text:
for.
 Grundloven er altså på netop det punkt, der omhandler enhver form for magtafgivelse fra Folketinget til internationale organisationer, trods alt overordentlig tilbageholdende.
 Spørgsmålet er så, om de danske politikere overholdt Grundlovens § 20, da de i 1973 lod Danmark indtræde i EF, og om de senere udvidelser af EFs og siden EUs beføjelser ved tilslutningen til den såkaldte EF-pakke, den Europæiske Fælles Akt, i 1987 og Maastricht-traktaten, Traktat om den Europæiske Union, i 1993 holder sig inden for rammerne af betingelserne i Grundloven, eller om suverænitetsafgivelsen til EU har været så markant og betydningsfuld, at måske endog selve det danske medlemskab i realiteten er grundlovsstridigt?
 Gælder det med andre ord om de beføjelser, som Danmark har overladt EF og siden EU, at de er overladt ved lov og begrænset til nærmere bestemt omfang, og er der alene tale om afgivelse af beføjelser til fremme af mellemfolkelig retsorden og samarbejde? Eller har Danmark tværtimod afgivet beføjelser i ubestemt omfang, og er der snarere end et samarbejde stater imellem tale om en decideret sammenslutning af stater?
 Det er omtrent denne problematik, 12 danske statsborgere repræsenteret af professor dr.jur. Ole Krarup og advokat Christian Harlang ønsker at få domstolenes vurdering af i den såkaldte grundlovssag. De hævder, at summen af suverænitetsafgivelser til EF og EU i almindelighed klart overtræder Grundlovens § 20, og at Danmarks tiltrædelse til Maastricht-aftalen i 1993 i særdeleshed er uforenelig hermed og derfor juridisk set ugyldig.
 I det følgende skal vi forsøge at præcisere nogle af kernepunkterne i baggrunden for det juridiske spil, som efter alt at dømme kommer på plakaten i Højesteret i starten af 1998 - og som måske kan gå hen at blive den mest afgørende retssag i Danmark i dette århundrede.
 Fra handelsaftale til overstatslig domstol
 Det Europæiske Kul- og Stål Fællesskabs oprindeligt særdeles afgrænsede samarbejdsområde bliver udbygget i 1958 med Romtraktaten. Derefter er der tale om et Europæisk Økonomisk Fællesskab, E(Ø)F, som omfatter fælles marked, handel og landbrug, om end det allerede på et tidligt tidspunkt fremgår, at sigtet er en »union« - som fællesskabet ligeud betegnes på flere andre sprog, endnu mens det på dansk kaldes »sammenslutning«.
 Efter 1958 udnævnes en kommission, som har beføjelser til at blande sig på områder, der tidligere har været underlagt medlemslandenes egne afgørelser, og som har såkaldt initiativmonopol, dvs. eneret til at foreslå og gennemføre fælles bestemmelser. Ministerrådet skal vedtage samarbejdets detaljer og får en repræsentant fra hvert af de seks medlemslande. Fra de nationale parlamenter vælges en forsamling, forløberen for Europa-parlamentet, der kan udtale sig om forslag, men som ikke har nogen form for lovgivningsmæssig kompetence.
 Som noget helt nyt indføres tillige principper for flertalsbeslutninger. Beslutninger om budgettet og landbrugsudgifterne kan således træffes af Ministerrådet alene, hvis der er et kvalificeret flertal på 12 ud af 17 stemmer. Mindretallet forpligter sig til at følge beslutningen, og det tidligere kul- og stålsamarbejde får dermed en vis overstatslig suverænitet. Endvidere indføres en ny beslutningsform, de såkaldte forordninger, der gælder direkte og bindende, også i medlemslande, der er


text:
imod dem - i modsætning til direktiver skal disse således ikke omsættes til national ret for at træde i kraft. Herved opstår der naturligvis risiko for principielle konflikter nationale lovgivninger og EF imellem, uden at der dog er nogen entydig afklaring på løsningen af sådanne.
 Da man endelig i praksis skal overgå til at stemme med kvalificeret flertal, kommer dette problem imidlertid i centrum, idet Frankrig boykotter deltagelsen i Ministerrådsmøderne og truer med helt at trække sig ud af samarbejdet. I sidste ende må EFs overnationale aspirationer vige for det såkaldte Luxembourg-kompromis i 1966, efter hvilket medlemslandene reelt får vetoret - også på områder, hvor Romtraktaten giver mulighed for flertalsafgørelser - hvilket naturligvis svækker den absolut ledende rolle, som ellers var tiltænkt Kommissionen. Som i traditionelle internationale samarbejder vedtages alle bestemmelser nu i enighed. Denne praksis fungerer fra 1966 til 1986.
 I 1972 besluttes det at udvide EF med endnu fire lande; Norge stemmer imidlertid nej, Irland og Storbritannien ja, og den 2. oktober stemmer et flertal i den danske befolkning også Danmark ind i EF.
 Men kan medlemskabet forenes med Grundloven? Regeringen mener ja, men afviser at lade de juridiske fakulteter på universiteterne vurdere overensstemmelsen Romtraktaten og Grundloven imellem. Med vetoretten intakt efter Luxembourg-kompromiset synes argumentet for, at medlemslandene kan bevare deres nationale lovgivnings forrang, da også overbevisende, og Danmark behøver tilsyneladende ikke overskride rammerne for overladelse af beføjelser i andet og mere end »nærmere bestemt omfang«, sådan som Grundlovens § 20 indskærper det. Luxembourg-kompromisets vetoret bliver imidlertid aldrig skrevet ind i en traktat, og den nævnes heller ikke i Danmarks Tiltrædelseslov fra 1973.
 Det europæiske fællesskab råder endvidere over en særlig instans, der, også da vetoretten endnu praktiseres, kan afgøre, hvornår den nationale lovgivning alligevel må vige: EF-Domstolen.
 Allerede i 1964 fastslår Domstolen, at EF-bestemmelser har forrang for national lovgivning i tilfælde af konflikt disse imellem, men på daværende tidspunkt anerkendes princippet endnu ikke af medlemsstaterne, og da Danmark bliver medlem af EF den 1. januar 1973, sker det også uden at anerkende EF-Domstolens forrang, en forrang, der da også fortolkes forskelligt. Og så længe Luxembourg-kompromisets vetoret står til troende, synes en underordning af dansk lovgivning i forhold til EF-Domstolen at være at betragte som et hypotetisk problem - Danmark kan altid sige nej, hævder EF-tilhængere i kampagner op til afstemningen i 1972.
 Men med EF-Domstolens gradvise udvikling af en fællesskabslig retsorden, som i princippet fordrer at blive efterlevet af medlemsstaterne og som regel bliver det, kan det alligevel synes svært at honorere Grundlovens krav om, at kun beføjelser i »nærmere bestemt omfang« må overlades til mellemfolkelige myndigheder; bedre bliver det ikke af, at forrangsprincippet end ikke er et traktatskabt, men et rent dommerskabt princip.
 Også loven om Danmarks tiltrædelse til EF omgår tilsyneladende problemet i vage formuleringer. Af Tiltrædelseslovens § 2 fremgår det således, at Danmark overlader beføjelser til de Europæiske Fællesskabers institutioner »i det omfang, det er fastsat« i EFs traktater; i § 3 hedder det, at disse sættes i kraft »i det omfang, de efter

type: other


text:
fællesskabsretten er umiddelbart anvendelige i Danmark« ...
 Umiddelbart må en formulering om overladelse af beføjelser, der taler om »det omfang, det er fastsat« i specifikke traktater selvfølgelig være forenelig med Grundlovens krav om et »nærmere bestemt omfang«. Men problemet opstår i næste træk, i og med at dét bestemte omfang, inden for hvilket beføjelserne er anvendelige i Danmark, retter sig efter fællesskabsretten - men er overladelsen af beføjelser hertil holdt inden for et »nærmere bestemt omfang«?
 Foreløbig må vi begrænse os til at konkludere, at det er den, i den udstrækning, EFs traktater er forenelige med Danmarks grundlov generelt, og i den udstrækning, EF-Domstolens domme enten er juridisk underordnet dansk lovgivning eller gælder i »nærmere bestemt omfang«.
 Spørgsmålet er, om det var tilfældet i 1973 - og om det er tilfældet i dag?
 Gummiparagraf til praktiske problemer - eller carte blanche til EFs udvidede beføjelser?
 Romtraktaten indeholder en vigtig artikel, den såkaldte gummiparagraf, der i svævende vendinger åbner mulighed for, at EFs beføjelser kan gå uden om de øvrige i traktaten vedtagne. I Romtraktatens artikel 235 hedder det således, at om man skulle finde en handling »påkrævet for at virkeliggøre et af Fællesskabets mål inden for fællesmarkedets rammer, og denne Traktat ikke indeholder fornøden hjemmel hertil, udfærdiger Rådet på forslag af Kommissionen og efter at have indhentet udtalelse fra Europa-Parlamentet med enstemmighed passende forskrifter herom«.
 I 1972 forsikres de danske vælgere af Justitsministeriet om, at den »kompetence til kompetence«, som artikel 235 hjemler, blot skal udfylde »praktiske huller« og i det hele taget kun anvendes inden for EFs økonomiske rammer. Artiklen har på daværende tidspunkt kun været benyttet 37 gange, og det inden for områder, der i forvejen er defineret af Romtraktaten; at formålet efter alt at dømme også oprindelig er denne meget snævre praktiske forståelse af artiklen, er næppe ukorrekt, men skal samtidig holdes op over for, at »ordlyden af art 235 bemyndiger vedtagelser, der ligger langt ud over en så begrænset intention bag bestemmelsen«, understreger professor Hjalte Rasmussen (EU-ret i kontekst, s. 135). Den gradvise forøgelse af artiklens anvendelsesområde er da heller aldrig nogen sinde blevet underkendt eller blot kritiseret af domstolene.
 I 1972 afviser regeringen og EF-tilhængerne al tale om, at EF ikke bare er et økonomisk samarbejde, men derimod første skridt mod en statssammenslutning eller union med ekspanderende suverænitetsafgivelser fra medlemsstaterne til følge.
 I et responsum i Juristen i 1971 har professor ved Aarhus Universitet, dr.jur. Max Sørensen, der havde fungeret som juridisk ekspert for den forfatningskommission, som udarbejdede Grundloven fra 1953, i overensstemmelse med tilhængernes holdning fastslået, at kun forhold vedrørende landbrug, konkurrence, den frie bevægelighed af varer, personer, tjenesteydelser og kapital samt områder inden for den økonomiske politik og socialpolitikken er relevante for Romtraktaten: »Uden for disse områder er Fællesskabets myndigheder ikke kompetente. Familieretlige forhold, den almindelige strafferetlige lovgivning, kulturpolitikken og skolepolitikken kan nævnes som tilfældigt valgte eksempler på sagområder, der ikke hører under Fællesskabets kompetence.«
 I en periode boykotter Danmark rent faktisk også EFs kulturpolitik, der ikke er omfattet af Romtraktaten. Efterhånden glider


text:
myndighederne dog til rette, og i dag er Danmark også underlagt bindende EU-beslutninger på kulturområdet. Tilsvarende bliver et radio- og TV-direktiv, der i 1989 påbyder medlemsstaterne at sende en vis procentdel europæisk TV-produktion, i første omgang nægtet efterlevet af Danmark, men allerede i 1992 forsvinder betænkelighederne, og Folketinget vedtager direktivet.
 Siden Danmarks indmeldelse i EF er Romtraktatens artikel 235 blevet benyttet over 650 gange. Professor Hjalte Rasmussen skriver om artiklens brug: »I sin praksis holdt Rådet sig fra 1958 til omkring 1977 tæt op ad den oprindelige, smalle fortolkning af art 235. Derefter tog imidlertid en udvikling fart, som betød, at art 235 til midten af 1980erne blev taget i brug mere end 400 gange. Hvad mere er, i denne periode tog selvforsyningen med nye kompetencer et yderst vidtgående omfang, såvel i bredden som i dybden.« (EU-ret i kontekst, s. 135).
 Februar 1986: EF-pakkens flertalsafgørelser
 I juni 1985 er der EF-topmøde i Milano. Den italienske statsminister, Bettino Craxi har forinden foreslået en revision af Romtraktaten for at få yderligere gang i den europæiske integration, og ved flertalsbeslutning med ni lande for og tre imod bliver det vedtaget at indkalde til regeringskonference om spørgsmålet. For første gang siden Luxembourg-kompromiset i 1966 træffer EF beslutning ved flertalsafgørelse - det gælder kun indkaldelsen til en regeringskonference, men det er det første skridt i retning af det, der i Unionen bliver en udbredt praksis.
 I december 1985 er traktaten, den Europæiske Fælles Akt, der i Danmark skulle gå under navnet »EF-pakken«, færdigforhandlet - en traktat, der atter muliggør flertalsbeslutninger i EF. Romtraktatens artikel 100 kræver altid enstemmighed ved harmonisering af lovene, men den Europæiske Fælles Akts artikel 100A indfører kvalificeret flertal ved harmonisering af love for det Indre Marked.
 Det var imidlertid afgørende i kampagnen for EF-pakkens vedtagelse at berolige vælgerne med, at vetoretten stod fast, også efter pakken. »Der gælder veto i alle spørgsmål,« garanterede Venstres valgannoncer, og EF-Kommissionens informationskontor i København understregede tilsvarende i en pjece, at vetoretten »består uanfægtet, og kan fortsat bruges, når som helst vi selv ønsker det« (14.1. 86). Nationens statsminister, Poul Schlüter forsikrede under valgkampen befolkningens skeptikere om, at »unionen er stendød«!
 EF-pakken vedtages ved en såkaldt vejledende folkeafstemning i februar 1986, og i juli ’87 træder den Europæiske Fælles Akt i kraft. Det gamle Europæiske Kul- og Stål Fællesskab minder mere og mere om en egentlig union.
 Medlemslandene havde for så vidt ret til at benægte aftalen og kunne således tilsyneladende undgå en formel støtte til flertalsafgørelserne - og formelt benægtes den i både Danmark, Frankrig og England.
 Alligevel er den i praksis blevet efterlevet af samtlige medlemslande. Vetoretten er fjernet, bortset fra for landbrugs-, fiskeri- og handelspolitikken, hvor den dog er blevet begrænset. Siden vedtagelsen af den Europæiske Fælles Akt har kun Grækenland nedlagt veto, og det kun én gang vedrørende landbrugspolitikken i 1988 - dette veto kunne endvidere kun opretholdes, fordi lande med tilsammen 31 stemmer sikrede, at det fornødne kvalificerede flertal ikke kunne forhindre det.
 Professor Hjalte Rasmussen forklarer, at Danmark - tilsyneladende


text:
uden grundlovsproblemer - kan underskrive traktaten, fordi Romtraktatens artikel 235 allerede i forvejen er »blevet anvendt massivt til at tilføre EU nye kompetencer« (EU-ret i kontekst, s. 34). Man behøver således blot at traktatfæste det, der allerede er indført vha. artikel 235, samt at indskrive det udenrigspolitiske samarbejde i en ny søjle i traktaten: »Så radikale var kompetencefornyelserne, at Fællesakten (1986) i realiteten blot kodificerede, hvad Rådet enstemmigt havde gennemført med hjemmel i art 235. (...) Det er et interessant spørgsmål, om de skiftende danske ministre, som i Rådet fra 70’erne til 80’ernes midte deltog i vedtagelsen af alle disse art 235-retsakter, derved handlede uden for Grundlovens og Tiltrædelseslovens rammer og/eller forudsætninger,« påpeger professor Hjalte Rasmussen i EU-ret i kontekst (s. 135).
 Er det omfang, i hvilket Danmark overlader beføjelser til EU, stadig væk »nærmere bestemt«? Og var daværende Schlüter-regerings fremgangsmåde for overhovedet at få vedtaget EF-pakken i overensstemmelse med Grundloven?
 Det forhold, at vejledende folkeafstemninger om suverænitetsafgivelser slet ikke findes i Grundloven, kunne regeringen måske moralsk set se stort på, eftersom den fik det afstemningsresultat, den havde agiteret for, men det retlige grundlag for en sådan folkeafstemning må ikke desto mindre enten være § 20 (hvis de overladte beføjelser holder sig inden for et »bestemt omfang«) eller § 88 (hvis de går ud over dette). Problemet er imidlertid, at § 20 kun kan anvendes, hvis forslaget i forvejen er vedtaget i Folketinget - men dette var ikke tilfældet. EF-pakken blev faktisk nedstemt, bl.a. med Socialdemokratiets og det Radikale Venstres stemmer. Ej heller blev EF-pakken behandlet som en grundlovsændring ifølge § 88, hvorfor der altså med rette kunne sås tvivl om, hvorvidt afstemningen overhovedet var gyldig.
 Imidlertid udfærdiger Justitsministeriet et notat, der ganske enkelt forkynder, at EF-pakkens flertalsafgørelser for det Indre Marked ikke overlader ny suverænitet til EF. Længere er den åbenbart ikke. At et flertal i EUs Ministerråd kan træffe bindende beslutninger for Danmark, der går imod Folketinget, anser man altså ikke for at være en ny suverænitetsafgivelse.
 Om Justitsministeriets generelle håndtering af dansk EF-medlemskab skriver Jens-Peter Bonde og Ole Krarup bl.a.: »Den Fælleseuropæiske Akt indførte en række nye politikområder i Traktaten, så de burde efter hidtidig definition indebære overladelse af suverænitet. Om dem sagde Justitsministeriet nu, at der slet ikke var tale om nye områder. Områderne var allerede med i det bestemte omfang, der blev overladt i 1972. Beviset var, at der på de nye områder var indført lovgivning ved hjælp af Romtraktatens paragraf 235. I 1972 sagde ministeriets jurister ganske vist, at paragraf 235 ikke kunne bruges til at indføre nye politikområder. I 1986 sagde ministeriets jurister, at paragraf 235 var blevet anvendt til at indføre de nye politikområder.« (EU og Grundloven, Kbh. 1997, s. 85).
 I oktober 1989 konstaterer fremtrædende socialdemokrater, at Grundlovens grænser er ved at være nået. I kronikken »Grundloven knirker« skriver tidligere justitsminister Ole Espersen og tidligere markedsminister Ivar Nørgaard: »Der må foretages en vurdering, som sætter de afgivne beføjelser i relation til deres betydning for et suverænt samfund (som Danmark fortsat formodes


text:
at skulle være) og til et folketings suverænitet (som det danske folketing vel formodes fortsat at skulle besidde, i alt fald på væsentlige områder). (...) Det er tvivlsomt, om vi kan indgå i skabelsen af en valutaunion og en økonomisk union som forudset i Delors-rapporten uden at ændre Grundloven ...« (Politiken, 16.10.89).
 Disse tilkendegivelser får dog ingen konsekvenser for Socialdemokratiets politik - og slet ikke, da partiet overtager regeringsmagten. Politikerne fortsætter med at udbygge Unionen uden at ændre Grundloven.
 Juni 1992: Traktat om den Europæiske Union
 I december 1991 foreligger EUs stats- og regeringschefers udkast til Traktat om den Europæiske Union i den hollandske by Maastricht, heraf dens mere udbredte navn: Maastricht-traktaten. Unionen var altså tilsyneladende ikke længere helt så stendød, som statsminister Poul Schlüter med held havde overbevist et flertal af de danske vælgere om seks år tidligere.
 Med Maastricht-traktaten godkendes den hidtidige retsudvikling under begrebet acquis communautaire, der betyder noget i stil med »erhvervet vedrørende ejendomsfællesskabet«; som regel oversættes det med »gældende fællesskabsret«. Med denne bestemmelse anerkendes tilsyneladende EF-rettens principielle forrang for national lovgivning af samtlige medlemsstater, dvs. det til enhver tid værende omfang af den samlede EF-lovgivning og den kompetenceordning, der er blevet kutyme.
 Et simpelt flertal blandt Kommissionens tyve embedsmænd kan selv afgøre, på hvilke områder EU har kompetence til at træffe beslutninger. Denne afgørelse kan kun omstødes, hvis samtlige ministre i Ministerrådet er enige, eller hvis Domstolen afsiger kendelse til fordel herfor. Dette er aldrig sket.
 Maastricht-traktaten ændrer officielt det Europæiske Økonomiske Fællesskab til det Europæiske Fællesskab - og hermed forøges anvendelsen af Romtraktatens artikel 235 betragteligt, eftersom enhver eventuel begrænsning i brugen af den såkaldte gummiparagraf til det økonomiske område dermed forsvinder.
 Er det omfang, i hvilket Danmark har overladt beføjelser til EU stadig væk »nærmere bestemt«?
 Det mener i hvert fald den danske regering. Ifølge denne er der heller ikke denne gang tale om suverænitetsafgivelse, som kræver grundlovsændringer efter Grundlovens § 88, om end man dog til sidst erkender, at Maastricht-traktaten i modsætning til EF-pakken trods alt må vedtages efter proceduren i Grundlovens § 20 på grund af de nye bestemmelser om den fælles møntunion, unionsstatsborgerskabet og det retspolitiske samarbejde.
 Det danske folk skal spørges, denne gang ikke i en »vejledende«, men i en reel folkeafstemning. Stort set hele det officielle Danmark går ind for Maastricht-traktaten. Næsten hele pressen agiterer for et ja. Langt størstedelen af Folketinget agiterer for et ja. Fagbevægelsen og erhvervsorganisationerne agiterer for et ja.
 Slaget står om de EF-skeptiske vælgere, der ikke ønsker at forlade EF, men heller ikke gerne ser Danmark reduceret til en kommune i en europæisk superstat. Mod disse tvivlere rettes en skræmmekampagne om de frygtelige følger af et nej, der understreger, at en forkastelse af Maastricht-traktaten slet og ret betyder et farvel til EF: »Ved et nej (...) står [vi] så svagt som de lande udenfor, som i dag er på vej til medlemskabet,« siger statsminister Poul Schlüter (TV-Avisen, 21.5.92); »Hvis Damark siger nej den 2. juni, må Danmark forlade alle EFs institutioner,« siger Ministerrådets


text:
danske generalsekretær, Niels Ersbøll (Berlingske Tidende, 15.5.92); »Med et nej melder vi os i realiteten ud af EF,« siger EF-kommissær Henning Christophersen (Berlingske Tidende, 19.5.92); »Vi kommer til at forlade EF-samarbejdet, hvis det bliver et nej,« siger udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen under den afsluttende TV-debat (30.5.92).
 Men nej, Danmark kom som bekendt ikke til at forlade EF-samarbejdet.
 50,7% stemmer imod Maastricht-traktaten. Mirakuløst, efter omstændighederne, når man tager den massive ja-kampagne i betragtning.
 Statsminister Poul Schlüter, udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen, den danske generalsekretær, Niels Ersbøll og EF-kommissær Henning Christophersen må behændigt æde advarslerne om udmeldelse i sig igen.
 Allerede fire dage efter Danmarks nej beslutter imidlertid samtlige medlemsstaters udenrigsministre at gå videre med unionsplanerne. Også den danske regering giver sin stemme til en fortsættelse af de planer, som afstemningsresultatet har afvist.
 December 1992: Edinburgh-afgørelsens »undtagelser«
 Straks derefter forberedes Danmarks »nye« plads i EU-toget med den såkaldte Edinburgh-afgørelse fra december 1992. Vi får fire undtagelser fra Maastricht-traktaten, på det monetære, det militære og det retspolitiske område samt fra unionsstatsborgerskabet. Eller gør vi?
 I realiteten drejer det sig måske i virkeligheden ikke om fire undtagelser, men kun om to - og det er et åbent spørgsmål, om der egentlig er tale om meget mere end ubetydelige forbehold. Danmark er nemlig ifølge Maastricht-traktaten allerede i forvejen fritaget for at deltage i Møntunionens tredie fase, ligesom vi heller ikke er forpligtet til at deltage i udførelsen af fælles militær politik - Edinburgh-afgørelsen bekræfter blot dette, understreger i hvert fald Jens-Peter Bonde og Ole Krarup. De tiloversblevne »undtagelser«, fra det retspolitiske område og fra unionsstatsborgerskabet (først i den danske oversættelses 2. udgave fjernes »stat«, så det, som alle andre lande kalder et unionsstatsborgerskab, i Danmark bliver til et »unionsborgerskab«), er også tvivlsomme.
 Edinburgh-afgørelsen præciserer blot, at unionsborgerskabet ikke erstatter statsborgerskabet; derved afviger den ikke fra Maastricht-traktaten, men tilkendegiver højst, at Danmark næppe heller i fremtiden vil øge betydningen af unionsborgerskabet. På det retspolitiske område fremgår det, at Danmark »vil deltage fuldt ud i samarbejdet om retlige og indre anliggender på grundlag af bestemmelserne i afsnit VI i Traktaten om den Europæiske Union«.
 Danmark vil deltage fuldt ud. Hvori består undtagelsen?
 Jens-Peter Bonde og Ole Krarup skriver: »Forbeholdet vedrører også her en fremtidig udvikling. Danmark meddeler (indirekte), at vi ikke vil medvirke til at overlade kompetence fra den mellemstatslige søjle III til den overstatslige søjle I. Det var vi heller ikke forpligtet til efter Maastricht-traktaten, idet en sådan overladelse af kompetence netop krævede enstemmighed efter artikel K9 eller en egentlig traktatændring, hvis EU skulle udvikle fælles politik for retlige og indre anliggender.« (EU og Grundloven, s. 97).
 I 1993 skal danskerne tage stilling til Edinburgh-afgørelsen ved en folkeafstemning. De - muligvis to - danske forbehold bliver præsenteret som fire klare undtagelser, skønt ingen af dem tilsyneladende ændrer forpligtelserne over for Maastricht-traktaten. Denne gang har Socialistisk Folkeparti indtaget en nøgleplacering, og også de opfordrer nu til det ja, som vælgerne da også endelig leverer den 18. maj.
 I juni 1993 ratificerer regeringen så Maastricht-traktaten - i al hemmelighed. Først et


text:
år senere bliver det offentligheden bekendt, da JuniBevægelsen efter anmodning om aktindsigt får fremskaffet ratifikationsskrivelsen. Edinburgh-afgørelsen er end ikke blevet vedlagt under regeringens ratifikation af den Maastricht-traktat, som de danske vælgere har afvist året forinden ...
 I otte af tolv EU-lande har man på grund af de store suverænitetsafgivelser til EU været nødsaget til at ændre forfatningen for at kunne underskrive Maastricht-traktaten; i Danmark hævdes EU-medlemskabet fortsat at være foreneligt med den danske grundlov.
 I maj 1997 vedtager Folketinget deltagelse i det europæiske politisamarbejde, Europol-konventionen, og begynder dermed en underminering af enhver rest, der måtte være af dansk retspolitisk forbehold i Edinburgh-afgørelsen. Professor Hjalte Rasmussen skriver i en artikel herom: »Den foreløbige konklusion må derfor lyde, at en del taler for, at det kræver paragraf 20-behandling at ratificere (Europol) protokollen, fordi det indebærer suverænitetsafgivelse i paragraf 20’s forstand at overlade Domstolen det forudsete fortolkningsmonopol.« (Information, 28.5.97). Om EF-Domstolen hedder det videre, at den »viser sig mere og mere som den nationale domstols overordnede retsinstans. Ikke overordnet i teknisk appelbetydning, men i den betydning, at det er Domstolen, som tydeligere og tydeligere bestemmer farten: den nationale domstol får lov til at udbede sig en præjudiciel udtalelse, dersom den lovlydigt lever op til Domstolens forventninger.«
 ... Dersom den lovlydigt lever op til Domstolens forventninger.
 Sagen om retten til at føre sagen
 I EU er det kun ved en flertalsbeslutning blandt Kommissionens tyve kommissærer, at love kan foreslås. Om selve vedtagelsen af lovene skriver Jens-Peter Bonde og Ole Krarup: »Samtlige EU-love vedtages endeligt bag lukkede døre i EU’s Ministerråd. Forhandlingerne er fortrolige. Forhandlingsoplæggene er ofte fortrolige i den endelige udgave. Referaterne og indstillingerne er oftest fortrolige. (...) De vigtigste EU-love vedtages af Ministerrådet, men de fleste EU-bestemmelser vedtages af Kommissionen selv, oftest efter bemyndigelse fra Ministerrådet, og ganske ofte efter at have forelagt forslaget til forordninger og direktiver for særlige rådgivende udvalg, forskriftsudvalg og forvaltningskomiteer. Der er i EU over 520 komiteer. Her er dagsorden, lovforslag, mødereferater og deltagerkreds fortrolig.« (EU og Grundloven, s. 144f).
 Kommissionens forordninger og direktiver kan ikke ændres, medmindre et flertal i Kommissionen selv foreslår dette. Som regel skal ændringen endog støttes af et kvalificeret flertal i EUs Ministerråd; det kan altså være overordentlig vanskeligt at forhindre retsbestemmelser fra Kommissionen. Alene i 1991 vedtog Kommissionen selvstændigt 6.130 forordninger, afgørelser, beslutninger, direktiver, henstillinger og udtalelser.
 Er Danmarks EU-medlemskab stadig væk i overensstemmelse med Grundlovens krav om kun at overlade beføjelser til mellemfolkelige myndigheder i »nærmere bestemt omfang«?
 En række fremtrædende jurister rettede i 1992 og 1993 forgæves henvendelse til henholdsvis statsminister Poul Schlüter og statsminister Poul Nyrup Rasmussen for at undersøge dette spørgsmål. En gruppe på 12 personer besluttede derfor efterfølgende at gå rettens vej for at få domstolenes vurdering af, om summen af dansk suverænitetsafgivelse til EUs institutioner efterhånden er i overensstemmelse med Grundloven eller ej.
 Den 17. maj 1993 indleder de således sag for domstolene om ret til at føre sag om, hvorvidt statsminister Poul Nyrup Rasmussen krænkede Grundloven, da han underskrev Maastricht-traktaten. I første omgang drejer det


text:
sig altså ikke om, hvorvidt Grundloven er overtrådt eller ej, men alene om, hvorvidt Grundlovens grænser i forhold til EU overhovedet kan afgøres af danske domstole.
 Østre Landsret følger staten og afslår den 20. juni 1994 denne mulighed.
 Sagsøgerne appellerer dommen til Højesteret, der, som det er sædvane, når det drejer sig om meget principielle forhold, behandler sagen som en såkaldt plenumsag med ni i stedet for fem dommere. Den 12. august 1996 omstøder Højesteret landsretsdommen og giver i en enstemmig afgørelse sagsøgerne medhold - de får nu ret til at få prøvet den egentlige sag for domstolene, og statsminister Poul Nyrup Rasmussen bliver dømt til at betale 75.000 kr. i sagsomkostninger.
 I begrundelsen for Højesterets dom hedder det bl.a.: »Ved afgørelsen af, om appellanterne bør have adgang til at få dette spørgsmål (grundlovsspørgsmålet) prøvet ved domstolene, må der lægges vægt på, at tiltrædelsen af Traktaten om den Europæiske Union indebærer overførsel af lovgivningskompetence inden for en række almene og væsentlige livsområder og derfor i sig selv er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed.«
 Grundlovssagen er en realitet.
 I sagsøgernes processkrift (19.12.96) trækkes problematikken op på følgende måde: »Sagsøgerne er af den opfattelse, at den (bredt favnende) kompetence til kompetence - der er et udtryk for Fællesskabsrettens selvudvidende karakter - som fænomen er uforenelig med Grundlovens bestemthedskrav, idet det ikke efter Grundlovens § 20 kan overlades til overnationale institutioner selv at bestemme omfanget af de overdragne kompetencer.«
 Sagerne om retten til en fair proces
 Et par måneder efter, at Højesteret har afsagt sin dom og givet Harlang og Krarup ret til at føre grundlovssagen, er slagsmålet om sagens praktiske og formelle rammer allerede i fuld gang. Folketingets Europaudvalg nægter at fremlægge en lang række fortrolige dokumenter, der skal belyse karakteren af den hidtidige suverænitetsafgivelse i forbindelse med anvendelsen af Romtraktatens artikel 235. Det drejer sig bl.a. om referater fra møder i regeringens fællesmarkedsudvalg, oplæg til Europaudvalget, skriftlige instrukser fra Udenrigsministeriet og en række specificerede retsakter m.m.
 Europaudvalgets formand, socialdemokraten Ove Fich forklarer her, hvorfor dokumenterne ikke kan tåle offentlighedens søgelys: »Man skal være meget forsigtig med at udlevere papirer fra lukkede møder. Det kan få den konsekvens, at vigtige ord, der er sagt i fortrolighed, fremover ikke ville blive sagt.« (Information, 22.10.96).
 Man fornemmer på Ove Fichs tungtvejende argumenter, hvor katastrofalt det ville være for nationens sikkerhed, om offentligheden skulle få kendskab til disse »vigtige ord« ...
 Men udvalget vil ikke aflevere dokumenterne frivilligt, og så kan kun domstolene tvinge dem til det.
 Allerede den 5. november 1995 afviser Østre Landsret Harlangs og Krarups krav om at pålægge Europaudvalget at fremlægge det pågældende materiale. Men er der tale om en retfærdig proces, når kun den ene part har adgang til sagens samlede materiale? Sagsøgerne mener det ikke, men eftersom landsrettens dom er enstemmig, kan den kun kæres til Højesteret med tilladelse fra Procesbevillingsnævnet. Procesbevillingsnævnet afslår imidlertid anmodningen herom med den begrundelse, at grundlovssagen ikke har »principiel karakter« ...!
 Men at det i hvert fald ikke for alle


text:
dokumenters vedkommende kan være lige essentielt for rigets sikkerhed, at de skjules for offentligheden, står klart i april 1997, hvor Krarup og Harlang rent faktisk fra EU får udleveret nogle, men langt fra alle de dokumenter, som Europaudvalget hemmeligholder. At Europaudvalget og Folketinget bevidst har villet forsinke og besværliggøre arbejdet for sagsøgerne, afkræftes ikke just af dette hændelsesforløb, der, om Europaudvalget havde ønsket at samarbejde, havde været overstået på få dage i stedet for måneder.
 Det er imidlertid ikke den eneste hindring, der kommer i vejen under forberedelsen af retssagen. Østre Landsret nægter at følge sagsøgernes anmodning om at lægge den meget omfattende sag til efteråret, men beslutter, at retsmødere skal begynde allerede den 26. maj 1997.
 Østre Landsret har derimod fuld forståelse for, at statens forsvarer, Kammeradvokaten, repræsenteret ved advokat Gregers Larsen og advokat Karsten Hagel-Sørensen, tilmed protesterer mod sagsøgernes anmodning om at føre ansvarlige politikere i vidneskranken, f.eks. tidligere udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen, nuværende udenrigsminister Niels Helveg Petersen og diverse formænd for Europaudvalget.
 »Politikernes vurderinger i denne sag er irrelevante,« mente Kammeradvokaten, og landsretten gav ham ret. Igen. »Østre Landsret har fulgt Nyrups advokat, Kammeradvokaten, i et og alt,« skriver B.T., 30.4.97.
 Harlang og Krarups ønske om at få 22 retsdage til at fremføre deres sag i afvises også af Østre Landsret. De må nøjes med 121⁄2 dag. Samtidig placerer Østre Landsret flere retsdage på tidspunkter, som Harlang og Krarup i forvejen har frabedt sig, fordi de har andre aftaler at tage hensyn til. Det kan landsretten ikke tage hensyn til.
 Retsformanden er landsdommer Bent Otken, den selvsamme, som i 1994 fandt, at sagen slet ikke burde for en domstol, men som altså blev underkendt af Højesteret to år senere. Få aviser har undladt at bemærke hans usædvanlig udtalte misfornøjethed med hele sagen i almindelighed og sagsøgerne i særdeleshed.
 Jyllands-Posten bemærker f.eks. om en særlig indædt ordveksling landsdommer Otken og sagsøgerne imellem: »Ordvekslingen - og ikke mindst tonen - illustrerer mere end noget andet EU-modstandernes store problemer gennem hele sagen med at vinde landsrettens forståelse for sagens omfang og indhold.« (29.4. 97). I en leder i B.T. hedder det om alle skærmydslerne, inden sagen overhovedet kommer for retten: »Sagsøgerne kan rende og hoppe med alle deres krav om tid til at finde dokumenter og protokoller, som modparten godt nok har, men ikke skal udlevere. Det har dommeren nemlig bestemt. Og når nu sagen endelig skal gå sin gang, skal det hele ske på den halve tid.« (30.4.97). Avisen kalder landsdommerens håndtering af sagen for en »muggen affære«.
 EF-notat afslører danske regeringers dobbeltspil
 Den 26. maj kommer så selve grundlovssagen for Østre Landsret. Sagsøgerne forsøger som nævnt at dokumentere, at EFs og EUs kompetence har selvudvidende karakter, dvs. at diverse traktater overgiver suverænitet fra Danmark til EU i et ubestemt omfang, og at det dermed på afgørende punkter er EU snarere end Folketinget, der er den egentlige beslutningstager i Danmark.
 Vi har allerede været inde på Romtraktatens artikel 235 som et eksempel herpå. Skiftende regeringer har med henvisning til Justitsministeriet


text:
konstant og kategorisk benægtet, at der med den såkaldte gummiparagraf skulle være nogen form for konflikt Grundloven og EF/EU imellem. I 1992 vurderede Justitsministeriet officielt, at artikel 235 var helt uproblematisk; det samme var tilfældet i 1972, hvor det også blev understreget, at artiklen ikke har »så vidtgående rækkevidde, som det undertiden formodes i den offentlige debat her i landet«; at den alene har til formål at udfylde huller, hvor »man har overset et eller andet praktisk problem«; samt at den »ikke kan bruges til at udvide Fællesskabets virksomhed til områder, som ikke er dækket af traktaten«.
 Et 16 år gammelt notat fra Udenrigsministeriet dukker imidlertid op i september 1996 og dokumenterer, at på trods af, at skiftende regeringer officielt har benægtet, at anvendelsen af artikel 235 skulle være i strid med Grundloven, har embedsmænd i virkeligheden så tidligt som i marts 1980 påpeget, at udviklingen rejste »forfatningsmæssige problemer« for Danmark - offentligheden har bare intet fået at vide.
 I notatet, der er rettet til de øvrige EF-lande, hedder det bl.a., at der de seneste år »i en række tilfælde« er forelagt forslag til rådsvedtagelser, »som ikke efter en naturlig forståelse af artikel 235 kan siges at opfylde de betingelser, som er indeholdt i bestemmelsen«. Endvidere hedder det i notatet - og stik imod myndighedernes officielle tilkendegivelser: »For Danmarks vedkommende rejser en sådan udvikling forfatningsmæssige problemer.« (Min kursiv).
 Men ikke nok med at myndigheder altså udmærket vidste, at Danmark havde forfatningsmæssige problemer i forhold til anvendelsen af artikel 235 - og det allerede i 1980 - notatet fortsætter, at den danske regering »støtter den videst mulige anvendelse af artikel 235, når samtlige betingelser i bestemmelsen er opfyldt« (min kursiv). Og i de tilfælde, hvor samtlige betingelser ikke er opfyldt, har regeringen blot fundet andre veje til at nå præcis samme mål: »Den danske regering har i alle tilfælde, hvor den fandt, at artikel 235’s betingelser ikke var opfyldt, været rede til at medvirke til en gennemførelse af det pågældende samarbejde under andre former, der sikrede den videst mulige sammenhæng i det europæiske samarbejde.« (Min kursiv).
 Til Jyllands-Posten udtaler professor i EU-ret, Hjalte Rasmussen: »Notatet er for mig at se enestående i den forstand, at det dokumenterer, at både Udenrigsministeriet og Folketingets markedsudvalg var fuldt ud vidende om, at vi var på slingrekurs i forhold til de grænser for at afgive suverænitet, vi sagde ja til i 1972.« (3.9.96).
 Befolkningen er slet og ret blevet bedraget af Udenrigsministeriet og Justitsministeriet, ja, af politikerne generelt - men dét får ikke politiske konsekvenser af nogen art. Da Harlang og Krarup antyder, at to af de tre juridiske dommere i Østre Landsret, Blinkenberg og Levy, kan være inhabile, eftersom de har en fortid netop i Justitsministeriet, afvises det ligeledes af landsdommer Otken. At man har været en del af det system, som er på anklagebænken for at have bedraget befolkningen og overtrådt Grundloven, betyder øjensynligt ikke, at man ikke kan fælde dom i selvsamme sag.
 Romtraktatens artikel 235 er imidlertid ikke det eneste potentielle


text:
hul i den mur, der skal hindre danske suverænitetsafgivelser i ubestemt omfang. Et andet konkret eksempel er artikel 113, der drejer sig om den fælles handelspolitik. Ifølge sagsøgerne har EF overskredet brugen af artiklens handelspolitik, derved at den er blevet anvendt som et fælles udenrigspolitisk instrument.
 Sagsøgerne kan imidlertid ikke konfrontere de relevante politikere med skiftende regeringers dobbeltspil i EF- og EU-spørgsmål, hverken i forbindelse med artikel 235 eller 113, det har dommere med en fortid i Justitsministeriet besluttet - men indimellem kan ansvarlige ministres ord dog alligevel være væsentlige, om de så kun bliver refereret.
 Et eksempel herpå finder vi i 1982, hvor EF indførte handelssanktioner over for Sovjetunionen med hjemmel i artikel 113, og Danmark derved afgav (udenrigspolitiske) beføjelser til EF, der gik ud over grundlaget i Romtraktaten.
 Den daværende radikale ordfører, Niels Helveg Petersen er fritaget for at vidne i sagen, men hans udtalelser fra 1982 i forbindelse med denne fremgangsmåde er næppe heller i sig selv helt ubetydelige: »Danmark har aldrig ved den beslutning, vi traf i 1972, truffet beslutning om, at udenrigspolitiske afgørelser skal træffes inden for rammerne af EF-traktaten, og det er vi pinedød nødt til at holde fast i. Jeg er betænkelig ved - jeg siger ikke bare den glidebane, der her viser sig, men den mangel på respekt for de beslutninger, som faktisk er truffet af Danmark, og den mangel på respekt for den forfatning, som vi nu lever under.« (Citeret i Information, 1.6.97).
 Niels Helveg Petersen understregede, at de radikale ikke kunne støtte den pågældende anvendelse af artikel 113: »Man har imidlertid accepteret at anvende artikel 113. Det, finder jeg ikke, er en rigtig beslutning, og i hvert fald bør det ikke gentage sig.«
 Siden avancerede Niels Helveg Petersen imidlertid til udenrigsminister, og i sit nuværende embede har han ikke haft spor skrupler ved at tiltræde en fælles udenrigspolitik, også i en række EU-besluttede handelssanktioner - så sent som i 1993 endog med anvendelse af netop artikel 113 ...
 Man forstår måske godt, hvorfor Kammeradvokaten ønskede at forhindre sagsøgernes krav om at føre ansvarlige politikere, bl.a. Niels Helveg Petersen, i vidneskranken. Interessant havde det dog ellers været at høre, hvad udenrigsministeren måtte kunne oplyse af detaljer om f.eks. brugen af artikel 113 - kan vi være helt sikre på, at det ville vise sig at være så fuldstændig »irrelevant« for sagen, som Kammeradvokaten hævdede, og Østre Landsret bekræftede?
 Kammeradvokaten truer med forfatningskrise
 Angreb er som bekendt det bedste forsvar, og i sit forsvar for staten og statsminister Poul Nyrup Rasmussen truer Kammeradvokaten direkte med forfatningskrise, hvis domstolene skulle finde på at lade dommen falde ud til sagsøgernes fordel og kende hele eller dele af traktaten i strid med Grundloven.
 »Vi har ikke haft forfatningskriser herhjemme siden 1920erne og tiden under 2. Verdenskrig. Men et indgreb i Folketingets handlefrihed fra domstolenes side vil være uhørt og vil sandsynligvis ikke forløbe på en måde, vi er vant til her i landet,« sagde Gregers Larsen i Østre Landsret. (Jyllands-Posten, 20.7.97).
 Regeringens reaktion på en


text:
dom, der går imod staten, præciserede Kammeradvokaten dog ikke, »men han sagde, at han kunne forestille sig en lov, der fratog domstolene deres ret til at prøve, om love er i strid med Grundloven. Altså et forbud mod sager som den igangværende,« skriver Jyllands-Posten. Med andre ord: Frikend statsministeren, eller kast nationen ud i en historisk krise, som vi skal tilbage til besættelsen for at finde magen til ...
 Efter at have opmalet dette ildevarslende fremtidsscenario argumenterer Kammeradvokaten så for, at hele sagen fokuserer på den forkerte del af Grundlovens § 20: »Det centrale i Grundlovens paragraf 20 har aldrig været dette bestemthedskrav, men beslutningen om, at afgivelse af suverænitet skal ske med fem sjettedeles flertal eller ved folkeafstemning. Dette er den reelle garanti mod misbrug.« Hans konklusion er, at så længe fem sjettedele af Folketinget eller et flertal i befolkningen stemmer for, er der stort set ingen grænser for, hvilke kompetencer politikerne kan afgive til EU.
 Grundlovens ord om, at overladelsen af beføjelser med hjemmel i § 20 kun kan ske i »nærmere bestemt omfang«, fortolker Kammeradvokaten således: »Den eneste grænse i paragraf 20 er, at EU ikke har kompetence til at udvide sin egen kompetence. Dette er aldrig sket, og sker det, kan danske domstole tilsidesætte sådanne retsakter.«
 Heroverfor står altså sagsøgernes påstand om, at EUs kompetence har selvudvidende karakter, og at f.eks. artikel 235 og artikel 113 således er blevet anvendt til at tildele EF og EU kompetence på områder, der ikke i forvejen er dækket af traktaterne, samt at summen af suverænitetsafgivelse siden 1973 dermed ikke kan honorere kravet om at være af »nærmere bestemt omfang«.
 Den 27. juni afsiger Østre Landsret så dom i sagen. Heri hedder det bl.a.: »Efter opbygningen af EFs organer, herunder Rådets sammensætning, og under hensyn til den indflydelse, som Folketingets Europaudvalg efter det oplyste har på alle væsentlige spørgsmål vedrørende Danmarks forhold til EF, findes der ikke at være indtrådt en sådan begrænsning af det danske folkestyre, at tiltrædelseslovene kan tilsidesættes som ugyldige ud fra forfatningsmæssige forudsætninger. Som følge af det anførte frifindes sagsøgte for de af sagsøgerne nedlagte påstande.« (Citeret i Weekendavisen, 4.7.97).
 Danmarks EU-medlemskab vurderes altså at være i fuld overensstemmelse med Grundloven, statsminister Poul Nyrup Rasmussen frifindes, og regeringen jubler.
 Folketingets formand, socialdemokraten Erling Olsen, der tidligere har været på banen med krav om at ændre Grundloven, så Danmark kan afgive den til EU nødvendige suverænitet uden problemer med § 20, ser da også på baggrund af Østre Landsrets dom nu særdeles optimistisk på den Grundlov, vi allerede har: »Der er jo ikke noget problem med Grundlovens paragraf 20, hvis regeringen blot skal angive, hvad afgivelsen af suverænitet drejer sig om. Den tolkning passer mig udmærket, så er der ikke brug for at lave om på Grundloven.« (Information, 28.6.97).
 Professor i EU-ret, Hjalte Rasmussen undrer sig imidlertid over dommens grundlag. Information skriver: »Hjalte Rasmussen fokuserer på, at Østre Landsret ikke mener, der rent kvantitativt er grænser for, hvor meget suverænitet Danmark kan afgive. ’Det er uantageligt, så


text:
skulle man kunne fjerne helt op til 100 procent af den danske suverænitet med henvisning til Grundlovens paragraf 20. Det tror jeg ikke, Højesteret vil stadfæste.’« (28.6.97).
 Ingen havde dog ventet en anden dom i landsretten, og professor dr.jur. Ole Krarup siger ligeud om udfaldet af sagen til Information: »Dommen kunne være skrevet i Justitsministeriet.«
 Tilbage står nu slaget i Højesteret; et slag, der efter alt at dømme kommer til at stå i løbet af foråret 1998.
 Traktaterne, som de danske politikere aldrig ønskede, før de fik dem
 Forløbet af Danmarks snart 25-årige EF- og EU-medlemskab er et katalog over stadig stigende magtafgivelse og nye og mere omfattende traktater, som de danske regeringer karakteristisk nok nægtede ville komme, men måske lige så karakteristisk kæmpede bravt for, da de så alligevel kom.
 Ved folkeafstemningen i 1972 og senere i den offentlige debat op gennem 70erne og 80erne blev det flere gange fremhævet fra EF-modstanderes side, at EFs stigende kompetencer var i modstrid med Danmarks grundlov. Justitsministeriet afviste dette helt og aldeles. Det omtalte notat fra Justitsministeriet til de øvrige EF-lande, som dukkede op i september 1996, afslørede imidlertid, at de danske myndigheder allerede i 1980 var klar over de »forfatningsmæssige problemer«, som brugen af artikel 235 påførte Danmark, men som man over for den danske befolkning pure benægtede eksistensen af.
 Under folkeafstemningen om EF-pakken afviste daværende statsminister Poul Schlüter enhver tale om en union med de berømte ord: »Unionen er stendød!« EF-modstandernes påstande om, at EF-pakken ville lede frem til en fælles mønt, hævdede tilhængerne tilsvarende, var ren fiktion.
 Allerede i juni 1988 var den fælles mønt dog på dagsordenen, og Poul Schlüter måtte berolige danskerne med, at det var lykkedes at »få planerne om en fælles mønt begravet i et udvalg« (citeret i Information, 14.6.97). Ti måneder senere demonstrerede udvalget, at han tog fejl - de »begravede« planer var i fuld gang med at blive realiseret. Tilsvarende tilbageviste Danmarks underskrivelse af Traktat om den Europæiske Union i 1993 Poul Schlüters forsikring om unionens død på temmelig utvetydig vis - Danmark var uomtvisteligt blevet en del af en overordentlig levedygtig europæisk union.
 Den 11. maj 1993 var det så udenrigsminister Niels Helveg Petersens tur til at berolige danskerne med nye luftkasteller. Udenrigsministeren erklærede, at der ikke ville komme nogen ny traktat efter den seneste i 1993, eftersom »1996-regeringskonferencen formentlig ville blive afsluttet på fem minutter, fordi medlemslandene ikke ville kunne enes om en ny EU-traktat«.
 Der var altså ingen fare for yderligere traktater og yderligere overladelse af kompetence til EU, toget stoppede ved endestationen Edinburgh.
 I dag ved vi, at Niels Helveg Petersen tog lige så grundigt fejl som Poul Schlüter - nu foreligger Amsterdam-traktaten, som danskerne skal tage stilling til ved en folkeafstemning i 1998. Og vi står næppe heller denne gang ved en endestation for EU-toget.
 Informations korrespondent, Ole Vigant Ryborg gennemgår de danske forhistorier bag EUs traktater og konkluderer: »Tre gange har spidsen i danske regeringer hævdet, at forestående traktater ikke ville blive til noget. Blandt andet fordi


text:
Danmark ikke selv ønskede disse traktater. Tre traktater, som de selvsamme regeringsmedlemmer derefter skulle sælge til danskerne med forklaringer om, at traktaterne var en fordel for Danmark. Og nødvendige for Europa.« (Information, 14.6.97).
 Hver gang en traktat skal til folkeafstemning i Danmark, er det skeptikerne midt imellem de overbeviste modstandere og de overbeviste tilhængere af EU, der er tungen på vægtskålen, og frem for alt mod denne gruppe, at kampagnerne rettes.
 Som vi har været inde på tidligere, advarede politikere og embedsmænd i 1992 således kraftigt om, at følgerne af et dansk nej til Maastricht-traktaten var et farvel til EF.
 F.eks. udtalte daværende udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen, at Danmark »kommer til at forlade EF-samarbejdet, hvis det bliver et nej«, og daværende EF-kommissær Henning Christophersen bekræftede profetien: »Med et nej melder vi os i realiteten ud af EF.«
 Det blev et nej til Maastricht-traktaten, men truslerne - eller løfterne - viste sig at være helt og aldeles tomme.
 Nu nærmer vi os afstemningen om Amsterdam-traktaten. Til Aktuelt udtaler tidligere EF-kommissær Henning Christophersen om følgerne af et nej: »EU vil reelt gå i stå på alle væsentlige områder.« (9.8.97). Til TV2-Nyhederne udtaler tidligere udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen: »Hvis vi ender med at sige nej, så må vi anstændigvis sige, at vi må forlade EU.« (2.8.97).
 Hvor anstændigt Uffe Ellemann-Jensens »anstændigvis« er, bliver det så i sidste ende op til vælgerne at vurdere i 1998.
 Fra EFs 1.947 retsakter i 1973 til EUs 21.392 i 1996
 Østre Landsret vurderede i 1994, at der slet ikke kunne føres nogen grundlovssag mod statsminister Poul Nyrup Rasmussen ved de danske domstole. Højesteret omstødte denne kendelse i 1996, bl.a. med den begrundelse, at »tiltrædelsen af Traktaten om den Europæiske Union indebærer overførsel af lovgivningskompetence inden for en række almene og væsentlige livsområder«. Professor i statsret ved Københavns Universitet, Henrik Zahle udtalte til Politiken efter Højesteretsdommen: »Politikerne bryder sig ikke om at vedkende sig de store forandringer, der er sket i kraft af EU-medlemskabet. Man vil gerne have fordelene, men samtidig fastholde opfattelsen af, at Danmark er en nationalstat med en regering, der kan gøre, hvad den vil. Og sådan er det ikke.« (18.8.96).
 Nu er kombattanterne på vej i Højesteret igen. Alt imens folkeafstemningen om Amsterdam-traktaten forberedes af politikerne, forberedes grundlovssagen om Maastricht-traktaten til Højesteret. Advokat Christian Harlang og professor dr.jur. Ole Krarup vil atter søge at overbevise domstolen om, at summen af overladte beføjelser til EU er udtryk for en glidende suverænitetsafgivelse, der ikke er i overensstemmelse med Grundlovens krav om »nærmere bestemt omfang«, og Kammeradvokaten, repræsenteret ved Gregers Larsen og Karsten Hagel-Sørensen, vil atter forsøge at overbevise domstolen om det modsatte.
 Hvorvidt Højesteret atter underkender Østre Landsret, kan man kun gisne om. Presset fra myndighedernes side er overvældende - hvor politisk uafhængige vi så ellers bryster os af, at domstolene skulle være - dét har sagsforløbet i landsretten tydeligt demonstreret.
 Men om så Højesteret vurderer, at Grundlovens § 20 er overtrådt eller ej - at den europæiske centralisering af magten og EUs beføjelser tager til i et


text:
rasende tempo, og at tilsvarende ethvert ønske om ikke bare international, men også national decentralisering er lige så dødfødt, som Danmarks suverænitet svinder ind, kan næppe betvivles.
 Traktat for traktat bliver EU en stadig større international såvel som national magtfaktor. I 1972 var f.eks. kun fem danske ministerier beskæftiget med EF, i dag er det 18; de relevante ministerielle kontorer er tilsvarende vokset fra 11 til 65. Antallet af afstemninger med kvalificeret flertal i EU vokser ligeledes i takt med, at den europæiske integration skrider fremad. I 1971 var der kvalificeret flertal ved 52 afstemninger og enstemmighed ved 57. I 1986 var der kvalificeret flertal ved 67 afstemninger og enstemmighed ved 64. I 1994 var der kvalificeret flertal ved 120 afstemninger og enstemmighed ved 85.
 Omfanget af EFs og siden EUs indflydelse og beføjelser er ganske enkelt eksploderet.
 Ikke bare som følge af Romtraktatens artikel 235, også den stigende lovmængde er et tegn herpå. I 1960 bliver der i EØF vedtaget i alt 2 forordninger. Da Danmark bliver medlem af EF i 1973, er antallet af forordninger, direktiver og retsregler steget til 1.947. Ved indgangen til 1996 findes der 21.392 retsakter i EU.
 Enogtyvetusindtrehundredogtooghalvfems retsakter. Antallet er stigende.


text:
Skat.dk: Fradrag - grundværdien - grundforbedringer
 29 Jul 2016 10:37
 12 Apr 2016 14:13
 SKM2016.326.ØLR
 B-4101-13
 Ejendomsvurdering, grundværdi, forbedringer, hovedanlæg, udstykning, praksis
 Sagen omhandlede, hvorvidt grundejeren var berettiget til fradrag i grundværdien for grundforbedringer i form af kloak- og vandforsyningsledninger.
 Landsretten bemærkede, at Højesteret i UfR 2013.2277 (SKM2013.369.HR) har fastslået, at der i overensstemmelse med myndighedernes praksis for større ejendomme udlagt til for eksempel tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for udgifter til foranstaltninger uden for den enkelte grund, der øger værdien af grunden i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter.
 Retten bemærkede. herefter, at det af senere praksis fremgår, at der ved vurderingen af, hvorvidt et anlæg har medført en stigning i værdien af grunden i ubebygget stand, lægges afgørende vægt på anlæggets placering i forhold til allerede opførte bygninger.
 Det var ubestridt, at ledningsanlægget på ejendommen blev etableret i forbindelse med byggeriet på grunden. Derudover fremgik det af sagens kortbilag, at de dele af ledningsnettet, som grundejeren ønskede fradrag for, nøje fulgte de enkelte bygninger. Endvidere fremgik det af skønsmandens (ingeniør) skønserklæringer, at genanvendlse af ledningsnettet i det væsentligste forudsatte, at et eventuelt nyt byggeri på grunden var identisk med eller i det væsentligste svarede til det aktuelle.
 På den baggrund fandt retten, at de i sagen omhandlede ledninger internt på grunden, var således knyttet til byggeriet, at de ikke kunne anses for at have medført en stigning i værdien af grunden i ubebygget stand.
 Landsretten bemærkede videre, at der efter Højesterets beskrivelse af administrativ prksis i UfR 2013.2277 (SKM2013.369.HR) og UfR 2014.859 (SKM2013.879.HR), sammenholdt med de under sagen påberåbte Landsskatteretskendelser, ikke var grundlag for at anse et anlæg for fradragsberettiget på baggrund af en fiktiv udstykning af ejendommen.
 Retten anførte desuden, at det forhold, at ledningsnettet under visse forudsætninger i større eller mindre omfang var genanvendeligt, ikke kunne føre til et andet resultat.
 Retten fandt herudover, at det ikke var godtgjort, at der tidligere har foreligget en administrativ praksis, hvorefter der tilkendtes fradrag for udgifter til specifikke ledningsstykker eller til hele ledningsnettet bortset fra stikledninger til de enkelte bygninger.
 Landsretten ændrede herefter byrettens dom i overensstemmelse med den af Skatteministeriet nedlagte påstand for landsretten.
 Den juridiske vejledning 2016-1, afsnit H.A.3.3.2.
 Senere instans: Se Højesterets dom - SKM2017.330.HR
 (Kammeradvokaten v/Adv. Birgitte Kjærulff Vognsen
 Sanne Kolmos, Lone Dahl Frandsen og Anders Raagaard (kst.)
 Byrettens dom af 18. december 2013 (BS 17-2003/2012) (SKM2014.105.BR) er anket af H1 med påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at H1 i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingen for årene 2002 og 2004 af ejendommen beliggende Y1, for udgifter til anlæg af brugsvandsforsyningsanlæg markeret med gult i bilag 76, regnvandsforsyningsanlæg markeret med gult i bilag 24 og spildevandsforsyningsanlæg markeret med gult i bilag 25, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndighederne.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse, idet Skatteministeriet dog anerkender, at H1 har fradragsret for den del af vandledningerne, der er markeret


text:
med lyserød farve på bilag 76, og at fradraget herfor hjemvises til beløbsmæssig ansættelse hos vurderingsmyndigheden.
 Skatteministeriet har for landsretten anerkendt, at H1 har afholdt udgifter til anlæg af vandledninger internt på ejendommen. Sagen vedrører herefter alene spørgsmålet om, hvorvidt anlæg af kloak- og vandledninger har bevirket en stigning i værdien af grunden i ubebygget stand, således at der kan gives fradrag i grundværdien efter vurderingslovens dagældende § 17.
 Sagen er behandlet sammen med landsrettens ankesag B-1896-13 vedrørende Byrettens dom af 27. maj 2013 (BS 15-1312/2012), der omhandler en naboejendom (Y6-vej) til ejendommen i nærværende sag og vedrører samme parter og i det væsentlige samme problemstillinger.
 Der er som bilag 24, 25 og 76 fremlagt kort (luftfotos) med påtegninger, der viser de i sagen omhandlede ledninger. Disse kort er medtaget som bilag til dommen (SKAT: undladt).
 Bilag 24 og 25 viser henholdsvis regnvands- og spildevandsledningerne på arealet og svarer indholdsmæssigt til sagens bilag 41, der har været anvendt i forbindelse med de foretagne syn og skøn.
 Bilag 76 viser brugsvandsledningerne på arealet og svarer indholdsmæssigt til sagens bilag 42, der har været anvendt i forbindelse med de foretagne syn og skøn. Skatteministeriets bilag F svarer indholdsmæssigt i det væsentlige til bilag 76.
 Der er for landsretten foretaget syn og skøn af rådgivende ingeniør LO vedrørende ledningerne og muligheden for genanvendelse og af landinspektør PF om muligheden for udstykning af ejendommen.
 Af rådgivende ingeniør LOs skønserklæring af 16.januar 2015 fremgår blandt andet:
 Skønsmanden bedes ... vurdere, om regnvandsledningerne adskiller sig fra andre tilsvarende regnvandsledninger (herunder for så vidt angår placeringen eller dimensioneringen), der forsyner boliger (dvs. husstande) af samme art og størrelse. ...
 Svar på spørgsmål 10:
 Det er skønsmandens vurdering, at regnvandsledningerne markeret på bilag (41) ikke adskiller sig - hverken i placering eller dimension - fra regnvandsledninger i lignende bebyggelser af tilsvarende størrelse.
 Skønsmanden bedes oplyse, om regnvandsledningerne markeret i bilag (41) forsyner boliger (dvs. husstande) på grunden.
 Svar på spørgsmål 11:
 Udover afvandingen fra interne veje, stier og andre fællesarealer, betjener regnvandsledningerne markeret i bilag (41) ligeledes de enkelte bygninger, for så vidt angår tagafvanding og de belagte arealer omkring bygningerne.
 Skønsmanden bedes oplyse, om regnvandsledningerne markeret i bilag (41), forsyner flere boliger.
 Svar på spørgsmål 14:
 De markerede regnvandsledninger, forsyner tilsammen flere bygninger på arealet.
 Såfremt spørgsmål 14 besvares bekræftende, bedes skønsmanden oplyse, hvor mange boliger og/eller bygninger regnvandsledningerne markeret i bilag (41) forsyner.
 Svar på spørgsmål 15:
 De markerede regnvandsledninger, forsyner tilsammen samtlige 68 boliger/bygninger på arealet.
 Skønsmanden bedes ... vurdere, om spildevandsledningerne adskiller sig fra andre tilsvarende spildevandsledninger (herunder for så vidt angår placeringen eller dimensioneringen), der forsyner boliger (dvs. husstande) af samme art og størrelse. ...
 Svar på spørgsmål 16:
 Det er skønsmandens vurdering, at spildevandsledningerne markeret på bilag (41) ikke adskiller sig - hverken i placering eller dimension -fra spildevands ledninger i lignende bebyggelser af tilsvarende størrelse.
 Skønsmanden bedes oplyse, og spildevandsledningerne markeret i bilag (41) forsyner boliger (dvs. husstande) på grunden.
 Svar på spørgsmål 17:
 Spildevandsledningerne markeret i bilag (41), betjener boligerne


text:
på arealet gennem ledninger fra boligerne direkte til den markerede ledning.
 Skønsmanden bedes oplyse, om spildevandsledningerne markeret i bilag (41), forsyner flere boliger. ·
 Svar på spørgsmål 20:
 De markerede spildevandsledninger forsyner tilsammen flere bygninger på arealet.
 Såfremt spørgsmål 20 besvares bekræftende, bedes skønsmanden oplyse, hvor mange boliger og /eller bygninger spildevandsledningerne markeret i bilag (41) forsyner.
 Svar på spørgsmål 21:
 De markerede spildevandsledninger forsyner tilsammen samtlige 68 boliger/bygninger på arealet.
 BRUGSVANDSLEDNINGERNE
 Skønsmanden bedes ... vurdere, om brugsvandsledningerne adskiller sig fra andre tilsvarende brugsvandsledninger herunder for så vidt angår placering og dimensionering), der forsyner boliger (dvs. husstande) af samme art og størrelse. ...
 Svar på spørgsmål 22:
 Det er skønsmandens vurdering, at brugsvandsledningerne markeret på bilag (42) ikke adskiller sig - hverken i placering eller dimension - fra brugsvandsledninger i lignende bebyggelser af tilsvarende størrelse.
 Skønsmanden bedes oplyse, om brugsvandsledningerne markeret i bilag (42) forsyner boliger (dvs. husstande) på grunden
 Svar på spørgsmål 23:
 De markerede brugsvandsledninger betjener boligerne gennem ledninger direkte til den enkelte bolig fra den markerede ledning
 Skønsmanden bedes oplyse, om brugsvandsledningerne markeret i bilag (42), forsyner flere boliger.
 Svar på spørgsmål 26:
 De markerede brugsvandsledninger forsyner tilsammen flere boliger på arealet.
 Såfremt spørgsmål 26 besvares bekræftende, bedes skønsmanden oplyse, hvor mange boliger og/eller bygninger brugsvandsledninger markeret i bilag (42) forsyner.
 Svar på spørgsmål 27:
 De markerede brugsvandsledninger forsyner samtlige 68 boliger/bygninger på arealet.
 Rådgivende ingeniør LO har i sin supplerende skønserklæring af 20. november 2015 anført blandt andet:
 Skønsmanden bedes oplyse, om de i bilag (41) markerede regnvandsledninger vil kunne genanvendes helt eller delvist, hvis den nuværende bebyggelse nedrives, og der etableres en ny bebyggelse på grunden.
 Hvis en bekræftende besvarelse af spørgsmålet forudsætter, at visse betingelser opfyldes, herunder eventuelle betingelser med hensyn til placeringen og karakteren samt størrelsen af et nyt byggeri på grunden, bedes disse betingelser anført. Herunder bedes skønsmanden oplyse, om genanvendelsen forudsætter, at der opføres en ny bebyggelse, der i al væsentlighed er identisk med eller i det væsentligste svarer til den nuværende bebyggelse og nærmere redegørelse for de identiske punkter.
 Hvis der alene skønnes at kunne blive tale om delvis genanvendelse af ledningerne, bedes det angivet, hvilke ledninger, der kan anvendes.
 Svar på spørgsmål 37:
 Genanvendelsen af de markerede regnvandsledninger forudsætter at en eventuel ny bebyggelse er identisk med eller i det væsentligste svarer til den nuværende bebyggelse - både hvad angår placeringen og det bebyggede areal, samt omfanget af belagte udearealer.
 Afhængig af en eventuelt ny bebyggelses udformning vil en hensyntagen til de eksisterende ledninger være urentabel, såfremt alle påstik og tilløb til hovedledningerne ikke kan genanvendes. Såfremt disse ikke kan genanvendes, skal disse alligevel afproppes og så skal det graves op langs ledningerne for at dette kan foretages korrekt.
 Afhængig af en eventuel ny bebyggelses udformning vil en delvis genanvendelse kunne være rentabel for de ledninger der ligger tættest mod skel mod vest og langs med den etablerede sti- det vil sige ledningerne fra brønd R60 mod brønd R68 og frem til knækket på ledningerne imellem brønd R68 og


text:
R69, i alt ca. 81 meter ...
 Spørgsmål 38:
 Skønsmanden bedes oplyse, om de i bilag (41) markerede spildevandsledninger vil kunne genanvendes helt eller delvist, hvis den nuværende bebyggelse nedrives, og der etableres en ny bebyggelse på grunden.
 Svar på spørgsmål 38:
 Genanvendelsen af de markerede spildevandsledninger forudsætter at en eventuel ny bebyggelse er identisk med eller i det væsentligste svarer til den nuværende bebyggelse - både hvad angår placeringen og det bebyggede areal, samt omfanget af belagte udearealer.
 Afhængig af en eventuel ny bebyggelses udformning vil en delvis genanvendelse kunne være rentabel for de ledninger der ligger tættest mod skel mod vest og op langs stien - det vil sige ledningerne fra brønd S60 til brønd 68 og frem til knækket mellem brønd S68 og S69, ca. 82 meter ...
 Spørgsmål 39:
 Skønsmanden bedes oplyse, om de i bilag (42} markerede vandledninger vil kunne genanvendes helt eller delvist, hvis den nuværende bebyggelse nedrives, og der etableres en ny bebyggelse på grunden. ·
 Svar på spørgsmål 39:
 Genanvendelsen af de markerede vandledninger forudsætter at en eventuel ny bebyggelse er identisk med eller i det væsentligste svarer til den nuværende bebyggelse - både hvad angår placeringen og det bebyggede areal og antal lejemål.
 Afhængig af en eventuel ny bebyggelses udformning vil en delvis genanvendelse kun være rentabel for hovedledningens tilslutning i skellet mod vest, samt eventuelt ledningen helt ude ved østskellet - altså i alt 0 + 31 + 30 meter ...
 Spørgsmål 40:
 Skønsmanden bedes oplyse, hvad den forventede levetid er på de i bilag (41) markerede regnvandsledninger
 Svar på spørgsmål 40:
 Producenterne af afløbsrør i jord, oplyser en forventet levetid på over 100 år.
 Spørgsmål 41:
 Skønsmanden bedes oplyse, hvad den forventede levetid er på de i bilag (41) markerede spildevandsledninger.
 Svar på spørgsmål 41:
 Producenterne af afløbsrør i jord, oplyser en forventet lavetid på over 100 år. Der foretages løbende kontrol af opgravede afløbsrør, og seneste kontrol af over 50 år gamle rør er at de stadig har alle egenskaber intakte (er som nye rør).
 Spørgsmål 42:
 Skønsmanden bedes oplyse, hvad den forventede levetid er på de i bilag (42) markerede vandledninger
 Svar på spørgsmål 42:
 Producenterne af vandledninger til placering i jord, oplyser en forventet levetid på over 100 år.
 Spørgsmål 43:
 Skønsmanden bedes oplyse, hvilke forhold, der er indgået ved besvarelsen af spørgsmål 37-42, og hvilken vægt disse forhold er tillagt.
 Svar på spørgsmål 43:
 Skønsmanden har forholdt sig til spørgsmålenes ordlyd, og har ikke indarbejdet yderligere forhold i besvarelserne.
 Hvad angår spørgsmålene omkring en eventuel ny bebyggelse og ledningernes genanvendelse i så fald, skal det anføres, at det er meget afhængig af den nye bebyggelses udformning i hvilket omfang det ville være formålstjenligt at genbruge nogle af komponenterne i den eksisterende placering. Der kan godt blive bekosteligt i byggeperioden, at tage hensyn til eksisterende ledninger - de ligger tit i vejen for nye opgravninger. Der er derfor kun lagt vægt på at bibeholde ledninger der ligger meget tæt på skel og derfor ikke kommer i


text:
vejen for nye bygninger.
 Besvarelserne af spørgsmål 40-42 er baseret på oplysningerne fra producenternes dokumentationsmateriale i forbindelse produktspecifikationerne - det skal samtidig bemærkes, at den nævnte levetid på over 100 år ikke er verificeret, idet materialerne kun har været på markedet siden omkring 1960.
 Rådgivende ingeniør LO har i sin supplerende skønserklæring af 31. december 2015 yderligere anført blandt andet:
 Spørgsmål 44:
 Til uddybning af spørgsmålene 37b, 38b og 39b spørges, om det vil være sædvanligt at genanvende påstik og tilløb til hovedledninger for tilsvarende bebyggelse.
 Svar på spørgsmål 44:
 Såfremt hovedledningerne kan bevares for en tilsvarende bebyggelse, er det skønsmandens vurdering, at man sædvanligvis vil bestræbe sig på at anvende eksisterende påstik og tilløb i videst muligt omfang af hensyn til den økonomi ske vurdering af byggeomkostningerne.
 Spørgsmål 45:
 Til uddybning af spørgsmålene 37c, 38c og 39c spørges om det ville være økonomisk rentabelt at genanvende ledningerne ved nybyggeri året efter opførelsen, dvs. ca. 1990, såfremt samme fodaftryk gjaldt nybyggeriet.
 Svar på spørgsmål 45:
 Såfremt nybyggeriet har samme fodaftryk som den eksisterende bebyggelse, vil det være både økonomisk rentabelt og sædvanligt, at genanvende ledningerne.
 Spørgsmål 46:
 Til uddybning af svarende på spørgsmål 37, 38 og 39 spørges om ledningerne i større omfang kan genanvendes, hvis bygningerne befandt sig på selvstændige matrikler i stedet for en stor matrikel.
 Svar på spørgsmål 46:
 Det er igen et spørgsmål om den nye bebyggelses omfang og placering, men skønsmanden vurderer at der ikke er forskel på omfanget af genanvendelse i forhold til selvstændige matrikler eller en stor matrikel - hovedledningerne er pt placeret i fællesområderne, også i forhold til det udmatrikuleringsforslag som landinspektøren er fremkommet med.
 Af landinspektør PFs skønserklæring af 21. januar 2015 fremgår blandt andet:
 REGN- OG SPILDEVANDSLEDNINGERNE
 Skønsmanden bedes give en kort beskrivelse af bygningerne og boligerne (dvs. den enkelte husstand) på matriklen Y8.
 Bebyggelsen består af 15 blokke med boliger, nogle i 1 plan, nogle i 2 plan samt et fælleshus. Alle bygninger er opført i røde / rødbrune mursten, tage af cementtagsten. Til hver bolig hører 1 udhus opført i træ med samme tagtype som boligerne, ved siden af udhuset findes for hver bolig et lille befæstet gårdareal og på den modsatte side af boligen findes et lille privat haveareal. Foruden de 15 blokke findes et fælleshus, der indeholder værktøj m.v.
 Da der mellem alle boligerne findes lodrette adskillelser, er udstykning fysisk mulig.
 Ejendommen er imidlertid omfattet af Lokalplan nr. 64 ifølge hvilken området kun må udstykkes i overensstemmelse med en områdeopdeling. Bestemmelsen findes i lokalplanens § 4. Lokalplanen samlede udstrækningsområde er opdelt i 2 områder, nemlig et område til boligformål og et område offentlige formål (bypark). Lokalplanen tillader, at boligområdet etapeopdeles ved udstykning, og på den måde udgør matr.nr. Y8 en etape af-boligområdet.
 Hvis lokalplanen ophæves og erstattes af en anden lokalplan, hvor en sådan bestemmelse om udstykning ikke findes, er udstykning af de enkelte boliger således mulig. Der findes i henhold til tingbogen ikke andre hindringer for udstykning.
 Lokalplan 64 vedlægges som nyt bilag.
 Såfremt spørgsmål


text:
2 besvares bekræftende, bedes skønsmanden oplyse, hvorledes en sædvanlig udstykning vil kunne gennemføres. Skønsmanden bedes markere de enkelte selvstændige matrikler ved en sådan udstykning på bilag (41).
 Skellene om de enkelte parceller vil blive fastlagt ved linjer gennem boligblokken beliggende i midten af de brandmure, der adskiller boligerne. Skellene om have og gårdsplads vil blive fastlagt i de fysiske grænser, der adskiller den enkelte boligs private område fra fælles- og vejarealer. Der udlægges private fællesveje i de eksisterende, befæstede vejarealer til sikring af alle ejendommens vejadgang.
 På bilag (41) er skellene indtegnet med grøn farve.
 Ville regnvandsledningerne markeret i bilag (41) befinde sig på de udstykkede boligmatrikler eller uden for disse boligmatrikler.
 De på kortbilaget med blå farve markerede regnvandsledninger befinder sig alle uden for boligmatriklerne.
 Ville spildevandsledningerne markeret i bilag (41) befinde sig på de udstykkede boligmatrikler eller uden for disse boligmatrikler.
 BRUGSVANDLEDNINGERNE
 Ville brugsvandsledningerne markeret i bilag (42) befinde sig på de udstykkede bolig-matrikler eller uden for disse boligmatrikler.
 På Y2-vej, Y3-vej, Y4-vej, og Y5-vej forløber ledningerne på korte strækninger inde på boligmatriklerne, dog kun i forhavearealer, ellers ligger de uden for.
 Af landinspektør PFs supplerende skønserklæring af 17. november 2015 fremgår blandt andet:
 Skønsmanden bedes oplyse, om en sædvanlig udstykning ville kunne gennem føres på en anden måde end anført ved besvarelsen af spørgsmål 3, såfremt udstykningen var foretaget i forbindelse med projekteringen af byggeriet og ikke efter at byggeriet var opført.
 I henhold til lokalplanens § 6.2 må bebyggelsen kun opføres i overensstemmelse med den på kortbilag A viste bebyggelsesplan i henholdsvis 1 og 2 etager. På dette kortbilag vises bebyggelsen, udhusene og haverne, således som de også fremgår af bilagene 41 og 42. Det må på den baggrund konkluderes, at en sædvanlig udstykning ikke kan gennemføres på anden måde end den viste.
 Med henvisning til besvarelsen af spørgsmål 3 bedes skønsmanden oplyse, om der er yderligere forhold, der er til hinder for at samtlige boliger kan udstykkes i selvstændige matrikler, herunder bebyggelsesprocent, bygningers afstand til skel mv.
 Der ses ikke at være yderligere forhold af den art.
 Med henvisning til spørgsmål 3 vedrørende en "sædvanlig udstykning" bedes skønsmanden oplyse, om der ved besvarelsen af spørgsmål 3 er taget udgangspunkt i det eksisterende byggeri mv. på grunden.
 Ja, det er der - jfr. mit svar på spørgsmålet.
 Såfremt spørgsmål 34 besvares bekræftende, bedes skønsmanden oplyse, hvorledes en "sædvanlig udstykning" af grunden, hvor der ikke tages udgangs punkt i den eksisterende bebyggelse mv. på grunden ville kunne gennemføres. Skønsmanden bedes markere de enkelte selvstændige matrikler ved en sådan udstykning på bilagene 41 og 42.
 En udstykning, hvor der ikke tages udgangspunkt i den eksisterende bebyggelse og dermed ikke i lokalplanens ganske specifikke bestemmelser om bebyggelsernes, vejenes, stiernes og fællesarealerne beliggenhed, er ren spekulation og uden hold i nogen form for virkelighed.
 At forlange at jeg som skønsmand skal producere et alternativ til lokalplanen, der ville kunne godkendelse af Slagelse Kommune, ligger uden for min kompetence, hvorfor en alternativ udstykningsplan ikke udarbejdes.
 H1 har fremlagt en række kendelser


text:
fra Landsskatteretten afsagt i perioden fra den 7. november 2008 til den 5. marts 2010.
 H1 har endvidere fremlagt en række kendelser fra Landsskatteretten afsagt i perioden fra den 16. marts 2010 til den 27. juni 2012.
 Skatteministeriet har fremlagt tre kendelser afsagt i perioden fra den 22. november 2011 til den 25. juni 2012, hvor der er givet fradrag for en mindre del af ledningsnettet.
 H1 har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 3. marts 2016, hvori er anført blandt andet:
 De i sagerne markerede forsyningsledninger er omfattet af SKATs praksis vedrørende hovedanlæg.
 Nærværende sag er identisk med sagen SKM2015.89.ØLR.
 Kerneområdet for hovedanlæg er forsyningsledninger.
 Uden for kerneområdet befinder sig bl.a. stier og drænanlæg.
 Praksis vedrørende forsyningsledninger, dvs. kerneområdet for hovedanlæg, indebærer en sammenligning med parcelhusejere på egen lille matrikel. Såfremt parcelhusejerne ville have fradrag for forsyningsledningerne, har de almene boligselskaber eller andelsboligforeninger også ret til fradrag på de "store" matrikler.
 Praksis vedrørende stier, der ikke er kerneområdet for hovedanlæg, indebærer en vurdering af, om stierne tjener adgang til bebyggelsen. Nærværende sag vedrører ikke stier.
 De nævnte markerede forsyningsledninger er grundværdiforbedrende efter opførelsen. Dette følger også af administrativ praksis.
 Parterne er enige om, at nogle af forsyningsledningerne på (matriklen) er om fattet af praksis vedrørende hovedanlæg. Parterne er imidlertid ikke enige om hvilke ledninger, der er omfattet. Skatteministeriet vil således kun anerkende en mindre del af ledningerne end H1.
 Y-vej - brugsvand
 H1 gør gældende, at alle forsyningsledningerne markeret med gult i (bilag 76) er hovedanlæg.
 Skatteministeriet gør gældende, at kun de forsyningsledninger, der er markeret med lyserødt i (bilag 76) er omfattet af SKATs praksis. .
 Y-vej - regnvand
 H1 gør gældende, at alle forsyningsledningerne markeret med gult i (bilag 24) er hovedanlæg.
 Landsskatteretten har fundet, at kun de forsyningsledninger, der er markeret med grønt i (bilag 24), er omfattet af SKATs praksis.
 Y-vej - spildevand
 H1 gør gældende, at alle forsyningsledningerne markeret med gult i (bilag 25) er hovedanlæg.
 Landsskatteretten har fundet, at kun de forsyningsledninger, der er markeret med grønt i (bilag 25) er omfattet af SKATs praksis.
 I SKM2015.89.ØLR lagde Østre Landsret væsentlig vægt på et tilsvarende syn og skøn ... I SKM2015.503.ØLR lagde Østre Landsret vægt på, at der ikke var foretaget et syn- og skøn ...
 Baggrunden for anmodning om syn- og skøn er, at hovedanlæg skal sammen lignes med forsyningsledninger for parcelhusejere.
 (Bilag 41) er en optegning af de omtvistede kloakledninger på Y-vej. Spildevandsledningerne er markeret med rødt, og regnvandsledningerne er markeret med blåt. Landinspektør PF har med grønt optegnet den sædvanlige udstykning af rækkehusene, jf. (skønserklæringen af 21. januar 2015, spørgsmål 3).
 Alle regnvandsledningerne befinder sig uden for udstykningerne ...
 Alle spildevandsledningerne befinder sig uden udstykningerne ...
 (Bilag 42) er en optegning af de omtvistede brugsvandsledninger på Y-vej. Brugsvandsledningerne er markeret med rødt. Landinspektør PF har med grønt optegnet den sædvanlige udstykning af rækkehusene, jf. (skønserklæringen af 21. januar 2015, spørgsmål 6).
 Hovedparten af brugsvandsledningerne befinder sig uden for udstykningerne ... Beliggenheden af de ledninger, der befinder sig


text:
i "forhaven", minder om beliggenheden af de ledninger, der også befandt sig inden for skel i SKM2015.89.ØLR ...
 Skønsmand BO oplyser, at forsyningsledningerne forsyner flere bygninger og tilsammen forsyner alle boligerne på ... Y-vej ...
 Det fremgår af skønserklæringerne med tilhørende kortbilag, at samtlige de forsyningsledninger, hvorom der er tvist i sagen, efter gennemførelse af en udstykning, således at hvert enkelt rækkehus i bebyggelsen udgør en selvstændig ejendom, ville forsyne flere ejendomme. Dette gælder også de forsyningsledninger, der ville ligge inden for skellet på enkelte af ejendommene, jf. hertil Østre Landsrets præmisser i SKM2015.89.ØLR ...
 Administrativ praksis vedrørende hovedanlæg for forsyningsledninger er slået fast af Højesteret i U.2013.2277 H (SKM2013.369.HR)... og gentaget i SKM2015.89.ØLR.
 Hovedanlæg skal sammenlignes med udstykkede ejendomme, jf. Højesterets præmisser...:
 Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linie med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. (mine understregninger)
 H1 gør gældende, at den beskrevne praksis rent faktisk er fulgt af Landsskatteretten for vurderingsårene 2001, 2002 og 2004, således at der tilkendes fradrag i grundværdien for udgifter til kloakledninger, brugsvandsledninger og varmeledninger på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer.
 Til dokumentation for denne praksis er fremlagt syv kendelser fra Landsskatte retten samt ledningskort, hvor boligejerne af større ejendomme har opnået fradrag for hele ledningsnettet, minus stikledninger ind til den enkelte bolig.
 Der er ubestridt, at de opmålte/markerede forsyningsledninger i (disse sager) af Landsskatteretten blev anset for fradragsberettigede.
 Det er endvidere fast administrativ praksis, at forsyningsledninger som i nærværende sag er grundværdiforbedrende, jf. hovedanbringende nr. 7.
 § 17. Såfremt de fornødne oplysninger foreligger, skal der ved vurderingen med de af ... § 18 ... følgende begrænsninger gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien hvad enten for bedringerne består i kapitalanvendelse eller i ejers arbejde.
 § 18. Fradrag i grundværdien for forbedringer må kun gives i det omfang, hvori forbedringerne må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af grundværdien ... (mine understregninger)
 Af retsgrundlaget, der vil blive gennemgået nedenfor, kan man bl.a. udlede, at typiske grundforbedringer var udgifter til dræning, afvanding mv. på selve grunden, mens udgifter til forsyningsledninger og veje kunne fradrages, hvis forsyningsledningerne og vejene befandt sig uden for grunden. Forsyningsledninger på selve grunden var ikke fradragsberettigede, da de blev anset for at forøge bygningens værdi. Til gengæld er der ikke tvivl om, at forsyningsledninger uden for grunden udgjorde en grundforbedring.
 Det fremgik således af cirkulære af 1. marts 1916 fra Overskyldrådet... :
 I den efter de forestaaende Regler fastsatte Jordskyldssum skal der beregnes et Fradrag for de ved det pågældende Jordstykke foretagne Forbedringer, som skyldes private Foranstaltninger, Arbejde eller Kapitalanvendelse .... Som Eksempler nævnes Dræning og anden Afvanding, Udtørring, Overrisling, Mergling, Opfyldning, Vejanlæg, Indhegning, Kloakanlæg og Pilotering. ...
 For Værdiforøgelser, som skyldes privat Arbejds- eller Kapitalanvendelse udenfor den paagældende Ejendom - f.eks. Anlæg af Gader. Kloaker, og andet,


text:
der kan virke til Fordel for Ejendommen - beregnes intet Fradrag, medmindre der er paalagt Ejendommen eller dens Ejer en Del af Omkostningerne; det er uden Betydning, om det sidste sker gennem for øget Købe sum eller ved periodiske Ydelser. (mine.understregninger)
 Heraf fremgår, at allerede i 1916 sondrede man mellem forbedringer på den pågældende grund og forbedringer udenfor den pågældende grund.
 Fradrag for forbedringer uden for grunden kunne som udgangspunkt kun opnås for udgifter til veje og forsyningsledninger.
 Noget tilsvarende fremgår af Overskyldrådets publikation »Bestemmelser ved rørende Vurdering til Ejendomsskyld og Grundskyld i Henhold til Lov af 7. august 1922 om Beskatning til Staten af Faste Ejendomme m.m.« fra 1931, hvor det bl.a. fremgår ...:
 2) Som det fremgaar af de ovenfor nævnte Eksempler paa fradragsberettigede Forbedringer falder herunder ikke alene Forbedringer, der bestaar i Foranstaltninger ved Grunden til selve den paagældende Ejendom, f Eks. Afvanding, men ogsaa Værdiforøgelser, som skyldes Foranstaltninger udenfor Ejendommen. I Bekendtgørelsen Bilag I udtales det, at de Regler, der skal følges ved Ansættelsen til Grundskyld, »i alt væsentligt svarer til de Bestemmelser, som har været bragt til Anvendelse ved de tidligere foretagne Prøvevurderinger«. De nævnte Bestemmelser hvilede paa Finansministeriets Regler af 3. april 1911, og i disse nævnes som fradragsberettigede Forbedringer ogsaa » Værdiforøge/ser, som skyldes privat Arbejde eller Kapitalanvendelse udenfor den paagældende Ejendom, f Eks. Anlæg af Gader, Kloaker og andet, der kan virke til Fordel for Ejendommen«, forudsat, at Ejendommens Ejer bidrager til Omkostningerne ... (mine understregninger)
 Dette er baggrunden for, at almindelige parcelhusejere har fradrag for forsyningsledninger, der befinder sig uden for matriklen. Dette ligger helt fast i praksis, jf. eksempelvis SKM2009.70.LSR ... vedrørende rækkehusbebyggelse, kendelse af 11.juni 2009 ..., kendelse af 28. september 2009 ... og SKM2009.323.VLR ....
 SKM2009.323.VLR vedrørte 36 udstykkede parceller beliggende på vejen Y7, der dannede en trekant. Alle grundejerne på denne vej havde afholdt udgiften til fjernvarmeledningen markeret med orange ...
 I SKM2009.323.VLR fik grundejerne allerede i Landsskatteretten medhold i, at udgiften til den orange fjernvarmeledning ... udenfor grundejernes parceller kunne fradrages i grundværdien. Dette fradrag for fjernvarmledningen er et typeeksempel på, hvad en grundejer kan få fradrag for vedrørende udgifter til forsyningsledninger: dvs. forsyningsledninger uden for matriklen og indtil grundgrænsen.
 Sagen ved Vestre Landsret vedrørte, om der også kunne opnås fradrag for den grønne ledning ... dvs. om der var fradrag for fjernvarmeledningen indtil til selve Y7-vej. Selve spørgsmålet om fradrag for forsyningsledninger indtil selve grundgrænsen blev ikke bestridt af Skatteministeriet, ...:
 Der er mellem parterne enighed om, at udgiften til etablering af fjernvarmenettet inden for udstykningen Y7-vej blev afholdt af byggemodningsafgiften, og at der er fradragsret for denne udgift efter vurderingslovens § 17. (mine understregninger)
 Det er således netop den beskrevne praksis vedrørende udstykkede parceller, skattemyndighederne ønsker at overføre på de såkaldte hovedanlæg, hvor matriklerne er meget større end traditionelle parcelhusmatrikler som de udstykkede matrikler i fx Y7-vej, og hvor forsyningsledningerne derfor befinder sig på matriklen. Dette fremgår eksempelvis af Statens Ligningsdirektorats vurderingsvejledning fra 1962 ...:
 Veje og kloaker udføres meget ofte som fællesanlæg af


text:
eller i samarbejde · med kommunerne, der i reglen også foretager påligning og opkrævning af de pålignede bidrag... ·
 Er ejendommen imidlertid af en sådan størrelse, at det vil være naturligt at betragte en del af de på ejendommen værende vej- og kloakanlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning kan der være grundlag for at give fradrag for sådanne anlæg. Betingelsen for at give fradrag i sådanne tilfælde er dog, at ejendommens grundværdi ansættes ud fra denne forudsætning. (mine understregninger)
 Kloakker og andre forsyningsledninger på grunden, dvs. matriklen, var der som beskrevet ikke fradrag for - heller ikke pladsbelægning, da udgifterne blev anset for at forøge bygningens værdi - ikke grundens værdi.
 Det citerede afsnit fra Statens Ligningsdirektorats vurderingsvejledning fra 1962 er så vidt ses første gang, at praksis vedrørende såkaldte hovedanlæg beskrives.
 Denne vending forklarer, hvorfor der er foretaget et syn- og skøn i form af en udstykning. ·
 Det helt afgørende hensyn bag denne praksis er, at hovedanlæg på store matrikler skal sidestilles med forsyningsledninger og veje på almindelige parcel og rækkehusmatrikler, som i eksempelvis Y7, jf. hertil hovedanbringende nr. 5.
 Da praksis for fradrag for forsyningsledninger for almindelige parcel- og rækkehusmatrikler netop benytter det afgørende kriterium om, hvorvidt forsyningsledningerne befinder sig på eller udenfor matriklen, er det derfor også dette kriterium, der er afgørende ved anvendelse af praksis for hovedanlæg.
 Dette kriterium var helt afgørende for Østre Landsrets prøvelse i SKM2015.89.ØLR, jf. hertil hovedanbringende nr. 2.
 De to ledende Højesteretsdomme vedrørende hovedanlæg
 Administrativ praksis vedrørende hovedanlæg er behandlet i to Højesterets domme.
 Den første dom, U.2013.2277 H, (SKM2013.369.HR) vedrørte, hvorvidt nogle parkeringspladser på en storparcel var et "hovedanlæg".
 Efter skattemyndighedernes langvarige praksis gives fradrag for vej- og forsyningsanlæg mv. i f.eks. et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter i reglen kun for udgifter til anlæg uden for den pågældende grund, mens udgifter til anlæg samt til pladsbelægning mv. på selve grunden anses for at være en del af byggeomkostningerne. Der gives eksempelvis fradragsret for kloak frem til skel men ikke fra skel til hus.
 Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet derfor sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linie med den adgang til at givefradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettigede, mens stikveje eller stier,


text:
der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
 Denne praksis må anses for at være i god overensstemmelse med den prak sis, som blev fulgt forud for ejendomsvurderingsloven fra 1922, og som det efter forarbejderne til loven var meningen at videreføre. Højesteret finder derfor, at den beskrevne praksis har hjemmel i loven, og at der ikke i det, som andelsboligforeningen har anført, er grundlag for at tilsidesætte den beskrevne praksis. (mine understregninger)
 Dommen bekræfter, at baggrunden for praksis vedrørende hovedanlæg er, at grundejere af storparceller skal stilles som grundejere af udstykkede parcel eller rækkehuse i forhold til fradrag for forsyningsledninger.
 Grundejere af udstykkede parcel- eller rækkehuse har fradrag for - bl.a. udgifter til forsyningsledninger udenfor skel.
 Hovedanlægspraksis søger at kompensere storparceller -typisk andelsbolig foreninger - således at grundejere af storparceller kan få fradrag for tilsvarende forsyningsledninger, selv om forsyningsledningerne befinder sig på storparcellen.
 Ved vurderingen i henhold til hovedanlægspraksis er det derfor helt centralt, om forsyningsledningerne ville befinde sig udenfor matriklen "i tilfælde af udstykning" af storparcellen i enkelte rækkehuse.
 Højesteret redegjorde i dommen udførligt for retskilderne, der er omtalt i noten (til dommen). De nævnte retskilder er medtaget i (materialesamlingen) og til dels gennemgået ovenfor under afsnittet "retsgrundlaget".
 Om selve Højesterets prøvelse af den administrative praksis fremgår følgende af U.2013.2277 H (SKM2013.369.HR):
 Højesteret finder endvidere, at den beskrevne praksis og de principper,den hviler på fører til, at der ikke kan gives fradrag efter vurderingslovens § 17 med hensyn til udgifter vedrørende ·etablering af parkeringspladser til brug for det byggeri, der opføres på grunden. Det gælder også i det foreliggende tilfælde, som angår parkeringspladser samlet i klynger til betjening af en større andelsboligforening. Parkeringspladserne kan ikke anses for en del af et hovedanlæg. Der er ikke tale om en grundværdiforøgende udgifts afholdelse af samme karakter som sædvanlige byggemodnende foranstaltninger, der klargør en grund til bebyggelse. (mine understregninger)
 Da det ikke fremgår nogen steder af beskrivelsen af administrativ praksis, at parkeringsanlæg er omfattet af den administrative praksis vedrørende hoved anlæg, forekommer Højesterets konkrete prøvelse og vurdering i øvrigt åbenbar. Modsætningsvis er forsyningsledninger kerneområdet for den administrative praksis vedrørende hovedanlæg, jf. hovedanbringende nr. 3.
 Den anden ledende Højesteretsdom vedrørende hovedanlæg er U.2014.859 H (SKM2013.879.HR), der bl.a. vedrørte, om et stianlæg var omfattet af administrativ praksis vedrørende hovedanlæg ...:
 Tvisten for Højesteret angår, om G1 Andelsboligforening efter den dagældende § 17 i vurderingsloven har ret til fradrag i grundværdien for udgifter til anlæg af stier og ret til yderligere fradrag for udgifter til etablering af hovedledning til fjernvarme.
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (U 2013.2277 H) (SKM2013.369.HR) fastslået, at der i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger udenfor grunden, der øger værdien af grunde ·i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del


text:
af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettiget, mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
 Landsskatteretten anførte i sin afgørelse i den foreliggende sag, at der efter rettens praksis godkendes fradrag for hovedstier og kvarterstier, der tjener adgangen til udstykningen, og at der efter praksis gives fradrag for hovedstier, som er nødvendige for færdslen til området. Landsskatteretten fandt herefter ud fra en konkret vurdering, at stierne ikke er hovedstier, som tjener adgangen til området, men interne fordelingsstier, der er knyttet til byggeriet. Landsskatteretten godkendte derfor ikke fradrag for anlæg af stier.
 Parterne er enige om faktum, men uenige om, hvorvidt faktum er omfattet af den regel om fradrag for udgifter til vejanlæg, der er udviklet i administrativ praksis, jf. ovenfor. Spørgsmålet er derfor, om der er tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte den konkrete vurdering, som Landsskatteretten har foretaget.
 Det fremgår af dommen, at fradrag for stianlæg ikke bedømmes i forhold til, om stianlægget befinder sig udenfor matriklerne ved en eventuel udstykning, men om stianlægget "tjener adgangen til udstykningen" og "er nødvendige for færdslen til området", jf. hertil hovedanbringende nr. 6. En sondring, der slet ikke er mulig at overføre til hovedanlægspraksis vedrørende forsyningsledninger, idet forsyningsledninger hverken tjener adgang til udstykninger eller er nødvendige for færdslen til områder på storparcellen.
 Praksis for hvornår stianlæg kan udgøre hovedanlæg blev først etableret i 1986 (Landsskatterettens kendelse af 26. marts 1986), hvortil der også henvises i (SKM201l.790.ØLR) ... samt (Skats vurderingsvejledning 2013-1). Højesteret henviser i U.2014.859 H (SKM2013.879.HR) specifikt til Landsskatterettens beskrivelse af praksis vedrørende stianlæg ...
 Modsætningsvist blev den af Højesteret i U.2013.2277 H (SKM2013.369.HR) blåstemplede praksis vedrørende hovedanlæg for forsyningsledninger etableret senest i 1960'erne ...
 Skatteministeriet procederede da også på følgende i U.2014.859 H (SKM2013.879.HR)...:
 Skatteministeriet har heroverfor supplerende anført, at stisystemet består af flere afbrudte stiforløb, der ikke tjener adgangen til grunden. Linjeføringen følger nøje de opførte bygninger og betjener kun enkelte af disse. Stierne er anlagt til brug for det konkrete byggeri og udgør en integreret del heraf. Stierne har ikke tjent til at klargøre grunden til bebyggelse og har ingen selvstændig værdi for den ubebyggede grund. Dette gælder også den sti, der løber langs den adgangsgivende vej, idet den ikke er nødvendig for gående færdsel. Det er vejen og ikke stien, der tjener adgangen til grunden.
 Også for gående trafik. Det er ikke afgørende, om den interne vej er forsynet med fortov. (mine understregninger)
 Hvis man betragter kortet (i U2014.859H) (SKM2013.879.HR), synes det ikke at være oplagt, at stianlægget tjener adgangen til grunden og er nødvendig for færdslen. Med denne baggrund er Højesteretsdommen forståelig.
 I nærværende sag er der helt ny bevisførelse, der aldrig har været fremlagt tidligere·- på nær i SKM2015.89.ØLR.
 Ved praksis gældende for forsyningsledninger er det helt afgørende, hvor forsyningsledningerne ville befinde sig "i tilfælde af udstykning".
 Denne prøvelse i forhold til


text:
en fiktiv udstykning fremgår også af SKM2013.819.BR, hvor Retten i Sønderborg fandt, at forsyningsledningen markeret med gult ... var en del af et hovedanlæg ... :
 H1 gør som nævnt gældende, at den administrative praksis rent faktisk er fulgt af Landsskatteretten for vurderingsårene 2001, 2002 og 2004, således at der tilkendes fradrag i grundværdien for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse for udgifter til kloakledninger, vand- og varmeledninger på selve matriklen for hele ledningsnettet, bortset fra selve stikledningerne ind til de enkelte boliger.
 Denne praksis kan kun ændres af Landsskatteretten med fremtidig virkning for vurderingsår efter 2004, jf. (U1965.399H) og (Ul 965B.250).
 Nærværende sag skal derfor behandles på samme vis som de ens sager, der (er afsagt i perioden fra den 16. marts 2010 til den 27. juni 2012, og som er fremlagt af H1).
 Samt SKM2013.829.BR ..., hvor der var enighed mellem grundejeren og Skatteministeriet om, at forsyningsledningerne markeret med grønt ... var hovedanlæg.
 I sagen V.L. nr. B-1532(-11) forligte Skatteministeriet og grundejeren sagen ... Skatteministeriet anerkendte, at forsyningsledningerne markeret med grønt ... udgjorde hovedanlæg.
 Det vil derfor være i strid med lighedsprincippet, såfremt H1 i nærværende sag ikke får fradrag for forsyningsledningerne i (bilag 77 og 64).
 Skatteministeriet har i den forbindelse aldrig tidligere nægtet fradrag med den begrundelse, at udstykning ikke er mulig i henhold til lokalplanen, jf. hertil Skatteministeriets påstandsdokument ...
 Ifølge H1 strammede Landsskatteretten op på praksis i sommeren 2012.
 Indtil da fik grundejere fradrag for tilsvarende hovedanlæg som i nærværende sag for samme vurderingsår. Dette er også baggrunden for, at det sidste eksempel på administrativ praksis er en kendelse fra 27. juni 2012 ...
 Hvis Skatteministeriet kun kan fremlægge kendelser fra Landsskatteretten efter denne dato, må bevisbyrden for, at administrativ praksis før juni 2012 (eventuelt november 2011) er andeledes end påstået af H1, påhvile Skatteministeriet.
 Hertil kommer, at hvis Skatteministeriet kun kan dokumentere, at praksis er blevet ændret efter 27. juni 2012 (eventuelt tidligst 22. november 2011) for identiske vurderingsår, så er den af Skatteministeriet påberåbte praksis ulovlig, da den ikke er blevet offentliggjort (SKM2006.635.SKAT).
 Skatteministeriet har fremlagt tre Landsskatteretskendelser (af 22. november 2011, 23. april 2012 og 25. juni 2012), der ifølge Skatteministeriet skulle afkræfte, at der består en praksis som anført ovenfor.
 (Kendelsen af 22. november 201 1) vedrørte en genoptagelse af Landsskatterettens kendelser af 31. maj 2011 ..., hvor Landsskatteretten specifikt nævner den administrative praksis vedrørende hovedanlæg, samt at der foreligger et hovedanlæg i sagerne.
 De to sager blev behandlet samlet i genoptagelsessagen, der blev afsluttet med Landskatterettens kendelse af 22. november 2011 ... I forbindelse med sagen/sagerne udarbejdede Landskatteretten ikke et kort med optegning af de ledninger, der udgjorde hovedanlæg.
 Begrundelsen i kendelsen af 22. november 2011 dokumenterer da heller ikke, at Landsskatteretten kun anerkendte fradrag for ledningerne optegnet (af Skat), men taget på ordlyden vedrører bilag G ... en uenighed om optællingen af brønde.
 Kendelsen af 22. november 2011 afkræfter derfor ikke den dokumenterbare administrative praksis, jf. også Skatteministeriets duplik i sagen ...:
 (Landsskatterettens kendelse af 23.