text:
byggeriet i det omfang, hvori hun kunne.
 Skifteretten fandt, at ejendommen havde været i sameje mellem M og K. Skifteretten lagde herved vægt på, at parterne havde samlevet i mere end 4 år, at ingen af parterne ejede væsentlige aktiver, da de flyttede sammen, at ejendommen anskaffedes i begyndelsen af samlivet for at tjene som fælles bolig, at M og K havde haft fælles økonomi, at begge havde haft fast heldagsarbejde i hele samlivsperioden, at begges løn fuldt ud var medgået til udgifter, som var kommet begge parter og deres respektive børn til gode, og at parterne ved samlivets ophævelse ikke havde væsentligt andre aktiver og passiver end ejendommen. Størrelsen af parternes andele i samejet om ejendommen skulle efter skifterettens opfattelse fastsættes efter deres respektive indtjeninger i samlivsperioden, og det blev herefter pålagt M at betale 33.000 kr. til K.
 Landsretten tiltrådte, at ejendommen havde været i sameje mellem M og K. Det hedder derefter i referatet i Ugeskrift for Retsvæsen:
 “Da parterne under samlivets beståen efter lige evne havde bidraget til afholdelsen af fællesudgifter, derunder udgifter på ejendommen, fandtes provenuet ved salget af denne at burde deles lige”.
 K blev derfor tilkendt halvdelen af de knap 138.000 kr. Ved udformningen af dommen er der ikke stukket noget under stolen. Det søges ikke sandsynliggjort, at der efter almindelige formueretlige regler foreligger et sameje mellem M og K om ejendommen. At statuere sameje var blevet midlet til ved et samlivs opløsning at nå det resultat i henseende til deling – ikke nødvendigvis ligedeling – mellem de ugifte samlevende, som af billighedsgrunde fandtes rigtigt. Betegnelsen “videregående sameje” ramte plet.
 U 1980.480 HD 1
 Med ca. 135.000 samlevende par, der jo ikke alle kunne holde sammen, med fast ejendom anskaffet under mange af disse samlivsforhold, og med en prisudvikling på fast ejendom, som betød, at der ikke bare lå opsparingsbeløb i ejendommene, men i endnu højere grad latente konjunkturgevinster, afventedes det med spænding, hvad Højesteret ville komme til, når den første sag nåede så langt – hvis ikke lovgivningsmagten “frelste” Højesteret ved at komme først med et regelsæt.
 Det gjorde lovgivningsmagten som allerede røbet ikke – ægteskabsudvalgets lovskitse blev først offentliggjort i betænkning nr. 915/1980, efter at Højesteret den 1. april 1980 havde afsagt sin første dom på området, U 1980.480 HD.
 Omstændighederne i denne sag var følgende:
 M og K indledte et samlivsforhold i begyndelsen af 1971. M var da 31 år, og K – som havde et særbarn – var 24 år. Pr. 1. april 1973 flyttede M og K – sammen med K’s særbarn – ind i et parcelhus, som blev købt ved et skøde af 14. marts 1973. Købesummen var 294.500 kr. og blev berigtiget ved en kontant udbetaling på 100.000 kr., overtagelse af prioriteter og udstedelse af et sælgerpantebrev på knap 82.000 kr. Den kontante del af købesummen blev fremskaffet ved et sparekasselån, som M optog i samme anledning. Lånet blev sikret ved pant i ejendommen. Skødet blev udfærdiget og tinglyst med M som køber.
 Den 26. maj


text:
1975 – godt 4 år efter samlivets etablering og 26 måneder efter indflytningen – fraflyttede K og hendes særbarn ejendommen i forbindelse med, at samlivsforholdet “gik i stykker”. M blev indtil videre boende i ejendommen, men solgte den ved skøde af 4. november 1976 – 17 måneder senere – på sådanne vilkår, at nettoprovenuet udgjorde 120.000-130.000 kr.
 Såvel M som K havde haft erhvervsarbejde under hele samlivsperioden. M’s bruttoindtægt havde været mere end dobbelt så stor som K’s, idet indtægterne for 1973, 1974 og 1975 var 91.150 kr., 126.825 kr. og 155.097 kr., henholdsvis 40.781 kr., 53.369 kr. og 59.450 kr.
 K, der alene fremsatte et pengekrav mod M, gjorde gældende, at ejendommen havde været ejet af parterne i lige sameje, mens M, der påstod frifindelse for K’s krav, hævdede, at ejendommen havde tilhørt ham – og kun ham.
 Landsretten statuerede – helt på linje med den i afsnittene 2 og 3 beskrevne praksis – at ejendommen principielt havde været i lige sameje mellem parterne. Ved opgørelsen af K’s krav mod M blev der lagt vægt på, at K ikke efter sin fraflytning havde bidraget til at betale udgifterne på ejendommen, og kravet blev derefter udmålt til 26/86 af provenuet, dvs. 36.300 kr. Højesteret delte sig “fra begyndelsen” i et flertal på 5 dommere og et mindretal på 2 dommere.
 Det hedder i flertallets votum:
 Det tiltrædes, at det efter bevisførelsen er lagt til grund, at samlivet mellem parterne har bestået fra 1971 til den 26. maj 1975, og at de i denne periode har haft fælles husholdning og økonomi. Ejendommen må anses erhvervet efter parternes overvejelser om deres samlede økonomiske formåen for at tjene som fælles bolig.
 Den blev købt i ... [M’s] navn – efter det oplyste bl.a. af skattemæssige hensyn – men han indskød ikke kontante midler, idet udbetalingen blev tilvejebragt ved lån, og det må lægges til grund, at det var nødvendigt for købet, at begge parter bidrog væsentligt til udgifterne ved ejendommen og ved den fælles husførelse. Der er ikke grundlag for at fastslå, at der er opstået sameje om ejendommen i traditionel forstand. Under de foran anførte omstændigheder findes ... [K] imidlertid, når ejendommen blev solgt som sket, at have krav på en vis andel af det opnåede nettoprovenu. Det hende tilkommende beløb findes under hensyn til varigheden af parternes samliv og af den fælles benyttelse af ejendommen samt til forskellen mellem parternes indtægter under samlivet skønsmæssigt at kunne bestemmes til 25.000 kr. med renter ... ”.
 Mindretallet – “som med flertallet er enige om, at der ikke mellem parterne kan antages opstået noget egentligt sameje eller ægteskabslignende formuefællesskab” – udtaler:
 “Indstævntes bruttoindtægt androg i årene 1973-75, da parterne samlevede i ejendommen, henholdsvis 40.781 kr., 53.369 kr. og 59.450 kr. og oversteg således ikke, hvad der med rimelighed må anses medgået til underhold, herunder bolig for hende og hendes barn. Herefter må de ved erhvervelsen af ejendommen og nedbringelsen af dennes prioritetsgæld erlagte beløb antages at hidrøre fra ... [M’s] langt højere bruttoindkomst, som

type: other


text:
i de samme år androg henholdsvis 91.150 kr., 126.825 kr. og 155.097 kr., hvorved bemærkes, at parternes samliv uden indgåelse af ægteskab ikke har kunnet begrunde nogen anpart for ... [K] i ... [M’s] højere indkomst. Der kan som følge af det anførte ikke af ... [K] anses ydet noget bidrag af betydning til betalingerne vedrørende ejendommen under parternes samliv i denne, og hverken betragtninger vedrørende erstatning, godtgørelse eller vederlag findes herefter at kunne begrunde noget krav for ... [K] på andel i fortjenesten ved ejendommens senere salg”.
 Hvad blev fastslået ved U 1980.480 HD?
 5.1. En enig Højesteret mente, at der ikke var opstået sameje mellem M og K. Højesteret underkendte dermed samejeløsningen som typeløsning – den løsning, man regelmæssigt skal gribe til, hvis man mener, at et pengekrav som det, K fremsatte, skal imødekommes. Men Højesteret gik længere end dertil. Med den indledende fremhævelse af alle fællesskabstrækkene og den afsluttende forkastelse af samejeløsningen skrev Højesteret en begrundelse, som bevirker, at den samlever, som vil igennem med en påstand om sameje vedrørende en fast ejendom, må godtgøre, at de almindelige formueretlige betingelser for sameje – de betingelser, der gælder mellem NN og PP – er opfyldt. “Det videregående sameje” døde med dommen U 1980.480 HD. Det er også den lære, praktikere har draget af dommen. Efter U 1980.480 HD nedlægges der yderst sjældent påstand om sameje i disse sager 2.
 5.2. Højesterets dom standser ikke ved afvisningen af samejeløsningen. Der tilkendes K et beløb – et kompensationsbeløb (uden at Højesteret bruger dette ord). På hvilket grundlag indrømmer Højesteret – dvs. rettens flertal – K dette krav mod M? I mange tilfælde yder mindretallets begrundelse for sit standpunkt et vigtigt bidrag til at besvare et sådant spørgsmål – til at fastlægge, hvad flertallet har villet give udtryk for. Således også her.
 Mindretallet afviser at indrømme K et krav mod M, fordi K’s indtægter i de år, parterne levede sammen i ejendommen, ikke var større, end hvad der ville være medgået til et rimeligt underhold, herunder bolig, for hende og barnet. Sagt på en anden måde:
 Ved ikke et blive tilkendt noget krav mod M bliver K ikke dårligere stillet, end hvis hun havde levet alene uden M. En eventuel berigelse for M ved arrangementet er altså ikke opnået på K’s bekostning, for K har ikke haft noget tab, jf. den almindelige berigelsesgrundsætning, som den er udviklet i dansk formueret af først Lassen og siden Ussing, jf. Ussing:
 “Erstatningsret”, 6. oplag (1962) s. 229 ff.
 Det er denne tankegang – denne gennemførte “trofasthed” mod den almindelige formueret – Højesterets flertal tager afstand fra ved at fremhæve, at ejendommen blev erhvervet “efter parternes overvejelser om deres samlede økonomiske formåen”, og at “det var nødvendigt for købet, at begge parter bidrog væsentligt til udgifterne ved ejendommen og ved den fælles husførelse”. Flertallet har givetvis ikke været uenig med mindretallet i, at K ikke kunne have investeret i fast ejendom, hvis hun havde boet alene med sit barn, men heraf følger ikke, at hun


text:
er ude af stand til at yde væsentlige og nødvendige økonomiske bidrag til den anden parts erhvervelse og bibeholdelse af en fast ejendom. Man har efter flertallets opfattelse ikke gjort op med alle relevante berigelsessynspunkter mellem de to deltagere – M og K – i et samlivsforhold ved at analysere K’s økonomiske situation, hvis hun ikke havde levet sammen med M; man må også vurdere, hvorledes M ville have været stillet økonomisk uden K. – Det forekommer at være en realistisk og sympatisk tilgang til problemet. Ikke holdningsløst, og ikke mere principfast end godt er.
 Tiden efter U 1980.480 HD
 Ved dommen U 1982.93 HD 3 tilkendte Højesteret – efter en forkastelse af samejeløsningen vedrørende den faste ejendom 4 – igen den kvindelige part (K) i samlivsforholdet et kompensationsbeløb. Sagen blev afgjort med stemmerne 4-3. Det fremgår klart af mindretallets votum, at det var samlivets korte varighed – 2 3/4 år – som bevirkede, at mindretallet ikke ville tillægge K noget kompensationsbeløb i relation til den faste ejendom.
 Også ved U 1984.166 HD 5 blev K tillagt et kompensationsbeløb.
 Alle tre højesteretsdomme – U 1980.480 HD, U 1982.93 HD og U 1984.166 HD – vedrører situationer, hvor parterne ikke havde gennemtænkt deres dispositioner i relation til i alt fald opløsningssituationen, og dommene kan for så vidt anskues på den måde, at Højesteret stiller sig til rådighed som frelsende engel for den part, der ellers ville blive ramt af den manglende gennemtænkning af opløsningssituationen.
 Men dette er ikke en nærliggende fortolkning af U 1980.480 HD, jf. ovenfor, og i sagen U 1985.607 HD – som igen vedrørte en K, som ønskede at få del i værdistigningen på en fast ejendom – gav Højesteret (5 dommere i enighed) en slags autentisk fortolkning af U 1980.480 HD med ordene:
 “Ved Højesterets afgørelser i lignende tilfælde, navnlig de i Ugeskrift for Retsvæsen 1980 s. 480 og 1982 s. 93 gengivne domme, må det anses fastslået, at der ved ophøret af et flerårigt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem deltagelse i parternes fælles udgifter – eller på anden måde – i væsentlig grad har bidraget til, at den anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen til bl.a. samlivets varighed og parterne økonomiske forhold ved dets ophør. Grunden i ... var erhvervet af ... [M] inden samlivet. Det må lægges til grund, at huset blev opført af ... [M] som selvbygger uden væsentlig bistand fra ... [K], at ... [M] optog de fornødne prioritetslån og betalte de med lånene forbundne ydelser, og at ... [M’s] formueforøgelse hovedsagelig skyldtes stigningen i ejendomsværdien. ... [K] findes ikke at have ydet et sådant bidrag til parternes fællesudgifter eller til ... [M’s] formueforøgelse, at der er grundlag for at tilkende hende et beløb. ... [M’s] frifindelsespåstand vil derfor være at tage til følge”.
 Højesteret ønskede altså ikke for samlivsforhold at udforme en almindelig billighedsregel à la bestemmelsen i ægteskabslovens § 56 om særejeordninger 6. Den opgave


text:
overlod man fornuftigvis til lovgivningsmagten. Ægteskabsudvalgets lovskitse i betænkning 915/1980 – som blev støttet af 12 udvalgsmedlemmer, heraf 3 folketingsmedlemmer, men frarådet af 6 udvalgsmedlemmer, alle folketingsmedlemmer – har følgende ordlyd:
 “§ 00. Opløses et samliv mellem to personer, kan skifteretten foretage deling af deres formue. § 000. Ved opløsning af et samliv mellem to personer kan skifteretten pålægge den ene part at yde den anden et beløb for at sikre, at denne ikke stilles åbenbart urimeligt (væsentligt ringere end stemmende med billighed), navnlig når hensyn tages til parternes økonomiske forhold og samlivets varighed. Hensyn kan også tages til den indsats, den pågældende har ydet til det fælles hjem gennem arbejde, bidrag til det fælles underhold, afsavn eller på anden måde”.
 I dag – år 2002 – er der stadig ingen lovregulering af problemet. Det var godt, at domstolene tog udfordringen op og ikke henviste til, at lovgivningsmagtens løsning var “lige om hjørnet”.


text:
Forældelse - myndighedsansvar - hvad er "skadetidspunktet"
 Højesterets dom af 14. december 2017 - krav om godtgørelse i anledning af tvangsanbringelse
 Kort om de faktiske omstændigheder af betydning for forældelsesspørgsmålet
 Sagen drejede sig om godtgørelse i anledning af et Børne- og Ungeudvalg i en kommune den 28. oktober 2011 havde truffet afgørelse om ved tvang at anbringe et barn. Ankestyrelsen stadfæstede afgørelsen den 6. december 2011. Der blev anlagt retssag om tvangsfjernelsen og ved en dom afsagt den 23. maj 2012 blev afgørelsen ”omgjort”. Moderen anlagde derpå sag mod kommunen med påstand om godtgørelse for uberettiget tvangsanbringelse af barnet. Sagen blev dog først anlagt den 9. februar 2015. Det vil sige at erstatningssagen i anledning af tvangsfjernelsen blev anlagt mere end 3 år efter såvel den oprindelige afgørelse som Ankestyrelsens afgørelse men mindre end tre år efter afsigelsen af den dom der underkendte myndighedernes afgørelser.
 By- og landsrettens domme
 Byretten fandt ikke anledning til at forholde sig forældelsesspørgsmålet. Byretten fandt, at der ikke var grundlag for godtgørelse.
 Landsretten fandt, at kravet var forældet. Landsretten var af den opfattelse, at forældelsesfristen skulle regnes fra den oprindelige afgørelse af 28. oktober 2011 og i alle tilfælde senest fra Ankestyrelsens afgørelse. Da sagen, som anført ovenfor, var anlagt mere end 3 år efter de respektive tidspunkter var et eventuelt krav forældet, jf. forældelseslovens § 2, stk. 4, der fastslår, at ”for fordringer på erstatning eller godtgørelse for skade forvoldt uden for kontraktforhold regnes forældelsesfristen fra tidspunktet for skadens indtræden”. Det antages i almindelighed, at det tidspunkt er tidspunktet for selve skadeforvoldelsen, se om offentlige myndigheders ansvar bl.a. U.2011.2208H, hvor Højesteret fastslog, at forældelsesfristen for de efterladtes eventuelle godtgørelseskrav mod Københavns Politi for at have forvoldt en ung mands død (blev skud under en biljagt) skulle regnes fra den 1. april 2003, hvor døden blev forvoldt og indtraf, og hvor de efterladte fik kendskab dertil.
 Barnets moder fik tilladelse til at indbringe dommen for Højesteret. Højesteret skulle tage stilling til fra hvilket af flere mulige tidspunkter forældelsesfristen skulle regnes.
 Det følger af forældelseslovens § 3, stk. 3 (om den 30 årige absolutte forældelsesfrist), at forældelse indtræder senest 30 år efter den skadevoldende handlings ophør for fordringer på erstatning eller godtgørelse i anledning af personskade. Man kunne derfor baseret bl.a. herpå og appellantens tankegang i U.2013.1823H, få den tanke, at også den korte 3 årige frist i en sag som den beskrevne – ved ”vedvarende” ansvarspådragende adfærd og fortløbende krav i anledning af en sådan adfærd - måtte skulle regnes fra f.eks. den ansvarspådragende adfærds ophør og ikke fra adfærden blev udvist første gang.
 Højesteret fastslår, at forældelsesfristen løber fra tidspunktet for skadens indtræden, jf. forældelsesloven § 2, stk. 4. Højesteret fastslår dernæst, at tvangsanbringelsen skete på baggrund af Børn- og Ungeudvalgets afgørelse, og at barnets moder umiddelbart (da hun blev bekendt med afgørelsen) kunne konstatere følgerne af afgørelsen. Højesteret finder på den baggrund, at skaden må anses for indtrådt ved meddelelsen af Børn- og Ungeudvalgets afgørelse af 28. oktober 2011, og at forældelsesfristen begyndte


text:
at løbe straks fra dette tidspunkt, og henviser til U.2012.574/2H. Også i den dom fastslog Højesteret at i sager, hvor den skade, som der kræves økonomisk kompensation for umiddelbart kan konstateres ved en afgørelse må skaden anses for indtrådt straks ved meddelelsen af afgørelsen. Højesteret fastslår dernæst, i overensstemmelse med fast praksis efter såvel 1908- som 2008-oven at den omstændighed, at kravstiller ikke på tidspunktet for myndighedernes afgørelse kan opgøre sit krav endeligt, ikke kan føre til noget andet resultat.
 Dommen er interessant derved at Højesteret endog særdeles kortfattet fastslår, at skadetidspunktet også i sager om ”vedvarende” ansvarspådragende adfærd løber straks fra det tidspunkt kravstiller får den fornødne viden om sit eventuelle krav (det vil typisk sige fra det tidspunkt kravstiller bliver bekendt med den afgørelse som kravstiller er uenig i og hvis konsekvenser kravstiller skal ”leve med” være sig det f.eks. er støj, at få sit barn anbragt eller at blive nægtet en tilladelse). Dommen flugter dermed med andre domme på området om ”vedvarende” ansvarspådragende adfærd og fortløbende (successive) krav i anledning af en sådan adfærd.
 Sagen er for kommunen ført af advokat Jacob Schall Holberg, advokatfirmaet Bech Bruun.
 Link til Højesterets hjemmeside


text:
EU skaber stort hul i grundlovens Pgf.20 | Information
 Men Grundloven gælder stadig i Danmark, uanset at EU-retten gør krav på forrang, siger professor Henrik Zahle
 Vi kan som forfatningsfortolkere her ved universitetet ikke komme med en noget tvivlsom ordfortolkning og annullere hele det arrangement, som er godkendt politisk og ved folkeafstemninger."
 Det siger professor dr. jur. Henrik Zahle fra Københavns Universitet, der netop har udgivet bogen EU og den danske grundlov på Christian Ejlers forlag. Bogen rammer lige ned midt i den verserende retssag ved Højesteret, hvor en række unionsmodstandere har anklaget statsminister Poul Nyrup Rasmussen for at have overtrådt Grundlovens Pgf.20, da han underskrev Maastricht-traktaten. Ifølge paragraffen må der kun afgives suverænitet "i nærmere bestemt omfang", men der er langt fra enighed om, hvad det betyder.
 Henrik Zahle bryder sig ikke om en statisk og bogstavtro læsning af Grundlovens formuleringer. Han vil hellere tale om den dynamiske, foranderlige og i grunden politiske proces, der er med til at ændre læsningen og fortolkningen af Grundloven med tiden.
 "Vi har en gammel retstradition, som bygger på en opdeling mellem dansk ret og international ret - som gælder for staterne og i gamle dage gjaldt for kongerne."
 "Vi har i Grundloven en Pgf.20, der laver et lille hul i denne dualistiske tænkning. Med EF-retten bliver dette hul med tiden meget, meget stort. Der er meget få reguleringsområder, hvor man kan klare sig ordentlig igennem uden at beskæftige sig med EU-ret."
 "Der er sket en internationalisering af retten, og det er sket parallelt med internationalisering af økonomien, af politikken, af kulturen og andre steder. Det skaber en anden juridisk atmosfære, en anden tradition."
 Zahle tager afstand fra ensidige beskrivelser af EU som enten et rent mellemstatsligt fællesskab eller en forbundsstatslignende struktur. Forholdet mellem EU og Danmark er for ham en proces, der bygger på gensidighed.
 Han har øjnene vidt åbne for de konflikter, der løbende opstår mellem EU-retten og den danske grundlov. EU-retten gør krav på at have forrang, og EF-domstolen har i fællesskabets historie anlagt en meget aktivistisk linie. Men Danmark må ikke reduceres til et rent oversættelsesbureau, understreger Zahle.
 "Grundloven gælder stadig i Danmark forud for EU-retten, uanset at EU-retten gør krav på forrang. Der er efter min opfattelse grund til fastholde den nationale kompetence til at efterprøve, om Grundlovens krav bliver respekteret i EU-retten."
 Han mener, at det er "en fordrejning" kun at tale om de negative sider ved overladelse af suverænitet og kompetencer. Danmark vinder også ekstra indflydelse i en verden, hvor der er sket en bredere politisk, økonomisk og kulturel integration og internationalisering.
 "Det der med at deltage i EU er ikke bare at overlade noget. Det er også - og skal efter kravet om gensidighed i grundlovens Pgf.20 være - en tilegnelse af beføjelser over andre nationalstaters anliggende. Vi kan være med til at bestemme over miljøreguleringer, der gælder for hele Europa, ikke kun det danske miljø."
 Han betvivler ikke, at Danmark afgav suverænitet i 1972. Med medlemsskabet accepterede danskerne bl.a., at Ministerrådet mv. har kompetence


text:
til at træffe beslutninger og udvide traktatgrundlaget med anvendelse af den famøse artikel 235. Denne såkaldte 'gummiparagraf', der er blevet brugt i 450-500 tilfælde, er et af hovedemnerne i den verserende højesteretssag. Unionsmodstanderne mener, at anvendelsen er 'løbet vild' i en sådan grad, at den danske grundlovs Pgf.20 om afgivelse af suverænitet i nærmere bestemt omfang er blevet krænket. Og det forsøger man nu at påvise med eksempler fra konkrete forordninger og direktiver, som fuglebeskyttelsesdirektivet i 1979.
 "Kan sagsøgerne i Højesteretssagen virkelig vise, at man i EU har håndteret artikel 235, som om den var grænseløs, så har vi et grundlovsproblem," siger Henrik Zahle.
 Der må være grænser for, i hvilken udstrækning EF-domstolen kan omfortolke og udvide unionstraktaten, fastslår han.
 "EU lever og handler som en anden international organisation ud fra en egen dynamik. EU handler ikke alene ud fra en bogstavlæsning af de kompetencer, som EU fik overladt, da Danmark tilsluttede sig i 1972. EU går videre ud fra de formål, som de er sat til at varetage; bl.a. en bestandig bestræbelse på at integrere fællesskabet i en stadig tættere union."
 "Det er ikke kun EU, der kan bruge retten. Det må også være noget, som Danmark og de andre medlemsstater kan tage op og vurdere. Der må være nogle principper for, hvor grænsen går."
 - Du skriver i bogen, at man ved Maastricht-traktaten fulgte Grundlovens Pgf.20, og at man dermed helbredte den eventuelle mangel, der tidligere kan have været ved artikel 235-vedtagelser. Er det ikke en hvidvaskning?
 "I 1993 tilsluttede vi os Maastricht-traktaten, og hvis vi samtidig antager, at den vilde brug af artikel 235 er ophørt, så har vi nu skabt et medlemsgrundlag, der ikke kan rettes nogen kritik mod."
 - Men mener du, at retssagen ved Højesteret er overflødig, fordi et flertal af den danske befolkning i 1993 godkendte traktaten - og dermed også helbredte eventuelle mangler?
 "Jeg tager forbehold for, at sagsøgerne kan vise, at der aktuelt er noget galt. Jeg kender ikke de 10.000 sider, de har liggende, og det må domsforhandlingen i Højesteret belyse."
 Henrik Zahle mener ikke, det er nok for sagsøgerne blot at henvise til enkelte vildskud. Kvantiteten af vildskud skal være så voldsom, at der kvalitativt er sket en fundamental underminering af den danske grundlov.
 "Den vildskab og den gåen helt fra koncepterne, der skal vises, skal være relevant for, hvad der foregår i dag. Og til at støtte det argument kan det godt spille en rolle, hvad der er sket tidligere. Det, der er sket før 1992-93, kan godt have en betydning, hvis det er fortsat op i vores tid. Der er den teoretiske mulighed, at det er gået så vildt for sig, at det anfægter Danmarks EU-medlemsskab. Hvis systemet slet ikke accepterer legalitetssynspunkter, så må vi træde ud af EU."
 "Men hvis det i hovedsagen er sådan, at der kun er nogle enkelte vildskud, så har sagen ændret sig. Hvis der er en overskridelse i en, to, tre eller syv tilfælde, så vil jeg sige, at det ikke


text:
er et forfatningsmæssigt problem. Så er det et problem med de konkrete retsakter. Så må de laves om og underkendes ved EF-domstolen."
 Lektor Henning Koch har sagt, at der gennem en omfortolkning af artikel 235 er sket en 'stykkevis afgivelse af suverænitet' og det synspunkt har professor Hjalte Rasmussen bl.a. tilsluttet sig. Men Henrik Zahle er skeptisk overfor synspunktet: "Der er ikke sket en stykkevis afgivelse af kompetence. Man har udnyttet en kompetence, der allerede er afgivet i 1972 for Danmarks vedkommende."
 - Du skriver et sted, at det ikke er indlysende at acceptere, at Markedsudvalget /Europaudvalget i Folketinget i samarbejde med ministeren kan lave traktatstridige kompetencer på lukkede møder. Men hvad nu hvis de alligevel har gjort det?
 "Hvis der er sket noget retsstridigt ved lukkede møder, så kan man ikke bare sige, at kompetencen er afgivet ved en sædvaneret, der går ud over det, man i forvejen har afgivet. Hvis man er gået udenom Grundloven, så er det virkelig alvorligt. Og så må man tage den kritik, der kommer."
 Prognose for Højesteretsdom
 Højesteret er i de senere år blevet mere aktivistisk - bl.a. i forhold til brugen af de europæiske menneskerettigheder - og det har fremkaldt mange spekulationer om, hvor langt Højesteret vil gå, når dommerne efter planen voterer den 24. marts.
 Henrik Zahle tror ikke, at Højesteret vil komme med samme markante standpunkt som den tyske forfatningsdomstol, og han håber, man vil undgå yderpunkterne.
 "Jeg kan ikke udelukke, at Højesteret kommer med en dom, der siger, at hele systemet er udemokratisk og derfor uforeneligt med grundloven. Det vil være meget radikalt, men jeg anbefaler det ikke."
 "Man kan gøre som den tyske forfatningsdomstol og sige, at vi har en demokratisk struktur, der er underlagt vælgerkontrol, og det må ikke ændres ved overladelse af kompetencer til EU. Det er et rimeligt ideal at stille op: Det, at man går ind i en overnationalt samarbejde, er ikke i sig selv et argument for at reducere demokratiet som sådan."
 "Den anden yderlighed er, at der ikke i Pgf.20 er nogen udtrykkelig klausul om, at EU skal være særlig demokratisk. Det er da godt, det er det, men hvis det ikke er det, så er det en politisk beslutning, som domstolene ikke skal blande sig i."
 Midt imellem disse to yderligheder taler Henrik Zahle for en tredie løsning, hvor domstolene på den ene side "ikke blokerer en forsvarlig politisk beslutningsproces, men fokuserer på at lægge retningslinier for tekstens fortolkning i fremtiden."
 "Man kan tage hensyn til politikerne og acceptere, hvad der er sket. Men samtidig kan man udpege et demokratisynspunkt, der er gældende for det danske EU-medlemsskab," siger han.
 Henrik Zahle vil godt løfte sløret for sin egen position:
 "Den danske stat må som demokratisk styre stadig kunne optræde som selvstændig politisk aktør i relation til såvel egne som fælles anliggender."
 Hvor grænsen præcist går for det, har han ikke noget endeligt svar på. Det spørgsmål må i sidste ende besvares politisk.
 forlagsbranchenEU-retfolkeafstemningerfællesskabGrundlovenintegrationfolkeretkritiksuverænitetklima
 EF-DomstolenEUFolketingetKøbenhavns UniversitetHøjesteretMinisterrådet


text:
Skat.dk: Bindende svar vedrørende momsmæssig behandling af salg af havneareal inklusiv restaurationsbygning.
 14-0362491
 Virksomhedsoverdragelse, momsfritagelse, havneareal.
 Et havneareal, der var bebygget med en restaurationsbygning, og hvor sælger ikke skulle stå for nedrivning, kunne sælges momsfrit.
 Momslovens § 8, stk. 1 og § 13, stk. 1, nr. 9.
 Den juridiske vejledning 2016-2, D.A.4.5.3
 Klagen skyldes Skatterådets bindende svar til H1 A/S, herefter benævnt selskabet, på følgende spørgsmål 2-8:
 Skatterådet har svaret nej.
 Hvis spørgsmål 3 besvares benægtende, kan Skatterådet da bekræfte, at spørgers salg er omfattet af definitionen på en virksomhedsoverdragelse i momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt. for så vidt angår matr. nr. M1, hvorpå er beliggende bygning ejet af 3. mand?
 Hvis spørgsmål 3 besvares benægtende, kan Skatterådet da bekræfte, at spørgers salg er omfattet af definitionen på en virksomhedsoverdragelse i momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt. for så vidt angår del af matr. nr. M2, hvorpå er beliggende dels restaurationsbygning samt bolværk langs hele havnekanten ejet af spørger samt bygningerne ejet af 3. mand?
 Hvis besvarelsen af spørgsmål 1-5 medfører, at der skal betales moms, kan Skatterådet da bekræfte, at spørgers salg af matr. nr. M1, hvorpå er beliggende bygning ejet af 3. mand, er momsfritaget?
 Hvis besvarelsen af spørgsmål 1-5 medfører, at der skal betales moms, kan Skatterådet da bekræfte, at spørgers salg af del af matr. nr. M3 er momsfritaget?
 Hvis besvarelsen af spørgsmål 1-5 medfører, at der skal betales moms, kan Skatterådet da bekræfte, at spørgers salg af del af matr. nr. M2, hvorpå er beliggende en restaurationsbygning samt bolværk langs hele havnekanten ejet af spørger samt bygninger ejet af 3. mand, er momsfritaget?
 Landsskatteretten stadfæster Skatterådets bindende svar på spørgsmål 2-7 og ændrer Skatterådets bindende svar på spørgsmål 8 til ja.
 Følgende beskrivelse af de faktiske forhold fremgår af Skatterådets bindende svar:
 "By Y1 Kommune ejer over 98 % af aktiekapitalen i H1 A/S. De øvrige aktier i H1 A/S ejes af forskellige investorer.
 H1 A/S' formål er ifølge vedtægtens § 2.1 at fremme miljørigtige transportløsninger og i et samspil med lokalsamfundet på forretningsmæssigt grundlag at drive havnevirksomhed, herunder transportcentervirksomhed, samt dertil relateret operatørvirksomhed. Det påhviler herunder selskabet at medvirke til langsigtet sikring, udvikling og udbygning af transportfaciliteter, herunder søvejsfaciliteter, og ydelser for servicering af erhvervslivet primært i Region R1.
 H1 A/S (navneændret i 2000 fra H2 A/S til H1 A/S) er stiftet [...] 1988, men overtog først de egentlige havneaktiviteter i forbindelse med et apportindskud fra By Y1 Kommune af bolværker, bygninger, landarealer mv. [...] 2000. Overdragelsen er sket med tilbagevirkende kraft til 1. januar 2000.
 H1 A/S ejer i dag mere end x mio. m2 velbeliggende havnearealer, specielt [...]. Alle arealerne er godkendt til havne- og transportaktiviteter.
 H1 A/S er en moderne virksomhed med flere forskellige aktiviteter, hvoraf havneaktiviteten dog er den helt primære virksomhedsaktivitet.
 Det helt afgørende for H1 A/S er - ligesom det er for andre havne - at eje de centralt beliggende arealer ned mod vandet og bevare ejerskabet til disse. Disse arealer udgør selve grundlaget for


text:
driften af en havnevirksomhed.
 I [...] 2012 underskrev H1 A/S et betinget skøde om samlet salg af:
 Matr. nr. M1 på 361 m2
 En stor del af matr. nr. M3 [...]
 En lille del af matr. nr. M2 [...]
 I alt over 12.000 m2 med overtagelse den [...] 2012.
 Salget er betinget af, at der vedtages en endelig lokalplan for området, med en høj bebyggelsesprocent, der muliggør opførelse af hotel og/eller kontorer og/eller boliger og/eller butikker. Lokalplan er endnu ikke vedtaget, men dette forventes inden udgangen af 2013.
 Matrikel nr. M1 har været udlejet til 3. mand, som har opført en bygning på [...] m2 på det lejede areal. Spørger har opkrævet moms af lejen. I henhold til det betingede skøde har køber i forbindelse med overtagelsen af grundarealet tillige overtaget lejekontrakten.
 De [...] m2 af matrikel nr. M3 fremstod ved overtagelsen som et åbent ubebygget areal.
 På de [...] m2, der frasælges fra matrikel nr. M2, er der beliggende dels en restaurationsbygning på [...] m2, som spørger anvendte til udlejning omfattet af en frivillig momsregistrering, og dels har en lejer af arealet opført bygninger på området. Spørger har opkrævet moms af udlejningen af arealet. Ifølge det betingede skøde er begge lejekontrakter overgået til køber på overtagelsesdagen.
 Afhændelsen af dette havneområde på over 12.000 m2 i [...] er et led i H1 A/S' strategi om at eje de centralt beliggende arealer, der bedst tjener selskabets formål, nemlig havnedrift. Afhændelsen er derfor begrundet i, at der er erhvervet større arealer andetsteds, som bedre tjener formålet, idet der ikke er samme restriktioner på disse arealer, mht. støj, forurening mv.
 H1 A/S har tidligere frasolgt arealer og vil også fremover - hvis nødvendigt - afhænde havnearealer, der ikke tjener formålet optimalt og tilkøbe nye arealer, når dette er nødvendigt for at fremme og tjene selskabets formål med havnedrift.
 I henhold til det betingede skøde er spørger mod betaling af leje i en flerårig periode berettiget til at anvende den til det solgte havneareal med tilhørende kajstrækning til periodisk skibsanlæg og godsoplag. Samtidig tilkommer retten til at drive trafikhavn på det solgte havneareal spørger.
 Kopi af betinget skøde udfærdiget den [...], har været forelagt SKAT. Heraf fremgår bl.a.:
 1.6 Sælger er indforstået med aktivt at medvirke til at fremme vedtagelsen af en ny lokalplan, der muliggør opførelse af kontorer eller boliger eller butikker herunder [...] m2 dagligvareforretning på den overdragne ejendom. Sælger er ikke ansvarlig for lokalplanens vedtagelse og indhold, og køber bærer således alene risikoen herfor.
 2.5 Køber og efterfølgende ejere af bolværksstrækningen eller dele heraf for- pligter sig til at vedligeholde kajindfatningerne i en sådan stand, at der ikke kan trænge fyld ud på søterritoriet i et omfang, der kan være til gene for sejladsen i sejlløbet eller til og fra nabobolværkerne.
 at der endeligt vedtages en lokalplan med en høj bebyggelsesprocent, der muliggør opførelse af hotel og/eller kontorer og/eller boliger og/eller butikker herunder [...] m2 dagligvareforretning, jf. punkt 4.1
 Af Den offentlige informationsserver, ois.dk, fremgår det at arealerne er beliggende i


text:
byzone."
 Selskabet har alene påklaget Skatterådets besvarelse af spørgsmål 2-8. Spørgsmål 1 lød som følger: "Kan Skatterådet bekræfte, at spørgers samlede salg af over 12.000 m2 havneareal inklusive bolværk og restaurationsbygning ikke er økonomisk virksomhed?", og Skatterådet besvarede spørgsmålet med et "Nej".
 Skatterådet har besvaret de stillede spørgsmål 3, 4 og 5 således, at overdragelse af de omhandlede arealer mv. ikke udgør en virksomhedsoverdragelse i medfør af momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt.
 Skatterådet har desuden besvaret spørgsmål 6, 7, 8 og 2 således, at selskabets overdragelse af de omhandlede arealer mv. udgør salg af fast ejendom omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, 2. pkt., jf. svarene på spørgsmålene 6, 7, 8 og 2.
 Skatterådet tiltrådte ved sine svar følgende indstilling og begrundelse fra SKAT:
 Det ønskes bekræftet, at spørgers samlede salg af over 12.000 m2, er omfattet af bestemmelserne om virksomhedsoverdragelse i momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt., og hvis ikke, om salg af matr.nr. M1 henholdsvis matr.nr. M2 vil være omfattet.
 I følge det betingede skøde punkt 1.4, er lejekontrakten for såvel matr.nr. M1 som for matr.nr. M2 overgået til køber på overdragelsesdagen. Videre fremgår det under punkt 1.6, at sælger er indforstået med aktivt at medvirke til at fremme vedtagelsen af en ny lokalplan, der muliggør opførelse af kontorer mv. på den overdragne ejendom, under punkt 8.2, erklærer køber, at ejendommen skal erhverves til anvendelse til opførelse af hotel, kontorer og butikker mv. og endelig er handlen, jf. punkt 9.2, fra begge parters side, betinget af, at der vedtages en lokalplan, der muliggør bebyggelse.
 På baggrund heraf ses hverken salget af det samlede areal på over 12.000 m2, eller salget af matr.nr. M1 eller salg af del af matr.nr. M2 hver for sig, at være omfattet af bestemmelserne om virksomhedsoverdragelse i momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt..
 SKATs bemærkninger til spørgers høringssvar af 3. oktober 2013
 På By Y1 Kommunes hjemmeside findes der en 'Startredegørelse' fra [...] 2012, der vedrører det i denne anmodning omhandlende areal. En startredegørelse er den officielle igangsætning af lokalplanarbejdet, og beskriver i korte træk det konkrete projekt, der ligger til grund for, at en bygherre har ønsket at få udarbejdet en lokalplan. Startredegørelsen udarbejdes af Teknik- og Miljøforvaltningen, der også indstiller en anbefaling til forelæggelse i Teknik- og Miljøudvalget.
 Af Teknik- og Miljøudvalget beslutningsprotokol af [...] 2012 hhv. [...] 2013, fremgår, at udvalget på møde den 6. september 2012 godkendte startredegørelsen, dog med forbehold for resultaterne af forskellige analyser. På mødet den [...] 2013, efter afklaring af nogle af analyserne (kulturmiljø, detailhandelsanalyse, trafikbelastning), anbefalede udvalget byrådet at gå videre med idéen.
 I startredegørelsen beskrives projektet som følger:
 "Den nye ejer har fremsendt et forslag til bebyggelse og disponering af arealet samt et udkast til en lokalplan. (...)
 De fremsendte forslag omfatter [...] bygningsvolumener, hvoraf de fleste er placeret ud mod fjorden, et ni-etages bolig- og kontorbyggeri tættest på Limfjordsbroen og øst herfor et flere-etages hotel og en restaurant i én etage. Bagved og i forlængelse af


text:
den eksisterende pakhusbebyggelse foreslås en dagligvarebutik i én etage. [...]
 Ejeren har mundtligt tilkendegivet, at forslaget til bebyggelsesplan er hans udspil, men at han er villig til at indgå i dialog om disponering af området samt udformning af bebyggelse og byrum, forudsat at den ønskede byggemulighed tilgodeses."
 Selvom lejekontrakterne vedrørende matr. nr. M1 og matr. nr. M2 i forbindelse med salget af arealet overdrages til køber, finder SKAT ikke, at dette kan anses som en virksomhedsoverdragelse i overensstemmelse med momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt.
 Som ovenfor nævnt, bekræfter ikke alene det betingede skøde, punkt 1.6, 8.2 og 9.2, men også det i startredegørelsen anførte, at det ikke på noget tidspunkt har været købers hensigt at videreføre H1 A/S's momspligtige udlejningsvirksomhed.
 Det ønskes bekræftet, at spørgers samlede salg af over 12.000 m2 havneareal inklusive bolværk og restaurationsbygning er momsfritaget, og hvis ikke, at salg af de 3 matr. nr. hver især er momsfritagne.
 Spørgsmål 6 - Matr.nr. M1
 Det er oplyst, at matr.nr. M1 har været udlejet til 3. mand, der har opført en bygning på grundstykket, salget vedrører således særskilt levering af en bebygget grund.
 SKAT er herefter af den opfattelse, at salg af matr.nr. M1 skal anses som særskilt levering af en bebygget grund, der har været anvendt i sælgers momspligtige udlejningsvirksomhed.
 Salget af matr. nr. M1, vil derfor ikke være momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, litra b.
 Spørgsmål 7 - Del af matr.nr. M3
 Det er oplyst, at den del af matr. nr. M3, der sælges, er et åbent ubebygget areal. Endvidere fremgår det af sagen, at arealet har været anvendt i selskabets momspligtige havnedrift til bl.a. godsoplag.
 SKAT er herefter af den opfattelse at salg af del af matr. nr. M3, skal anses som levering af en byggegrund, idet der er tale om et ubebygget areal som efter lov om planlægning er udlagt til formål, som muliggør opførelse af bygninger.
 Da arealet har været anvendt i selskabets momspligtige virksomhed, vil salget af del af matr.nr. M3 ikke være momsfritaget i henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, litra b, jf. bekendtgørelsen til momslovens § 59. Se SKM2013.49.SR og SKM2012.263.SR.
 Spørgsmål 8 - Del af matr. nr. M2
 Det er oplyst, at der på den del af matr. nr. M2, der sælges, er beliggende:
 Af det betingede skøde, fremgår det under punkt 8.2, at køber erklærer, at ejendommen skal erhverves til anvendelse til opførelse af hotel, kontorer og butikker mv.. Videre fremgår det under punkt 9.2, at handlen er betinget af, at der endeligt vedtages en lokalplan med en høj bebyggelsesprocent [...], der muliggør opførelse af hotel/kontor/bolig/butik herunder [...] m2 dagligvareforretning.
 På denne baggrund er SKAT er af den opfattelse, at salg af del af mat.nr. M2, skal anses som salg af en byggegrund, da det af det betingede skøde fremgår, at køber erhverver arealet med henblik på opførelse af et nyt byggeri, og ikke med henblik på anvendelse af den eksisterende bygning.
 Af det betingede skøde fremgår det under


text:
punkt 8.2, at køber erklærer, at ejendommen skal erhverves til anvendelse til opførelse af hotel, kontorer og butikker mv.. Videre fremgår det under punkt 9.2, at handlen er betinget af, at der endeligt vedtages en lokalplan med en bebyggelsesprocent på minimum 125 %, der muliggør opførelse af hotel/kontor/bolig/butik herunder minimum 1.100 m2 dagligvareforretning.
 SKAT bemærker at det ikke-offentliggjorte bindende svar af [...] 2009 fra Skatterådet, som repræsentanten henviser til, vedrører et spørgsmål om, hvorvidt et mageskifte kan ske skattefrit i overensstemmelse med bestemmelserne i ejendomsavancebeskatningslovens § 7, stk. 2.
 På denne baggrund er SKAT af den opfattelse at salg af del af matr. nr. M2, skal anses som salg af en byggegrund, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, litra b, jf. bekendtgørelsen til momslovens § 59.
 Salget af del af matr. nr. M2 vil derfor ikke være momsfritaget.
 SKAT er enig med spørgers repræsentant i at bolværket på matr. nr. M2 er at anse som en eksisterende bygning, jf. ovenfor.
 Hvis dette ikke er tilfældet, ville et hvert areal, hvorpå der eksempelvis er anlagt - selv det mindste stykke - vej aldrig kunne anses som en byggegrund, fordi vejen ville blive anset som en grundfast konstruktion, og i lighed med havneanlæg også anses som "bygninger".
 Spørgsmål 2 - Det samlede areal
 Da SKAT finder, at salg af samtlige tre matrikler, matr.nr. M1, del af M3 og del af M2, er at anse som salg af byggegrunde, vil det samlede salg være ligeså, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, litra b, jf. bekendtgørelsen til momslovens § 59.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 2 besvares med "nej"."
 Selskabets repræsentant har nedlagt principal påstand om, at selskabets overdragelse af de i sagen omhandlede over 12.000 m2 fuldt ud er omfattet af momslovens § 8, stk. 1., 3. pkt., og at der følgelig er tale om en momsfri virksomhedsoverdragelse. Subsidiært er nedlagt påstand om, at den del af overdragelsen, der angår matr.nr. M1, M2 og de udlejede områder af matr.nr. M2, er omfattet af momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt., som en momsfri virksomhedsoverdragelse.
 Hvis Landsskatteretten ikke er enig med selskabet i ovennævnte, er nedlagt påstand om, at selskabets overdragelse af de i sagen omhandlede over 12.000 m2 i tilfælde af, at overdragelsen ikke er omfattet af momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt., er omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, som momsfrit salg af fast ejendom, idet salget skal ses som et samlet salg. Subsidiært er nedlagt påstand om, at den del af overdragelsen, der angår matr.nr. M2, hvorpå er beliggende en restaurationsbygning, der har været ejet af selskabet, samt bolværk langs hele kajkanten, er omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, som momsfrit salg af fast ejendom.
 Til støtte for ovennævnte vedrørende virksomhedsoverdragelse er anført følgende:
 "Begrundelse - virksomhedsoverdragelse
 I henhold til momslovens § 8, stk. 1, nr. 1, 3. pkt., udgør overdragelse af aktiver som led i en overdragelse af virksomheden eller af en del af denne, når den nye indehaver er


text:
eller bliver registreret efter §§ 47, 49, 51 eller 51 a, ikke en leverance mod vederlag.
 Det betyder, at der ikke skal (må) beregnes moms ved salg af aktiver, der indgår i en virksomhedsoverdragelse.
 I det bindende svar har SKAT og dermed Skatterådet nægtet, at salget kan anses som en virksomhedsoverdragelse med henvisning til, at køber på sigt ikke har til hensigt at videreføre H1 A/S momspligtige udlejningsvirksomhed på arealet.
 Det afgørende for den momsmæssige håndtering af en virksomhedsoverdragelse er imidlertid ikke købers hensigt på længere sigt med de overdragne aktiver, men derimod den faktiske anvendelse af aktiverne, som finder sted fra det tidspunkt, hvor køber overtager råderetten over aktiverne og den i nærmeste fremtid derefter, jf. også den gældende praksis for overdragelse af fast ejendom, som særligt ses beskrevet i Den Juridiske Vejledning afsnit D.A.11.1.3.2.4 omkring samspillet mellem reglerne om virksomhedsoverdragelser og reglerne for fradragsret. Vi er derfor ikke enige i Skatterådets svar.
 Et af de eksempler, som illustrerer, at det er den aktivitet, der udøves i umiddelbar forlængelse af overdragelsen, der er afgørende for den momsmæssige behandling, ses i SKM2004.236.LSR. Der var her tale om overdragelse af en ejendom fra udlejer til en køber, som ikke fortsatte udlejningsaktiviteten, men i stedet drev andre momspligtige aktiviteter fra ejendommen. Her fastslog Landsskatteretten naturligt og korrekt, at der ikke var tale om en overdragelse af udlejningsaktiviteten, idet ejendommen ikke længere skulle anvendes til udlejningsformål.
 Hvis Skatterådets svar i relation til H1 skal tages til efterretning, betyder det principielt, at der havde foreligget en overdragelse af virksomheden, hvis disse momspligtige aktiviteter kun havde været af kortvarig karakter efterfulgt af en genoptagelse af anvendelse af ejendommen som udlejningsvirksomhed, hvis købers formål med køb af ejendommen havde været at anvende ejendommen som udlejningsejendom og ikke domicilejendom. Et sådant resultat ville Landsskatteretten næppe nå frem til. Det afgørende må være den umiddelbare anvendelse af virksomheden i forlængelse af overdragelsen af denne.
 I SKM2003.302.LSR illustrerer Landsskatteretten i øvrigt tilsvarende helt korrekt, at en ejendomsoverdragelse uden tilknytning til en udlejningsejendom og overdragelse af andre aktiviteter ikke kan anses som en virksomhedsoverdragelse.
 Helt i overensstemmelse med vores påstand i relation til H1 udtaler Told- og Skattestyrelsen i sagen fra 2003, at for, at der kan foreligge en overdragelse af en virksomhed eller en del af denne, skal der være tale om en overdragelse "med henblik på, at køberen enten fortsætter driften af virksomheden eller udøver en sådan driftsmæssig anvendelse af de overdragede aktiver, der kan sidestilles hermed".
 Endvidere henviser Told- og Skattestyrelsen til præmisserne i Abbey-National-sagen (C-408/98), hvor det fastslås, at der ved bedømmelse af, om der foreligger virksomhedsoverdragelse, skal lægges vægt på, om den overdragede enhed udgør en selvstændig drevet økonomisk enhed, der umiddelbart efter overdragelsen bliver videreført i den overdragne form (vores kursivering). SKAT har således på det tidspunkt den klare holdning, at det afgørende er den anvendelse, der finder sted umiddelbart efter overdragelsen, hvilket i relation til situationen for køberen af arealerne på H1 klart er at indtræde som udlejer over for lejerne af arealerne/bygningerne.


text:
Det forhold, at køberen på sigt måtte have ønske om at ændre anvendelsen af arealerne/ejendommen, er i øvrigt et forhold, der reguleres efter momslovens regler om momsreguleringsforpligtelser (lovens §§ 43 og 44) - og ikke efter momslovens § 8, stk. 1, nr. 3, der alene tager stilling til den momsmæssige behandling på overdragelsestidspunktet.
 Ovennævnte praksis ses også illustreret i SKM2006.613.ØLR, hvor Landsretten nægtede at anerkende salg af en udlejningsejendom til en detailhandelskæde som en virksomhedsoverdragelse med henvisning til, at udgiften knyttede sig direkte og umiddelbart til en momsfritaget overdragelse af fast ejendom, og at detailhandelskæden ikke selv skulle anvende ejendommen til momspligtig udlejning.
 Derimod anerkender SKAT, at selv salg af endnu ikke-opførte ejendomme/projekter kan være virksomhedsoverdragelser. I SKM2012.43.SR afgjorde Skatterådet således, at der er tale om en virksomhedsoverdragelse, jf. momslovens § 8 stk. 1, 3. pkt., når der overdrages en byggegrund med tilhørende aftaler om opførelse og udlejning af butiksarealer. Den omhandlede sælger af byggegrunden havde udarbejdet planer for opførelsen af butikslokaler, indgået aftale med en entreprenør om at gennemføre byggeriet, samt indgået aftale om udlejning af butikslokalerne, når byggeriet er gennemført. Skatterådet begrundede virksomhedsoverdragelsen med, at den, der erhvervede byggegrunden og indtrådte i det tilhørende aftalesæt, umiddelbart ville kunne videreføre projektet, og således, når byggeriet var gennemført, ville have indtægter ved udlejningen af butikslokalerne.
 At SKAT i andre situationer har en bred forståelse af begrebet virksomhedsoverdragelse ses også i SKM2013.59.SR. Her indstillede Skatteministeriet, at det spørgende selskab, som havde erhvervet en ejendom med det formål at til-/ombygge/renovere den med henblik på videresalg, kunne anse videresalget som en virksomhedsoverdragelse. Det var ved besvarelsen lagt til grund, at den eventuelle køber af ejendommen, også ville indtræde i udlejningsforpligtelserne i relation til såvel de momsfritagne som de momspligtige erhvervslejemål.
 Den sag, der dog bedst illustrerer, hvilken tidshorisont der skal lægges til grund ved vurderingen af, om der er tale om en virksomhedsoverdragelse, er sagen, som Vestre Landsrets behandlede i SKM2006.647.VLR, og som Højesteret senere stadfæstede i SKM2008.423.HR.
 I denne sag havde et selskab drevet økonomisk virksomhed med erhvervsmæssig udlejning af en række faste ejendomme, som selskabet havde købt og videresolgt med fortjeneste samme dag eller få dage senere efter et på forhånd tilrettelagt forløb aftalt med søsterselskabet, som forinden havde udbudt ejendommene på anpartsbasis til en række investorer i 10-mandsprojekter. Selskabet havde ikke i sin ejertid på 1-2 dage haft lejeindtægter fra ejendommene, og der skete ingen underretning til lejerne om det korte ejerskifte til selskabet.
 Landsretten (og Højesteret) fastslog i sagen, at der ikke er tale om virksomhedsoverdragelse i henhold til momsloven, idet selskabet ikke udøvede udlejningsvirksomhed med den faste ejendom. Det blev lagt til grund:
 at selskabet ikke havde haft indtægter ved udlejning af de omhandlede ejendomme
 at overtagelsesdatoerne ved selskabets videresalg var identiske med overtagelsesdatoerne i forbindelse med selskabets egne køb af ejendommene
 at køb kun skete, når der i henhold til et forløb tilrettelagt i samarbejde med søsterselska- bet kunne ske videresalg med fortjeneste i henhold til et 10-mandsprojekt.
 På den baggrund kunne selskabet ikke have drevet økonomisk


text:
virksomhed med udlejning af fast ejendom.
 Der er i relation til salget fra H1 A/S ikke tvivl om, at køber har erhvervet lejeindtægter fra lejerne, og at lejerne er blevet orienteret herom, ligesom lejen fra overtagelsestidspunktet direkte skal betales til den nye ejer, der har fortsat udlejningsaktiviteten efter overtagelsesdatoen 1. maj 2012. Der hersker således ingen tvivl om, at køber på tidspunkt for indgåelse af aftalen klart har haft til hensigt at opfylde de krav, som Landsretten stillede i ovennævnte sag, særligt i relation til de arealer, der pt. anvendes til momspligtig udlejning. Følgelig må det være utvetydigt, at disse arealer kan sælges momsfrit i henhold til momslovens § 8, stk. 1, 3. punktum.
 Det forhold, at køber på sigt måtte udnytte mulighederne lokalplanen kan ikke ændre på, at der de facto er tale om en virksomhedsoverdragelse af de tre arealer. Det bemærkes i tilknytning hertil, at der i aftalens punkt 4.5. er indsat en bestemmelse om situationen, hvis køber eller en senere ejer af ejendommen ikke har påbegyndt byggeri på ejendommen senest i 2016. Denne formulering er naturligvis udtryk for, at det langt fra er givet, at der i 2016 er sket bebyggelse af arealet. Lejekontrakterne med de nuværende lejere kan således sagtens løbe i flere år - endsige efter 2016. Det synes derfor svært at se, at salget ikke kan udgøre en virksomhedsoverdragelse alene med henvisning til, at køber har en potentiel mulighed for at udnytte arealet til bebyggelse.
 Vores synspunkt om, at dette udgør en virksomhedsoverdragelse er i øvrigt også fuldt ud i overensstemmelse med den praksis, som EU-domstolen har anlagt for virksomhedsoverdragelser, særligt i sagen om Zita Modes Sarl (C-497/01).
 Domstolen fastslår præmis 29:
 Det bemærkes, at ifølge sjette direktivs artikel 5, stk. 8, første punktum, kan medlemsstaterne anlægge den betragtning, at der, ved hel eller delvis overdragelse af en samlet formuemasse, ikke er sket en levering af goder, og at modtageren træder i overdragerens sted. Det følger heraf, at når en medlemsstat har gjort brug af denne mulighed, skal en hel eller delvis overdragelse af en samlet formuemasse ikke anses for en levering af goder i sjette momsdirektivs forstand. Efter direktivets artikel 2 er en sådan overdragelse således ikke en afgiftspligtig transaktion (jf. Abbey National-dommen, præmis 30).
 Domstolen fortsætter i præmis 30-31;
 I henhold til sjette direktivs artikel 5, stk. 8, andet punktum, kan medlemsstaterne udelukke overdragelse af en samlet formuemasse til en modtager, der ikke er afgiftspligtig i sjette momsdirektivs forstand, eller som alene handler som afgiftspligtig for så vidt angår en del af virksomheden, fra anvendelsesområdet for denne regel om, at der ikke foreligger en levering, hvis dette er nødvendigt for at undgå konkurrencefordrejning. Denne bestemmelse skal således anses for udtømmende at angive de betingelser, hvorunder en medlemsstat, som gør brug af den mulighed, der følger af bestemmelsens første punktum, kan begrænse anvendelsen af reglen om, at der ikke foreligger en levering.
 Det følger heraf, at en medlemsstat, der gør brug af den mulighed, som sjette momsdirektivs artikel 5, stk. 8, først punktum,


text:
giver, skal anvende reglen om, at der ikke foreligger en levering, på enhver hel eller delvis overdragelse af en samlet formuemasse og således ikke kan begrænse anvendelsen af reglen til kun at omfatte visse overdragelser, medmindre de betingelser, der fremgår af samme bestemmelses andet punktum, er opfyldt.
 Med den danske implementering af bestemmelsen er der således en klar forpligtelse til at følge såvel direktivet som EU-domstolens praksis på området, og der kan ikke tilknyttes særlige betingelser hertil, udover de betingelser, som direktivet åbner mulighed for.
 I den danske momslov er der alene det krav, at køber skal være momsregistreret, hvilket er opfyldt i denne sag. Der ses ikke i direktivet at være mulighed for at stille krav om, at køber skal drive den momspligtige virksomhed i en vis minimumsperiode.
 Baggrunden for bestemmelsen er desuden som anført i dommens præmis 39;
 ...... at gøre det muligt for medlemsstaterne at lette overdragelse af virksomheder eller dele af virksomheder ved at gøre overdragelserne enklere og ved at undgå at belaste modtagerens likviditet med en uforholdsmæssig afgiftsbyrde, som denne under alle omstændigheder senere ville have fået tilbage i form af et fradrag for indgående moms.
 Der hersker i relation hertil ingen tvivl om, at køberen af de nærværende matrikler vil have momsfradrag for eventuel købsmoms tilknyttet de udlejningsejendomme og -arealer, som køber fortsat måtte udleje med moms/anvende til dette formål. At anse havnens salg af arealerne som en virksomhedsoverdragelse vil således også opfylde det formål, der er hensigten med direktivbestemmelsen.
 Det bemærkes i tilknytning hertil, at direktivet ikke indeholder udtrykkelige betingelser vedrørende brugen, jf. også dommens præmis 42.
 Endelig understreger EU-domstolen i præmis 44, at det følger af formålet med direktivet og fortolkningen af begrebet "hel eller delvis overdragelse af en samlet formuemasse, mod eller uden vederlag, eller i form af indskud i et selskab",
 at de overdragelser, der er omfattet af denne bestemmelse, er de overdragelser, hvor modtageren har til hensigt at drive forretningen eller en del af den overdragne virksomhed, og ikke blot har til hensigt øjeblikkeligt at likvidere den pågældende virksomhed eller eventuelt at sælge lagerbeholdning.
 Domstolen har herved gjort endeligt op med de betingelser, der kan stilles til at anerkende et salg som en virksomhedsoverdragelse og direkte anerkendt, at også en kortere driftsperiode af køber vil være tilstrækkeligt til, at der er tale om en virksomhedsoverdragelse. Blot må der ikke være tale om en øjeblikkelig likvidation. Det bemærkes i øvrigt, at det til trods for byggemuligheden efter lokalplanen er usikkert, om lejemålene på noget tidspunkt opsiges. Der kan således indtræffe omstændigheder, der umuliggør en ændring af arealet. Det kan dels være uventede byggetekniske forhold, idet jordbundsforholdene som anført i aftalens punkt 1.3 ikke er undersøgt, hvilket i sig selv kan betyde, at et byggeri må opgives. Skulle fx en ny finanskrise indtræde, kan dette naturligvis også påvirke et projekt. At sådanne ydre omstændigheder forekommer i praksis, sås senest i december 2013, hvor det trak store overskrifter, at investorer i By Y2 måtte opgive en drøm om [...] byggeri i By


text:
Y2 Havn som følge af blød jordbund og dårlig økonomi. At lade den momsmæssige behandling af salget bero på en potentiel, fremtidig, ændring af arealerne synes således yderst uhensigtsmæssigt, udover at det som anført også vil være i direkte modstrid med EU-domstolens praksis på området.
 Det forhold, at køber eventuelt senere foretager en ændret driftsmæssig anvendelse af den overdragne virksomhed aktivitet, kan efter vores opfattelse ikke have betydning for en tidligere transaktion, der på overdragelsestidspunktet objektivt opfyldte kriterierne for virksomhedsoverdragelse. Et sådant ansvar ville i øvrigt i praksis klart være i modstrid med EU-domstolens udtalelser samt principperne i momsloven, der bygger på, at der skal tages stilling til den momsmæssige behandling ud fra de faktiske forhold på transaktionstidspunktet. Det vil desuden give sådanne vilkårlige sondringer, som EU-domstolen direkte udelukker i Christel Schriever-sagen (C-444/10). Det bemærkes i tilknytning hertil, at der i modsætning til Schriever-sagen i relation til salget fra H1 A/S utvivlsomt er tale om salg af et samlet økonomiske gode, der gør det muligt for køber varigt at fortsætte udlejningsaktiviteten på de overdragne arealer. Den nye lokalplan for området udelukker ej heller en sådan udlejningsaktivitet. Derved underbygger domstolens præmisser i Schriever-sagen, at salget af de omhandlede arealer udgør en virksomhedsoverdragelse. Der henvises i øvrigt til vores argumenter og begrundelser i henholdsvis anmodning om bindende svar og bemærkninger til Skatterådets forslag til bindende svar (begge vedlagt).
 Endvidere er supplerende anført følgende:
 "Ad. Virksomhedsoverdragelse
 For det første har Danmark - som også anført i SKATs juridiske vejledning (2015), afsnit D.A. 11.1.3.2.4, udnyttet momssystemdirektivets mulighed for at undtage virksomhedsoverdragelser fra hovedreglen om momspligt ved salg af virksomhedens aktiver.
 Vi skal hertil bemærke, at det som beskrevet i præmis 40 i Zita Modes dommen fra EU-domstolen (C-497/01), er hensigten, at "hel eller delvis overdragelse af en samlet formuemasse, mod eller uden vederlag, eller i form af indskud i et selskab" fortolkes således, at "det omfatter overdragelse af en forretning eller en selvstændig del af en virksomhed, som omfatter materielle aktiver og eventuelt immaterielle aktiver, som tilsammen udgør en virksomhed eller en del af en virksomhed, der kan fortsætte med at drive en selvstændig økonomisk virksomhed, men at begrebet ikke omfatter en ren overdragelse af goder som salg af en varebeholdning."
 Det følger videre af artikel 44, at formålet med bestemmelsen er at omfatte "de overdragelser, hvor modtageren har til hensigt at drive forretningen eller en del af den overdragne virksomhed, og ikke blot har til hensigt øjeblikkeligt at likvidere den pågældende virksomhed eller eventuelt at sælge lagerbeholdning".
 Det synes således ret klart, at EU-domstolen har en bred opfattelse af begrebet virksomhedsoverdragelse og er af den opfattelse, at sådanne overdragelser kun skal afvises, hvis køber har til hensigt øjeblikkeligt at stoppe aktiviteten, Som fastslået i Zita Modes sagen er det forhold, at det ikke er en totalt identisk aktivitet, der fortsætter normalt ikke tilstrækkeligt til at tilsidesætte, at der foreligger en virksomhedsoverdragelse. I det omfang, der er tale om en virksomhed, der kan fortsætte, og rent faktisk fortsætter, vil der være tale om en


text:
momsfri virksomhedsoverdragelse.
 I relation til H1 A/S skal vi bemærke, at den nye ejer af arealerne ganske vist har intentioner om på sigt at udøve andre aktiviteter på arealerne, men G1 ApS har ved erhvervelsen af arealerne ikke til hensigt at foretage en øjeblikkelig likvidation af virksomheden (udlejningsaktiviteten). Udlejningsaktiviteten fortsætter således også i en længere periode (de fleste lejeaftaler er fortsat i kraft). Det er dermed i strid med såvel momsloven som momsdirektivet at tilsidesætte, at der foreligger en virksomhedsoverdragelse. Det gælder uanset den momstekniske definition af arealerne og ejendommenes karakter.
 Vi begrunder for det andet vores påstand om, at der er tale om virksomhedsoverdragelse med, at det ikke tidligere har været praksis at tilsidesætte en virksomhedsoverdragelse på udlejningsejendomme med henvisning til varigheden af udlejningsaktiviteten. Tværtimod er sådan en overdragelse netop anerkendt som virksomhedsoverdragelse.
 Det fremgår således direkte af SKATs vejledning om moms på fast ejendom (E nr. 191), som er udgivet den 21. maj 2013, at:
 "Overdragelse af fast ejendom vil efter omstændighederne skulle anses for en hel eller delvis virksomhedsoverdragelse i henhold til momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt. Det gælder, når en ejendom, der er omfattet af en frivillig momsregistrering for erhvervsmæssig udlejning, overdrages til en køber, som bliver momsregistreret for den fortsatte udlejning af ejendommen".
 SKAT har dermed ganske kort forinden afgivelse af det bindende svar til H1, selv klart tilkendegivet, at salg af udlejningsejendomme - omfattet af en frivillig registrering - udgør en momsfri virksomhedsoverdragelse.
 Denne praksis for at anse salg af momspligtige udlejningsejendomme, hvor køber fortsætter den momspligtige udlejning, genfindes da også i de drøftelser, der fandt sted i SKAT i forlængelse af en landsskatteretskendelse i 2003, hvor Landsskatteretten ikke umiddelbart anerkendte momsfradrag for udgifter til ejendomsmægler ved salg af en fast ejendom.
 Landsskatteretten var forelagt sagen af den faste ejendom som salg af en ejendom uden udlejningsaktiviteter. Landsskatteretten fandt derfor, at der var tale om en omkostning, der knyttede sig til et momsfrit salg af fast ejendom uden ret til momsfradrag, jf. SKM2003.302.LSR.
 Efterfølgende tog SKAT i SKM2004.348.TSS imidlertid til genmæle i sagen og anerkendte momsfradrag med henvisning til, at der rent faktisk forelå en momspligtig udlejning af ejendommen på salgstidspunktet, og at der derfor forelå en momsfri virksomhedsoverdragelse, når ejendommen blev solgt til en ny ejer, der ville fortsætte denne udlejningsaktivitet, SKAT nåede til dette resultat, uagtet der først på closingdagen (marts i 999) blev indgået en lejekontrakt med lejeren, og uagtet at lejeaftalen ikke reelt havde været effektueret forud for denne dato (lejeaftalen fik formelt mellem parteret dag virkning fra 1. januar 1999).
 Det er i denne sammenhæng interessant at bemærke, at SKAT anerkendte salget som en virksomhedsoverdragelse, uanset sælger kun havde drevet aktiviteten i max 3 måneder, og ret beset først indgået aftale herom på salgstidspunktet. Overføres forholdet for H1 A/S og salget af udlejningsejendommene omfattet af denne klagesag, synes det besynderligt, at SKAT gerne accepterer salg af fast ejendom som en virksomhedsoverdragelse, når sælger stort set ikke har drevet aktiviteten, men ikke når sælger har drevet aktiviteten i


text:
en lang periode og køber fortsætter hermed i en længere periode.
 At det har været praksis i Danmark at anerkende kortvarig udlejning af fast ejendom hos køber som en virksomhedsoverdragelses ses også at være tilfældet i Vestre Landsrets dom af 3. oktober 2006, jf. SKM2006.647.VLR. I denne sag havde den sagsøgende virksomhed købt og videresolgt ejendomme med fortjeneste samme dag eller få dage efter et på forhånd tilrettelagt forløb.
 Vestre Landsret fandt naturligt nok ikke, at der forelå en virksomhedsoverdragelse, men begrundelsen herfor er interessant og ikke mindst Skatteministeriets argumenter. Den manglende anerkendelse af, at der forelå en virksomhedsoverdragelse blev nemlig ikke begrundet i den korte ejertid, men derimod med, at det sagsøgende selskab i sin ejertid på 1-2 dage ikke havde haft lejeindtægter fra ejendommene, og at der ikke skete underretning til lejerne. Selskabet havde videre efter Skatteministeriets opfattelse ikke udøvet nogen aktivitet med henblik på at opnå varige indtægter ved udlejning.
 Intet tyder således på, at der har været en praksis - eller lovhjemmel til at tilsidesætte virksomheds- overdragelse med henvisning til, at der er tale om en kortvarig udlejning, når køber rent faktisk indtræder i lejeaftalerne, underretter lejerne, opkræver leje og i det hele taget fortsætter aktiviteten i en given periode, hvor selv 1-2 dage skønnes at være tilstrækkeligt, hvis lejerne underrettes herom og køber modtager lejeindtægter fra lejerne.
 Det vil derfor være en direkte og ulovhjemlet ændring af praksis at tilsidesætte salget fra H1 A/S til den nye ejer, når køber på alle punkter indtræder som ny udlejer over for lejerne. En sådan praksisændring kan under alle omstændigheder ikke få virkning gennem et bindende svar, men må først meldes ud på forhånd fra SKAT.
 Det synes da også nærliggende at antage, at SKAT aldrig havde tilsidesat nærværende overdragelse som en virksomhedsoverdragelse, hvis der ikke var indført momspligt på fast ejendom, og der derved fra SKAT kom nye økonomiske interesser for, hvad der kan handles momsfrit mellem parter. Et sådant argument fra SKATs side synes dog ikke at kunne tilsidesætte en mangeårig praksis.
 For det tredje har SKAT ved besvarelsen lagt egne forudsætninger til grund, idet SKAT indirekte antager, at den nye ejer ikke vil fortsætte udlejningsaktiviteten.
 Vi skal i den forbindelse gøre opmærksom på, at denne forudsætning står for SKATs egen regning, og at den ikke er i overensstemmelse med købers hensigt.
 Udlejningsaktiviteten hos køber (G1 ApS) har på ingen måde været kortvarig i relation til området på By Y1 havn, og de i nærværende sag omfattede arealer. I skrivende stund - mere end 3 år efter salget - eksisterer de fleste lejemål fortsat. Det er på et enkelt af lejemålene endda fortsat usikkert, om man lejeretligt kan kræve, at lejer fraflytter ejendommen. Kun to af lejemålene er ophørt, og dette er først sket den 1. juli 2014.
 Til dags dato er der således fortsat momspligtig udlejning til:
 Lejeaftalerne er ophørt i 2014 med:
 G5 (restaurant)
 By Y1 Kommune (parkeringsplads).
 Det må hermed anses som bevist, at alle ejendomme har været udlejet med moms i en


text:
længere periode af den nye ejer (G1 ApS), hvilket på ingen måde kan anses som et øjeblikkeligt ophør med udlejningsaktiviteten. Det er dermed vores klare opfattelse, at overdragelsen af arealerne med udlejningsejendomme klart falder ind under momsfritagelsen i momslovens § 8, stk. 1, 3. punktum.
 Vi skal i tilknytning hertil bemærke, at G1 ApS har oplyst til H1 A/S, at de i denne sag omhandlede ejendomme og arealer efterfølgende er videresolgt til tredjemand. Den faktiske overdragelsesdato er ikke H1 A/S bekendt pt., da overdragelsen afventer udstykning af arealet, som pr. 01.07.2015 endnu ikke helt var på plads. Det betyder, at G1 ApS i sin ejerskabsperiode på intet tidspunkt på eget initiativ ophører med at videreføre aktiviteten.
 Endelig skal vi for det fjerde gøre opmærksom på, at SKAT og Skatterådet anlægger en væsentlig strengere fortolkninger af momslovens regler om virksomhedsoverdragelse, når det drejer sig om salg af fast ejendom end der gælder for andre typer virksomhed. Det er aldrig tidligere set, at SKAT har nægtet at anerkende en virksomhedsoverdragelse med henvisning til varigheden af den overtagne aktivitet. Hvis dette generelt var SKATs opfattelse, ville der være en lang række sager på dette, hvilket ikke er tilfældet. Vi finder det retssikkerhedsmæssigt både besynderligt og betænkeligt, at der indlægges skærpede krav til overdragelse af udlejningsejendomme. Særligt når EU-lovgivningen indeholder betingelser, der skal overholdes i dansk praksis, og der er en klar retspraksis for at anerkende udlejningsejendomme som virksomhedsoverdragelser, når den nye ejer fortsætter udlejningen heraf."
 Endelig er anført, at der er tale om overdragelse af aktiver samtidig med, at der overdrages indtægtsgivende kontrakter, hvorfor der er tale om virksomhedsoverdragelse. Der er bl.a. tale om overdragelse af uopsigelige lejekontrakter frem til 2032. Èn lejer kan således blokere for selskabets hensigter.
 Til støtte for påstanden/påstandene omkring salg af fast ejendom er anført følgende:
 "Begrundelse - salg af gammel bygning
 I henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, er salg af fast ejendom som udgangspunkt momsfri. Dog er salg af en ny bygning og salg en ny bygning med tilhørende jord momspligtig. Tilsvarende er salg af en byggegrund momspligtig, uanset om den er byggemodnet, og det samme gælder særskilt levering af en bebygget grund.
 Det betyder, at salget af de omhandlede arealer er momsfrit, medmindre salget kan defineres som henholdsvis salg af byggegrunde, særskilt levering af en bebygget grund eller salg af en ny bygning.
 I det bindende svar har Skatterådet fastslået, at salget af de tre arealer fuldt ud er momspligtige. Skatterådet begrunder momspligten på følgende måde:
 Salg af matr. nr. M1 er momspligtig, idet der er tale om særskilt levering af en bebygget grund, som har været anvendt til momspligtigt formål
 Salg af matr. nr. M3 er momspligtig, idet der er tale om et åbent ubebygget areal, som har været anvendt til momspligtig havnedrift
 Salg af matr. M2 er momspligtig, primært med henvisning til, at det af det betingede skøde fremgår, at køber erklærer, at ejendommen erhverves til anvendelse til opførelse af hotel, kontorer, butikker mv. Det forhold, at der er en


text:
gammel bygning og bolværk på grunden, ændrer ikke herpå.
 a) Særskilt levering af bebygget grund
 Efter momsloven er særskilt levering af en bebygget grund momspligtig. Det betyder i sit udgangspunkt, at der som fastslået af Skatterådet skal beregnes moms af et sådan salg.
 Indtil ændringen af momsloven i 2010, hvor delvis momspligtig ved salg af fast ejendom blev indført, var der imidlertid ikke var momspligt ved særskilt levering af bebyggede grunde. Det må tages som udtryk for, at salg af sådanne grunde i deres udgangspunkt er omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, 1. punktum. Det er således kun lovændringen (tilføjelsen af 2. punktum) og dermed direktivets artikel 137, der kan give hjemmel til momspligt på bebyggede grunde.
 Momsdirektivets artikel indeholder imidlertid ikke hjemmel til at lade særskilt levering af en bebygget grund omfatte af momspligten. Direktivets artikel 137 tillader kun momspligt på:
 levering af bygninger eller dele heraf med tilhørende jord
 levering af ubebygget fast ejendom.
 Salg af en bebygget grund, hvor bygningen ejes af tredjemand, kan i sagens natur hverken anses som levering af en bygning eller en del heraf. Salget af matrikel nr. M1, kan heller ikke anses som ubebygget fast ejendom, idet der tydeligvis er bygninger på ejendommen. I forhold til begrebet "tilhørende jord" fremgår det direkte af formuleringen af artikel 137, at momspligten kun indtræder, hvis den "tilhørende jord" sælges sammen med bygningen, - eller en del af bygningen. Dette led giver heller ikke den fornødne lovhjemmel til at udvide momspligten til også at omfatte bebyggede grunde. Der er således ikke hjemmel i direktivet til at indføre momspligt på bebyggede grunde, hvorfor salg af matrikel nr. M1 under alle omstændigheder er momsfri i henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 9, 1. punktum og ikke omfattes af 2. punktum i samme bestemmelse, uagtet dette efter en ordlydsfortolkning omfattes af momspligten.
 b) Salg af ubebygget areal
 Matrikel nr. M3 anvendes på salgstidspunktet udelukkende til parkeringsareal. Arealet er belagt med asfalt, hvorved dette må anses for bebygget. I henhold til lokalplanen vil dette område også i tilfælde af udnyttelse af mulighederne i lokalplanen blive anvendt til parkering på terræn. Der henvises bilag 2 til lokalplanen.
 Herved bliver en eventuel fremtidig anvendelse af arealet, som det er udlagt til efter lokalplanen, den samme før som efter leveringen. Det betyder i henhold til Skatterådets svar i SKM2013.756.SR, at der ikke er tale om salg af en byggegrund, hvorved salget af denne matrikel er momsfri.
 c) Salg af gamle bygninger med tilhørende arealer
 I relation til matrikel nr. M2, har Skatterådet fastslået, at salget heraf er momspligtigt, uagtet der på grunden er en eksisterende bygning, der også ejes af sælger. SKAT er af den opfattelse, at salget af arealet er momspligtigt, idet det fremgår af det betingede skøde, at køber erhverver arealet med henblik på opførelse af nyt byggeri og ikke med henblik på anvendelse af den eksisterende bygning. I forhold til bolværket anerkender SKAT, at dette udgør en bygning. Idet grunden dog kan bebygges yderligere, og


text:
lokalplanen giver mulighed herfor, anser Skatterådet samlet arealet som en byggegrund.
 Det forhold, at det af et betinget skøde fremgår, at arealet erhverves med henblik på opførelse af en ny bygning, kan imidlertid ikke i sig selv begrunde, at arealet anses som en byggegrund. SKAT anfører ganske vist i vejledningen"Moms på salg af nye bygninger og byggegrunde af 21. maj 2013",at hvis det er aftalt, at bygningen skal nedrives af sælger, eller det fremgår af købsaftalen, at bygningerne erhverves med henblik på nedrivning af køber, er der tale om salg af en byggegrund."
 Der er imidlertid intet sted i aftalen, hvor det utvetydigt fremgår, at arealet erhverves med henblik på nedrivning af eksisterende bygninger. Det fremgår ganske korrekt, at hvis køber ikke har påbegyndt byggeri på ejendommen senest 1. januar 2016, så kan sælger kræve ejendommen tilbageskødet til sig, ligesom det fremgår, at aftalen er betinget af, at en mindste bebyggelsesprocent på ejendommen tillades i lokalplanen. Dette er imidlertid ikke ensbetydende med, at køber har til hensigt at nedrive de eksisterende bygninger omgående - eller i det hele taget. Principielt kan køberen i stedet eje ejendommen i tre år, udleje bygninger og arealerne som hidtil, og herefter videresælge dem til tredjemand, der herefter påbegynder et byggeprojekt, eller - hvis H1 A/S måtte kræve det - tilbageskøde ejendommen til sælger.
 Skatterådets svar tilsidesætter således fuldstændig den handlefrihed, som køber trods alt har i henhold til aftalen, og det faktum, at det intetsteds af aftalen fremgår, at bygningen og arealerne skal nedrives/ ændres.
 Skatterådet anlægger desuden en langt mere omfattende fortolkning af begrebet byggegrunde, end hvad EU-domstolen på noget tidspunkt har givet Skatterådet belæg for at kunne gøre.
 Don Bosco-sagen (C-461/08) leverer i tilknytning hertil et væsentligt bidrag til vurdering af, hvornår et salg af areal med gamle bygninger kan anses som salg af en byggegrund.
 Sagen omhandlede en sælger, som solgte en grund, som var bebygget med to ældre bygninger. Køber havde til hensigt at nedrive disse bygninger fuldstændigt for derefter at opføre nye bygninger på det areal, der herved blev frigjort. Med henblik herpå blev det aftalt, at sælger skulle søge om tilladelse til nedrivning, indgå aftale om nedrivningen af de omhandlede bygninger med en entreprenør og lade omkostningerne fakturere til sig selv. Omkostningerne skulle køber dog selv bære, idet disse skulle overvæltes på købsprisen, der herved skulle forhøjes. På det tidspunkt, hvor ejendommen blev leveret til køber, var en del af belægningen mellem bygningerne fjernet, og en del af sidefacaden på en af bygningerne på grunden var trykket ind ved hjælp af en hydraulisk kran, og vinduesrammer, karme og murværk var derved til dels blevet beskadiget og fjernet. Efter levering af ejendommen blev nedrivningen af de eksisterende bygninger fortsat.
 EU-domstolen skulle i sagen vurdere, om salg af en grund med en bygning, der skal rives ned med henblik på, at der opføres en ny bygning i dens sted, og hvis nedrivning allerede er påbegyndt før leveringen, er fritaget for moms.
 De hollandske myndigheder var af den opfattelse, at der


text:
var tale om salg en gammel bygning, idet den kun var delvist nedrevet på leveringstidspunktet. Kommissionen og den irske regering var derimod af den opfattelse, at grunden udgør leveringens hovedelement. Det var således fra begyndelsen planlagt at nedrive bygningen og levere en grund med henblik på opførelse af en ny bygning på denne.
 Domstolen fastslår på baggrund heraf, at det bør undersøges, om den omstændighed, at den gamle bygning eller en del af denne faktisk eksisterer på tidspunktet for leveringen af ejendommen, udgør det afgørende kriterium for momspligten, dels om andre omstændigheder, kan eller skal tages i betragtning.
 Domstolen når frem til, at salget af grunden med gamle bygninger og nedrivningen er så nært forbundne, at de ikke kan adskilles, og at formålet med disse handlinger klart er at tilvejebringe en grund, som var klar til at blive bebygget. Påbegyndes denne nedrivning før leveringstidspunktet, er der derfor tale om salg af en byggegrund, når sælger for egen regning nedriver bygningen. Det bemærkes dog, at nedrivningen blev overvæltet på købesummen.
 H1 A/S involveres i modsætning hertil ikke i nedrivningen af de eksisterende ejendomme, endsige stiller entydige krav hertil. Havnens rolle er udelukkende at fastsætte kriterier for købers kommende anvendelse af arealet, hvilket ikke i sig selv kan bevirke, at et salg af en grund med gamle bygninger omdefineres til en byggegrund. Det afgørende element kan alene være, om bygningerne har mistet deres værdi på leveringstidspunktet, hvilket ikke er tilfældet for matr.nr. M2, idet arealet og bygningen på arealet fortsat kan anvendes til det hidtidige formål. Det forhold, at H1 A/S stiller krav til købers fremtidige anvendelse af arealet, ifald dette ændres, skal alene ses i lyset af et generelt ønske fra havnen om at sikre sig, hvilke typer ejendomme der eventuelt opføres på arealet, og købers ønske om at sikre sig, at sælger ikke har indvendinger imod dette. En sådan formålsbestemmelse er ikke ualmindelig praksis ved handel med fast ejendom - eller andre virksomhedstransaktioner.
 EU-domstolens dom i Woningstichting Maasdriel (C543/11) kan heller ikke føre til et andet resultat, idet domstolen her gentager konklusionen fra Don Bosco-dommen suppleret med en bemærkning om, at det forhold, at egentlig byggemodning ikke er påbegyndt forud for leveringen af den faste ejendom, ikke udelukker momspligt på en ejendom.
 De to domme konkluderer således samstemmende, at selv i de tilfælde, hvor sælger påbegynder en nedrivning, kan der i visse tilfælde fortsat være tale om salg af en gammel bygning - alt afhængig af de objektive beviselementer, der måtte foreligge i de to sager. Det er vores vurdering, at EU-domstolen selv i de tilfælde, hvor sælger varetager en nedrivning, meget vel i fremtiden kan nå til det resultat, at der er tale om salg af en gammel bygning, hvis denne nedrivning ligger efter leveringsdatoen. Det synes derfor at gå langt ud over fortolkningsmulighederne at konkludere, at et areal med gamle bygninger udgør en byggegrund, alene fordi der ligger lokalplaner om fremtidige anvendelsesmuligheder for ejendommen, og at køber gennem sine betingelser i skødet indikerer at have til hensigt at


text:
opføre nye ejendomme på arealet/indikerer at have til hensigt at videresælge til købere, der måtte have en sådan hensigt.
 Præmisserne i EU-domstolens dom om J.J. Komen (C-326/11) kan heller ikke føre til et andet resultat.
 I denne sag erhvervede J.J. Komen en del af en fast ejendom bestående af forretningslokaler. Allerede inden erhvervelsen havde sælger udført en række nedrivningsarbejder på eget initiativ med henblik på at ombygge den omhandlede ejendom til en ny bygning. Efter erhvervelsen fik J.J. Komen udført renoverings- og ombygningsarbejde, så det samlede arbejde udført af sælger og køber førte til opførelse af en ny bygning. På intet tidspunkt opstod en ubebygget grund.
 EU-domstolen fastslår i sagen meget klart, at sælgers påbegyndelse af ombygningsarbejder ikke i sig selv kan betyde, at der sælges en ny bygning. Der skal også være objektive beviselementer, som eksempelvis hvor langt det ombygningsarbejde, som sælger har udført, er fremskredent på tidspunktet for leveringen og i givet fald den omhandlende fast ejendoms anvendelse på samme tidspunkt. Domstolen ligger således på ingen måde op til, at det forhold, at det af en aftale fremgår, at køber ønsker at (videre-)ombygge ejendommen, kan føre til, at der sælges en ny bygning. På tilsvarende vis kan købers hensigt med en bebygget grund efter vores klare opfattelse ikke føre til, at en grund med gamle bygninger skal anses som en byggegrund.
 Det må således samstemmende konkluderes, at den danske praksis på området, i mange tilfælde, er alt for vidtgående i forhold til, hvad EU-domstolen i sin praksis giver belæg for, særligt i forhold til de formuleringer, der anvendes i den vejledning, som SKAT har udgivet på området.
 Der findes dog eksempler i dansk praksis, der ligger sig op af EU-domstolens praksis, og som underbygger, at salget fra H1 A/S af det omhandlede areal er momsfrit.
 Skatterådet afgjorde således i SKM2010.745.SR, at et selskabs salg af tre ejendomme, der alle var bebygget, var at anse som salg af "gamle" bygninger med tilhørende jord. Ifølge de faktiske forhold i afgørelsen var de tre ejendomme omfattet af en lokalplan, der medførte, at arealet blev omdannet til blandet bolig- og erhvervsformål. Det spørgende selskab måtte således forvente, at en eventuel køber ville foretage en udvikling af de omhandlende ejendomme, men hvordan denne udvikling skulle foregå, var på salgstidspunktet uvist. Idet Skatterådet forudsatte, at det spørgende selskab ikke i forbindelse med salget af ejendommene var involveret i nedrivning eller genopbygning/ombygning af de eksisterende bygninger på ejendommene samt, at det ikke af salgsaftalen fremgik, at bygningerne blev erhvervet af køber med henblik på nedrivning, fandt Skatterådet, at salget var momsfrit.
 Skatterådet fastslog ligeledes i SKM2012.416.SR, at en kommune og en fonds salg af to bebyggede ejendomme var at anse som salg af "gamle" bygninger med tilhørende jord. Bygningerne var omfattet af en lokalplan, hvor anvendelsen af området ændredes, hvorfor sælger måtte forvente, at køber ville udvikle ejendommene. Det fremgik imidlertid ikke af købsaftalen, at bygningerne blev erhvervet af køber med henblik på nedrivning. Idet Skatterådet endvidere forudsatte, at sælgerne ikke var involveret i nedrivning


text:
eller genopbygning/ombygning af de eksisterende bygninger, fandt Skatterådet, at salget var momsfritaget.
 I sag SKM2012.416.SR var det solgte areal allerede omfattet af en lokalplan, hvoraf fremgik, at der skete ændringer af anvendelsen af området. Sælger var således bekendt med købers intention om ændring/udvidelse af anvendelsen. Alligevel svarede Skatterådet, at dette ikke skulle tillægges betydning, når sælger ikke medvirkede aktivt ved den fremtidige planlagte ændring af anvendelsen af arealet.
 I sag SKM2010.745.SR blev det forudsat i besvarelsen, at sælger var bekendt med købers intentioner om ændring af anvendelsen. Alligevel besvarede Skatterådet anmodningen med, at det var et momsfrit salg af en gammel bygning, da sælger ikke havde medvirket ved nedrivning eller ændring af anvendelsen. Også i denne sag var arealet allerede omfattet af en ændret lokalplan. Tilsvarende gør sig gældende i SKM2013.160.SR.
 I relation til spørgsmålet om betydningen af et bolværk, der af SKAT anerkendes som en bygning, der forbliver på arealet, skal vi for god ordens skyld bemærke, at dette bolværk er påkrævet på arealet, og også fremover skal forefindes og vedligeholdes. Det udgør derved en ikke-ubetydelig værdi i forhold til arealet, idet bolværket er nødvendigt for den fremtidige anvendelse af området.
 Der henvises i øvrigt til vores argumenter og begrundelser i henholdsvis anmodning om bindende svar og bemærkninger til Skatterådets forslag til bindende svar (begge vedlagt)."
 1) Definition på "byggegrund" perspektivarealer
 2) Definition på "byggegrund" - ubebygget
 Ad. Definition på en byggegrund - perspektivarealer
 (...) det forhold, at Skatterådet anser den faste ejendom som en byggegrund [er] momsmæssigt (...) ikke tilstrækkeligt til, at momspligt indtræder. Det solgte skal samtidig opfylde den momsmæssige definition på en byggegrund. Det er vores opfattelse, at det solgte ikke opfylder betingelserne herfor, hverken helt eller delvist.
 Det fremgår meget entydigt af momsbekendtgørelsen, at der ved en byggegrund forstås:
 Momspligt kan således kun indtræde for arealer, der udgør byggegrunde, hvis arealet opfylder to betingelser, dvs.;
 1) er ubebygget og
 2) efter lov om planlægning (Planloven) eller forskrifter udstedt i medfør heraf er udlagt til formål, som muliggør opførelse af bygninger
 Det er vores påstand, at selv om det solgte - modsat hvad der reelt er tilfældet - var ubebygget, så ville der ikke være tale om en byggegrund i momsmæssig henseende, idet betingelse 2 heller ikke er opfyldt.
 Som det fremgår af betingelse 2, skal arealerne efter Planloven eller forskrifter udstedt i medfør heraf være udlagt til formål, som muliggør opførelse af bygninger. Det er i den forbindelse uomtvistet, at arealet ikke er udlagt til formål, der muliggør ny opførelse af bygninger på det tidspunkt, hvor salget til G1 ApS gennemføres og arealet mv. overdrages. Arealet kan derfor efter vores opfattelse under ingen omstændigheder omfattes af momspligten for byggegrunde, jf. nærmere nedenfor. Momspligt kan tidligst indtræde for handler, der finder sted efter lokalplanens vedtagelse.
 For det første foreligger der alene en kommuneplan for området på det tidspunkt, hvor salget til G1 ApS finder sted. Der har ikke været udarbejdet lokalplan for området tidligere, så det er på dette tidspunkt kommuneplanens rammer der fastlægger anvendelsesbestemmelser mv.


text:
Kommuneplanrammerne er dateret den 23. november 2011.
 Først efterfølgende udarbejdes startredegørelsen, hvor det fremgår, at der alene er tale om et perspektivområde med rammebestemmelser. Denne startredegørelse foreligger i efteråret 2012, dvs. efter at salget til G1 ApS har fundet sted.
 Efter startredegørelsen er udformet vedtages et kommuneplantillæg. Tillægget består bl.a. af nye kommuneplanrammer for arealet, [...]. Kommuneplantillægget blev vedtaget den [...] 2014. Samtidig vedtages en lokalplan for området (lokalplan nr. [...]).
 Det fremgår af kommuneplanrammerne vedtaget [...] 2014, at arealet nu må anvendes til boliger (etage), butikker, hotel og restaurant, klinikker (ikke dyreklinik), kontorer, service, kulturelle formål, fritidsformål, undervisning, rekreative formål, tekniske anlæg samt værksteder o.l. Der må indrettes virksomheder i miljøklasse 1 - 2, og der må bebygges i 21 m højde med mulighed for bebyggelse punktvist op til 34 m. Arealet kan dermed først på dette tidspunkt anses for "udlagt til formål, som muliggør opførelse af bygninger".
 For det andet har Skatteministeriet og Skatterådet i SKM2010.807.SR anlagt den holdning, at arealer i en kommuneplan som såkaldt "perspektivareal" eller "rammebelagt" areal ikke umiddelbart muliggør opførelse af bygninger, og derfor ikke er omfattet af begrebet byggegrund. Det er således - som Skatteministeriet anfører i den pågældende sag - først ved vedtagelsen af en lokalplan, at opførelse af bygninger på et areal bliver muliggjort og først på dette tidspunkt et areal kan anses som en byggegrund. Et forslag til lokalplan vil således heller ikke være tilstrækkeligt til at anse et sådant areal som en byggegrund.
 Det er vores påstand, at H1 A/S i overensstemmelse med disse retningslinjer ikke kan ifalde momspligt ved salg til G1 ApS.
 Vi henviser i den forbindelse til startredegørelsen, hvor det fremgår, at området er omfattet af kommuneplanens rammeområde 1.2.H1 Havnemolen og arealet kun er udpeget som perspektivområde for byudvikling. Området er endnu ikke omfattet af en lokalplan. Der ses således ikke at være hjemmel til at anse arealet som "udlagt til formål, som muliggør opførelse af bygninger". Det vil dermed efter vores opfattelse være i direkte modstrid med momsbekendtgørelsens § 56 (tidligere § 59) at anse salget til G1 ApS som momspligtigt. Vi skal her igen bemærke, at selve startredegørelsen ligger efter gennemførelse af handlen med G1 ApS.
 Ad. Definition på "byggegrund" ubebygget
 (...) det er i strid med de faktiske forhold at anse arealerne, som er solgt til G1 ApS, som ubebyggede. Salget til G1 ApS kan derfor ikke omfattes af momspligten. Vi er således ikke enige i, at Skatterådet med hjemmel i momslovgivningen kan anse væsentligt bebyggede arealer og de dertil hørende ejendomme som byggegrunde.
 Vi begrunder for det første vores påstand om, at salget er momsfrit med, at det fremgår meget tydeligt, at momsbekendtgørelsens § 56 (tidligere § 59), at der ved en byggegrund forstås et ubebygget areal.
 Det her omhandlede areal er, som det fremgår af beskrivelsen i sagen, generelt ikke ubebygget. Det kan derfor ikke anses som en byggegrund. Særligt ikke, når sælger ikke har en forpligtelse til at fjerne de eksisterende ejendomme og dermed reelt levere en byggegrund til køber


text:
(G1 ApS).
 (...) er der da også fra SKATs side en meget entydig og uimodsagt anerkendelse af, at arealet mod vandsiden er afgrænset ved et bolværk, og at dette bolværk momsmæssigt udgør en eksisterende bygning. SKAT anerkender således principielt, at arealet varigt vil være bebygget. Der er desuden mere traditionelle bygninger på arealet, hvilket vi kommer med vores bemærkninger til særskilt.
 SKAT anser til trods for anerkendelsen af bolværket som en bygning, ikke bolværket for at være en bygning i relation til momslovens § 13, stk. 1, nr. 9. Dette synspunkt forekommer yderst besynderligt og ulovhjemlet.
 Der er efter vores opfattelse ingen lovhjemmel til i én henseende at anse en bygning som fast ejendom og i en anden henseende ikke at anerkende accepten heraf. Særligt ikke, når det så entydigt fremgår af § 56 (tidligere § 59) i bekendtgørelsen, at der ved en byggegrund forstås et ubebygget areal. Den betingelse, som SKAT indfortolker, om, at bebyggelsens karakter skal opfylde de helt grundlæggende krav til den fremtidige anvendelse ifølge startredegørelsen for at kunne anses som en bygning, synes at være uden lovhjemmel, og kan efter vores opfattelse alene ses som udtryk for, at SKAT ønsker at udvide momspligten på fast ejendom langt ud over de hensigter, som Folketinget havde ved vedtagelsen af momspligt på fast ejendom - og skatteministeren havde ved fastsættelsen af definitioner i momsbekendtgørelsen. Det synes også at gå langt videre end, hvad EU-domstolen måtte nå frem til.
 SKAT begrunder sin udvidede fortolkning med det forhold, at en anerkendelse af bolværket som en bygning, åbner en risiko for, at et areal med selv det mindste stykke vej aldrig vil kunne anses som en byggegrund, fordi vejen vil blive en grundfast konstruktion. Dette synes som et søgt argument i nærværende sag, da det ikke er et stykke vejareal, der er sagens genstand, men et bolværk på en havnefront. Vi skal i den forbindelse i øvrigt bemærke, at de ikke bebyggede dele af det aktuelle areal er belagt med asfalt, betonbelægningssten eller beton. Hele kajkonstruktionen består således af et betondæk på pæle med vand under. Kun arealet under Limfjordsbroen er belagt med stabilt grus. Det er således ikke kun bolværket, der udgør en bygning, men også de omkringliggende arealer må anses for bebygget. Hertil kan den blotte risiko for SKAT i andre sager ikke føre til, at momsbekendtgørelsens § 56 (tidligere § 59) kan tilsidesættes. Det vil være i strid med grundlovens § 43 "Ingen skat kan pålægges, forandres eller ophæves uden ved lov".
 For det andet fastslår momsbekendtgørelsens § 54, stk. 1, (tidligere § 57), at der ved en bygning forstås "grundfaste konstruktioner, der er færdiggjort til det formål, de er bestemt til."
 I den henseende må såvel bolværk som asfalterede/betonbelagte arealer anses som færdiggjorte til det formål, de oprindelig var bestemt til.
 En anden fortolkning vil i praksis føre til, at salg af en erhvervsejendom, der af køber skal ombygges til en boligejendom, ikke kan anses som en bygning, fordi den ikke er færdiggjort til det formål, den i


text:
fremtiden er bestemt til - nemlig boliger. En sådan tolkning vil klart være i strid med EU-domstolens principper og intentionerne med det bagvedliggende momsdirektiv. Vi har ikke fantasi til at forestille os, at SKAT vil anse sådanne ejendomme som byggegrunde.
 Vi står på det grundlag uforstående over for, at SKAT ikke anser arealet for bebygget.
 For det tredje er de eksisterende bygninger, der har været anvendt - og delvist fortsat anvendes - til momspligtig udlejning ikke af underordnet karakter på arealet. Disse bygninger kan ikke tilsidesættes ved vurderingen af, om arealerne er ubebyggede, jf. momsbekendtgørelsens § 56 (tidligere § 59).
 Vi har dog forståelse for, at det kan være svært at bedømme solgte arealer og ejendomme uden at have besigtiget disse, og dette må utvivlsomt være begrundelsen for den højst besynderlige holdning fra SKATs side om, at der foreligger et ubebygget areal. [Til illustration er fremlagt et billede, som er taget den 31. august 2015.] Det ses meget tydeligt af dette billede, at bygningerne i høj grad er anvendelige, og at de endnu ikke er nedrevet.
 Selskabets repræsentant har bl.a. anført følgende bemærkninger til kontoindstillingen
 5 Bemærkninger til salg af matrikel nr. M1 (spørgsmål 6)
 Det fremgår af tidligere korrespondance, at matrikel nr. M1 ikke er bebygget med bygninger tilhørende H1 A/S.
 Det er helt korrekt, at H1 A/S ikke ejer bygningerne pt. Det er derimod usikkert, om lejerne rydder arealerne ved fraflytning.
 I aftalerne er der således en rydningspligt for lejerne, men den belægning, der er på arealerne vil forventeligt ikke blive fjernet af lejeren ved disse fraflytning. Derved vil realiteten være, at lejerne ejer de grundfaste konstruktioner, men H1 A/S og senere ejere af arealerne vil forventeligt overtage disse ved lejernes flytning.
 Dermed bliver salg af arealet i praksis sammenligneligt med forholdene i SKM2013.167.SR, hvor Skatterådet netop anså de grundfaste konstruktioner for i praksis at være overgået til udlejer. Samme betragtning må nødvendigvis gøre sig gældende ifald udlejer i praksis ikke forventer at stille krav til lejer om, at arealerne skal ryddes for samtlige grundfaste konstruktioner.
 I relation til denne matrikel er den grundfaste konstruktion, som forventes at overgå til udlejer ifald lejer fraflytter, en asfaltering af arealet omkring bygningen.
 At en asfaltering anses som en grundfast konstruktion bekræftes af SKM2013.753.SR, hvor Skatterådet har fastslået, at et asfalteret areal og et vejanlæg er en grundfast konstruktion, der medfører, at et areal anses som bebygget.
 SKM2013.753.SR er i øvrigt i overensstemmelse med tidligere praksis, idet SKAT i dette bindende svar selv anfører:
 "En bygning er omfattet af begrebet fast ejendom. Ved fast ejendom forstås herefter bygninger i traditionel forstand (hele bygninger og enkelte lokaler) og grundarealer med andre grundfaste konstruktioner. Som bygninger anses således tillige parkeringspladser, transformatorstationer, broer og andre vejanlæg, samt havneanlæg.
 En asfalteret parkeringsplads vil eksempelvis efter SKATs opfattelse - i sin egenskab af "grundfast konstruktion" - være omfattet af begrebet "bygning" i bekendtgørelsens forstand. Dette har været fast praksis gennem flere år og fremgår af vejledningen "Moms på salg af nye bygninger og byggegrunde" afsnit 1.2.