text:
indkomstens erhvervelse.
 Det er SKATs opfattelse, at problemstillingen i nærværende sag er sammenlignelig med Højesterets dom i sagen vedrørende LM Glasfiber. Repræsentanten er ikke enig med SKAT heri. SKAT har i sin begrundelse citeret en mindre del af præmisserne i højesteretsdommen. SKAT har imidlertid ikke citeret den del af præmisserne, hvor det begrundes, hvorfor Højesteret når frem til den af SKAT citerede konklusion. Det hedder i Højesterets-præmisser:
 Som anført af landsretten fremgår det af aftalen om direktørbonus, at direktørernes krav på den aftalte bonus var betinget at, at der skete et endeligt salg at selskaberne, og at direktørerne hver især fortsat var ansat på salgstidspunktet, ligesom det fremgår, at størrelsen af bonussen alene afhang at salgsprisen for selskaberne.
 Efter indholdet at aftalen om direktørbonus og efter de afgivne forklaringer lægger Højesteret til grund, at aftalen havde til formål at vederlægge de 2 direktører for at udføre arbejde i forbindelse med salgsbestræbelserne, og at sikre, at de forblev ansat indtil endeligt salg var aftalt, begge dele med henblik på at opnå den højst mulige salgspris for selskaberne. Som anført af landsretten havde den udbetalte bonus således ikke den tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - der må kræves for, at udgiften kan anses som en driftsomkostning omfattet at Statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Det helt afgørende for Højesterets resultat er således, at Højesteret måtte lægge til grund, at aftalen havde et toleddet formål, nemlig (i) at betale direktørerne for at udføre arbejdet, der var knyttet til salget, og (ii) at sikre, at de to direktører gjorde arbejdet færdigt og dermed forblev i selskabet, indtil salgsaftalen var på plads. Begge dele udelukkende med henblik på at opnå den højst mulige salgspris for selskaberne.
 Det arbejde, de to direktører skulle udføre for at opnå den omhandlede bonus, havde således intet med LM Glasfibers drift at gøre, men blev alene udført i aktionærernes interesse, og i denne særlige situation kan udgiften - naturligvis - ikke afholdes med fradragsret for LM Glasfiber
 De særlige omstændigheder, der forelå i sagen vedrørende LM Glasfiber, er imidlertid på ingen måde til stede i denne sag, hvor medarbejderne ikke ved de omhandlede bonusaftaler blev pålagt forpligtelser til at udføre arbejde i forbindelse med salgsbestræbelser, men hvor selskabet H1 A/S netop ønskede at sikre stabilitet og kontinuitet på medarbejdersiden - og en helhjertet arbejdsindsats - i en periode, hvor usikkerhed om den fremtidige ejerstruktur kunne risikere at medføre uro og ineffektivitet til skade for selskabets løbende indtjening.
 Det kan således konstateres, at der i nærværende sag ej heller er noget grundlag for at nægte fradrag for de omhandlede lønudgifter under henvisning til Højesterets dom vedrørende LM Glasfiber.
 I et supplerende indlæg af 13. januar 2011 har repræsentanten henvist til, at det må anses for uomtvisteligt, at bonusbeløb som de i denne sag omhandlede, på ganske samme måde som eksempelvis de i Coloplast-sagen (SKM 2002.571.HR) omhandlede gratis-aktier, er omfattet af begrebet lønudgifter. Repræsentanten har i denne forbindelse bemærket, at det i mange


text:
virksomheder er helt almindeligt med forskellige former for incentive programmer, som har til formål at motivere og fastholde centrale medarbejdere, og som udløser en bonus ved opnåelse af forud fastsatte "milestones". Det må endvidere anses for uomtvisteligt, at de i denne sag omhandlede udgifter i form af bonusbetalingerne må anses for erhvervsmæssigt betingede. Der er således intet grundlag for at antage, at aftalerne om betaling af bonus ikke skulle være begrundet i rent erhvervsmæssige forhold. Det klare udgangspunkt er derfor, at der - i overensstemmelse med det i Ligningsvejledningen anførte - er fradragsret for de i denne sag omhandlede bonusbeløb.
 Videre har repræsentanten henvist til, at det naturligvis er en forudsætning for fradragsretten, at selskabet H1 A/S er rette bærer af udgiften. Hvis udgiften som eksempelvis i den i LM Glasfiber-sagen (SKM2009.271.HR) omhandlede situation udelukkende må anses for at dække arbejde udført for aktionærerne, kan der være grundlag for at omkvalificere udgiften, for så vidt angår det betalende selskab, således at udgiften i relation til dette selskab anses for en ikke-fradragsberettiget udbytteudlodning. Der er imidlertid efter repræsentantens vurdering ikke grundlag for en sådan omkvalifikation af udgiften i nærværende sag. De i denne sag omhandlede bonusbeløb skal således anses for selskabet H1 A/S påhvilende lønudgifter, der som udgangspunkt er fradragsberettigede driftsomkostninger efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 I denne forbindelse har repræsentanten bemærket, at det i praksis må anses for udelukket at børsnotere eller at sælge en virksomhed, uden at selskabets ledende medarbejdere bidrager til processen med blandt andet oplysninger om selskabet og dokumentation heraf. Dette må anses for en sædvanlig del af de pågældende medarbejderes almindelige arbejde. Det er i denne sammenhæng endvidere væsentligt at være opmærksom på, at den gennemgang af selskabet, som foretages i en sådan situation, også har stor værdi for selskabet selv, da den giver selskabet en øget indsigt i dens stærke og svage sider og dermed større viden om, hvor det kan være nødvendigt at foretage ændringer - eksempelvis af kontrakter - for at undgå fremtidige problemer på et givet område. Det er derfor sagligt velbegrundet, at selskabet med fuld fradragsret kan afholde lønudgifter til de medarbejdere, som på denne måde bistår med oplysninger m.v. i forbindelse med en mulig ændring af ejerstrukturen.
 Der kan ikke i den almindelige teori og praksis om driftsomkostningsbegrebet i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, findes støtte for at nægte selskabet H1 A/S fradrag for de af selskabet udbetalte bonusbeløb. Statsskattelovens driftsomkostningsbegreb omfatter ikke blot udgifter til at erhverve indkomsten, men tillige udgifter til at sikre og vedligeholde indkomsten. Sikring og vedligeholdelse af indkomsten vil typisk ske gennem sikring og vedligeholdelse af indkomstgrundlaget, og en sådan sikring og vedligeholdelse af det eksisterende indkomstgrundlag kan også ske med fradragsvirkning. Som anført af Thøger Nielsen i Revision & Regnskabsvæsen 1957, side 344, blev det da også allerede med Højesterets dom af 10. februar 1942 vedrørende Skandinavisk Grammofon A/S (UfR 1942.335 H) fastslået, at der ikke kan nægtes fradrag, fordi en udgift ikke knytter sig til indkomsterhvervelsen, men derimod

type: other


text:
indkomstgrundlaget. Dommen vedrørende Skandinavisk Grammofon A/S er ikke en "enlig svale." Højesteret har i senere domme bekræftet, at en virksomhed ikke kan nægtes fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, fordi udgiften vedrører indkomstgrundlaget. De ledende domme er Højesterets dom af 11. juni 1980 vedrørende Det Danske Trælastkompagni A/S (UfR 1980.712 H) samt Højesterets dom af 20. maj 1987 vedrørende Carl Jacobsen & Sønner A/S (TfS 1987, 315 H). På grundlag af blandt andet disse domme har Ole Bjørn i Lærebog om Indkomstskat, 6. udgave, 1989, side 320, sammenfattet retstilstanden således:
 Sammenfattende kan retsstillingen herefter antagelig formuleres derhen, at såfremt en udgift ikke tjener til at etablere, ændre, eller udvide indkomstgrundlaget, er der mulighed for at afholde denne udgift med virkning for den skattepligtige indkomst. Udtømmer udgiften sin virkning for indkomsterhvervelsen i de enkelte år, hvor den er afholdt, eller dog i en kort årrække, er den fradragsberettiget som driftsomkostning. Er dens indflydelse i tidsmæssig henseende længererækkende, kan den afskrives.
 Det ligger således efter praksis fast, at driftsomkostningsfradraget efter statsskattelovens §
 6, stk. 1, litra a, også omfatter udgifter, der er afholdt for at bevare indkomstgrundlaget. Der kan med andre ord ikke som betingelse for fradragsret stilles krav om, at udgiften skal være direkte knyttet til indkomsten.
 Grænsedragningen er derfor nu mellem på den ene side, de udgifter, der vedrører den løbende drift, og de udgifter, der er afholdt for at bevare det hidtidige indkomstgrundlag, og på den anden side de udgifter, der udelukkende eller hovedsagligt vedrører etableringen eller udvidelse af indkomstgrundlaget.
 Kan en udgift rummes inden for den aktuelle virksomhedsstruktur, gives i vidt omfang fradragsret, selvom udgiften også har virkninger mange år ud i fremtiden og dermed kan siges at stå i både direkte og indirekte forbindelse med den løbende indkomsterhvervelse. Falder udgiften uden for virksomhedsmønsteret således, at selskabets aktuelle rammer sprænges, er udgiften derimod ikke fradragsberettiget.
 I TDC-sagen (SKM2008.719.ØLR) blev der således anerkendt fradrag for lønninger til selskabets medarbejdere i forbindelse med arbejde, der blev anset for at vedrøre formuedispositioner, således at selskabet ikke havde fradrag for eksempelvis rejse- og opholdsudgifter til medarbejderne i forbindelse med dette arbejde. Som det blandt andet fremgår af dommen (SKM2008.719.ØLR, side 5012, venstre spalte, 2. nye afsnit) havde spørgsmålet om fradragsret for lønudgifterne også været genstand for drøftelse med skattemyndighederne. For så vidt angår den i det nævnte afsnit i dommen omtalte artikel af Ole Bjørn i SO 2001, skal det bemærkes, at det i denne artikel, side 215, blandt andet hedder:
 I praksis synes det således antaget, at det almindelige driftsomkostningsfradrag for f.eks. lønudgifter slår igennem, således at der ikke kan kræves aktivering af de lønomkostninger, der er anvendt i forbindelse med formuedispositioner eller andre dispositioner, der alene eller i overvejende grad vedrører indkomstkilden.
 Der foreligger ikke i denne sag sådanne særlige omstændigheder, der kan føre til, at selskabet H1 A/S nægtes fradrag for de i sagen omhandlede lønudgifter i form af bonusbetalinger.
 Der er således ikke som i Skako-sagen (SKM2009.555.ØLR) tale om en situation, hvor selskabets indtægter -


text:
for hvis tilvejebringelse medarbejderne vederlægges - er skattefri for selskabet. Selskabet H1 A/S' medarbejdere vederlægges med henblik på blandt andet at sikre selskabets drift og dermed også selskabets skattepligtige indkomst og ikke med det formål at opnå skattefri indtægter. Dommen i Skako-sagen er i øvrigt anket til Højesteret, og det er således i dag uafklaret, om der selv i den i Skako-sagen omhandlede situation, kan nægtes fradrag for lønudgifter.
 Det er endvidere åbenbart, at der ikke kan nægtes fradrag, fordi udgiftens afholdelse tillige resulterer i en forøgelse af værdien af aktierne i selskabet H1 A/S. I så fald ville der kunne nægtes fradrag for enhver "succesfuld" driftsomkostning, da øget indtjening alt andet lige altid kan siges i sidste ende at komme aktionærerne til gode i form af en værdistigning på aktierne.
 Udgangspunktet er imidlertid helt klart, som fastslået i Coloplast-sagen (SKM2002.571.HR), at det er selskabet, der har fradragsretten, når det er selskabet, som er forpligtet over for medarbejderne, og som dermed har udgiften.
 Det er i denne sag ifølge repræsentanten uomtvisteligt, at selskabet H1 A/S er det retssubjekt, der er forpligtet over for de omhandlede medarbejdere, og at udgiften dermed påhviler selskabet. Som det fremgår af den ovenfor beskrevne retspraksis og juridiske teori, kan der ikke i den i dag gældende forståelse af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, findes nogen støtte for at nægte selskabet H1 A/S fradrag for de i denne sag omhandlede bonusbetalinger. Selskabet H1 A/S kan derfor alene nægtes fradrag for den til medarbejderne udbetalte bonus, hvis der kan findes grundlag for i relation til selskabet H1 A/S at omkvalificere bonusbetalingerne, således at disse i relation til selskabet anses for en maskeret udlodning til aktionærerne.
 Salget af aktiemajoriteten i selskabet H1 A/S i 2005 var resultatet af flere års overvejelser omkring den fremtidige ejerstruktur. Det er klart, at også aktionærerne i den situation, hvor der overvejes ændringer i ejerstrukturen, ved eksempelvis en børsnotering eller et salg, har en interesse i at motivere medarbejderne til at yde den bedst mulige indsats til gavn for selskabets indtjening, da en øget indtjening alt andet lige til glæde for også aktionærerne vil øge selskabets værdi. I en sådan situation gør der sig imidlertid det særlige gældende, at den uro og usikkerhed omkring selskabets fremtid, som overvejelser om et skifte i ejerkredsen typisk medfører, kan resultere i tab af nøglemedarbejdere til stor skade for selskabet, uanset om der faktisk finder et ejerskifte sted, eller om selskabet fortsætter med den samme ejerkreds. Repræsentanten bemærker i denne forbindelse, at det ikke blot er medarbejderne selv, der i en sådan situation kan tænkes at tage initiativ til at søge væk fra selskabet. Konkurrenter vil også være klar til at "stjæle" centrale og videntunge medarbejdere. Overvejelser om fremtidig ejerstruktur kan imidlertid meget vanskeligt holdes skjult for nøglemedarbejdere. Det var derfor af stor vigtighed for selskabet H1 A/S ikke blot at sikre sig nøglemedarbejdernes fortsatte motivation, men også deres fulde loyalitet over for selskabet, og som led heri blev de i denne sag omhandlede bonusaftaler


text:
indgået.
 Selskabets administrerende direktør SCN.
 Management gruppen bestående af JL, HA, LN, LF og BD.
 Gruppen af øvrige nøglemedarbejdere bestående af ST, HB, HJ, SJ, MM, LL og VJ.
 De pågældende medarbejderes funktion m.v. er beskrevet af selskabet H1 A/S på listen over medarbejderne, der var berettiget til bonus.
 Ad 1 - selskabets administrerende direktør SCN
 Det ville ikke være muligt at gennemføre en børsnotering eller et salg af selskabet H1 A/S uden en betydelig indsats fra den administrerende direktørs side. SCN var blevet hentet til selskabet H1 A/S som administrerende direktør i 2001 for at stå i spidsen for en "turn-around" af selskabet, som blev gennemført med stor succes. Med hans betydning for selskabet på daværende tidspunkt var det åbenbart, at det ikke blot var nødvendigt med en betydelig indsats fra hans side i selve processen omkring etablering af en ændret ejerstruktur, men også at hans forbliven i selskabet herefter var nødvendig.
 Den til SCN udbetalte bonus på 12 mio. kr., som blev endeligt aftalt i starten af februar 2005, blev således ydet som vederlag dels for den ekstraordinære indsats, som han i selskabets interesse havde ydet med henblik på at sikre selskabet en stabil og fremadrettet ejerkreds, og dels for at sikre hans forbliven i selskabet.
 Den i denne sag omhandlede bonus til SCN er ikke sammenlignelig med den i LM Glasfiber-sagen (SKM2009.271.HR) omhandlede bonus, hvor formålet alene var at sikre de to direktørers indsats under salgsprocessen. I LM Glasfiber-sagen lagde Højesteret således i præmisserne til grund, at bonusaftalen havde til formål dels at vederlægge de to direktører for at udføre arbejde i forbindelse med salgsbestræbelserne og dels at sikre, at de forblev ansat, indtil endeligt salg var aftalt, begge dele med henblik på at opnå den højst mulige salgspris for selskaberne. Bonusaftalen havde således efter Højesterets opfattelse ikke til formål at sikre direktørernes forbliven i selskabet efter et salg. Hertil kommer, at bonusaftalen målrettet gik på at optimere prisen og dermed alene varetagelse af aktionærernes interesse, da størrelsen af den bonus, som direktørerne fik udbetalt, afhang af salgsprisen. Den omhandlede bonus blev ikke blot beregnet som en procentsats af salgssummen, men også med en stigende procentsats i takt med, at salgssummen steg. Der forelå således i LM Glasfiber-sagen helt særlige omstædigheder, som gav grundlag for, at bonusudbetalingerne reelt kunne anses for en maskeret udlodning til aktionærerne, på hvis vegne selskabet havde afholdt denne udgift.
 Der foreligger ikke sådanne særlige omstædigheder i denne sag, hvor det var helt afgørende at sikre SCNs forbliven i selskabet, hvilket også understreges af, at SCN blev givet mulighed for at investere i selskabet med henblik at sikre hans fortsatte tilknytning til selskabet bedst muligt.
 SCN fortsatte således med stor succes som administrerende direktør frem til foråret 2008, hvor han valgte at fratræde som administrerende direktør, men fortsatte i selskabets ledelse som medlem af bestyrelsen. SCN er fortsat med i ledelsen af selskabet som medlem af bestyrelsen i både selskabet H1 A/S og selskabet G14 A/S.
 For det tilfælde at Landskatteretten måtte være


text:
af den opfattelse, at den til SCNs udbetalte bonus helt eller delvist udgør vederlag for arbejde i en ubestemt fremtidig årrække, og at udgiften derfor ikke fuldt ud kan fratrækkes skattemæssigt i indkomståret 2005, nedlægges der subsidiært påstand om, at selskabet H1 A/S er berettiget til at aktivere og afskrive udgiften over årene 2005 - 2008.
 For så vidt angår management gruppen er det karakteristisk, at denne gruppe af medarbejdere i overensstemmelse med det, der må anses for sædvanligt ved en virksomhedsoverdragelse, har bidraget med fremskaffelse af en række faktuelle oplysninger om selskabets produkter og markeder samt økonomiske og juridiske forhold, og at disse medarbejdere har medvirket i forbindelse med præsentation af sådanne oplysninger m.v. for potentielle investorer.
 Som indledningsvis nævnt, vil det i praksis ikke være muligt at børsnotere eller at sælge en virksomhed uden medvirken fra ledergruppen. Det skal i denne forbindelse erindres, at bonusaftalerne med disse medarbejdere blev indgået i 2003, hvor selskabet H1 A/S stilede mod at blive børsnoteret. En børsnotering vil naturligvis alt andet lige øge de oprindelige aktionærers mulighed for på sigt at sælge deres aktier, men en børsnotering indebærer langt fra altid et salg af de oprindelige aktionærers aktier, da en børsnotering kan gennemføres ved udstedelse af nye aktier. Det er tværtimod typisk et krav, at de oprindelige aktionærer forpligter sig til i en årrække at bevare en betydelig aktiepost i selskabet.
 Som det fremgår af sagen vedrørende Det Danske Trælastkompagni A/S (UfR 1980.712 H), har selskabet under alle omstændigheder en selvstændig erhvervsmæssig interesse i at være børsnoteret, og det synes således også i den nævnte sag at have været helt uomtvistet, at der var fradragsret for løn til medarbejdere for udførelse af arbejde vedrørende børsnoteringen. Dette er i fuld overensstemmelse med den ovenfor omtalte dom i TDC-sagen (SKM2008.719.ØLR) og det ovenfor citerede fra Ole Bjørns artikel i SO 2001.
 De af management gruppen omfattede medarbejdere har opnået ret til et vederlag for at yde en ekstraordinær arbejdsindsats i selskabets interesse og for at stå de gener m.v., som er forbundet med en sådan proces, igennem for at mindske risikoen for, at selskabet i en i øvrigt belastende situation mister medarbejdere, der ikke umiddelbart kan erstattes, med indtægtstab m.v. for selskabet til følge.
 Selskabet H1 A/S kan således heller ikke nægtes fradrag for lønudgifter i form af de i denne sag omhandlede bonusbetalinger til management gruppen.
 Som det fremgår af de i denne oversigt indeholdte oplysninger, har gruppen af øvrige nøglemedarbejdere stort set ikke været involveret i arbejdet omkring salget af selskabet, og det er efter repræsentantens opfattelse helt udelukket at bestride fradragsretten for den del af de samlede lønudgifter, der udgør bonus til disse medarbejdere.
 Som oplyst af repræsentanten, var salget af selskabet H1 A/S resultatet af længere tids overvejelser omkring den fremtidige ejerstruktur. I den forbindelse blev bonusaftalerne udarbejdet, således at selskabet H1 A/S ikke mistede væsentlige og centrale medarbejdere. Det var en forudsætning for udbetaling af en eventuel bonus, at medarbejderen fortsat var ansat på salgstidspunktet.
 Det bemærkes, at der


text:
i sagen ikke er fremlagt skriftlige bonusaftaler indgået mellem selskabet H1 A/S og SCN samt VJ, idet brevet til SCN dateret 4. februar 2005 alene ses at være en bekræftelse af tidligere indgået aftale. Det lægges dog til grund, at bonusaftalerne med disse to medarbejdere også blev indgået i forbindelse med overvejelser omkring den fremtidige ejerstruktur, og at de også indeholder den forudsætning, at medarbejderen fortsat var ansat på salgstidspunktet.
 Uanset om bonussen blev beregnet ud fra stigningen i værdien af selskabet H1 A/S' aktiekapital eller om bonussen var et fast bruttobeløb, er det Landsskatterettens opfattelse, at bonustallene har haft til formål at fastholde væsentlige og centrale medarbejdere i processen omkring den fremtidige ejerstruktur.
 Udgifterne må således på samme måde som i Højesterets dom offentliggjort i SKM2009.271.H anses for afholdt i aktionærernes interesse med det formål at sikre den højest mulige salgspris for selskabet.
 Landsskatteretten er endvidere af den opfattelse, at bonussen til SCN ikke udgør helt eller delvis vederlag for arbejde i en ubestemt fremtidig årrække, hvorfor der ikke gives medhold i den subsidiære påstand.


text:
Prisfastsættelse af andelsbolig for høj - Højesteretsdom
 afsagt torsdag den 7. marts 2019
 Sag BS-15214/2018-HJR
 (advokat Kasper Westberg, beskikket for begge)
 (advokat Karoly L. Németh, beskikket)
 C under konkurs
 (advokat Morten Schwartz Nielsen)
 I tidligere instanser er afsagt dom af Retten på Frederiksberg den 14. november 2016 og af Østre Landsrets 13. afdeling den 16. januar 2018.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Thomas Rørdam, Lene Pagter Kristensen, Vibeke Rønne, Kurt Rasmussen og Lars Apostoli.
 Appellanterne, A og B, har nedlagt påstand om, at de indstævnte, C og hendes konkursbo, i forhold til resultatet efter landsrettens dom solidarisk skal betale yderligere 1.454.617,63 kr., subsidiært 1.390.717,63 kr., med procesrente fra sagens anlæg.
 Den del af sagen, der angår tilbagebetaling af den negative værdi af renteswap med 689.885,43 kr., er således ikke omfattet af anken til Højesteret.
 C har påstået frifindelse, subsidiært betaling af et mindre beløb.
 C blev erklæret konkurs den 1. februar 2018, og advokat Morten Schwartz Nielsen har på konkursboets vegne meddelt, at konkursboet ikke ønsker at udøve partsbeføjelser i sagen.
 A og B har anført navnlig, at købesummen for den omhandlede andelslejlighed overstiger maksimalprisen i henhold til andelsboligforeningslovens § 5, og at de derfor har krav på tilbagebetaling af overprisen, jf. lovens § 16, stk. 3.
 Ved opgørelsen af overprisen skal værdien af andelsboligforeningens ejendom ansættes til 360 mio. kr., svarende til den kontante handelsværdi ved erhvervelsen i marts 2007. Handelsværdien blev i marts 2008 ansat til 499 mio. kr. af valuar D, men denne vurdering overstiger væsentligt ejendommens faktiske værdi, som ifølge skønserklæringen fra valuar Jørn Søby var på 360 mio. kr. på dette tidspunkt.
 Ds vurdering er i strid med vejledningen fra Dansk Ejendomsmæglerforening, hvoraf det fremgår, at det inden for 1-2 år efter handelstidspunktet er den faktiske handelspris, der skal lægges til grund, medmindre der kan påvises en ganske særlig begrundelse for at fravige denne. D har ikke begrundet den voldsomme forhøjelse i forhold til handelsprisen med henvisning til referencehandler eller andet.
 Der er ikke grundlag for at anvende den offentlige ejendomsvurdering på 427 mio. kr. som sket ved byrettens dom. Andelsboligforeningen havde fravalgt den offentlige ejendomsvurdering som værdiansættelsesprincip ved beregningen af andelskronen, og i øvrigt overstiger også den offentlige ejendomsvurdering ejendommens faktiske handelsværdi.
 Den subsidiære påstand svarer til den principale påstand efter fradrag af beboerindskuddet på 300 kr. pr. m2, hvilket udgør 63.900 kr. for den omhandlede lejlighed på 213 m2.
 C har anført navnlig, at skønserklæringen fra Jørn Søby ikke giver grundlag for at tilsidesætte valuarvurderingen, som D har foretaget i marts 2008.
 Skønserklæringen er udtryk for en ”bakspejlsanalyse”, idet Jørn Søby har ladet sig påvirke af de efterfølgende begivenheder, herunder finanskrisen. Skønsmanden har ikke kunnet henvise til relevante referencehandler, som støtter hans konklusioner. I realiteten har han slet ikke foretaget nogen vurdering, men blot lagt handelsprisen i 2007 til grund. Der er intet i skønserklæringen, som giver grundlag for at tilsidesætte de vurderingsprincipper, som D har lagt til grund i sin vurdering af ejendommens værdi i marts 2008.
 I øvrigt svarer Ds


text:
vurdering til den, som blev lagt til grund af Nykredit, jf. herved kreditdirektør Steen Munks forklaring i sagen, der blev afgjort ved Højesterets kendelse af 11. maj 2016 (UfR 2016.2802).
 Ved opgørelsen af andelskronen var andelsboligforeningen berettiget til at anvende den offentlige ejendomsvurdering pr. 1. oktober 2007, som var på 427 mio. kr., jf. andelsboligforeningslovens § 5, stk. 2, litra c. Derfor kan en eventuel overpris i hvert fald ikke udgøre mere end den, der fremkommer, hvis værdien af ejendommen ansættes til 427 mio. kr. i stedet for 499 mio. kr. Den offentlige ejendomsvurdering pr. 1. oktober 2008 var mindre, men det er uden betydning, da denne vurdering først blev offentliggjort i 2009, længe efter at overdragelsen af andelslejligheden til A og B havde fundet sted.
 Overdragelsesaftalen af 7. marts 2007, hvorved Andelsboligforeningen X erhvervede ejendommen for 360 mio. kr. kontant, er fremlagt for Højesteret. Det er anført i aftalen, at den offentlige ejendomsvurdering pr. 1. oktober 2005 var 205 mio. kr.
 Der er fremlagt offentlige ejendomsvurderinger, hvoraf det fremgår, at vurderingen var 427 mio. kr. både pr. 1. oktober 2006 og pr. 1. oktober 2007.
 Andelsboligforeningslovens § 5 og § 16 indeholdt på daværende tidspunkt bl.a. følgende bestemmelser:
 ”§ 5. Ved overdragelse af en andel i en andelsboligforening, hvor der til andelen er knyttet retten til en bolig, må prisen ikke overstige, hvad værdien af andelen i foreningens formue, forbedringer i lejligheden og dens vedligeholdelsesstand med rimelighed kan betinge.
 Stk. 3. Er overdragelsen sket i strid med §§ 5 eller 11, kan erhververen kræve prisen nedsat og en eventuelt erlagt overpris tilbagebetalt. Kravet om tilbagebetaling forældes 6 måneder fra det tidspunkt, hvor erhververen kendte eller burde have kendt sit krav. Forældelse afbrydes ved sagsanlæg.”
 Maksimalprisbestemmelsen i andelsboligforeningslovens § 5, stk. 1, afløste § 69, stk. 1, i den tidligere gældende lov om midlertidig regulering af boligforholdene (lov nr. 24 af 14. februar 1967). § 69 i den tidligere gældende lov indeholdt imidlertid ikke regler om faste maksimalpriser svarende til andelsboligforeningslovens § 5, stk. 2. Først ved den oprindelige lov om andelsboliger og andre boligfællesskaber (lov nr. 239 af 8. juni 1979) blev der indsat en regel om maksimalpris i § 5, stk. 2, hvorefter ejendommen skulle ansættes til anskaffelsesprisen eller til handelsværdien som udlejningsejendom. Regler om valuarvurdering eller den offentlige vurdering som alternativ fandtes ikke i den op-rindelige lov.
 Prisfastsættelsesbestemmelserne i andelsboligforeningslovens § 5 blev ændret ved lov nr. 379 af 20. maj 1992. Ved denne lovændring fik reglerne i § 5 i det væsentlige den formulering, der er citeret ovenfor. I bemærkningerne til lovforslaget (Folketingstidende 1991-92, tillæg A, L 245, sp. 5985) hedder det bl.a.:
 ”I den gældende lov er der ikke fastsat bestemmelser om, hvem der skal vurdere ejendommen, når denne ansættes til handelsværdien som udlejningsejendom. For at undgå omgåelse af prisfastsættelsesreglerne foreslås det, at vurderingen skal foretages af en ejendomsmægler, der tillige er valuar. Endvidere foreslås det, at vurderingen højst må være 18 måneder gammel.”
 Andelsboligforeningslovens regler om maksimalpriser i § 5, herunder reglerne om valuarvurderinger,


text:
er senere ændret ved lov nr. 610 af 12. juni 2013 og ved lov nr. 555 af 29. maj 2018.
 Ved lovændringen i 2013 fik § 5, stk. 2, følgende ordlyd:
 ”Stk. 2. Ved opgørelsen af foreningens formue ansættes ejendommen til en af de i litra a-c nævnte værdier, der ikke må overskrides ved opgørelsen af værdien af andelen i foreningens formue, dog skal værdien af ejendommen i de første 2 år efter andelsboligforeningens stiftelse ansættes efter litra a, når en andelsboligforening er stiftet ved erhvervelse af en udlejningsejendom:
 c) Den senest ansatte ejendomsværdi med eventuelle reguleringer efter § 3 A i lov om vurdering af landets faste ejendomme.”
 Om baggrunden for indførelsen af en karensperiode for anvendelse af valuarvurdering og offentlig vurdering ved værdiansættelse af andelsboligforeningens ejendom hedder det bl.a. i bemærkningerne til lovforslaget (L 191 af 20. marts 2013):
 ”1. Indledning og baggrund
 Udover øget gennemsigtighed i handelssituationen sikrer lovforslaget, at der ikke spekuleres i værdiansættelsen af andelsboligforeningens ejendom ved etablering af foreningen. Dette gøres ved at indføre en karensperiode for anvendelse af valuarvurdering og offentlig vurdering ved værdiansættelse af foreningens ejendom.
 Der har i de senere år været en række eksempler på stiftelse af andelsboligforeninger, hvor købsmaterialet indeholdt en vurdering, som ansatte værdien af ejendommen til en højere værdi, end den, lejerne blev tilbudt at overtage ejendommen til. Når lejere i en udlejningsejendom får tilbudt at købe ejendommen til en bestemt pris, kan det være vanskeligt for lejerne at vurdere, om det nu også er den rigtige pris, ejendommen tilbydes til, og om de budgetter, der er udarbejdet for en kommende andelsboligforening, vil holde.
 Det må forudsættes, at den pris, lejerne har fået tilbud om at overtage ejendommen til, er den optimale indikering af værdien af ejendommen. For at beskytte lejere og andre kommende andelshavere mod at lade sig påvirke af en vurdering, som ligger over ejendommens reelle værdi, til at indtræde i en andelsboligforening, foreslås det som led i regeringens generelle bestræbelser for at gøre andelsboligmarkedet mere gennemsigtigt, at der i andelsboligloven indsættes et forbud mod at anvende andre prisfastsættelser end anskaffelsesprisen ved prisfastsættelse af ejendommens værdi. Forbuddet skal gælde i en periode på 2 år efter foreningens stiftelse og gælder alene for andelsboligforeninger, der stiftes ved lejernes overtagelse af den udlejningsejendom, som de bor i.
 2.3. Karensperiode for anvendelse af valuarvurdering og offentlig vurdering ved salg af andelsboliger
 Private andelsboligforeninger kan enten stiftes ved, at en andelsboligfor-ening overtager eller selv står for opførelsen af en nybygget ejendom eller ved, at andelsboligforeningen køber en eksisterende ejendom. I sidstnævnte tilfælde vil der typisk være tale om, at lejerne overtager den ejendom, som de bor til leje i, på andelsbasis - enten gennem en frivillig overdragelse eller i medfør af lejelovens regler om tilbudspligt.
 Lejerne vil typisk få tilbudt at overtage ejendommen til markedsprisen el-ler med andre ord til handelsværdien som udlejningsejendom, det vil sige, den pris, en uafhængig tredjemand er villig til at overtage ejendommen til. Tilbydes lejerne at overtage ejendommen via lejelovens tilbudspligtsregler, er ejeren af


text:
ejendommen pålagt at tilbyde lejerne at overtage den på andelsbasis på samme vilkår, herunder den samme pris, som ejeren kan dokumentere at kunne sælge ejendommen for til anden side.
 Når andelsboligforeningen er stiftet, skal prisen ved overdragelse af enkelte andele i andelsboligforeningen fastsættes i overensstemmelse med maksimalprisreglerne i andelsboliglovens § 5, herunder reglerne om fastsættelse af værdien af andelsboligforeningens ejendom.
 Til brug for fastsættelse af prisen for en andel i andelsboligforeningen kan andelsboligforeningen ifølge lovens § 5, stk. 2, vælge mellem 3 forskellige metoder for ansættelse af værdien af ejendommen. Andelsboligforeningen kan vælge at ansætte værdien ud fra ejendommens anskaffelsespris, den kontante handelsværdi som udlejningsejendom (valuarvurderingen) eller på baggrund af den senest ansatte ejendomsværdi efter lov om vurdering af landets faste ejendomme (den offentlige vurdering).
 Med lovforslaget foreslås, at de andelsboligforeninger, der stiftes ved erhvervelse af en udlejningsejendom, i en periode på 2 år efter foreningens stiftelse alene kan værdiansætte andelsboligforeningens ejendom til den pris, andelsboligforeningen har betalt for ejendommen. Forslaget omfatter ikke nybyggede andelsboligforeninger, da der ikke i forhold til disse vurderes at være samme spekulationsmuligheder.
 Herved afskæres muligheden for i forbindelse med stiftelsen at anvende en valuarvurdering eller den offentlige ejendomsvurdering. Forslaget har til formål at beskytte lejerne i en privat udlejningsejendom mod at lade sig påvirke af udsigten til urealistisk høje spekulationsgevinster ved indtræden i en andelsboligforening, der stiftes i ejendommen.
 Der er således set eksempler på, at lejerne forud for eller som led i, at de tilbydes at købe ejendommen, får udleveret enten en valuarvurdering eller den seneste offentlige ejendomsvurdering for ejendommen - vurderinger, som i nogle tilfælde angiveligt har ligget en del over den pris, som lejerne rent faktisk har fået tilbudt at købe ejendommen til.
 Dette synes i nogle tilfælde at have ført til, at nogle af de kommende andelshavere har været villige til at betale en forholdsvis høj pris for ejendommen, idet de som følge af denne vurdering har ladet sig overbevise om, at der kan være udsigt til at oppebære en økonomisk gevinst ved videresalg af andelen i andelsboligforeningen.
 Tilstedeværelsen af en vurdering, som overstiger den pris, ejendommen tilbydes til, udgør også en risiko for, at de budgetter, som laves for en fremtidig andelsboligforening, bliver urealistiske. Vurderingen kan f.eks. indebære, at der budgetteres med for høje indtægter ved salg af de lejligheder, der ved andelsboligforeningens stiftelse ikke sælges, men fortsat bebos af lejere.
 Som udgangspunkt burde der i praksis ikke kunne forekomme nævneværdige forskelle i den faktiske handelspris for ejendommen og en vurdering af denne i de første år efter andelsboligforeningens stiftelse.
 Der kan herved blandt andet henvises til den vejledning om vurdering af andelsboligforeningers ejendomme efter andelsboliglovens § 5, stk. 2, litra b, som Dansk Ejendomsmæglerforening har udarbejdet til sine medlemmer. Det fremgår af vejledningen, at "Såfremt man som ejendomsmægler bliver bedt om at vurdere en ejendom, som indenfor kortere tid - formentlig 1-2 år - er blevet handlet f.eks. i forbindelse med, at lejerne har overtaget den i henhold til reglerne om tilbudspligt, jf. lejelovens §§ 100 ff., er værdiansættelsen


text:
på ejendommen som udgangspunkt den pris, den netop er blevet handlet til. Der findes ikke nogen mere nøjagtig prisindikering end netop den pris parterne i en fri og uafhængig handel er blevet enige om. ".
 Det skal bemærkes, at hverken forekomsten af en valuarvurdering eller den seneste offentlige vurdering indebærer nogen garanti for, at de enkelte andele i andelsboligforeningen rent faktisk vil kunne sælges til de maksimalpriser, der vil kunne beregnes med udgangspunkt i vurderingen.
 Det foreslås, at karensperioden skal være 2 år. Perioden er fastsat i en afvejning af henholdsvis hensynet til at udelukke spekulation i andelsboligen og hensynet til mobiliteten på boligmarkedet. Hvis der fastsættes en længere periode, vil der kunne opstå et så stort spænd mellem anskaffelsesprisen og de faktiske handelspriser for sådanne ejendomme, at det vil kunne påvirke handelen med boligerne i den pågældende andelsboligforening. Endvidere kan der ved en længere periode opstå risiko for, at andelsboligforeningerne for at undgå fald i andelsværdierne vil udskyde gennemførelsen af større renoveringer af ejendommen i de første år efter stiftelsen.
 Værdien af de enkelte andele i de af forslaget omfattede andelsboligfor-eninger, vil på den baggrund som udgangspunkt ikke ændre sig indenfor 2-årsperioden. Dog vil værdien af andelene i andelsboligforeningen i peri-oden stige i takt med, at der afdrages på andelsboligforeningens lån, eller at der udføres forbedringer på ejendommen.”
 Ved lovændringen i 2018 blev ordlyden af bestemmelsen om valuarvurdering i andelsboligforeningslovens § 5, stk. 2, litra b, ændret. Bestemmelsen har herefter følgende ordlyd:
 ”b) Den kontante handelsværdi som udlejningsejendom på grundlag af en vurdering, der ikke må være ældre end 18 måneder, og som er foretaget af en valuar med indsigt i prisfastsættelsen og markedsudviklingen for udlejningsejendomme.”
 Det fremgår af Dansk Ejendomsmæglerforenings vejledning, som er gengivet i landsrettens dom, at den er bindende for medlemmer af Dansk Ejendomsmæglerforening.
 Efter andelsboligforeningslovens § 5, stk. 1, må prisen for en andel i en andels-boligforening ikke overstige, hvad værdien af andelen i foreningens formue, forbedringer i lejligheden og dens vedligeholdelsesstand med rimelighed kan betinge. Det fremgår af § 5, stk. 2, at værdien af andelsboligforeningens ejendom ved beregningen af maksimalprisen i henhold til § 5, stk. 1, kan ansættes til en af følgende værdier: anskaffelsesprisen (a), den kontante handelsværdi som udlejningsejendom ifølge en valuarvurdering, som ikke må være mere end 18 måneder gammel (b), eller den senest ansatte offentlige ejendomsvurdering (c). Det fremgår af lovens § 16, stk. 3, at erhververen kan kræve en eventuelt erlagt overpris tilbagebetalt, når overdragelsen er sket i strid med § 5.
 For Højesteret er sagens hovedspørgsmål, om A og B har betalt overpris i strid med lovens § 5 som følge af, at ejendommens værdi var ansat for højt.
 På generalforsamlingen i Andelsboligforeningen X den 14. april 2008 blev det besluttet at ansætte andelsværdien pr. kvadratmeter til 10.042,62 kr. Dette skete på baggrund af valuar Ds vurdering af ejendommens kontante handelsværdi som udlejningsejendom den 26. marts 2008 til 499 mio. kr., jf. lovens § 5, stk. 2, litra b. Prisen på 2.144.503,06 kr. ved overdragelsen af Cs


text:
lejlighed til A og B den 25. november 2008 er fastsat på dette grundlag.
 Ved lov nr. 379 af 20. maj 1992 blev andelsboligforeningslovens bestemmelse om ansættelse af ejendommens kontante handelsværdi som udlejningsejendom ændret ved indsættelse af bestemmelsen om, at vurderingen skal foretages af en statsautoriseret ejendomsmægler, der er valuar, jf. § 5, stk. 2, litra b. Formålet var at undgå omgåelse af prisfastsættelsesreglerne. Højesteret finder, at en valu-arvurdering om ejendommens kontante handelsværdi som udlejningsejendom skal lægges til grund, når andelsboligforeningen har truffet beslutning herom, og vurderingen ikke er mere end 18 måneder gammel, medmindre der kan påvises væsentlige fejl eller mangler ved vurderingen, eller denne beror på et åbenbart urigtigt skøn.
 Valuar D har den 26. marts 2008 vurderet, at ejendomsværdien på dette tids-punkt var 499 mio. kr. Denne vurdering skal ses i sammenhæng med hans vurdering af ejendommens handelsværdi til 478,5 mio. kr. i juni 2007 – 3 måneder efter erhvervelsen af ejendommen for 360 mio. kr. i en handel mellem uafhæng-ige parter. Højesteret finder i overensstemmelse med Dansk Ejendomsmægler-forenings vejledning om vurdering af andelsboligforeningers ejendomme, at der må være en formodning for, at den aftalte pris mellem uafhængige parter stemmer med den faktiske handelsværdi omkring overdragelsestidspunktet. Selv om Ds vurderinger er foretaget kort tid efter handelstidspunktet, er der imidlertid ikke givet nogen begrundelse for den væsentlige afvigelse fra den aftalte pris.
 Herefter, og da der efter bevisførelsen ikke er grundlag for at antage, at valuarvurderingen alligevel ligger inden for rammen for et rimeligt skøn over ejendommens kontante handelsværdi, finder Højesteret, at vurderingen ikke kan danne grundlag for opgørelse af maksimalprisen i henhold til § 5, stk. 2, litra b.
 Hvis andelsboligforeningen havde været bekendt med, at Ds valuarvurdering ikke kunne anvendes ved beregningen af maksimalprisen efter § 5, kunne foreningen som anført af byretten i stedet som den størst mulige alternative værdi have valgt at fastsætte andelsværdien på grundlag den senest kendte offentlige ejendomsvurdering, som på daværende tidspunkt var 427 mio. kr., jf. § 5, stk. 2, litra c. Under disse omstændigheder kan denne værdi derfor træde i stedet for valuarvurderingen ved ansættelsen af maksimalprisen.
 Byretten har under anvendelse af den offentlige ejendomsvurdering på 427 mio. kr. skønsmæssigt fastsat den overpris, der efter andelsboligforeningslovens § 16, stk. 3, kan kræves tilbagebetalt, til 1.100.000 kr. Ingen af parterne har haft bemærkninger til denne opgørelse, som Højesteret derfor lægger til grund.
 Da A og B herefter har krav på tilbagebetaling af en overpris på 1.100.000 kr., jf. andelsboligforeningslovens § 16, stk. 3, tager Højesteret deres påstand til følge med dette beløb.
 Efter sagens karakter, udfald og forløb stadfæster Højesteret byrettens bestemmelse om sagsomkostninger i forholdet mellem A, B og C. Ingen af højesteretssagens parter skal betale sagsomkostninger for landsret eller Højesteret til nogen anden part.
 C og C under konkurs skal i forhold til resultatet efter landsrettens dom solida-risk betale yderligere i alt 1.100.000 kr. med procesrente fra den 8. juli 2011 til A og B.
 Byrettens bestemmelse om sagsomkostninger stadfæstes i forholdet mellem A, B og C.
 Ingen


text:
Principper for opgørelse af afslag i købesummen for andelsbolig
 I en dom afsagt den 6. november 2014 (U2015.498H) tager Højesteret stilling til, hvordan et afslag for mangler ved individuelle forbedringer i en andelsbolig skal opgøres.
 Højesteret fastslår, at det som udgangspunkt må bero på almindelige køberetlige principper, om køberen af en andelsbolig har krav på et afslag i købesummen, hvis der efter købet viser sig mangler ved individuelle forbedringer af lejligheden.
 Højesteret udtaler, at der må tages udgangspunkt i, om kendskab til manglerne på handelstidspunktet ville have ført til en lavere købesum. Vurderingen sker under hensyn til størrelsen af udbedringsomkostningerne på handelstidspunktet samt manglernes beskaffenhed.
 Højesteret udtaler desuden, at afslaget skal foretages i den samlede købesum og det forhold, at købesummen skal specificeres på andel i foreningens formue og individuelle forbedringer, ændrer ikke herpå.
 Efter andelsboligforeningslovens maksimalprisregler skal der ved fastsættelse af maksimalprisen på en andelsbolig tages højde for mangler, som er kendte på handelstidspunktet, således at prisen for mangelfulde forbedringer nedsættes eller bortfalder (den nedsatte maksimalpris).
 Maksimalprisreglerne indebærer i almindelighed, at der handles til priser under markedsværdien.
 Højesteret udtaler, at hvis parterne uden kendskab til manglerne har handlet til maksimalprisen, er der en formodning for, at parterne med kendskab til manglerne ville have handlet til en nedsat maksimalpris.
 I nærværende sag havde køber erhvervet en andelsbolig til en maksimalpris på kr. 245.919,00 kr., hvoraf betaling for forbedringer i badeværelset på handelstidspunktet udgjorde kr. 35.920,00.
 Efter gennemførelse af syn og skøn blev det konstateret, at det badeværelse, som sælger havde fået etableret i andelsboligen, var mangelfuldt. Skønsmanden vurderede de samlede udbedringsomkostninger til 175.000,00 kr. inkl. moms. Skønsmanden vurderede, at ca. 27.000,00 kr. af udgifterne på 38.720,00 kr. til at etablere badeværelset i 1995 vedrørte arbejder, der ikke var udført håndværksmæssigt korrekt.
 Højesteret udtalte på den baggrund, at kun en del af forbedringsarbejderne vedrørende badeværelset var mangelfulde eller ville blive berørt at udbedringen. Højesteret fandt derfor, at maksimalprisen for andelsboligen med kendskab til manglerne skulle have været nedsat med kr. 27.000,00.
 Højesteret fandt, at køber ikke havde afkræftet formodningen for, at parterne med kendskab til manglerne ville have handlet til en således nedsat maksimalpris.
 Højesteret bemærkede afslutningsvis, at selvom parterne ikke havde handlet andelsboligen til maksimalprisen, men til en lavere markedsværdi, skulle afslaget ikke udmåles til et beløb svarende til de samlede udbedringsomkostninger, som anslået af skønsmanden.
 Højesteret opstiller i dommen nogle principper til brug for vurderingen af, hvordan afslag udmåles:
 der skal i almindelighed ses bort fra udgifter til udbedring af skader på bygningsbestanddele, som det påhviler tredjemand at vedligeholde,
 der skal tages hensyn til køberens nytte af forbedringen fra handelstidspunktet til udbedringen samt
 værdien af, at der ved udbedring sker udskiftning af gammelt med nyt.
 Hvis du vil læse hele dommen, kan du klikke her
 Spørgsmål vedrørende dommen og mangler ved andelsboliger generelt kan rettes til advokat Jeppe Brandorff Stefansen.


text:
Print Højesterets dom i sag 67/2008: Per Aarsleff A/S mod Amager Strandpark I/S
 05. April 2011 Tilbage til nyhedsliste
 (Dommen er hentet fra Domstolsstyrelsens hjemmeside domstol.dk)
 afsagt tirsdag den 5. april 2011
 (advokat Peter Wengler-Jørgensen)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 9. afdeling den 5. februar 2008.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Peter Blok, Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen og Vibeke Rønne.
 Appellanten, Per Aarsleff A/S, har nedlagt følgende påstande:
 Indstævnte, Amager Strandpark I/S, skal anerkende at have handlet i strid med udbudsdirektiv 93/37 af 14. juni 1993 (bygge- og anlægsdirektivet) artikel 6, stk. 6, og det EU-udbudsretlige ligebehandlingsprincip ved at have tildelt den udbudte kontrakt til Hoffmann/Boskalis JV.
 Amager Strandpark I/S skal anerkende at have handlet i strid med bygge- og anlægsdirektivet artikel 6, stk. 6, og det EU-udbudsretlige ligebehandlingsprincip ved at have valgt at kontrahere den udbudte entreprise til anden side end ved tildeling til Per Aarsleff A/S.
 Amager Strandpark I/S skal betale 20.045.863 kr. til Per Aarsleff A/S med rente efter renteloven af 19.500.685 kr. fra den 6. maj 2004 og af 545.178 kr. fra den 9. februar 2005.
 Amager Strandpark I/S har påstået stadfæstelse.
 Per Aarsleff A/S har navnlig anført, at Amager Strandpark I/S i henhold til bygge- og anlægsdirektivets artikel 6, stk. 6, og det EU-udbudsretlige ligebehandlingsprincip samt de af Amager Strandpark opstillede udbudsbetingelser har været forpligtet til at afvise tilbud, der indeholdt forbehold, som var i strid med grundlæggende elementer i udbudsbetingelserne eller udgjorde væsentlige forbehold i forhold til disse.
 Hoffmann/Boskalis JV’s tilbud indeholdt vilkår eller forbehold, der var i strid med grundlæggende elementer i udbudsbetingelserne eller udgjorde et væsentligt forbehold i forhold til disse. Anvendelse af Dansk Byggeris Standardforbehold af marts 2001 pkt. 5 og 6 var direkte i modstrid med udbudsbetingelsernes vilkår om fast pris og tid og placeringen af den fulde økonomiske og tidsmæssige risiko for vejrligsforanstaltninger i vinterperioden hos entreprenøren. Vilkår om risikofordeling udgør i sig selv grundlæggende vilkår for en udbudsforretning. Placeringen af risikoen for vinterforanstaltninger er af stor betydning for anlægsarbejder og i særdeleshed for anlægsarbejder, der i overvejende eller i væsentlig grad skal gennemføres hen over en vinterperiode. Amager Strandpark har selv i udbudsvilkårene lagt afgørende vægt på den valgte risikofordeling. En foreliggende mulighed for prissætning af et forbehold er ikke et relevant kriterium for bedømmelsen af, om forbeholdet strider mod grundlæggende elementer i udbudsvilkårene.
 Amager Strandpark har endvidere ikke foretaget en tilstrækkelig kvalificeret prissætning af Hoffmann/Boskalis’ forbehold som krævet efter udbudsreglerne. Amager Strandpark har heller ikke godtgjort, at en prissætning kunne have været foretaget på en tilstrækkelig objektiv måde. Prissætning af forbehold skal foretages på grundlag af udbudsbetingelserne. Det skal ske objektivt, tilstrækkelig sikkert og således, at det sikres, at den tilbudsgiver, der har taget forbehold, ikke opnår en fordel på de øvrige tilbudsgiveres bekostning.
 Det følger af bygge- og anlægsdirektivets artikel 6, stk. 6, og det EU-udbudsretlige ligebehandlingsprincip samt udbudsbetingelserne, at Amager Strandpark var forpligtet til at afvise tilbuddet og afstå fra at indgå kontrakt med Hoffmann/Boskalis. I


text:
henhold til udbudsreglerne, udbudsgrundlaget og Amager Strandparks egen tilbudsvurdering var Amager Strandpark forpligtet til at tildele kontrakten til Per Aarsleff A/S.
 Amager Strandpark har handlet ansvarspådragende ved overtrædelsen af bygge- og anlægsdirektivets artikel 6, stk. 6, det EU-udbudsretlige ligebehandlingsprincip samt udbudsbetingelserne.
 Amager Strandparks adfærd har forårsaget et adækvat økonomisk tab for Per Aarsleff A/S, der består af det mistede dækningsbidrag vedrørende kontrakten med tillæg af de udgifter, som Per Aarsleff A/S har haft som følge af Amager Strandparks overtrædelse af udbudsreglerne.
 Amager Strandpark I/S har navnlig anført, at Amager Strandpark i forbindelse med sin til-budsvurdering foretog en objektiv, saglig og korrekt vurdering af det økonomisk mest fordelagtige tilbud.
 Dansk Byggeris Standardforbehold af marts 2001 udgjorde hverken generelt eller konkret i forhold til det aktuelle udbud et forbehold for grundlæggende eller væsentlige elementer i udbudsbetingelserne, hvis økonomiske rækkevidde var så usikker, at forbeholdene ikke kunne prissættes med tilstrækkelig sikkerhed. Hverken udbudsreglerne eller EU-domstolens praksis herom giver grundlag for at antage, at der skulle være tale om grundlæggende eller væsentlige elementer i udbudsbetingelserne, blot fordi det omhandlede forbehold relaterer sig til klart formulerede betingelser i udbuddet og en gennemtænkt risikofordeling vedrørende vejrligsafhængige faktorer.
 Der foreligger ikke i denne sag faktiske forhold, som gjorde det umuligt eller vanskeligt for Amager Strandpark at vurdere det af Hoffmann/Boskalis tagne standardforbehold, herunder forbeholdene vedrørende vinterforanstaltninger og indeksregulering mv. Standardforbeholdet gør det ikke umuligt eller vanskeligt at sammenligne tilbud med og uden dette forbehold, hvilket er afgørende for vurderingen af, om et forbehold vedrører et grundlæggende element. Standardforbeholdet anvendes i udbredt grad i byggebranchen, hvor en ordregiver således ofte skal foretage en vurdering af tilbud med dette standardforbehold i forhold til tilbud uden samme. Hoffmann/Boskalis er ikke blevet givet en konkurrencemæssig fordel ved at tage forbeholdet.
 Udbudsbetingelserne af december 2003 indeholdt hverken direkte eller indirekte bestemmelser, krav eller lignende, som medførte, at Amager Strandpark skulle have afvist tilbud indeholdende det omhandlede forbehold. Amager Strandpark havde et vidt skøn i den forbindelse, og grænsen for dette skøn er ikke overskredet.
 Amager Strandpark var derfor berettiget til på et objektivt og sagligt grundlag at prissætte de forbehold, der var aktuelle i forbindelse med tilbudsgivningen, for derved at undgå, at der skete forskelsbehandling af tilbud med og uden forbehold.
 Amager Strandpark foretog en objektiv, saglig og korrekt prissætning af forbeholdet og undlod ikke ved denne prissætning at identificere det økonomisk mest fordelagtige tilbud. Amager Strandpark handlede derfor ikke i strid med de udbudsretlige regler ved at tage tilbuddet fra Hoffmann/Boskalis i betragtning.
 Amager Strandpark har ikke handlet erstatningspådragende i forhold til Per Aarsleff A/S. Amager Strandpark har udvist den fornødne agtpågivenhed, har handlet forsvarligt og fuldt ud inden for rammerne af det skøn, der tilkommer Amager Strandpark som led i sin virksomhed som offentligretligt organ. En mulig overtrædelse af de EU-retlige udbudsregler må i givet fald betragtes som forårsaget af et ikke helt korrekt anlagt skøn, der dog er anlagt inden for de ganske vide rammer, der tilkommer offentlige myndigheder. En konstatering af, at der er handlet i strid med


text:
de EU-retlige udbudsregler, medfører i henhold til retspraksis ikke uden videre, at der også foreligger et ansvarsgrundlag i erstatningsretlig forstand.
 Amager Strandpark har ikke bestridt, at Per Aarsleff A/S ville have fået tildelt entreprisen, hvis tilbuddet fra Hoffmann/Boskalis var blevet afvist.
 Per Aarsleff A/S har imidlertid ikke godtgjort at have lidt et tab. I hvert fald kan der ikke tages udgangspunkt i det forventede dækningsbidrag, idet det afgørende i givet fald må være den mistede nettofortjeneste. Det er i øvrigt ikke dokumenteret, at Per Aarsleff A/S konkret på det omhandlede projekt ville have opnået en dækningsgrad på 10,22 %. De lønudgifter, interne udgifter og advokatudgifter, som er medtaget i erstatningsopgørelsen, kan ikke kræves erstattet ved siden af erstatning for mistet fortjeneste.
 Af en af Amager Strandpark udarbejdet dagsorden af 12. januar 2004 til et formøde med tilbudsgiverne fremgår bl.a.:
 ”7 Udbudsmæssige forhold Leif Sjøgren 20 min. ..
 -tidsplan (vanskelig (presset))
 -klar fordeling af risiko (ikke nødvendigvis ”rimelig” men klar)...
 - særligt om risikofordeling
 -vejr
 - vind, tåge, temperatur,
 strøm (udgår), is, ikke nedbør
 -vinterforanstaltninger
 Tidligere projektchef hos MT Group, civilingeniør Ove Lauritsen, har som sagkyndig til brug for Højesteret afgivet erklæring af 25. august 2009. I erklæringen hedder det bl.a.:
 ”Spørgsmål I:
 Skønsmanden bedes beskrive det overordnede tekniske og fysiske indhold
 og omfang af de arbejder og konstruktioner, der skulle udføres i henhold
 til udbuddet af hovedentreprisen vedrørende etablering af Amager Strand-
 Besvarelse af spørgsmål I:
 I henhold til udbuddet skal Hovedentreprisen omfatte anlæg af en kunstig ø med mole, pynt og anløbshavn i det lavvandede farvand ud for Amagers østkyst, uddybning af laguner og kanaler i området mellem øen og Amager og bygning af broer mellem øen og Amager. På øens østside skal der anlægges en landskabsstrand og en bystrand.
 Den kunstige ø opbygges af indpumpet fyldsand, indpumpet strandsand og materialer fra uddybningen af laguner og kanaler.
 I udbuddet angives følgende hovedtakt for arbejdets udførelse:
 Der tilføres fyldsand til opbygning af den kunstige ø og bygges dæmninger mellem øen og Amager, således at havbunden kan tørlægges, hvor den sydlige lagune (markeret i bilag SS3 side 2 som etape1) og den nordlige lagune (markeret i bilag SS3 side 2 som etape 2) skal udgraves. Derefter udgraves lagunerne, og det udgravede materiale indbygges i den kunstige ø. Samtidig hermed fortsættes sandindpumpningen, og vandbygningsarbejderne udføres. Broarbejderne opstartes, når etape1 henholdsvis etape 2 er tørlagt. Når øen er færdigopbygget udføres overfladeregulering, og der anlægges veje, stier strandpromenade og pladser. Samtidig hermed bygges strandstationer (toilet- og servicebygninger). Endelig udføres der beplantning.
 Spørgsmål II:
 Skønsmanden bedes oplyse, hvorvidt den udbudte vandbygnings- og anlægsentreprise kan udføres af enhver entreprenørvirksomhed, eller om der kræves særlige faglige kvalifikationer, mandskab, tilladelser, materiel eller materialer til at udføre entreprisen helt eller delvist. I bekræftende fald bedes disse krav oplyst og antallet/omfanget af den gruppe af danske entreprenørvirksomheder, der vil være i stand til at udføre entreprisen.
 Besvarelse af spørgsmål II:
 Ved udførelsen af Hovedentreprisen stilles der efter min vurdering særlige krav til mandskab og materiel for adskillige af arbejderne:
 Det


text:
er min vurdering, at Hovedentreprisen vedrørende etablering af Amager Strandpark ikke kan udføres af enhver entreprenørvirksomhed. Hovedentreprenøren kan naturligvis lade de dele af arbejdet, han ikke selv behersker eller har ledig kapacitet til, udføre af underentreprenører. Planlægning af arbejdet, kontrahering af underentreprenører, ledelse af og kontrol med arbejdets udførelse kræver dog betydelig erfaring i større anlægs - og vandbygningsarbejder. Det er derfor nødvendigt, at Hovedentreprenøren i sin organisation råder over denne erfaring. I praksis vil det også være vanskeligt at gennem-føre entreprisen, med mindre Hovedentreprenøren udfører væsentlige dele af entreprisen i eget regi.
 Det er min vurdering, at højst 5 danske entreprenører kan påtage sig at udføre Hovedentreprisen.
 Spørgsmål III:
 Skønsmanden bedes beskrive hvilke arbejder, der - som følge af den reviderede tidsplan med indbygget option (ændret til senere opstart), jf. punkt 4 ovenfor - må påregnes at skulle udføres i perioden 1. oktober- 30. april (vinterperioden). Skønsmanden skal ved besvarelsen af dette spørgsmål og følgende spørgsmål lægge til grund, at vinterperioden udgør månederne oktober til og med april.
 Besvarelse af spørgsmål III:
 Besvarelsen er baseres på, at Bygherren gør brug af option nr. 1, hvor entreprisens start rykkes til 1. juli 2004 (kontraktoverdragelse) og afleveringsterminen 1. juli 2005 fastholdes.
 Under forudsætning af, at opstartfasen – som i udbudstidsplanen (bilag SS1 pkt. 4) – er 2 måneder, påbegyndes egentlig produktion ca.1. september 2004 og afsluttes senest 1. juli 2005.
 Den samlede egentlige produktionstid er således skåret ned fra 13 måneder i udbuds-tidsplanen til 10 måneder ved brug af option nr.1. Det nødvendiggør en kraftig forcering, og besvarelsen af spørgsmål III må således baseres på en forceret tidsplan.
 I spørgetemaet dateret 3. april er i punkt 4 noteret, hvilke dagbodsbehæftede terminer der er gældende for entreprisen ved kontraktoverdragelse den 1. juli 2004. Det er således anført, at 2. mellemtermin er 31. december 2004 (uddybning i tørlægning, etape 1 afsluttet), og 3. mellemtermin er 11. januar 2005 (uddybning i tørlægning, etape 2 afsluttet).
 For god ordens skyld skal bemærkes, at Bygherren i svar på spørgsmål nr. 120 (side 983) har oplyst, at ”bygherren vil acceptere flytning af 2. og 3. Mellemtermin, når afleveringsterminen fastholdes”.
 Jeg har lagt til grund, at Hovedentreprenøren som anført i spørgetemaet skal overholde 2. og 3. mellemtermin i udbudstidsplanen.
 Dette nødvendiggør efter min vurdering, at uddybning og opfyldning skal forceres så kraftigt, at disse arbejder kan afsluttes som forudsat i udbudstidsplanen (11. januar 2005).
 Også vandbygningsarbejder skal forceres kraftigt, medens øvrige arbejder skal forceres moderat.
 Ud fra denne forceringsplan har jeg vurderet, hvor stor en procentdel af nedenstående arbejder, der skal udføres i vinterperioden oktober til og med april:
 Fyldsand: ca.50 %
 Strandsand: ca. 97 %
 Pumpning for tørlægning: ca. 75 %
 Uddybning: 100 %
 Terrænregulering: 100 %
 Vandbygning: ca. 80 %
 Adgangsbroer: ca. 70 %
 Veje, stier og pladser: ca. 50 %
 Strandstationer: ca. 60 %
 Spørgsmål IV:
 Skønsmanden bedes angive hvilke vejrforhold - om nogen - der kan antages at få indflydelse på mulighederne for at opretholde produktionen og gennemføre entreprisen i vinterperioden 1. oktober -


text:
30.april i henhold til den reviderede tidsplan med option (ændret til senere opstart), jf. punkt 4 ovenfor.
 Besvarelse af spørgsmål IV:
 Besvarelsen er baseret på, at Bygherren gør brug af option nr. 1, hvor entreprisens start rykkes til 1. juli 2004 (kontraktoverdragelse) og afleveringsterminen 1. juli 2005 fastholdes.
 Følgende vejrforhold kan efter min vurdering få indflydelse på mulighederne for at opretholde produktionen og gennemføre entreprisen:
 Nedbør i form af sne og slud
 Nedbør i form af regn
 Frostvejr, der medfører isdannelser
 Frostvejr, der medfører overisning
 I forbindelse med spørgsmål IV ønskes skønsmandens særlige besvarelse, hvorvidt og i givet fald i hvilket omfang (med hvilke påvirkningsgrader – eksempelvis meget eller lidt):
 a. is, strøm, vind, temperatur eller nedbør kan antages at påvirke
 mulighederne for at udføre (jf. SAB 2)
 i. indpumpning/opbygning og vedligeholdelse af de kunstige øer/dæmninger af fyldsand,
 ii. uddybningen af lagunen (udgravning i de glaciale leraflejringer),
 iii. indbygning af uddybningsmaterialer
 iv. etablering af moler og pynter, og
 v. sandindpumpning af strandsand (ved hjælp af indvindingsfartøjet (sandsugeren),
 b. is, strøm, vind, temperatur eller nedbør kan antages at have
 indflydelse på mulighederne for (jf. SAB 1) at opbygge og/eller
 vedligeholde alle nødvendige midlertidige køre-, transport-, ad-
 gangs- og arbejdsveje,
 c. is, strøm, vind, temperatur eller nedbør kan antages at have
 indflydelse på eller påvirke mulighederne for (jf. SAB 3) at opføre adgangsbroerne (herunder støbning af betonbrokonstruktionerne),
 d. is, strøm, vind, temperatur eller nedbør kan antages at påvirke
 mulighederne for (jf. SAB 4) at etablere veje stier og pladser,
 e. is, strøm, vind, temperatur eller nedbør kan antages at påvirke
 mulighederne for (jf. SAB 5) at udføre strandstationerne, og
 f. is, strøm, vind, temperatur eller nedbør kan antages at påvirke
 mulighederne for (jf. SAB 6) at udføre kloak og ledningsarbejderne samt installationer og pumpestationer mv.
 Besvarelse af spørgsmål V:
 I nedenstående besvarelse har jeg alene givet en generel vurdering af, hvorledes udførelsen af de angivne arbejder er underlagt vejrligets indflydelse. Jeg har således ikke vurderet risikoen for vejrligets reelle indflydelse på det konkrete arbejde, da dette i høj grad afhænger af i hvilken del af perioden oktober til og med april, arbejdet skal udføres.
 Nedenstående er anført min vurdering af graden af den indflydelse, som is, strøm, vind, temperatur og nedbør har på mulighederne for at udføre de arbejder, der er listet op i spørgsmål V:
 a i.: Is: stor, strøm: stor, vind: stor, temperatur: væsentlig, nedbør: ingen
 a ii.: Is: ingen, strøm: ingen, vind: ingen, temperatur: stor, nedbør: stor.
 a iii.: Is: ingen, strøm: ingen, vind: ingen, temperatur: stor, nedbør: stor.
 a iv.: Is: stor, strøm: stor, vind: stor, temperatur: væsentlig, nedbør: moderat.
 a v.: Is: stor, strøm: stor, vind: stor, temperatur: væsentlig, nedbør: ingen.
 b.: Is: ingen, strøm: ingen, vind: ingen, temperatur: stor, nedbør: stor.
 c.: Is: ingen, strøm: ingen, vind: moderat, temperatur: stor, nedbør: stor.
 d.: Is: ingen, strøm: ingen, vind: ingen, temperatur: stor, nedbør: stor.
 e.: Is: ingen, strøm: ingen, vind: moderat, temperatur: stor, nedbør: stor.
 f.: Is: ingen, strøm: ingen, vind: ingen, temperatur: stor, nedbør: stor.
 Spørgsmål


text:
VI:
 Skønsmanden bedes på grundlag af oplysningerne i punkt 21, bilag SS8, punkt (ii), op-lyse det akkumulerede og gennemsnitlige antal isvintre i de forudgående 100, henholdsvis 30 år (henholdsvis perioderne 1904-2004 og 1974-2004).
 Besvarelse af spørgsmål VI:
 I bilag SS8 punkt ii har Dansk Meteorologisk Institut i januar 2003 oplistet isvintrene i Danmark i de sidste 100 år, i alt 15 isvintre heraf 6 isvintre efter 1973.
 I 2003 har der ikke været isvinter.
 I 100 års perioden fra og med 1904 til og med 2003 har der således været 15 isvintre, altså gennemsnitlig 15 % isvintre.
 I 30 års perioden fra og med 1974 til og med 2003 har der været 6 isvintre, altså gennemsnitlig 20 % isvintre.
 Spørgsmål VII:
 Skønsmanden bedes be- eller afkræfte, om foranstaltningerne angivet i de 3 dokumenter under punkt 18 (bilag SS4 og SS5) udgør et sagligt og/eller rimeligt bud på de sandsynlige typer af vinterforanstaltninger, der er nødvendige eller hensigtsmæssige at iværksætte for at sikre gennemførelse af entreprisen til aftalt tid, samt angive eventuelle forskelle på hvilke typer af vinterforanstaltninger, der er nødvendige eller hensigtsmæssige at iværksætte for at sikre gennemførelse af entreprisen til aftalt tid for henholdsvis(i) en mild, (ii) en gennemsnitlig og (iii) en streng vinter, jf. oplysningerne
 i punkt 19-21 ovenfor.
 Besvarelse af spørgsmål VII:
 Jeg kan bekræfte, at dokumenterne SS4 i: ”Vejledning i sæsonudjævningsforanstaltninger indenfor anlægssektoren” dateret 1976, opdateret 1981, SS5 i: ” Checkliste
 Vinterkonsulenterne for Bygge og Anlæg” og SS5 ii: ”oplæg til drøftelse med bygherren om Dansk Byggeri`s Standardforbehold” efter min mening udgør et sagligt og rimeligt bud på de sandsynlige typer af vinterforanstaltninger, der er nødvendige eller hensigtsmæssige at iværksætte for at sikre gennemførelsen af entreprisen til aftalt tid.
 Efter min vurdering er der væsentlig forskel på typer og omfang af de vinterforanstaltninger, det vil være nødvendigt og hensigtsmæssig at iværksætte for henholdsvis (i) en mild, (ii) en gennemsnitlig og (iii) en hård vinter.
 Dette kan illustreres ved at udvælge 2 af Hovedentreprisens poster:
 1: Uddybning og transport, indbygning og regulering af uddybningsjord.
 Ved en vil de væsentligste vinterforanstaltninger være: Snerydning i mindre omfang, etablering af befæstede interimsveje, eventuel stabilisering af opblødt jord og anvendelse af materiel, der er særlig velegnet til at håndtere opblødt jord, ved indbygning og regulering.
 Snerydning, opbrydning af frostskorpe, afdækning af udgravningsområdet med isolationsmåtter og afdækning af indbygningsområdet med isolationsmåtter og presenninger. vil de væsentligste vinterforanstaltninger være:
 Ved en gennemsnitlig vinter vil alle ovennævnte foranstaltninger komme på tale dog i mindre omfang for den enkelte foranstaltning.
 2: Broarbejder, beton.
 Ved en vil de væsentligste vinterforanstaltninger være: Snerydning i mindre omfang, afdækning med presenninger i mindre omfang og brug af varm beton.
 Ved en vil de væsentligste vinterforanstaltninger være: Snerydning, afdækning med presenninger, afdækning med isolationsmåtter, overdækning med flytbare telte, opvarmning, isolering af form og brug af varm beton.
 gennemsnitlig vinter vil alle ovennævnte foranstaltninger komme på tale dog i mindre omfang for den enkelte foranstaltning.
 Spørgsmål VIII:
 Skønsmanden bedes herunder på grundlag af udbudsmaterialets vilkår om risikoen for vejrlig/adgang til tidsfristforlængelse,


text:
jf. bl.a. SB pkt. 4.5, bilaget ”Vejrforhold” (jf. pkt. 19 ovenfor) og oplysningerne ovenfor under pkt. 20 om den maksimale længde af eventuelle tidsfristforlængelser for 2 af de 5 vejrligskriterier, vurdere stramheden eller fleksibiliteten i tidsplanen for udførelse af arbejderne med den senere opstart (jf. punkt 4 ovenfor). I tillæg hertil bedes den sagkyndige:
 i. angive/vurdere (uden hensyntagen til referencevejrligs-
 kriterierne i udbudsvilkårene) mulighederne for at flytte
 vejrfølsomme arbejder ud af vinterperioden, og
 ii. den sandsynlige forsinkelse af den udbudte entreprise
 (det udbudte arbejde, den angivne udførelsesperiode jf.
 punkt 4 ovenfor, og med tanke på udførelsesstedet i
 strandkanten til Øresund), såfremt der i perioden oktober - april ikke iværksættes nogen ikke-overenskomstmæssige vinterforanstaltninger.
 Besvarelse af spørgsmål VIII:
 Min vurdering er, at selv når der ses bort fra, at væsentlige dele af Hovedentreprisen skal udføres i vinterperioden, er der tale om en stram og ufleksibel tidsplan:
 • Den egentlige produktionstid er reduceret fra 13 måneder til 10 måneder.
 • Tidsplanen er ufleksibel med hensyn til rækkefølgen af arbejderne: Uddybningsområderne skal således være tørlagte, inden broarbejderne kan påbegyndes, og uddybnings - og tilfyldningsarbejderne skal i store træk være afsluttede, før de resterende arbejder kan påbegyndes.
 Som reglerne for eventuel tidsfristforlængelse på grund af usædvanligt vejrlig er udformet i udbudsmaterialet, er det min vurdering, at en sådan tidsfristforlængelse kun vil komme i betragtning i meget ringe omfang.
 Også på dette område er tidsplanen således ufleksibel.
 Nedenstående uddybes baggrunden for denne vurdering:
 Udbudsmaterialets vilkår om den tidsmæssige risiko ved usædvanligt vejrlig er udformet således, at risikoen i forbindelse med nedbør alene ligger hos Hovedentreprenøren. Kun på områderne vind, tåge, temperatur, strøm og isforhold, kan en tidsfristforlængelse komme på tale.
 Proceduren for, at der kan rejses krav om en eventuel tidsfristforlængelse på grund af usædvanligt vejrlig, illustreres bedst med et eksempel, hvor jeg har valgt ”temperatur”:
 Bygherren har angivet en ”tærskelværdi” på 0 grader C i middeltemperatur for døgnet, ud fra en vurdering af, at en lavere middeltemperatur end 0 grader C vanskeliggør entreprenørarbejdet betragteligt. Dernæst har Bygherren ud fra Dansk Meteorologisk Instituts vejrdata for en lang årrække beregnet, hvor mange dage i hver måned middel-temperaturen i gennemsnit har været under ”tærskelværdien”. Ud fra antallet af disse ”middeldage” beregner Bygherren efter et af ham opstillet risikokriterium et antal ”referencedage”, der for ”temperatur” er ca. det dobbelte af antallet af ”middeldage”. Kun hvis antallet af dage, hvor middeltemperaturen i en måned er under 0 grader C, overskrider antallet af ”referencedage” i samme måned, kan der rejses krav om tidsfrist-forlængelse. Denne tidsfristforlængelse kan være op til forskellen mellem det antal dage, middeltemperaturen er under 0 grader C og antallet af ”middeldage”.
 Samme forhold gør sig gældende for de øvrige vejrforhold, idet antallet af ”reference-dage” for isforhold dog er ca. 3,5 gange antallet af ”middeldage” og opgøres over hele vinterperioden.
 Da krav om tidsfristforlængelse kun kan rejses, hvis antallet af dage med vejr værre end ”tærskelværdien” overskrider antallet af ”referencedage”, vil tidsfristforlængelse på grund af usædvanligt vejrlig kun komme i betragtning i meget ringe omfang.
 Dette underbygges af oplysningerne


text:
i spørgetemaet pkt. 20. Her er ud fra vejrdata fra Dansk Meteorologisk Institut for de sidste ca. 50 år beregnet den maksimale gennemsnitlige tidsfristforlængelse, en entreprenør kan opnå, som reglerne for eventuel tids-fristforlængelse på grund af usædvanligt vejrlig er udformet i udbudsmaterialet.
 Den maksimale gennemsnitlige tidsfristforlængelse er beregnet til:
 For temperatur 6 dage i perioden december til marts og for isforekomst 3 dage pr. vinter.
 Besvarelse af spørgsmål VIII i:
 Med definitionen på vinterperioden som perioden oktober til og med april, vil vejrføl-somme arbejder kun i ubetydeligt omfang kunne flyttes udenfor vinterperioden.
 Den reelle vejrligsrisiko for et arbejde afhænger dog i meget høj grad, hvornår i vinterperioden arbejdet skal udføres. Som eksempel derpå har jeg nedenfor vurderet risikoen for, at opfyldningsarbejderne bliver udsat for en isvinter.
 Som angivet i mit svar på spørgsmål III nødvendiggør overholdelsen af mellemtermin nr. 2 (31. december 2004) og nr. 3 (11. januar 2005) efter min vurdering, at uddybning og opfyldning skal være afsluttet 11. januar 2005 som forudsat i udbudstidsplanen
 Dansk Meteorologisk Institut definerer i bilag SS8 ii en isvinter som en vinter, hvor alle fire statsisbrydere sættes ind. Det ses af tabel 6 i bilag SS7, at dette altovervejende sker fra midt i januar til ind i februar.
 Selv om størstedelen af arbejderne med anlæg af den kunstige ø ved opfyldning med fyldsand, strandsand og materialer fra uddybningen skal udføres i vinterperioden, skal disse arbejder således være afsluttede, inden der er en statistisk risiko for isvinter.
 Besvarelse af spørgsmål VIII ii.
 Det vil være et rent gæt fra min side at sætte tal på den sandsynlige forsinkelse, såfremt der i perioden oktober til april inklusive ikke iværksættes ikkeoverenskomstmæssige vinterforanstaltninger. Det er dog min vurdering, at der vil blive tale om en væsentlig forsinkelse af flere måneders varighed.
 Spørgsmål IX:
 Skønsmanden bedes vurdere, om den udbudte entreprise, som følge af (i) det udbudte arbejde, (ii) den angivne udførelsesperiode, jf. punkt 4 ovenfor og/eller (iii) udførelses-stedet (i strandkant til Øresund) entreprenørfaglig og vandbygningsteknisk kan karakteriseres som en
 a. entreprise (i) af særlig beskaffenhed eller (ii) ikke af særlig beskaffenhed,
 b. (i) ualmindelig entreprise eller (ii) almindelig entreprise og/eller
 c. (i) kompliceret entreprise eller (ii) ukompliceret entreprise.
 Besvarelse af spørgsmål IX:
 Min vurdering er, at Hovedentreprisen kan karakteriseres som værende:
 a. af særlig beskaffenhed
 b. ualmindelig
 c. kompliceret
 Skønsmanden bedes vurdere, om den udbudte entreprise, på grundlag af (i) det udbudte arbejde, (ii) den angivne udførelsesperiode, jf. punkt 4 ovenfor, og/eller (iii) udførelsesstedet (i strandkant til Øresund) må anses for udsat for vejrforhold/vejrlig inklusive nedbør i form af regn og/eller sne, herunder i vinterperioden (01.10-30.04), i (x) ubetydelig, (y) moderat eller (z) betydelig grad.
 Besvarelse af spørgsmål X:
 Min vurdering er, at Hovedentreprisen er udsat for vejrforhold/vejrlig inklusive nedbør i form af regn og/eller sne i betydelig grad.
 Spørgsmål XI:
 Skønsmanden bedes vurdere, hvorvidt der findes en entydig standard eller praksis ved udbud af tilsvarende offentlige vandbygnings- og anlægsentrepriser til at prissætte den økonomiske og tidsmæssige risiko for alle de foranstaltninger, der kan blive nødvendige at


text:
iværksætte for at kunne holde en entreprise af tilsvarende type, omfang og udførelsesperiode i gang i vinterperioden.
 Besvarelse af spørgsmål XI:
 Min vurdering er, at der ved udbud af offentlige vandbygnings- og anlægsentrepriser af tilsvarende type og omfang og med tilsvarende udførelsesperiode som Hovedentreprisen ikke findes en entydig standard eller praksis til at prissætte den økonomiske og tidsmæssige risiko for alle de foranstaltninger, der kan blive nødvendige at iværksætte for at kunne holde entreprisen i gang i vinterperioden.
 En prissætning af de nødvendige foranstaltninger for et bestemt vandbygnings/anlægsarbejde må efter min mening baseres på konkrete forudsætninger for netop dette arbejde med hensyn til valg af arbejdsmetode, indsats af mandskab og indsats af materiel. ”
 Dansk Byggeri har til brug for Højesteret afgivet en brancheerklæring af 17. marts 2010. I erklæringen hedder det bl.a.:
 ”Spørgsmål c er således lydende:
 ”Det bedes i forbindelse med besvarelsen af spørgsmål a. blandt andet angivet, hvorvidt
 en eller flere af de omhandlede begreber for vinterforanstaltninger .... også omfatter foranstaltninger mod nedbør, slud og/eller regn.”
 Dansk Byggeris svar på spørgsmål c:
 Såvel overenskomstmæssige vinterforanstaltninger som ikke overenskomstmæssige vinterforanstaltninger omfatter foranstaltninger mod nedbør.
 Som det fremgår af ovenstående kan nedbør være årsag til mange vinterforanstaltninger. Hertil kommer, at kombinationen af nedbør med andre vejrligssituationer ofte kan have en skadelig effekt på anlægsarbejder, hvis man ikke ved effektive vinterforanstaltninger har tænkt på at imødegå situationen, før den opstår. Skader som følge af erosion, oversvømmelser, opblødning, vandmætning af jord mv. er ikke ukendte fænomener ved store anlægsarbejder.
 Særskilt bemærkes, at det af Klagenævnets kendelse fremgår, at jordarbejderne, som denne sag vedrører, forudsattes gennemført umiddelbart efter årsskiftet 2004/2005. Ifølge ovenstående, er der derfor en betydelig risiko for, at der skal anvendes store udgifter til vejrligsforanstaltninger, herunder foranstaltninger forårsaget af nedbør.”
 Statsautoriseret revisor Harald Birkwald og statsautoriseret revisor Claus Lindholm Jacobsen har den 21. december 2006 afgivet en erklæring, hvoraf bl.a. fremgår følgende:
 ”Som generalforsamlingsvalgte revisorer for Per Aarsleff A/S skal vi efter anmodning erklære os om, hvorvidt den af Per Aarsleff A/S udarbejdede opgørelse af dækningsbidrag for Per Aarsleff A/S’ anlægsafdeling for så vidt angår arbejder udført i Danmark, dateret den 30. marts 2006, udvisende en dækningsgrad for Danmark i alt for regnskabsåret 2002/2003 på 7,9, for 2003/2004 på 9,1 og for 2004/2005 på 9,3 er udarbejdet i overensstemmelse med selskabets interne regnskaber og entrepriseregnskaber, der er anvendt som grundlag for selskabets reviderede årsrapporter, samt efter angivet forholdsmæssig fordeling af maskinresultat.
 Vi kan erklære, at den af ledelsen udarbejdede dækningsbidragsopgørelse, jf. vedlagte bilag 17, er i overensstemmelse med selskabets interne regnskaber og entrepriseregnskaber, der er anvendt som grundlag for selskabets reviderede årsrapporter for 2002/2003, 2003/2004 og 2004/2005, samt efter den angivne forholdsmæssige fordeling af maskinresultat i bilag 17.”
 Det er oplyst, at Per Aarsleff A/S’ resultat af primær drift i årene 2002/2003, 2003/2004 og 2004/2005 har været henholdsvis 1,2 %, 2,3 % og 2,5 % af nettoomsætningen.
 Der er for Højesteret afgivet supplerende forklaring af Jesper Jacobsen og forklaring af Lars Carlsen.
 Jesper Jacobsen har forklaret bl.a., at han kan


text:
godkende sin forklaring som gengivet i landsrettens dom, dog med den præcisering, at det nævnte beløb på ca. 12,4 mio. kr. til vinterforanstaltninger var den beregning, som Per Aarsleff A/S udarbejdede i forbindelse med sagen for Klagenævnet for Udbud. Hans forklaring vedrører således ikke , hvilken pris for vinterforanstaltninger Per Aarsleff A/S havde indlagt i sit eget tilbud, men alene, at man havde beregnet, hvilket beløb der måtte lægges oven i Hoffmanns tilbud som følge af, at Hoffmann havde taget et standardforbehold vedrørende vinterforanstaltninger.
 Per Aarsleff A/S havde grundlæggende overvejet, om standardforbeholdet kunne tages, men vurderede, at et sådant forbehold ikke ville være konditionsmæssigt, og derfor blev det ikke taget. Per Aarsleff A/S vurderede, at standardforbeholdet var grundlæggende i strid med ud-budsmaterialet. Problemet med standardforbeholdet i forhold til den konkrete tilbudsgivning var, at der i standardforbeholdet var indeholdt en mulighed for fristforlængelse. Dette var imidlertid ikke en mulighed, der forelå i udbudsmaterialet. Det var derfor ikke konkret muligt at prisfastsætte forbeholdet.
 Lars Carlsen har forklaret bl.a., at han er direktør i Per Aarsleff A/S. Han var involveret i tilbudsgivningen vedrørende Amager Strandpark, men det var Ole Rask, der var udpeget til at foretage de konkrete beregninger. Derudover var der udpeget 2 ingeniører. De 2 ingeniører sørgede for at udarbejde en strategi for indkøb af materialer og underentrepriser samt en tidsplan for tilbuddet. Da den interne kalkule var udarbejdet, blev der til sidst afholdt et møde, hvor kalkulationen blev gennemgået, og hvor der skete rettelser vedrørende underentreprenører og materialer. Derefter blev der udregnet en kostpris for de enkelte elementer, hvortil der blev lagt risiko- og dækningsbidrag. Per Aarsleff A/S har nogle retningslinjer for størrelsen af dækningsbidraget. Sædvanligvis består dækningsbidraget af 5-6 % til dækning af administrationsomkostninger, hvortil der lægges en avance på omkring 5 %. Tallene er afhængige af konkurrencesituationen, og hvor vigtig opgaven er for Per Aarsleff A/S.
 Man vurderede, at standardforbeholdet ikke ville være konditionsmæssigt, idet det grundlæggende var i strid med udbudsmaterialet. Per Aarsleff A/S valgte derfor i stedet at indregne vinterforanstaltninger i tilbuddet. Vinterforanstaltningerne blev indarbejdet på de enkelte poster i tilbuddet, således at man tog højde for de vejrsituationer, der kunne opstå på det konkrete tidspunkt, hvor opgaven skulle udføres. Der blev således i de enkelte poster taget højde for vinterforanstaltninger og for, at der kunne komme en vinter med is. For eksempel blev der i relation til opgaven med uddybning til lagune indregnet omkostninger til opgravning af frostskorpe, og i forhold til sandudpumpning gjorde man sig overvejelser om, hvordan man holdt farvandet omkring anlægspladsen fri for is. Hvis der havde været tyk is eller store flager af drivis ved anlægspladsen i Amager Strandpark, ville det have krævet en slæbebåd til at knuse isen, idet det ellers ikke ville have været muligt at pumpe sand. Han kan ikke udtale sig om, hvilken samlet udgift vinterforanstaltninger blev indarbejdet med i Per Aarsleff A/S’ eget tilbud, idet udgiften hertil løbende blev indregnet post for post. Det er dog hans vurdering, at der var tale om et anseligt millionbeløb,


text:
formentlig op imod et tocifret millionbeløb. Han beskrev og instruerede Ole Rask i, hvilke foranstaltninger de enkelte vejrsituationer kunne give anledning til, hvorefter Ole Rask foretog den konkrete beregning. Han inkorporerede ikke beregninger omkring vind, strøm eller tåge, selvom vind, men dog ikke strøm eller tåge, kunne udgøre et problem på Amager Strandpark projektet. Han tog således afsæt i de mest væsentlige vejrbetingelser.
 I forbindelse med afgivelse af tilbuddet mente Per Aarsleff A/S sig godt stillet i feltet af tilbudsgivere, fordi man havde det rette materiel og den rette erfaring. Dækningsbidraget var fastsat i normalt leje for opgaver, som Per Aarsleff A/S gerne ville have, dvs. i et leje på ca. 10 %.
 Anlægsarbejdet vedrørende Amager Strandpark omfattede ifølge udbudsbetingelserne tre hovedelementer: 1) en ø (ca. 34 ha) med badestrand langs den østlige afgrænsning, 2) en lagune og i tilknytning hertil åbne forbindelser til Øresund mod nord og syd, sidstnævnte via kanal/anløbshavn, samt 3) den eksisterende Amager Strandpark. Hovedentreprisen skulle udføres i tidsrummet fra april, alternativt juli, 2004 til juli 2005.
 På grundlag af den sagkyndige erklæring lægger Højesteret til grund, at hovedentreprisen var af særlig beskaffenhed og var kompliceret, at en væsentlig del af hovedentreprisen skulle udføres i vinterperioden, at der var tale om en stram og ufleksibel tidsplan, samt at hovedentreprisen i betydelig grad var udsat for vejrlig, herunder nedbør.
 I udbudsbetingelserne var AB 92 § 24 om entreprenørens ret til tidsfristforlængelse erstattet af særlige definitioner for vejrlige parametre, som indebar, at nedbør ikke kunne medføre fristforlængelse, og at andre vejrforhold kun i meget begrænset omfang ville kunne begrunde fristforlængelse. Samtidig var det bestemt, at alle nødvendige vejrligsforanstaltninger, inklusive udvidede vinterforanstaltninger, skulle være indeholdt i tilbuddet. Udbudsbetingelserne indebar således, at den økonomiske risiko for vejrlig i alt væsentligt skulle bæres af entreprenøren. Dette vilkår må – sammenholdt med opgavens omfang og karakter – anses for et grundlæggende element i udbudsbetingelserne.
 Hoffmann/Boskalis JV angav i sit tilbud, at Dansk Byggeris Standardforbehold af marts 2001 skulle være gældende. Efter pkt. 5 i disse forbehold skal udgifter til snerydning og ikke-overenskomstmæssige vinterforanstaltninger betales særskilt som ekstraarbejder, og afviser bygherren at betale disse merudgifter, har entreprenøren ret til tidsfristforlængelse og i visse tilfælde betaling af stilstandsomkostninger. Ved dette forbehold blev den økonomiske risiko for vinterforanstaltninger i vidt omfang pålagt bygherren.
 Da pkt. 5 i Dansk Byggeris Standardforbehold således var i strid med et grundlæggende element i udbudsbetingelserne, var Amager Strandpark I/S i medfør af den udbudsretlige lighedsgrundsætning, jf. artikel 6, stk. 6, i det dagældende rådsdirektiv 93/37, forpligtet til at se bort fra Hoffmann/Boskalis’ tilbud.
 Det er herefter unødvendigt at tage stilling til betydningen af de øvrige forbehold, som var indeholdt i Dansk Byggeris Standardforbehold.
 Det følger af det anførte, at Amager Strandpark var forpligtet til ikke at tage tilbuddet fra Hoffmann/Boskalis i betragtning, selv om forbeholdet vedrørende vinterforanstaltninger i pkt. 5 i Dansk Byggeris Standforbehold måtte kunne prissættes på en tilstrækkelig saglig og objektiv måde. Højesteret finder dog anledning til at bemærke, at en sådan prissætning under alle omstændigheder måtte tage


text:
udgangspunkt i, at det beregnede beløb med sikkerhed eller i hvert fald med en høj grad af sikkerhed skulle kunne dække den tillægsbetaling, som forbeholdet ville kunne indebære for bygherren. Prissætningen af forbeholdet kunne derfor ikke som anført i bilag 5 til Amager Strandparks tilbudsvurdering beregnes på grundlag af ”traditionelt niveau for prissætningen af vinterforanstaltninger” eller som anført af COWI i dennes vurdering af 25. november 2004 på grundlag af en ”normalvinter”. Det må derfor antages, at de prissætninger af forbeholdet, som blev foretaget af Amager Strandpark og efterfølgende af COWI, var væsentligt for lave, når det drejede sig om at sikre, at Hoffmann/Boskalis ikke skulle kunne få en fordel i forhold til de øvrige tilbudsgivere ved at tage forbeholdet.
 Højesteret finder, at Amager Strandpark efter karakteren af overtrædelsen af udbudsreglerne har handlet ansvarspådragende over for Per Aarsleff A/S.
 Det er ubestridt, at Per Aarsleff A/S ville have fået tildelt entreprisen, hvis tilbuddet fra Hoffmann/Boskalis var blevet afvist.
 Per Aarsleff A/S har herefter krav på erstatning for sit tab i form af mistet fortjeneste. Ved fastsættelsen af erstatningens størrelse må der bl.a. tages hensyn til usikkerheden med hensyn til, om virksomheden faktisk kunne have realiseret det forventede dækningsbidrag, og usikkerheden med hensyn til, i hvilket omfang opgaven havde nødvendiggjort en kapacitetsudvidelse og dermed en forøgelse af de faste omkostninger. Erstatningen for mistet fortjeneste fastsættes herefter skønsmæssigt til 8 mio. kr. Der er ikke grundlag for herudover at yde erstatning for de lønudgifter mv., som er medtaget i Per Aarsleff A/S’ erstatningsopgørelse.
 Per Aarsleff A/S’ påstande tages herefter til følge, dog således at erstatningen fastsættes til 8 mio. kr.
 Sagsomkostningerne for begge retter fastsættes til i alt 947.500 kr. Beløbet omfatter 500.000 kr. til dækning af advokatudgift, 375.500 kr. til dækning af retsafgift og 72.000 kr. til dækning af udgift til den sagkyndige erklæring.
 Amager Strandpark I/S skal anerkende at have handlet i strid med udbudsdirektiv 93/37 af 14. juni 1993 artikel 6, stk. 6, og det EU-udbudsretlige ligebehandlingsprincip ved at have tildelt den udbudte kontrakt vedrørende anlæg af Amager Strandpark til Hoffmann/Boskalis JV.
 Amager Strandpark I/S skal anerkende at have handlet i strid med udbudsdirektiv 93/37 af 14. juni 1993 artikel 6, stk. 6, og det EU-udbudsretlige ligebehandlingsprincip ved at have valgt at kontrahere den udbudte entreprise vedrørende anlæg af Amager Strandpark til anden side end ved tildeling til Per Aarsleff A/S.
 Amager Strandpark I/S skal til Per Aarsleff A/S betale 8.000.000 kr. med rente efter renteloven fra den 6. maj 2004.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Amager Strandpark I/S betale 947.500 kr. til Per Aarsleff A/S.


text:
Vandselskaberne sejrer i Højesteret
 Højesteret har afsagt domme i de to prøvesager (Hvidovre Vand og Hjørring Vand) vedrørende fastsættelse af de skattemæssige indgangsværdier for vandselskaber. Højesteret finder, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvordan aktiverne skal værdiansættes. SKATs (nu Skattestyrelsen) værdiansættelsesmetode er dermed underkendt.
 Højesteret har den 8. november 2018 afsagt domme i de to prøvesager vedrørende spørgsmålet om fastsættelse af de skattemæssige indgangsværdier for vandselskabers aktiver i forbindelse med vandselskabernes overgang til skattepligt.
 De to prøvesager vedrører Hjørring Vandselskab A/S og Hvidovre Vand A/S' værdiansættelse af selskabernes skattemæssige afskrivningsgrundlag for indkomståret 2007, hvor kommunerne udskilte deres vandforsynings- og spildevandsaktiviteter.
 Af Højesterets begrundelse fremgår, at Højesteret lægger til grund, at der ikke findes et marked for handel med vandforsyningsvirksomheder, ligesom der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner, som kan danne grundlag for en værdiansættelse. Videre anfører Højesteret, at den af SKAT (nu Skattestyrelsen) anvendte DCF-model ("dicsounted cash flow") ikke udgør et egnet grundlag for værdiansættelsen.
 For vandforsyningsselskaber medfører forsyningspligten og "hvile i sig selv"-princippet, at der ifølge Højesteret må foretages en skattemæssig værdiansættelse baseret på, hvad værdien af aktierne må skønnes at være for vandselskabet. Ved dette skøn kan der efter Højesterets opfattelse tages hensyn til, hvad det under markedsmæssige betingelser vil koste for et vandselskab at overtage allerede eksisterende aktiver, ligesom det kan være et element, at kommunen, som den sælgende part, ikke har noget at bruge aktiverne til efter overdragelse af forsyningspligten.
 Højesteret finder på baggrund af ovenstående, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genafskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvordan aktiverne kan værdiansættes skattemæssigt.
 Det må forventes, at Højesterets præmisser i prøvesagerne også vil danne grundlag for værdiansættelsen for andre vandselskaber, herunder for den store mængde sager, som er indbragt for Landsskatteretten.
 Resultatet af Højesterets dom er selvfølgelig en stor glæde for alle vandselskaber, men der venter nu et stort arbejde med at sikre, at Skattestyrelsen får indarbejdet konsekvenserne af Højesterets afgørelse i de skattemæssige opgørelser, ligesom skatte- og regnskabsmæssige konsekvenser af tilbagebetaling af betalte skatter med tillæg af renter, regulering af udskudt skat, optimering af indkomst for selskaber, som indgår i sambeskatning mv., også skal vurderes.
 Tlf: 3945 9574
 © 2018 - Mon Dec 10 18:23:18 UTC 2018 PwC. Alle rettigheder forbeholdes. PwC refererer til PwC netværket og/eller et eller flere af dets medlemsfirmaer, hvor hver enkelt virksomhed er en særskilt juridisk enhed. Se www.pwc.com/structure for yderligere detaljer.


text:
Højesteret fastslår: Fastholdelsesbonus er omfattet af funktionærloven - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har i en nyligt afsagt dom fastslået, at en fastholdelsesbonus var omfattet af funktionærlovens § 17 a, stk. 1. Medarbejderen havde derfor ret til en forholdsmæssig andel af den samlede bonus i forbindelse med sin fratræden. Højesteret tilsidesatte også bonusordningens progressive optjeningsprincip.
 I sagen var en ledende medarbejder omfattet af en treårig bonusordning, som havde karakter af en fastholdelsesbonus, der skulle sikre, at medarbejderen forblev i virksomheden i forbindelse med, at virksomheden var blevet opkøbt.
 Det fremgik af bonusordningen, at medarbejderens ret til bonus skulle bedømmes ud fra tre kriterier; bonuspuljens størrelse, medarbejderens performance og ansættelsesforholdets varighed.
 Kriteriet om ansættelsesforholdets varighed betød, at bonussen blev beregnet efter et såkaldt progressivt pointsystem, der var udformet på en sådan måde, at medarbejderens andel af bonus steg i takt med de måneder, som medarbejderen var ansat i virksomheden. Ved ansættelse i hele bonusperioden kunne medarbejderen opnå ret til en bonus på 1,2 mio. kr.
 Medarbejderen opsagde sin stilling omkring to år efter bonusordningens ikrafttræden og havde efter bonusordningens progressive optjeningsprincip ret til ca. 660.000 kr.
 Medarbejderen havde gjort gældende, at vedkommende efter funktionærlovens § 17 a, havde ret til ca. 730.000 kr. med tillæg af feriegodtgørelse.
 Højesteret tog i sagen stilling til to spørgsmål; dels om selve bonusordningen var omfattet af funktionærlovens § 17 a, og dels om optjeningsprincippet i bonusaftalen var til ugunst for medarbejderen og dermed i strid med funktionærlovens § 17 a.
 Fastholdelsesbonus er omfattet af funktionærlovens § 17 a
 I forhold til spørgsmålet om, hvorvidt fastholdelsesbonussen var omfattet af funktionærlovens § 17 a havde arbejdsgiveren gjort gældende, at der var tale om en ordning, der udelukkende havde til formål at fastholde medarbejderen i sin stilling og dermed ikke vederlag for udført arbejde.
 Arbejdsgiveren henviste i den forbindelse til, at ordningen var i tråd med en tidligere Højesteretsdom, U.2012.1315H, hvor det under de konkrete omstændigheder blev slået fast, at fastholdelsesbonussen ikke var omfattet af funktionærlovens § 17 a. Begrundelsen herfor var, at bonussen alene havde til formål at udgøre en præmiering af medarbejderen for at forblive i sin stilling indtil det tidspunkt, hvor stillingen skulle nedlægges og derfor ikke havde karakter af vederlag for arbejde.
 Højesteret fandt ikke, at situationen kunne sammenlignes med de omstændigheder, som lå til grund for den tidligere Højesteretsdom.
 Højesteret henviste i den forbindelse til, at bonussen ikke alene kunne betragtes som en præmiering af medarbejderen for at forblive i sin stilling indtil bonusperiodens udløb og henviste til, at udbetaling af bonus blandt andet afhang af medarbejderens performance. Højesteret bemærkede, at der ikke var grundlag for at antage, at fastholdelsesformålet ikke kunne være opnået ved at give medarbejderen et løntillæg uden udskudt betaling.
 Højesteret fandt derfor, at fastholdelsesbonussen havde karakter af vederlag for udført arbejde på samme måde som løn, og at bonusordningen var derfor omfattet af funktionærlovens § 17 a.
 Progressivt optjeningsprincip er i strid med funktionærloven
 Da bonusordningen var omfattet af funktionærlovens § 17 a, fandt Højesteret, at medarbejderen havde krav


text:
på en forholdsmæssig andel af den fulde ydelse i forbindelse med medarbejderens fratræden. Højesteret tilsidesatte derfor bonusordningens optjeningsprincip, hvorefter medarbejderens andel af bonus steg i takt med de måneder medarbejderen var ansat.
 Som forventeligt fastslår Højesteret, at fastholdelsesbonussen er omfattet funktionærlovens § 17 a. Der har været argumenteret for, at Højesteret med dommen i U.2012.1315H udvidede området for at aftale fastholdelsesbonusser, der ikke er omfattet af funktionærlovens § 17 a. Det må dog på baggrund af den netop afsagte dom fra Højesteret antages, at det fortsat kun er i helt særlige tilfælde, at en fastholdelsesbonus ikke er omfattet af funktionærlovens § 17 a.
 Det er herudover interessant, at Højesteret fastslår, at et progressivt optjeningsprincip ikke er i overensstemmelse med funktionærlovens bestemmelser og derfor beregner medarbejderens krav på bonus som en forholdsmæssig andel af den bonus, medarbejderen ville have opnået, såfremt medarbejderen fortsat var ansat på udbetalingstidspunktet for bonussen.
 Michelle Seidelin


text:
Højesterets begmand til regering og folketing
 Højesterets begmand
 til regering og folketing
 Socialdemokratiets og Det radikale Venstres medlemmer af regeringen har kunnet enes om, at alt, hvad der lå til grund for Danmarks indtræden i EU, skal holdes skjult.
 Den slags har det danske folk ikke godt af at vide.
 Men hemmeligheds-kræmmeriet lykkes ikke. Højesteret har i dag ifølge Danmarks Radios Tekst-TV givet regeringen og dermed også folketingets mægtige EU-flertal en ordentlig begmand.
 Det er igen en glad dag for anstændigheden. Som den dag, da Christiansborg-polikerne måbende måtte se Højesteret godkende, at der kan tages retslig stilling til, om grundloven er holdt ved Danmarks indtræden i Unionen.
 Den dag satte Højesteret sig i sædet som overvåger af grundloven, hvad folketinget havde regnet med, at det var ene om.
 Hverken dengang eller i dag er der tale om, at EU-partiernes forhold til grundloven er underkendt. Det er, hvad sagen endeligt handler om, og som en række borgere har ønsket prøvet. Den dom kommer senere.
 Men det var et stormskridt frem for et prisgivet folk i det lukkede partistyres vold, at Højesteret imod landsrettens dom sagde, at politikerne i regering og folketing ikke selv kan bestemme, om de holder grundloven eller ej.
 Da den dom var faldet, så prøvede regeringen, socialdemokrater og radikale, at hindre åbenhed for domstolene. De danskere, der har anlagt sagt mod statsminister Nyrup Rasmussen for krænkelse af grundloven ved at indmelde Danmark i EU, ønskede adgang til de papirer, der handler om regeringens holdning til grundlovs-spørgsmålet.
 Ikke mindst handler det om EU-traktatens gummiparagraf. Det er en EU-regel, der reelt muliggør EU at bestemme på områder, der alene vedrører Danmarks som selvstændigt land, men som EU kan få magt over uden om den danske grundlovs regler om afgivelse af landets selvråderet, grundlovens paragraf 20.
 Regeringens forsøg på at holde den slags papirer hemmelige udstiller den kælenskab, der er i ordene, når for eksempel den danske udenrigsminister Niels Helveg Petersen taler så rørstrømsk for mere åbenhed i EU. Når det gælder den grundlæggende åbenhed i det danske samfund, så hører kæleriet op.
 Men regeringens forsøg på at fortsætte årtiers lukkethed blev standset af Højesteret i dag. Landsretten havde forud på ny givet regeringen ret. Landsretten mente ikke, at grundlovssagens folk måtte få noget at vide om politikernes overvejelser forud for Unionen.
 Men Højesteret i fuld enighed mellem de syv dommere gik imod landsrettens kendelse. Regeringen fik en begmand, og det er en begmand, som er hele grundlovssagen værd. Alene den kendelse er historisk, fordi den vil smitte. Mere og mere må det blive tydeligt for landets snævre og lukkede partistyre, at de styrer på vore vegne, og at vi vil have del i den viden, der ligger til grund for vedtagelserne.
 Tænk, hvis folketinget og de skiftende regeringer ikke havde solgt sig til de magtformer, der er indbygget i EF og siden EU, arvet fra katolsk prægede udgaver af demokratiet, altså præget af at styre oppefra og nedefter. Folket er blot et redskab for magthaverne. Og der skal oprør til,