "retsbevidsthed" dækker over - og måske er det særlig svært at definere i nutidens pluralistiske samfund, hvor opfattelserne af, hvad der er ret og uret varierer stærkt".
 Nogen videre nidkærhed for, at ret


text:
kan råde i landet, synes sådanne ord ikke at vidne om. Af respekt for pluralismen i samfundet lader de på det nærmeste ret og uret gælde lige. Men højesteretspræsidentens interesse for at virke moderne og livsnær tillader ham ikke at følge så meget med i livet, at han er klar over, at det, han her siger, ikke er andet, end hvad de fleste mennesker i forvejen ved eller tænker, og at det netop er for at kunne klare at leve i en verden, hvor retten ikke er noget videre til, at borgerne overhovedet har brug for retsvæsen og dommere. Den nytte, de kan have af et retsvæsen, der blot bekræfter dem i den viden om, at retten ikke er til, som de i forvejen har, er ikke så let at få øje på.
 På spørgsmålet om, hvad der er den store udfordring til præsidentembedet og Højesteret i de kommende år, svarer Niels Pontoppidan: "Jeg har ingen visioner om andet, end at Højesteret stadig kan indgå som led i retsudviklingen på en måde, som forhåbentlig kan aftvinge sig respekt". Et led i retsudviklingen, som kan aftvinge sig respekt! Ja, det skal historien nok sørge for, at højesteret bliver, hvis denne domstol ellers fortjener det. Men det er dog vist ikke noget, som Højesteret selv kan eller skal sørge for. Meget snarere har Højesterets dommere i al beskedenhed et ansvar for, at der råder lov og ret i landet, og en pligt til at gøre, hvad de kan, for at uretten og lovløsheden ikke skal blive alenerådende i folkets liv. Den opgave er i sin jordbundethed så stor, at der næppe bliver tid til overs for domstolenes embedsmænd til også at skulle sørge for retsudviklingen, som de alligevel ingen indflydelse kan have på, og som ingen har bedt dem om at tage sig af. Og det bliver med sikkerhed ikke ved at tage sig af retsudviklingen i stedet for retten, at Højesteret aftvinger sig folkets respekt. Tværtimod.
 "Højesteret må ikke ende som principdomstol. Vi skal også være borgernes garant mod f.eks. administrativ og politisk magtfordrejning og derigennem opnå borgernes tillid. Jeg vil gøre mit til, at denne tillid befæstes", siger præsidenten. Hvordan Højesteret kan være en sådan garant, når ingen i den ved, hvad ret er, og retten end ikke er til, og når det tillige gælder, at dommernes synspunkter findes i dommene og kun deri, og man i den forbindelse betænker, hvilke vanskeligheder - man tænke her f.eks. på dommene i HT-sagen og Max-Blicher-Hansen-sagen - der kan være forbundet med overhovedet at finde noget synspunkt udtrykt deri, som ikke ligesom oldtidens dunkle orakelsvar lige så godt kan være udtryk for det modsatte, hvordan Højesteret under disse vilkår kan være en sådan garant, er ikke let at se. Det bliver man nødt til at overlade til Højesteret selv at finde ud af. Men man kan befrygte, at det, som Højesteret således finder ud af, ikke vil virke synderlig tillidsbefæstende, især når man i forvejen er blevet belært om, at dommere ud fra


text:
samme juridiske grundlag kan komme til forskellige opfattelser, og derfor må tænke, at dette sidste også må gælde opfattelsen af, hvad ordet "garant" betyder - naturligvis forudsat, at det er meningen, at det skal betyde noget som helst.
 Står vi ikke her igen overfor et forsøg fra Højesterets side på at være, hvad den ikke kan være? Og er det ikke derfor, at denne domstol føler ubehag ved at nøjes med at være "principdomstol"?
 At føre den såkaldte retsrealistiske tale og sige, at retten er i dommene og kun i dem, er at sige ingenting, i hvert fald ingenting hvad ret betræffer. Eller - hvad der er det samme på en anden måde - det er at indføre et dommersværmeri, der forguder dommeren ved at løfte ham og hans gerning op over de vilkår, hvorunder resten af menneskeslægten må leve, hvorved man kommer til at afskaffe retten og erstatte den med vilkårlighed. Det er derfor på høje tid, at der i dette land kommer gang i tænkningen over, hvad ret overhovedet er og kan være. Når de ledende jurister ikke synes at have synderlig travlt med at yde noget ordentligt bidrag hertil - eller også ikke ønsker at yde et sådant bidrag, for det kan selvfølgelig godt tænkes at kunne komme til at gå ud over karrieremulighederne at forsøge på sligt - og da der ikke kan være ret i landet, uden at der til stadighed bliver arbejdet på, at der må være det, og tænkt over, hvad det vil sige, at der er det, så må andre gøre dette nødvendige arbejde. Stiltiende at være vidne til, at landets domstole, anført af Højesterets præsident, lader sig distrahere fra ordentlig tænkning over retsproblemet, hvorved det hele retsvæsen kommer til at bevæge sig henimod at blive et kalket monument på rettens grav, det kan ingen ansvarsbevidst borger være, som ser dette ske for sine øjne.
 For dér, hvor retten går i opløsning og forsvinder, dér går også land og folk, dér går mennesket i opløsning. Med lov skal man land bygge. For i lovens fordring - ikke i de domme, der de facto afsiges, ikke i magtens sanktioner; ikke i dens monopoliserede, fysiske tvang imod person - ligger rettens begrundelse og dens styrke.


text:
Hjemmel – Intet nyt efter Højesterets dom! | RIGHT OF WAY
 Det vækker derfor ofte stor opmærksomhed, når Højesteret træffer en afgørelse, fordi der dermed kan være skabt klarhed over retstilstanden. Det kan imidlertid også ske, at en højesteretsdom udløser mange flere sager, hvor borgere mener, at Højesterets afgørelse principielt kan udstrækkes til også at gøre sig gældende for deres særlige forhold, og dermed bruges til støtte for netop deres sag.
 Afklaring af én sag kan føre til mange nye sager
 I april i år var det 10 år siden, at Højesteret afsagde dom i den såkaldte Svinningegård-sag. Sagen handlede om nedlæggelse af en jernbaneoverkørsel, som betød, at ejeren af Svinningegård måtte køre en omvej til halvdelen af sine marker. Af taksationsmyndighederne havde ejeren fået omvejserstatning beregnet efter almindelige takster samt 125.000 kr. i erstatning for øvrige ulemper. Højesteret forhøjede skønsmæssigt erstatningen for øvrige ulemper til 1 mio. kr. Sagen udløste en lang række af klagesager i forbindelse med de mange nedlæggelser af ubevogtede jernbaneoverkørsler, der fulgte i årene efter. Sagerne var anlagt af håbefulde lodsejere – eventuelt på anbefaling af deres rådgivere – der mente, at Højesterets dom betød, at der kunne beregnes en fast (stor) tillægserstatning for øvrige ulemper.
 De fleste lodsejere blev imidlertid skuffede, fordi Højesterets dom var baseret på et konkret skøn over forholdene på Svinningegård. Et tilsvarende skøn over ulemperne for andre ejendomme førte sjældent til en erstatning for ulemper, som ikke allerede var erstattet gennem den almindelige beregningsregel for omvejserstatning.
 Højesteret har den 10. september 2018 afsagt en dom (sag 6/2018), der på tilsvarende måde vil kunne føre til et større antal sager – denne gang om lovligheden af ekspropriation.
 Sagen handlede om ekspropriation af en del af sagsøgerens landbrugsejendom til anlæg af en ny vej og ny jernbanebro. Ekspropriationen blev foretaget efter anmodning af Banedanmark, som var anlægsmyndighed for elektrificering af jernbanestrækningen mellem Esbjerg og Lunderskov. Elektrificeringen nødvendiggjorde blandt andet forhøjelse af en række jernbanebroer. I forbindelse med jernbanebroen, hvor Estrupvej krydsede jernbanen, blev det – efter ønske fra Vejen Kommune – besluttet at ekspropriere til nedlæggelse af den eksisterende bro, samt anlæg af en ny vej og en ny bro beliggende på sagsøgerens ejendom. Sagsøgeren protesterede og anlagde sag mod Banedanmark med påstand om, at ekspropriationen var ugyldig, fordi der ikke var hjemmel til at ekspropriere til anlæg af en ny vej i loven om elektrificering af jernbanen. Banedanmark nedlagde påstand om frifindelse.
 Højesteret kendte ekspropriationen ugyldig
 I byretten fik sagsøgeren medhold, mens Vestre Landsret frifandt Banedanmark. Med tredjeinstansbevilling blev sagen indbragt for Højesteret, hvor et flertal på tre ud af fem dommere fandt, at ekspropriationen ikke var gyldig, fordi en grundløsning, der hævede den eksisterende bro, og som var beskrevet i miljøredegørelsen, var tilstrækkelig til at gennemføre elektrificeringsprojektet, og fordi valget af det alternative projekt med ny vej og ny bro skete af hensyn til kommunens ønsker vedrørende trafikafvikling i området, uden at det var nødvendigt for at gennemføre elektrificeringen.
 Højesterets dom bør ikke give anledning til nye sager
 Højesterets dom


text:
er allerede begyndt at dukke op i sager, hvor ekspropriation til f.eks. jernbaneformål tillige medfører, at der må eksproprieres omkringliggende arealer til ikke-jernbaneformål, f.eks. til vej- eller ledningsomlægninger. Dommen fremføres her til støtte for, at der ikke er hjemmel til at ekspropriere til sådanne supplerende formål. Det må forventes, at der – i hvert fald i en periode – i stigende grad vil blive rejst tvivl om ekspropriationers lovlighed med henvisning til Højesterets dom.
 Dommen medfører imidlertid ikke, at det fremover vil være umuligt at ekspropriere til supplerende formål. COWI har foretaget sådanne ekspropriationer i årevis og vurderer, at det fortsat fuldt ud vil være muligt med rette hjemmelsangivelse – blandt andet fordi Højesterets dom er konkret begrundet og støttet tungt på en specifik vidneforklaring.
 Således er det svært at forestille sig en tilsvarende sag blive ført ved domstolene, hvor Højesteretsdommen kan anvendes med betydelig præjudikatværdi.
 Højesteret har taget stilling til lovligheden af ekspropriationen, og således er der ikke taget stilling til, hvorledes parterne skal løse problemet med, at der nu er anlagt en vej på et forkert juridisk grundlag.
 Det kan ikke overraske, at der skal være hjemmel til ekspropriation og heller ikke, at den korrekte hjemmel skal anvendes. Dette er særligt vigtigt at have for øje ved sammensatte projekter, hvor flere interesser varetages. Anvendelse af forkert juridisk grundlag kan medføre, at der ikke er hjemmel til den allerede foretagne ekspropriation.
 Som følge af dommen og lodsejeres øgede opmærksomhed på lovligheden, må det derfor anbefales, at anlægsmyndigheder har ekstra fokus på den juridiske hjemmel for ekspropriationen og tillige tænker hjemmelspørgsmål ind meget tidligt i den tekniske planlægning af anlægget. Det er særligt vigtigt at undgå sager om ekspropriationers lovlighed, fordi de giver betydelig usikkerhed om grundlaget for anlægsprojektet – både for anlægsmyndigheden og for lodsejerne – og fordi sådanne sager ikke kan behandles af taksationsmyndighederne, men skal føres for domstolene med betydelige omkostninger og tidsforløb til følge.
 COWI har stor erfaring indenfor ekspropriation af særligt komplekse infrastruktur- og anlægsprojekter og ved derfor hvilke overvejelser myndighederne skal gøre sig allerede i planlægningsfasen forud for ekspropriation.
 Vi står altid klar til at vidensdele og rådgive både generelt og på særligt komplekse projekter.
 Du er derfor meget velkommen til at kontakte:
 Morten Krebs, Markedschef, mtk@cowi.com, tlf. 23 31 34 07, LinkedIn
 Peter Mortensen, professor dr.jur, pmxx@cowi.com, LinkedIn
 Kira Niro, Legal Specialist, kino@cowi.com, tlf. 50 55 10 60, LinkedIn


text:
Skat.dk: Rådgiver nægtet fradrag for betalt erstatning i selskabstømningssag - tilsyn
 16 May 2006 14:10
 06-038425
 Erstatning, selskabstømning, driftstab
 Skatterådet har i medfør af skatteforvaltningslovens § 2, stk. 3, i tre enslydende sager nægtet rådgiver fradrag for betalt erstatning i forbindelse med en selskabstømningssag.
 Ligningsvejledningen 2006-2 E.B.3.9
 Efter skatteforvaltningslovens § 2, stk. 3, kan Skatterådet efter indstilling fra SKAT optage ansættelser til påkendelse og foretage ændringer deri.
 1. Skatteankenævnets kendelse
 Skatteankenævnet i B Kommune har ved kendelse godkendt fradrag for erstatning udbetalt af den advokatvirksomhed, som A er medindehaver af, til en klient i forbindelse med en selskabstømmersag.
 Skatteankenævnet har som begrundelse anført, at advokatfirmaet beskæftiger sig fortrinsvis med erhvervslivets forhold, herunder selskabsretlig rådgivning, og rådgivning i forbindelse med salg af selskaber anses derfor at ligge indenfor virksomhedens normale forretningsområde.
 Rådgivningen om salget af det pågældende selskab blev foretaget af advokat X, der på rådgivningstidspunktet var ansat advokat i virksomheden. Af ligningsvejledningens afsnit E.B.3.9 fremgår om erstatninger forvoldt af de ansatte:
 "En arbejdsgiver har fradragsret for de erstatninger, der udbetales i anledning af erstatningspådragende handlinger, som hans ansatte begår i forbindelse med deres ansættelse hos ham, selv om de ansatte har handlet groft uagtsomt eller med forsæt."
 Under hensyn hertil anses erstatningsbeløbet for at være en driftsomkostning, der kan fradrages efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 2. SKATs indstilling
 SKAT finder på baggrund af Landsskatterettens kendelse offentliggjort i SKM2003.111.LSR (TfS 2003, 312) samt Højesterets begrundelser i Thrane-dommen, at den rådgivning, der førte til selskabstømningen, ikke har karakter af en normal forretningsmæssig disposition.
 Den erstatning, skatteyderen har betalt som følge af rådgivningen i forbindelse med selskabstømningen, må anses for at falde uden for de naturlige rammer af advokatvirksomheden.
 Om rådgivningen er givet af en af de ansatte advokater, eller en af indehaverne af advokatvirksomheden har efter SKATs opfattelse ingen betydning i relation til, om der kan godkendes fradrag for den ydede erstatning.
 Rådgivningen falder i begge tilfælde uden for den naturlige ramme af advokatvirksomheden.
 Den betalte erstatning kan således ikke anses for omfattet af fradragsretten efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Som et yderligere og selvstændigt argument for nægtelse af fradrag, finder SKAT, at skattemyndighederne ud fra et erstatningsretligt synspunkt skal have fuld kompensation for det tab, der har dannet grundlag for erstatningsberegningen.
 3. Sagens omstændigheder
 Advokatfirmaet rådgav ejeren af selskabet C i forbindelse med salg af anparterne i selskabet. Selskabet var et såkaldt overskudsselskab, dvs. et selskab, hvor aktiviteten var solgt fra, men med en pengebeholdning, hvoraf en del var skyldig selskabsskat.
 Rådgivningen i forbindelse med salget blev foretaget af advokat X, der på det tidspunkt var ansat advokat i firmaet, men i dag er partner.
 Køberen af selskabet tømte selskabet for midler uden at afregne den skyldige skat, og selskabet blev erklæret konkurs.
 Sælgeren af selskabet blev herefter stævnet af selskabets konkursbo med krav om erstatning, og advokatfirmaet accepterede forligsmæssigt at betale halvdelen af det mod sælgeren rejste krav. Advokatfirmaets andel af erstatningen udgjorde x kr.
 Beløbet lå under den beløbsgrænse, der er aftalt i


text:
advokatfirmaets ansvarsforsikring, og er derfor betalt af advokatfirmaet.
 Firmaet har specialiseret sig i erhvervslivets forhold, og især rådgiver indenfor selskabsret, finansieringsret, patentret, virksomhedsoverdragelse, køb, salg og udlejning af fast ejendom.
 4. Skatteyders opfattelse og begrundelse herfor
 Det er As opfattelse, at han er berettiget til at foretage fradrag for sin andel af erstatningen som en driftsomkostning, jf. statsskatteloven § 6, stk. 1, litra a.
 Der henvises til Højesterets præmisser i Thrane-sagen (TfS 1999, 897 H):
 "Spørgsmålet er så, om nogen - og i bekræftende fald hvem - har pådraget sig et erstatningsansvar overfor konkursboet.... Af de grunde, som er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at salget af overskudsselskabet ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition. I forhold til, hvad der ville komme til udbetaling ved likvidation af selskabet i henhold til den udarbejdede balance, opnåede Else Thrane ved slaget et merprovenu på 1 mio. kr. svarende til 55 pct. af den latente skattebyrde. Under disse omstændigheder havde Else Thrane og hendes rådgivere en særlig anledning til at være opmærksom på risikoen for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser."
 I landsrettens præmisser, hvortil Højesteret henviser, var det anført:
 "Sælger opnåede en overpris på 1 mio. kr. Sælger og dennes rådgiver antog, at denne overpris blev betalt af køberen for at udnytte muligheden for at undgå eller udskyde betalingen af selskabets latente skatter. Overprisen oversteg klart de udgifter, der kunne være begrundet i sparede omkostninger for køberen. Salget havde således ikke karakter af en normal forretningsmæssig disposition. Sælgeren... burde have indset, at der ved salg af overskudsselskabet gennem selvfinansiering forelå en risiko for, at den skyldige skal ikke ville blive betalt. Sælger eller dennes rådgiver har herved på uforsvarlig måde tilsidesat skattevæsnets interesser og har herved pådraget sig et erstatningsansvar."
 Det Højesteret og landsretten udtaler sig om er, at salg af et selskab til en betydelig overpris ikke er sædvanligt, og at sælger derfor har en særlig anledning til at være opmærksom på, at kreditor ikke påføres tab.
 Det er således ikke salget i sig selv, der er en usædvanlig disposition, men den manglende opfyldelse af den opståede skærpede opmærksomhed på kreditorernes interesse, der er ansvarspådragende.
 I den sag, hvor advokatfirmaet var rådgiver for sælger, var overprisen alene på x kr., et beløb, der i sig selv er beskeden og kunne forklares med sparede omkostninger samt rentefordelen ved at udskyde skatten eller undgå denne.
 For en advokatvirksomhed, der i betydeligt omfang beskæftiger sig med selskabsretlige forhold, er det normalt at rådgive ved handel med selskaber også i tilfælde, hvor der betales en mindre overpris, der kan begrundes i købers mulighed for at disponere over selskabet straks, sælgeres sparede afviklingsomkostninger m.v.
 I slutningen af 1990-erne skete der talrige salg af over- og underskudsselskaber. Dette fremgår bl.a. af Skatteministeriets bemærkninger til det lovforslag i relation til selskabstømninger, der blev fremsat i Folketinget den 6. april 1994 (lovforslag L 234, 1993/94), hvori det i bemærkningerne anføres:
 "Handel med overskudsselskaber har gennem tiden været udnyttet på forskellig vis. Dette spænder lige fra fuldt lovlige til ulovlige dispositioner.


text:
Den nu ophævede skattegodtgørelsesordning gav i korte træk mulighed for, at køberen af et overskudsselskab under visse forudsætninger kunne opnå en økonomisk fordel, idet en udlodning af selskabets egenkapital kort tid efter medførte ret til at modtage skattegodtgørelse af udbyttet.
 Efter ophævelse af skattegodtgørelsesordningen er der dukket konstruktioner op, der medfører indgåelse af leasingkontrakter i overskudsselskaber. Dette er ikke i strid med skattelovgivningen."
 Det kan heraf udledes, at salg af et selskab er en sædvanlig disposition, og kan være fuldt ud lovlig.
 Det kan ikke være således, at det forhold at en advokat yder rådgivning til en sælger af et selskab, hvor køberen senere foretager ulovlige dispositioner i selskabet, i sig selv medfører, at advokatens virksomhed falder udenfor rammerne af, hvad der er en normal og sædvanlig disposition i en advokatvirksomhed. Dette kan alene være tilfældet, hvis advokaten forsætligt eller uagtsomt medvirker til i sig selv ulovlige dispositioner.
 I den foreliggende sag er der tale om et helt sædvanligt salg af et selskab, og der er intet grundlag for at antage, at rådgivning i forbindelse hermed ikke er en normal og sædvanlig disposition, og at et erstatningsansvar, der måtte pådrages som følge af fejl ved sagsbehandlingen, ikke er udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko for en advokat.
 Skattemyndighedernes nægtelse af fradrag i nærværende sag kan derfor alene være udslag af et politisk begrundet ønske om pr. automatik at få alle dispositioner, der er foregået omkring senere tømte selskaber til at være udenfor ellers gældende regler. Dette understreges også af henvisninger til, at skattevæsenet skal holdes skadesløs i alle selskabstømmersager. Dette er en fuldstændig misfortolkning af SKM2004.139.VLR, (TfS 2004, 258 VLD) og er uden sammenhæng med de juridiske argumenter.
 For så vidt angår SKM2003.111.LSR, hvor et advokatfirma nægtes fradrag for en betalt erstatning i en selskabstømmersag - da salget af overskudsselskabet ikke kunne anses for en normal forretningsmæssig disposition - er der det særlige ved sagen, at klienten var advokatens hustru, at advokatfirmaet ikke ellers beskæftigede sig med salg af selskaber, og at der var betalt en overpris på omkring 4,5 mio. kr. Det fremgår også af afgørelsen, at advokatfirmaets frivillige betaling af erstatning på 1,1 mio. kr. kunne være begrundet i et ønske om at konvertere en ikke-fradragsberettiget udgift (erstatning) for hustruen som sælger til en fradragsberettiget driftsomkostning i mandens advokatselskab.
 Denne afgørelse, der alene er en landsskatterets afgørelse, kan derfor ikke tillægges præjudicerende værdi for andre sager.
 Et andet og i sig selv afgørende argument er, at den rådgivning, der blev ydet, og som medførte erstatningen, er ydet af en på dette tidspunkt ansat advokat.
 Af ligningsvejledningens afsnit E.B.3.9 fremgår, at en arbejdsgiver har fradragsret for erstatninger, der udbetales i anledning af skadegørende handlinger, som hans ansatte har begået i forbindelse med ansættelsesforholdet, selvom de pågældende har handlet groft uagtsomt eller med forsæt.
 Der stilles i denne relation ikke noget yderligere krav om, at der skal være tale om en handling, der er udslag af normal driftsrisiko, og der er derfor fradrag for erstatningsbetalinger som driftsomkostninger, blot den


text:
ansatte har begået en erstatningspådragende fejl i forbindelse med sit arbejde, f.eks. under rådgivning om salg af kapitalen i et anpartsselskab.
 Allerede derfor er der i den foreliggende sag fradrag for den pågældende erstatningssudbetaling.
 5. Begrundelse for SKATs indstilling
 Fradrag for driftstab
 Fradragsretten for betalte erstatninger beror på en vurdering af, om pådragelse af ansvaret kan anses som en naturlig og sædvanlig driftsrisiko i forbindelse med udøvelsen af den pågældende erhvervsaktivitet, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Den ledende dom på området er højesteretsdommen TfS 1987, 59 (Kai G. Jensen), hvor fradrag for erstatning blev godkendt.
 I denne sag havde landsretssagfører Borup i forbindelse med behandlingen af et betalingsstandsningsbo anvendt nogle frigivne midler til betaling af et antal sikrede kreditorer med henblik på at afværge tvangsaktioner over ejendomme, for at kunne opnå gunstigere salg af disse. Herved regnede han med, at kunne skaffe dækning til alle kreditorer. Imidlertid blev klienten erklæret konkurs, og konkursboet rejste erstatningskrav mod Borup for betalingerne til de sikrede kreditorer. Kai G. Jensen var kompagnon med Borup, og hæftede som følge af en interessentskabskontrakt for erstatningskravet. Højesterets flertals præmisser lød således:
 "De af landsretssagfører Bent Borup foretagne dispositioner var et led i udøvelsen af den advokatvirksomhed, som han og landsretssagfører K.G. Jensen drev i fællesskab. Dispositionerne gav ikke anledning til tiltale mod vekselerer T.G.E. Larsen under straffesagen mod ham, og de medførte heller ikke strafansvar for landsretssagfører Borup. Selv om ansvarsforsikringsselskabet med henvisning til forsikringspolicens ansvarsfrihedsklausul afslog at dække tabet, findes dette efter en helhedsvurdering ikke at falde uden for rammerne af den risiko, som driften af en advokatvirksomhed medfører."
 Højesteret synes ikke at tage afstand fra forsikringsselskabets opfattelse af, at Borup havde handlet groft uagtsomt, og præmisserne synes heller ikke, at kunne læses således, at det er uden betydning for spørgsmålet om fradragsret, at Borup har handlet groft uagtsomt. Højesteret tilkendegiver, at der skal foretages en helhedsvurdering af omstændighederne i forbindelse med dispositionen.
 Borup havde handlet, som han gjorde, fordi han regnede med på denne måde, at kunne skaffe dækning til alle kreditorer. Dette mislykkedes, og Borup havde således - under tidspres - udøvet et (enkeltstående) fagligt fejlskøn, der i stedet for den påtænkte forbedring af boets økonomiske situation resulterede i en forværring.
 Højesteretsdommen er nu suppleret med en landsskatteretskendelse gengivet i SKM2003.111.LSR, som vedrører en advokatvirksomhed, der blev nægtet skattemæssigt fradrag for betalte erstatninger i selskabstømmersager.
 Ved vurderingen af fradragsretten tog Landsskatteretten udgangspunkt i Højesterets dom gengivet i TfS 1999, 897 (Thrane-dommen om selskabstømning), hvor Højesteret bl.a. udtalte,
 "Af de grunde, som er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at salget af overskudsselskabet ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition.
 Else Thrane og hendes rådgivere måtte indse, at der ved salget af overskudsselskabet bestod en ikke ubetydelig risiko for, at den latente skattebyrde ikke ville kunne udskydes eller elimineres, og at risikoen herfor og tab for skattevæsenet ville være særlig stor, hvis købesummen for overskudsselskabet blev betalt med dettes egne midler. For Else Thrane og hendes rådgivere måtte det allerede som følge


text:
af den aftalte nationalbankoverførsel af købesum og selskabets midler samme dag fremstå som en nærliggende mulighed, at der ved det foreliggende salg ville ske selvfinansiering. Else Thrane og hendes rådgivere gjorde imidlertid ikke noget reelt for at afværge skattevæsenets risiko.
 På den baggrund tiltræder Højesteret, at Else Thrane, advokat Flemming Johnsen og revisor Dreymann Hansen ved salget af overskudsselskabet på uforsvarlig måde tilsidesatte skattevæsenets interesser, og at også de derfor er erstatningsansvarlige for skattevæsenets tab."
 Landsskatteretten fandt under henvisning til Trane-dommen, at salget af overskudsselskabet, der førte til selskabstømningen, ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, og at den erstatning, som advokaten måtte betale som følge af rådgivningen i forbindelse med salget af overskudsselskabet, måtte anses at falde uden for de naturlige rammer af advokatvirksomheden. Landsskatteretten henså herved til, at advokatens frivillige betaling af erstatningen måtte betyde, at advokaten efter hans vurdering havde tilsidesat skattevæsenets interesser som i TfS 1999, 897 H. Erstatningen kunne derfor ikke fratrækkes i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Ved kendelsen er efter SKATs opfattelse tilkendegivet, at dispositioner, der indebærer en uforsvarlig tilsidesættelse af skattevæsenets interesser, og som ikke har karakter af normale, forretningsmæssige dispositioner, er efter deres karakter ikke et normalt led i udøvelsen af rådgivningsvirksomhed.
 Udgifter til erstatninger betalt som en konsekvens af sådanne dispositioner er derfor ikke et udslag af en sædvanlig forretningsrisiko ved udøvelsen af rådgivningsvirksomheden. Såfremt rådgivningen har indebåret en uforsvarlig medvirken til en lovovertrædelse (selvfinansieringsforbudet i aktie- eller anpartsselskabsloven, som er strafsanktioneret) underbygger dette yderligere, at udgifterne til betaling af erstatninger ikke er udslag af en sædvanlig driftsrisiko.
 En sådan anskuelse strider efter SKATs opfattelse ikke imod højesteretsdommen TfS 1987,59 H (Kai. G. Jensen), hvor Højesteret fremhæver, at dispositionerne ikke gav anledning til strafansvar. Der var ej heller tale om en overtrædelse af et offentligretligt forbud eller påbud.
 Med henvisning til SKM2003.111.LSR er det således SKATs opfattelse, at erstatningsbetalingen ikke er fradragsberettiget, idet driftstabet ikke kan siges at være et udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko ved rådgivningsvirksomhed.
 Erstatninger forvoldt af de ansatte
 Der gælder helt tilsvarende retningslinier som nævnt ovenfor, når spørgsmålet er, om der er fradragsret for erstatninger, som en skatteyder har måttet betale som følge af en ansats erstatningspådragende adfærd.
 Der foreligger kun en meget begrænset praksis om erstatninger, der er forvoldt som følge af ansattes adfærd, jf. dog f.eks. SKM2003.111.LSR, hvor et advokataktieselskab som nævnt ikke fik fradragsret for erstatning for rådgivning i en selskabstømmersag.
 Det pågældende afsnit i ligningsvejledningen, som skatteankenævnet og repræsentanten henviser til, kan således ikke tages til indtægt for et udsagn om, at erstatninger betalt som følge af ansattes adfærd altid vil kunne fradrages. Udsagnet skal læses i sammenhæng med det, der i øvrigt er anført om driftstabsfradrag, herunder for erstatningsbetalinger.
 Erstatning træder i stedet for skattebetaling
 Som et yderligere argument for at nægte fradrag kan nævnes et erstatningsretligt synspunkt, idet skattemyndighederne ikke får fuld erstatning, hvis rådgiveren opnår fradragsret for erstatningsbetalingen.
 Erstatningen er udmålt efter, at skattemyndighedernes tab som følge af at den skyldige skat


text:
ikke er betalt, skal dækkes. Hvis rådgiveren efterfølgende opnår fradrag for den udbetalte erstatning til dækning af de skyldige skatter, vil skattemyndighederne reelt ikke have opnået fuld dækning af de "tabte skatter".
 Der henvises i den forbindelse til en afgørelse offentliggjort i SKM2004.139.VLR. Denne sag drejede sig om fradragsret efter kursgevinstlovens regler for det tab, som en sælger hævdede at have lidt på en regresfordring mod køberen opstået efter, at sælgeren havde betalt erstatning. Her fandt Vestre Landsret, at skattemyndighederne i det hele skulle stilles således, at de med hensyn til betalingen af skatterne skulle holdes skadesløse.
 Efter SKATs opfattelse kan der med henvisning til landsretsdommen SKM2004.139.VLR ikke anerkendes fradragsret for tab, der er en direkte konsekvens af, at der er pådraget et erstatningsansvar over for skattevæsenet som følge af skatteyderens adfærd.
 6. Skatterådets afgørelse
 Skatterådet er enig i SKATs indstilling. Skatterådet finder således, at der ikke er fradragsret for erstatning betalt i forbindelse med en selskabstømningssag.


text:
Højesteretsdom afsagt i dag i sagen mod Benedikte Utzon | Forum Orientering
 Højesteretsdom afsagt i dag i sagen mod Benedikte Utzon
 Skrevet af Allan Ohms d. 20/12 - 2016
 I dag har Højesteret afgjort, at Benedikte Utzon ikke må bruge sit eget navn kommercielt som kendetegn eller del af et kendetegn i tilknytning til varegrupper, som varemærket blev anvendt for af det selskab, der havde købt varemærket af selskabet Benedikte Utzon A/S, der gik konkurs. Utzon skal betale erstatning på 250.000 kroner (det dobbelt af det beløb Sø- og Handelsretten dømte til), en bøde på 5.000 kroner og til modpartens advokat 135.000 kr samt egen advokat.
 Sagen angik bl.a., om samtlige navne- og varemærkerettigheder til brugen af varemærket ”Benedikte Utzon” var blevet overdraget fra konkursboet efter designvirksomheden Benedikte Utzon A/S til Topbrands ved Lasse Skaarup Jensen, og i givet fald, om designeren Benedikte Utzons efterfølgende brug af sit navn i erhvervsmæssig sammenhæng krænkede Topbrands varemærkerettigheder.
 Sagen rejser et principielt spørgsmål: I hvilket omfang kan en person,
 der har overdraget et varemærke, hvori hans eller hendes navn indgår, også fremover anvende sit navn erhvervsmæssigt? Svaret er: i meget begrænset omfang og ikke på en måde, der kan betegnes som illoyal.
 Efter varemærkelovens § 4 kan indehaveren af en varemærkeret under visse betingelser forbyde andre at gøre erhvervsmæssig brug af et kendetegn. Er der tale om erhvervsmæssig brug af eget navn som et kendetegn, gælder der en yderligere
 begrænsning i adgangen til at nedlægge forbud efter § 4. Efter § 5, nr. 1, kan indehaveren af varemærket således ikke forbyde, at andre i overensstemmelse med god markedsføringsskik gør erhvervsmæssig brug af eget navn.
 Hvis en person, der har anvendt sit eget navn som varemærke, har overdraget varemærket til en anden (erhververen), medfører kravet om iagttagelse af god markedsføringsskik, at overdrageren afskæres fra at bruge sit eget navn som varemærke for de varegrupper, som varemærket fortsat anvendes for af køberen. Højesteret anfører, at der for sælger er en særlig pligt til at handle loyalt over for erhververen af varemærket, idet det ikke kan undgås, at anvendelsen af eget navn som varemærke for varer af samme eller lignende art vil være skadelig for erhververen, da der vil være en klar forvekslingsrisiko.
 Benedikte Utzons anvendelse af sit eget navn som kendetegn eller som del af et kendetegn for varer omfattet af Topbrands’ varemærkeret, er, siger Højesteret, illoyal og skadelig i forhold til Topbrands’ varemærke. Anvendelsen vil derfor ikke være i overensstemmelse med god markedsføringsskik. Højesteret finder herefter, at Benedikte Utzon er afskåret fra at anvende sit eget navn som kendetegn eller del af et kendetegn i tilknytning til varer omfattet af Topbrands’ varemærkeret, idet denne anvendelse krænker Topbrands’ varemærke.
 Benedikte Utzon har oprettet sin Instagram-profil på en måde, hvorved hendes navn er sammenkædet med betegnelsen ”My Little Curvy Love” i profilens titel-tag. Højesteret finder, at navnet ”Benedikte Utzon” herved fremtræder som en del af kendetegnet for tøjserien, og at dette medfører risiko for forveksling med Topbrands’ varemærke. Højesteret finder derfor, at denne anvendelse er en


text:
krænkelse af Topbrands’ varemærke. Det samme gælder Benedikte Utzons Facebookprofil.
 Højesteret har stadfæstet Sø- og Handelsretten dom, dog med visse ændringer og en forhøjelse af erstatningen til køberen af navnet Benedikte Utzon. Højesteret udtrykker med et skarpt ordvalg, at Utzon har handlet illoyalt og skadeligt for køberen af navnet.Populært kan man sige, at Højesteret slår fast, at når du sælger dit navn til kommercielt brug, så spiller du på det kommercielle marked og skal overholde reglerne om loyalitet. Du kan ikke bruge dit eget navn som om du ikke havde solgt det.
 Der er ingen uenighed blandt de ni dommere. Konklusionen er, at den der sælger eget navn til kommercielt brug også må tåle, at retten er overdraget.
 Utzon overgav rettighederne i forbindelse med etablering af selskabet Benedikte Utzon A/S. Hun var selv aktionær i det og har næppe tænkt på hvad der ville ske ved en konkurs. Der skete rent faktisk det, at konkursboet tilbød Utzon at købe navnet for mellem 25 og 50.000 kroner, men det tilbud blev ikke accepteret og navnet blev så solgt til anden side.
 Læren af dette må være, at der ved salg af navn bør ske nøje overvejelse af hvad der skal ske den dag virksomheden med navnet og personen, der bærer navnet, bliver skilt.
 Højesteret sag 262/2015
 Omgørelse - god tro på dispositionsti...


text:
Højesteret har nu bestemt, at grundlovssagen om Irak-krigen skal behandles og afgøres af 9 højesteretsdommere.
 Grundlovskomiteen har netop fra vores advokater Bjørn Elmquist og Christian Harlang modtaget meddelelse om, at Højesteret har bestemt at grundlovssagen skal behandles af 9 højesteretsdommere. I Højesteret behandles sager normalt af 5 dommere. I principielle sager udvides antallet til 7, og i ekstraordinært principielle sager er antallet 9. Således var antallet 9 i Maastricht-sagen, hvor Højesteret ved sin dom af 12. august 1996 bestemte, at de 12 bekymrede borgere havde ret til at kræve sagen behandlet og undersøgt ved domstolene (Ugeskrift for Retsvæsen 96.1300H), og i Tvind-sagen, hvor Højesteret den 19. februar 1999 erklærede loven grundlovsstridig.
 Vi anser det for at være en meget interessant udvikling af grundlovssagen, hvor vi tidligere i år (7. juli) fik medhold hos Procesbevillingsnævnet, der omgjorde Civilstyrelsens afslag på fri proces, idet Procesbevillingsnævnet ifølge gældende regler fandt, at sagen er så principielt betydningsfuld, at der er en vis udsigt til at få medhold.
 Højesteret fastholder, at sagen, der har været behandlet i Højesteret siden juni 2007, først skal til mundtlig hovedforhandling og afgørelse i marts 2010
 Imod vores protest bestemte Højesteret den 28. oktober d.å., at sagen først skal til den endelige mundtlige behandling og afgørelse i marts 2010. Advokaterne havde forinden forgæves forsøgt at få fremrykket denne dato til 2009. Grundlovskomiteen har desuden underrettet Folketingets Retsudvalg om den urimelige langtrukne tidshorisont, især set i lyset af Retsreformen fra januar 2007, der netop skulle give Højesteret bedre tid til vigtige principielle sager. Samt om den korte afsatte tid på 13 timer til selve behandling.
 Det er helt uforståeligt, at der fra Højesterets side præsteres en sådan discountjustits som indebærer, at Højesterets egen behandling af sagen kommer til at vare i nærheden af 3 år, udover at sagen i Østre Landsret varede 11⁄2 år, altså ca. 41⁄2 år om blot ved domstolene at få afgjort, om sagen kan nå frem til behandling om selve grundlovsbruddet.
 Får vi medhold heri i foråret 2010, hvilket meget nu tyder på, skal sagen herefter behandles ved to instanser, først i Østre Landsret igen (3 dommere), og dernæst i Højesteret vedrørende grundlovsbruddet. (Formentlig igen 9 dommere.) Til dette vil der hengå yderligere ca. 3 år. Hvis den sagsøgte statsminister således dømmes for at have brudt Grundloven, falder afgørelsen først omkring 2013. Så længe gives han som følge af forsinkelser i retssystemet fripas i forhold til den sag ved Rigsretten, som omkring 2013 kunne blive den sidste afsluttende etape. Altså ca. 10 år efter, at Danmark i givet fald er blevet involveret i en grundlovsstridig krig. Det kalder vi discountjustits.
 København, januar 2009