text:
under GCIV vil part i konflikten påberåbe GCIV Artikel 5. I dette tilfælde "ulovlig kombattant" gør ikke har rettigheder i henhold til denne konvention, som giver dem disse rettigheder ville være til skade for sikkerheden i den pågældende stat. De har dog fortsat ret "... at blive behandlet med menneskelighed og i tilfælde af retssag, må ikke fratages retten til betryggende og behørig domstolsbehandling ordineret af denne konvention."
 Hvis der efter en retfærdig og regelmæssig rettergang, er en individuel fundet skyldig i en forbrydelse, kan de straffes med hvad lovlig metoder er tilgængelige for part i konflikten.
 Hvis partiet ikke bruger artikel 5 i GCIV kan den part påberåbe sig artikel 42 i GCIV og brug "interneringen" at tilbageholde de "ulovlige kombattant".
 For de nationer, der har ratificeret protokol I af Genève-konventionerne, også bundet af artikel 45.3 i denne protokol, som indskrænker GCIV artikel 5.
 Personer, som ikke krigsfanger i en intern konflikt
 Civile er omfattet af GCIV artikel 3:
 Kombattanter, der ikke opfylder betingelserne for krigsfange status
 Hvis kombattant er engageret i "væbnet konflikt ikke er af international karakter" og derefter under artikel 3 i de generelle bestemmelser i Genève-konventionerne, de skal "behandles humant", og hvis prøvet "sætninger skal ... udtales af en regelmæssig udgjorde ret "
 Sidste gang, at amerikanske og britiske ulovlige kombattanter blev henrettet efter "en behørigt konstitueret domstol" var Luanda Trial som lejesoldater.
 Parole krænkelse
 En kombattant, der er en POW, og som efterfølgende prøveløsladt på betingelse af, at han ikke vil gribe til våben mod den krigsførende magt, der havde holdt ham som fange, betragtes som en parole overtræderen, hvis han bryder sagde tilstand. Han betragtes som skyldig i en overtrædelse i love og sædvaner krig, medmindre der er formildende omstændigheder som tvang fra sin stat til at bryde sin prøveløsladelse. Som med andre kombattanter er han stadig beskyttet af den tredje Genève-konvention, indtil en kompetent domstol finder ham i strid med hans prøveløsladelse.
 Genève-konventionen nævnte ikke parole, men som det var et supplement til Haag konventioner, det har påberåbt sig ordlyden af Haag for at løse dette problem. Forfatterne af GCIII 1949, besluttet at medtage en henvisning med nogle ændringer til prøveløsladelse, fordi der under Anden Verdenskrig, nogle krigsførende lande gjorde tillader en sådan frigivelse til en vis grad.
 Artikel 21 i GCIII gengiver artiklerne 10 og 11 i Haag-IV: Bestemmelser Respekt for regler og vedtægter for krig mod Land, den 18. oktober 1907, men ikke omfatter artikel 12, der bestemmer: »krigsfanger befriet prøveløsladt og generobrede leje våben mod regeringen, som de havde lovet deres ære, eller mod de allierede, at regeringen, mister deres ret til at blive behandlet som krigsfanger, og kan indbringes for domstolene ". Ikke desto mindre, er indeholdt i kommentar til GCIII: Den eneste sikkerhedsforanstaltning til rådighed for en prøveløsladelse overtræderen, der er blevet tvunget til at kæmpe, og som er blevet generobret af den magt, der tilbageholdt ham tidligere er indeholdt i de processuelle garantier, som han er berettiget i henhold til artikel 85 i GCIII.
 I udtalelsen


text:
fra Major Gary D. Brown, United States Air Force, betyder det, at "han Haagerkonventionen specificeret at parole breakers ville miste deres ret til at blive behandlet som krigsfanger, hvis fanget igen. Genève-konventionen af 1949, er mindre direkte om emnet . En generobrede prøveløsladelse violator henhold til konventionen ville have mulighed for at forsvare sig mod anklager om prøveløsladelse bryde. I mellemtiden vil den tiltalte violator være berettiget til PW-status ".
 I henhold til artikel 47 i protokol I det anføres i den første sætning "En lejesoldat har ikke ret til at være en kombattant eller krigsfange".
 Den 4. december 1989 vedtog FN resolution 44/34 den internationale konvention mod rekruttering, brug Finansiering og Uddannelse af Mercenaries. Den trådte i kraft den 20. oktober 2001 og er normalt kendt som FN Mercenary-konventionen. Artikel 2 gør det strafbart at ansætte en lejesoldat, og artikel 3.1, at "en lejesoldat, som defineret i artikel 1 i denne konvention, der deltager direkte i fjendtlighederne eller i en samordnet voldshandling, som tilfældet kan være, begår en lovovertrædelse i forbindelse med konventionen ".
 De Forenede Nationers konvention om barnets rettigheder, artikel 38, proklamerede: "State parter skal træffe alle gennemførlige forholdsregler for at sikre, at personer, som ikke er fyldt 15 år ikke tager direkte del i fjendtlighederne".
 I en 2003 briefing for 4. Sikkerhedsrådet åben debat om børn i væbnede konflikter, som Human Rights Watch, de angiver i deres indførelse, at:
 Den 26. juli 2005 Forenede Nationers Sikkerhedsråd enstemmigt vedtaget FN-Sikkerhedsrådets resolution 1612, den sjette i en række beslutninger om børn i væbnede konflikter. Resolution 1612 etablerede den første omfattende overvågning og rapporteringssystem for at håndhæve overholdelsen blandt de grupper, der bruger børnesoldater i væbnede konflikter.
 Kommunale lov
 To separate spørgsmål, der skal afgøres i evalueringen af kategorien "ulovlig kombattant", som anvendes af regeringen i USA. Et spørgsmål er, om en sådan kategori kunne eksistere uden at krænke Genève-konventionerne, og hvis en sådan kategori findes, hvilke skridt USA udøvende magt skal tage for at overholde de kommunale love som fortolket af retslige gren af den amerikanske regering.
 1942 Quirin sagen
 Udtrykket ulovlig kombattant har været brugt til det sidste århundrede i den juridiske litteratur, militære manualer og retspraksis. Udtrykket "ulovlige kombattanter" blev første gang brugt i USA kommunale lov i en 1942 USA højesterets afgørelse i sagen Ex parte Quirin. I dette tilfælde Højesteret stadfæstede jurisdiktion en amerikansk militærdomstol i retssagen mod otte tyske sabotører i USA under Anden Verdenskrig. Denne beslutning:
 Gyldigheden af denne sag, som grundlag for at nægte fanger i krigen mod terrorisme beskyttelse af Genève-konventionerne, er blevet anfægtet. En rapport fra American Bar Association kommentere denne sag, hedder det:
 Siden 1942 Quirin sagen, underskrevet og ratificeret de 1949 Genève-konventionerne, som derfor anses for at være en del af den amerikanske føderale lovgivning, i overensstemmelse med Supremacy paragraf i forfatningen for De Forenede Stater i USA. Derudover den amerikanske højesteret ugyldig denne forudsætning i Hamdan v. Rumsfeld ved at fastslå, at fælles artikel Tre af Genève-konventionerne gælder for fanger i krigen mod terror, og at

type: other


text:
militærdomstole bruges til at prøve disse mistænkte var i strid med USA og folkeretten.
 Kongressen behandlet disse spørgsmål i militærkommissioner Act af 2006, således at fjendtlige kombattanter og ulovlige fjendtlige kombattanter kunne blive retsforfulgt i henhold til militære kommissioner; Men den 12. juni 2008, Højesteret fastslog, i Boumediene v. Bush, at Guantanamo Bay fanger havde ret til at få adgang til amerikanske retssystem, og at de militære kommissioner i dets under de militære kommissioner Lov af 2006 levede op til, hvad der var kræves af en domstol under USA forfatning.
 2001 Presidential militær orden
 Selvmord flykaprere den 11. september, har angrebene 2001 været meget omtalt i USA som "ulovlige kombattanter" på grund af karakteren af de ødelæggende angreb af kapring kommercielle civile luftfartsselskaber, med passagerer om bord, og bruge dem til at gå ned i bygninger med ingen advarsel, krav eller forhandlinger. I kølvandet på 9/11 angrebene, den amerikanske kongres vedtog en resolution kendt som Autorisation til brug af militær magt den 18. september 2001. I denne Kongressen påberåbte sig War Powers Resolution og udtalte:
 Brug af bemyndigelsen til ham af Kongressen, den 13. november 2001, præsident Bush udstedte en Presidential Military Order: "tilbageholdelse, behandling, og Trial af visse ikke-statsborgere i krigen mod terrorisme", som tilladt "individer ... tilbageholdes , og når forsøgte, der skal retsforfulgt for overtrædelser af krigens love og andre gældende love ved militærdomstole ", hvor sådanne personer er medlem af den organisation, kendt som al Qaeda; eller har konspireret eller begået internationale terrorhandlinger, eller har til formål at forårsage, skade på eller skadelige virkninger på USA, dets borgere, national sikkerhed, udenrigspolitik, eller økonomi. Ordren præciseres også, at de tilbageholdte skal behandles humant.
 Det tidsrum, for hvilket en tilbageholdelse af sådanne personer kan fortsætte, før de stillet for en militærdomstol er ikke specificeret i militæret rækkefølge. Den militære rækkefølge anvender udtrykket "fanger" til at beskrive de personer, der tilbageholdes i henhold til den militære orden. Den amerikanske administration vælger at beskrive de indsatte under den militære rækkefølge som "ulovlige fjendtlige kombattanter".
 Med den amerikanske invasion af Afghanistan, nogle advokater i justitsministeriet kontor for juridisk rådgiver og på kontoret i Det Hvide Hus rådgiver Alberto Gonzales rådede præsident Bush, at han ikke behøvede at overholde Genève-konventionerne i håndtering fanger i krigen mod terrorisme. Dette gælder ikke kun for medlemmer af al Qaeda, men hele Taleban, fordi de argumenterede, Afghanistan var en "fejlslagen stat".
 Trods modstand fra det amerikanske udenrigsministerium, som advarede mod at ignorere Genève-konventionerne, Bush-administrationen da af begyndte at holde sådanne personer fanget i Afghanistan under den militære orden og ikke under de sædvanlige betingelser for krigsfanger. For de amerikanske borgere tilbageholdt under den militære orden, amerikanske embedsmænd, såsom vicepræsident Dick Cheney, hævder, at det haster med post-9/11 miljø opfordrede til en sådan taktik i administrationens krig mod terrorisme.
 De fleste af de personer, der tilbageholdes af det amerikanske militær på ordre fra den amerikanske regering blev oprindeligt fanget i Afghanistan. De udenlandske tilbageholdte afholdes i Guantanamo fangelejren oprettet til formålet på Guantanamo Bay Naval Base, Cuba.


text:
Guantanamo blev valgt, fordi, selv om det er under de facto-kontrol af den amerikanske regering, er det ikke en suveræn territorium USA, og en tidligere Højesterets dom Johnson v. Eisentrager i 1950 havde fastslået, at amerikanske domstole ikke havde kompetence løbet fjendtlige udlændinge afholdes uden for USA.
 I Rasul v. Bush, Højesteret fastslog, at "den amerikanske Guantanamo Bay, Cuba, flådebase, som USA indtager under et lejemål og traktat anerkende Cubas ultimative suverænitet, men at give dette land fuld jurisdiktion og kontrol, så længe det ikke opgive de leasede områder ", og at som USA havde fuldstændig jurisdiktion, de føderale domstole har myndighed under den føderale habeas corpus vedtægt at afgøre, om udenlandske statsborgere afholdt i Guantánamo Bay blev retmæssigt fængslet. Denne dom hovedsageligt væltede den retslige fordel for den amerikanske administration for at bruge Naval Base, at Johnson v. Eisentrager syntes at have tillagt.
 Der har været en række juridiske udfordringer foretaget på vegne af de indsatte i Guantanamo fangelejren og andre steder. Heriblandt:
 Den 30. juli 2002 US District Court for District of Columbia fastslog i Rasul v. Bush, at den ikke havde kompetence, fordi Guantanamo Bay Naval Base er ikke en suveræn territorium USA. Denne afgørelse blev anket til DC Circuit Court of Appeals, som stadfæstede afgørelsen ,. Rasul v. Bush blev appelleret til USA højesteret den 2. september 2003.
 Den 10. november 2003 USA højesteret meddelte, at den ville træffe afgørelse om appeller fra afghanske krig fanger, som udfordrer deres fortsatte indespærring på Guantanamo Bay Naval Base som værende ulovlig ,.
 Den 10. januar 2004 175 medlemmer af begge kamre i Parlamentet i Storbritannien indgav en amici curiae kort for at støtte fangerne adgang til amerikansk jurisdiktion.
 Den 28. juni 2004 Højesteret fastslog i Rasul v. Bush, at fangerne i Guantanamo flådebasen kunne henvende sig til amerikanske domstole til at udfordre deres indespærring, men kan også afholdes uden afgifter eller retssag.
 Den 7. juli 2004, som svar til Højesteret dom, Pentagon meddelte, at sager vil blive gennemgået af militærdomstole, i overensstemmelse med artikel 5 i den tredje Genève-konvention.
 Den 8. november 2004 en føderal domstol standset proceduren for Salim Ahmed Hamdan, 34, Yemen. Hamdan var at være den første Guantanamo tilbageholdte prøvet før en militær kommission. Dommer James Robertson i US District Court for District of Columbia fastslog i Hamdan v. Rumsfeld, at ingen kompetent domstol havde fundet, at Hamdan var ikke en krigsfange under Geneve-konventionerne.
 Ved 29. marts 2005 havde alle tilbageholdte på Guantanamo Bay Naval Base modtaget høringer Combatant Status Review Tribunals. Høringerne resulterede i frigivelsen af 38 fanger, og bekræftede fjendtlig kombattant status for 520 fanger. Reuters rapporterede den 15. juni 2005 kun fire fanger var blevet opkrævet, og at Joseph Margulies, en af de advokater for de tilbageholdte sagde "Det er en farce ... De håner denne nation engagement til en retfærdig rettergang, og det er fortid tid for denne hån at afslutte".
 Yaser Hamdi blev fanget i Afghanistan i november 2001. Han blev taget til Guantanamo Bay Naval Base, men blev overført


text:
til fængsler i Virginia og South Carolina efter at det blev kendt, at han var en amerikansk statsborger. Den 23. september 2004 USA justitsministeriet enige om at frigive Hamdi til Saudi-Arabien, hvor han også er en borger, på den betingelse, at han opgav sit amerikanske statsborgerskab. Handlen barer også Hamdi fra at besøge visse lande og informere saudiske embedsmænd, hvis han har planer om at forlade riget. Han var en part i en højesterets beslutning Hamdi v. Rumsfeld, der har udstedt en afgørelse den 28. juni 2004, at forkaste den amerikanske regerings ensidige påstand af udøvende myndighed til at suspendere de forfatningsmæssige beskyttelse af individuel frihed en amerikansk statsborger. Domstolen anerkendte magt regeringen til at tilbageholde ulovlige kombattanter, men fastslog, at fanger skal have evnen til at udfordre deres tilbageholdelse, før en uvildig dommer. Selvom ingen enkelt udtalelse fra Domstolen befalede et flertal, otte af de ni dommere i Retten enige om, at den udøvende magt ikke har beføjelse til at holde på ubestemt tid en amerikansk statsborger uden grundlæggende grund proces beskyttelse håndhæves gennem domstolskontrol.
 Den 8. maj 2002 blev José Padilla, også kendt som Abdullah al-Muhajir, arresteret af FBI-agenter på Chicagos O'Hare International Airport og holdt som væsentlig vidne om arrestordren udstedt i staten New York om angrebene 2001 9/11. Den 9. juni 2002 udstedte præsident Bush en ordre til Rumsfeld at tilbageholde Padilla som en "fjendtlig kombattant". Ordren begrundede frihedsberøvelsen ved at læne på AUMF der bemyndigede præsidenten til at "bruge alle nødvendige magt mod de nationer, organisationer eller personer", og i udtalelsen fra administrationen en amerikansk statsborger kan være en fjendtlig kombattant. Padilla bliver tilbageholdt i Miami og er anklaget for at yde materiel støtte til terrorisme.
 Den 13. november 2001 Military Order, nævnt ovenfor fritager amerikanske borgere fra retssagen ved militærdomstole at afgøre, om de er "ulovlige kombattanter", hvilket indikerer, at Padilla og Yaser Hamdi ville ende i det civile strafferetlige system, som det skete med John Walker Lindh.
 Den 18. december 2003 Anden Circuit Court of Appeals erklærede, at Bush-regeringen manglede myndighed til at tilbageholde en amerikansk statsborger anholdt på amerikansk jord som en "ulovlig fjendtlig kombattant" uden klare Kongressens godkendelse); det derfor beordret regeringen til at løslade Padilla fra militærets varetægt inden for tredive dage. Men enige om, at han kunne blive holdt indtil en appel blev hørt.
 Den 20. februar 2004 Højesteret enige om at høre regeringens appel.
 Højesteret hørte sagen, Rumsfeld v. Padilla, i april 2004, men den 28. juni blev det smidt ud på en teknikalitet. Domstolen fastslog, at staten New York, hvor sagen oprindelig blev indgivet, var en forkert værneting, og at sagen skulle have været indgivet i South Carolina, hvor Padilla blev holdt.
 Den 28. februar 2005, US District dommer Henry Floyd i Spartanburg, South Carolina, beordrede Bush-regeringen til enten opladning Padilla eller løslade ham. Han har påberåbt sig Højesterets dom i den parallelle fjendtlig kombattant tilfælde af Yaser Hamdi, hvor beslutningen flertallet erklærede en "krigstilstand ikke er en blankocheck til præsidenten, når det kommer til de rettigheder


text:
nationens borgere".
 Den 19. juli 2005 i Richmond, Virginia, begyndte den fjerde Circuit Court of Appeals høre regeringens appel af den lavere retsinstans afgørelse af Henry F. Floyd, District dommer ,. Deres afgørelse, besluttede 9. september 2005 var, at "præsidenten er i besiddelse sådan myndighed i henhold til den Autorisation til brug af militær magt fælles resolution vedtaget af Kongressen i kølvandet på angrebene på USA den 11. september, 2001. Følgelig dom afsagt af byretten vendes ".
 I Hamdan v. Rumsfeld har den amerikanske højesteret ikke udtale sig om emnet ulovlig kombattant status men bekræfter, at USA er bundet af Genève-konventionerne. Mest bemærkelsesværdigt er det sagt, at fælles artikel 3 i Genève-konventionen, vedrørende behandlingen af tilbageholdte, gælder for alle fanger i krigen mod terror.
 Kombattant Status Review Tribunal
 Efter Hamdan v. Rumsfeld-regerende Bush-regeringen er begyndt at bruge Combatant Status Review Tribunals at bestemme status for tilbageholdte. Ved at gøre dette forpligtelsen i artikel 5 i GCIII skulle løses.
 Men kritikere opretholde disse CSRTs er utilstrækkelige til at berettige accept som "kompetent domstol". Deres væsentligste argumenter er:
 Den CSRT gennemførte rudimentære sager
 De CSRT gav fanger nogle grundlæggende beskyttelser
 Mange fanger manglede råd
 Den CSRT meddelte også fanger kun for generelle anklager mod dem, mens detaljerne, som CSRT som forudsætning fjendtlig kombattant beslutninger status blev klassificeret.
 Fanger ikke havde ret til at præsentere vidner eller til at krydsforhøre statslige vidner.
 Bemærkelsesværdige tilfælde pegede på af kritikere som demonstrere mangelfulde karakter af proceduren, omfatter: Mustafa Ait Idir, Moazzam Begg, Murat Kurnaz, Feroz Abbasi, og Martin Mubanga. En kommentar af juridiske eksperter hedder:
 James Crisfield, den juridiske rådgiver for domstole, tilbød hans juridiske opfattelse, at CSRT "ikke har beføjelse til at fastslå, at en tilbageholdt skal klassificeres som en krigsfange kun, om den tilbageholdte opfylder definitionen af» fjendtlig kombattant «. Vurdering af, om en fangenskab skal klassificeres som en krigsfange er det eneste formål med en kompetent domstol.
 Analyse af disse domstole med to advokater for Guananamo fanger, professor Mark P. Denbeaux af Seton Hall University School of Law, hans søn Joshua Denbeaux, og nogle af hans jurastuderende resulterede i en rapport kaldet No-hørelse høringer. I det væsentlige er det understøtter kritik ovenfor.
 Militærkommissioner
 Som af 17. oktober 2006, hvor præsident Bush underskrev den militære kommissioner Act af 2006 til lov, afsnit 10 i United States Code blev ændret til at omfatte en definition af en "ulovlig fjendtlig kombattant", som
 Definitionen af en lovlig fjendtlig kombattant er også givet, og meget af resten af loven fastsætter de specifikke procedurer til bestemmelse af, om en given fange af de amerikanske væbnede styrker er en ulovlig fjendtlig kombattant og hvordan sådanne kombattanter kan eller ikke kan behandles i almindelighed og forsøgte for deres forbrydelser i særdeleshed. Blandt de mere kontroversielle bestemmelser, loven fastsætter, at en ikke amerikansk statsborger holdt som en fjendtlig kombattant eller afventer en sådan bestemmelse kan ikke søge habeas corpus relief. Sådanne tilbageholdte skal bare vente, indtil militæret indkalde en anholdt status gennemgang domstol.
 Umiddelbart efter Bush underskrev loven i loven, det


text:
amerikanske justitsministerium meddelte amerikanske appelret for District of Columbia, at Domstolen ikke længere havde kompetence over en kombineret sag habeas at det havde været overvejer siden 2004. En meddelelse dateret den følgende dag opført 196 andre verserende habeas sager, hvor det gjorde det samme krav.
 Af de første tre krigsforbrydelser sager mod Guantánamo fanger under de militære kommissioner Act, en resulteret i en plea bargain, og de to andre blev afskediget i jurisdiktionsspørgsmål grunde.
 Den 4. juni 2007 i to separate sager, militærdomstole afviste anklagerne mod fanger, som var blevet udpeget som "fjendtlige kombattanter", men ikke som "ulovlige fjendtlige kombattanter". Det første tilfælde var, at Omar Khadr, en canadisk, der var blevet udpeget som en "fjendtlig kombattant" i 2004. Khadr blev beskyldt for at kaste en granat under en ildkamp i Afghanistan i 2002. Oberst Peter Brownback fastslog, at de militærdomstole, skabt til at beskæftige sig med "ulovlige fjendtlige kombattanter", havde ingen jurisdiktion over fanger, der var blevet udpeget kun som "fjendtlige kombattanter". Han afviste forbehold alle anklager mod Khadr. Også den 4. juni, kaptajn Keith J. Allred nåede til samme konklusion i tilfælde af Salim Ahmed Hamdan.
 Det amerikanske forsvarsministerium reagerede ved at sige: "Vi tror på, at Kongressen til hensigt at yde kompetence i henhold til militære kommissioner lov til enkeltpersoner, som Mr. Khadr, der bliver holdt som fjendtlige kombattanter under eksisterende CSRT procedurer". At holdning blev kaldt "død forkert" af Specter.
 Højesteret afgørelse om militærkommissioner Acct af 2006
 Den 12. juni 2008 Højesteret fastslog, i Boumediene v. Bush, 5-4, at Guantanamo fanger havde ret til at få adgang til amerikanske retssystem. Justice Anthony Kennedy skrev i flertallets mening:
 Domstolen fastslog også, at Kampskibe Status Review Tribunals var "utilstrækkelig". Ruth Bader Ginsburg, Stephen Breyer, David Souter og John Paul Stevens sluttede Kennedy i flertal.
 Chief Justice john roberts, i mindretal opfattelse, kaldet CSR domstole
 Samuel Alito, Clarence Thomas og Antonin Scalia sluttede Roberts i uenighed.
 Vincent Warren, den administrerende direktør for Center for Konstitutionelle Rettigheder, den organisation, der har truffet foranstaltningen, der udløste Højesterets dom svarede:
 I januar og februar 2009 præsident Barack Obamas nominerede til rigsadvokaten og Solicitor General, Eric Holder og Elena Kagan, begge vidnede de enige om den amerikanske regering kan tilbageholde kombattanter i overensstemmelse med krigens love indtil slutningen af krigen ,. Da han blev spurgt af senator Lindsey Graham "Hvis vores efterretningstjenester skal fange nogen i Filippinerne, der er mistænkt for at finansiere al-Qaeda på verdensplan, ville du overveje at personen del af slagmarken?" Både Holder og Kagan sagde, at de ville.
 Den 28. oktober 2009 underskrev præsident Obama den militære kommissioner Act of 2009 til lov, som var indeholdt i National Defense Authorization Act for Fiscal År 2010. Mens kritikere sagde, at det er en forbedring i forhold til tidligere versioner af militær-kommissioner bestået under Bush administration, er det stadig undlader at give mange af de grundlæggende elementer i en retfærdig rettergang.
 Israel, da de "Fængsling af ulovlige kombattanter Law" 2002 gør teoretiske skelnen mellem lovlige og ulovlige kombattanter og den juridiske


text:
status herom.
 Det Forenede Kongerige Crown anklagemyndighed gør forskel. CPS gennemførte en "gennem gennemgang af dokumentation vedrørende dødsfald af sergent Steven Roberts af 2. Royal Tank Regiment og hr Zaher Zaher, en irakisk statsborger, ved Az Zubayr, Irak den 24. marts 2003":
 International kritik af ulovlig kombattant status
 Udpegningen af nogle fanger som "ulovlige kombattanter", har været genstand for kritik fra internationale menneskerettighedsorganisationer institutioner; herunder Amnesty International, Human Rights Watch og Den Internationale Komité for Røde Kors.
 Som svar på den USA-ledede militære kampagne i Afghanistan, en juridisk rådgiver ved den juridiske afdeling af ICRC, offentliggjorde en artikel om emnet, hvori det hedder:
 Human Rights Watch har påpeget, at i en dom, Den Internationale Krigsforbryderdomstol for det tidligere Jugoslavien fortolkede Den Internationale Røde Kors Komité, Kommentar: IV Genève-konvention om beskyttelse af civile personer i krigstid, at:
 Det betyder ikke, at status af ulovlig kombattant ikke eksisterer, fordi i udtalelsen fra ICRC "Hvis civile engagere direkte i fjendtlighederne, anses de for» ulovlig «eller» upriviligerede 'kombattanter eller krigsførende ... De kan retsforfølges i henhold til den nationale lovgivning i den tilbageholde staten for en sådan handling ".
 Kritikere af den amerikanske internering på Guantanamo Bay bekymre, at indførelsen af den ulovlige kombattant status sætter en farlig præcedens for andre regimer at følge. Når regeringen i Liberia tilbageholdt amerikansk aktivist Hassan Bility i 2002 liberiske myndigheder afviste klager fra USA, reagerer at han var blevet tilbageholdt som en ulovlig kombattant.
 Forrige artikel Mitch Green
 Næste artikel Det er dårligt for Ya


text:
Skat.dk: Indeholdelsespligt - A-skat - befordringsgodtgørelse - forsømmelighed - A-kasse
 10 Jan 2005 14:01
 1. afdeling, 23/2002
 Indeholdelsespligt, A-skat, befordringsgodtgørelse, forsømmelighed, A-kasse, hæftelse
 En A-kasse, der havde udbetalt indeholdelsespligt i befordringsgodtgørelse til dens medlemmer uden at indeholde A-skat, havde ved flere lejligheder fået oplyst, at der skulle indeholdes A-skat. Højesteret anså den manglende indeholdelse for en klar forsømmelse, hvorfor kassen i medfør af kildeskattelovens § 69 var ansvarlig for de ikke indeholde A-skatter.
 Højesteret fandt det godtgjort, at det krævede beløb ikke oversteg det beløb, som kassen skulle have indeholdt i skat ved udbetaling af befordringsgodtgørelserne.
 Højesteret fandt videre, at skattemyndighederne ved opgørelsen havde taget tilstrækkelig højde for, at nogle af beløbsmodtagerne muligt havde medregnet kørselsgodtgørelse ved selvangivelsen og at kravets størrelse indebar, at det ikke får betydning, at modtagerne af godtgørelsen måtte have uudnyttede befordringsfradrag. På denne baggrund og under hensyn til det store antal beløbsmodtagere og de enkelte kravs beskedne størrelser kunne det ikke tillægges betydning, at myndighederne ikke på alle punkter havde fulgt den fremgangsmåde, der var beskrevet i det dagældende SD-cirkulære nr. 4 af 2. februar 1987 om opkrævning af ikke indeholdt A-skatter.
 Videre var der ikke grundlag for at antage, at skattemyndighederne ved den fulgte fremgangsmåde havde afskåret A-kassen fra at gøre regres mod modtagerne.
 Højesteret nedsatte Told- og Skattestyrelsens rentekrav. A-kassen indbetalte det ikke indeholdte A-skattebeløb i 1995 og havde fået tilbagebetalt i 1999.
 Herefter fandt Højesteret, at der først var grundlag for krav om forrentning efter kildeskatteloven fra det tidspunkt, da Told- og Skat stævnede A-kassen.
 A-skattevejledningen 2004 - 4 K.2.2
 H1 Arbejdsløshedskasse
 (advokat Peter Giersing)
 Per Walsøe, Poul Søgsard, Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen og Jon Stokholm.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 29. november 2001.
 Appellanten, H1 Arbejdsløshedskasse, har gentaget sine påstande.
 Indstævnte, Skatteministeriet, Told- og Skattestyrelsen, har principalt påstået stadfæstelse og har gentaget sin subsidiære påstand.
 Arbejdsløshedskassen har for Højesteret yderligere gjort gældende, at der ikke ved opgørelsen af skattemyndighedernes krav er taget højde for, at et stort antal beløbsmodtagere kunne have mulighed for befordringsfradrag.
 Told- og Skattestyrelsen, der ikke har afvist, at nogle beløbsmodtagere kunne have krav på fradrag, har navnlig anført, at kravet er opgjort så lavt, at dette forhold ikke kan få betydning.
 Til brug for Højesteret er der afgivet forklaringer af OK og JP
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at Told- og Skattestyrelsens principale påstand ikke er afvist, og at H1 Arbejdsløshedskasse har gjort sig skyldig i en klar forsømmelse og dermed er umiddelbart ansvarlig for ikke indeholdt A-skat, jf. kildeskattelovens § 69, stk. 1.
 Højesteret finder det godtgjort, at det krævede beløb, 4.800.485 kr., ikke overstiger det beløb, som arbejdsløshedskassen skulle have indeholdt i skat ved udbetalingen af befordringsgodtgørelser. Højesteret finder endvidere, at skattemyndighederne ved opgørelsen i tilstrækkeligt omfang har taget højde for, at nogle af beløbsmodtagerne muligt har medregnet kørselsgodtgørelsen ved selvangivelsen, og kravets størrelse indebærer, at det ikke får betydning, at der måtte være uudnyttede befordringsfradrag. Det forhold, at skattemyndighederne ikke på


text:
alle punkter har fulgt den fremgangsmåde, der er beskrevet i det dagældende cirkulære nr. 4 af 2. februar 1987 om opkrævning af ikke indeholdte A-skatter efter kildeskattelovens § 68 og § 69, stk. 1, kan på denne baggrund og under hensyn til det store antal beløbsmodtagere og de enkelte kravs beskedne størrelse ikke tillægges betydning. Der er ikke grundlag for at antage, at skattemyndighederne ved den fulgte fremgangsmåde har afskåret arbejdsløshedskassen fra at gøre regres mod modtagerne af befordringstilskud. Det tiltrædes derfor, at Told- og Skattestyrelsen kan kræve det anførte beløb på 4.800.485 kr. betalt af arbejdsløshedskassen.
 Det fremgår af sagen, at arbejdsløshedskassen betalte det ikke indeholdte A-skattebeløb den 20. juli 1995 og morarenten heraf den 12. september 1995. Højesteret finder, at der herefter først er grundlag for skattemyndighedernes krav om forrentning efter bestemmelsen i kildeskattelovens § 63 fra det tidspunkt, da skattemyndighederne, der foretog tilbagebetaling den 27. maj 1999, på ny rejste kravet ved sagsanlægget i slutningen af december 1999.
 Da arbejdsløshedskassen som anført er ansvarlig for et beløb på 4.800.485 kr. for ikke indeholdt A-skat i 1994, skal arbejdsløshedskassen tilbagebetale en forholdsmæssig del af den rente, skattemyndighederne sammen med tilbagebetaling af det tidligere afregnede A-skattebeløb på 5.803.486 kr. udbetalte til kassen den 27. maj 1999. Højesteret fastsætter denne andel til 2.175.000 kr.
 Told- og Skattestyrelsens krav tages herefter til følge i det anførte omfang.
 H1 Arbejdsløshedskasse skal til Skatteministeriet, Told- og Skattestyrelsen, betale 6.975.485 kr. med tillæg af renter af 4.800.485 kr. med 1,3 % pr. påbegyndt måned fra den 1. januar 2000 til den 30. august 2001 og med 1,1 % pr. påbegyndt måned fra den 1. september 2001, eventuelt som senere ændret.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal H1 Arbejdsløshedskasse betale 500.000 kr. til Skatteministeriet, Told- og Skattestyrelsen.


text:
Skat.dk: Omkostningsgodtgørelse for udgifter til pålagte sagsomkostninger
 12-0201542
 omkostningsgodtgørelse, sagsomkostninger
 En ansøgning om omkostningsgodtgørelse blev anset for afslået med rette, da klageren ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse havde betalt eller skulle betale sagsomkostningerne til skatteministeriet. Klageren havde således anket landsrettens dom til Højesteret, inden udløbet af fristen i dagældende retsplejelovs § 480, stk. 1, 2. pkt.
 Skattestyrelsesloven § 33 C
 Dagældende retsplejelov §§ 315 og 480
 Den juridiske vejledning afsnit A.A.13.4
 Selskabet har ansøgt om omkostningsgodtgørelse for udgifter til pålagte sagsomkostninger med 50 % af 200.000 kr.
 SKAT har afslået selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse, da de pålagte sagsomkostninger efter SKATs opfattelse ikke er godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 54.
 Told- og Skatteregion i Y1 (herefter benævnt regionen) traf i foråret 1994 afgørelser vedrørende 20 kommanditselskaber. Ved afgørelserne blev de beplantningsværdier, der var faktureret til kommanditselskaberne, nedsat med virkning for kommanditselskabernes momsangivelser.
 Kommanditselskaberne påklagede regionens afgørelser til Told- og Skattestyrelsen, der den 27. november 1995 stadfæstede regionens afgørelser.
 Kommanditselskaberne indbragte Told- og Skattestyrelsens afgørelser for Momsnævnet. Da Momsnævnet ikke traf afgørelse inden for den dagældende frist, blev sagerne indbragt for Vestre Landsret.
 Kommanditselskaberne transporterede under sagens behandling ved Vestre Landsret de krav, som sagerne vedrørte, til H1 ApS (herefter benævnt selskabet).
 Vestre Landsret afsagde dom vedrørende selskabet den 24. januar 2012. Af dommen fremgår blandt andet følgende:
 H1 ApS har principalt nedlagt påstand, om at sagsøgte, Skatteministeriet, dømmes til at betale 7.793.019 kr. med procesrente fra den 1. februar 1993.
 H1 ApS har subsidiært nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til fornyet behandling ved SKAT.
 Betalingspåstanden er opgjort således, at summen af de 20 kommanditselskabers samlede krav på negative momstilsvar på 8.933.741 kr. er fratrukket 675.000 kr., som er udbetalt til K/S H2 (oprindeligt benævnt "X"), og 465.722 kr. vedrørende K/S H3, for hvilket selskab sagen senere blev hævet, hvorved beløbet på 7.793.019 kr. fremkommer.
 Herefter og efter bevisførelsen i øvrigt tiltrædes det, at afgiftsmyndigheden har været berettiget til som sket at tilsidesætte kommanditselskabernes momsangivelser. Da der efter bevisførelsen endvidere ikke er grundlag for at tilsidesætte de foretagne skønsmæssige fastsættelser af beplantningsværdierne for de leverede ydelser og dermed den skete regulering af kommanditselskabernes momstilsvar, tages skatteministeriets påstand om frifindelse allerede som følge heraf til følge.
 Efter sagens udfald skal H1 ApS betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med i alt 200.000 kr.
 Beløbet er til dækning af udgifter til advokatbistand og er inklusiv moms, da Skatteministeriet ikke er momsregistreret. Landsretten har ved fastsættelsen af beløbet lagt vægt på sagens økonomiske værdi, forløb og omfang.
 I sagsomkostninger skal H1 ApS betale 200.000 kr. til Skatteministeriet.
 Selskabets repræsentant indbragte ved ankestævning af 6. februar 2012 Vestre Landsrets dom for Højesteret med samme påstande, som var nedlagt ved Vestre Landsret.
 Selskabets advokat har ved brev af 13. februar 2012 på selskabets vegne ansøgt om omkostningsgodtgørelse med 50 % af 200.000 kr. vedrørende de ved Vestre Landsrets dom pålagte sagsomkostninger. Det fremgår af ansøgningen, at kravet på omkostningsgodtgørelse er overdraget til bistandsyder.
 SKAT har ved brev af 3. maj 2012 til selskabet sendt et forslag til


text:
afgørelse vedrørende selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse. Det fremgår af forslaget, at SKAT ikke agter at imødekomme selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse, da udgifterne til de pålagte sagsomkostninger ikke er godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 54.
 Selskabets advokat har den 15. maj 2012 sendt et brev til SKAT med bemærkninger til SKATs forslag til afgørelse. Heraf fremgår blandt andet følgende:
 Vi er grundlæggende uenige i Deres forslag til afgørelse af 3. maj 2012 vedrørende ansøgning om omkostningsgodtgørelse for sagsomkostninger fastsat ved Vestre Landsrets dom af 24. januar 2012.
 Der ses ikke at foreligge hverken administrativ praksis eller retspraksis, der på nogen måde godtgør, at der er baggrund for at foretage en indskrænkende fortolkning af skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, således at sagsomkostningerne i sager, der ankes forud for eksekutionsfristens udløb, jf. retsplejelovens § 480, ikke er godtgørelsesberettigede.
 I det omfang De ikke på det foreliggende grundlag er indstillet på at ændre det foreliggende forslag til afgørelse og udbetale omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger, skal vi venligst anmode om aktindsigt i det materiale, der danner baggrund for sagens behandling, herunder eventuelle afgørelser eller vejledninger, som indgår i sagen. Vi skal tillige anmode om, at De ikke afgør sagen forud for, at [navn udeladt] har mulighed for at gennemgå den fremsendte aktindsigt.
 SKAT har den 31. maj 2012 sendt et brev til selskabets advokat. Heraf fremgår blandt andet følgende:
 Der findes ikke afgørelser fra klageinstanser, idet spørgsmålet aldrig har været påklaget. SKAT skal endvidere oplyse, at der ikke findes vejledninger på området, og at sagen alene er afgjort med baggrund i SKATs fortolkning af Skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, om at der ikke eksisterer en udgift (pålagte sagsomkostninger) der skal betales eller er betalt, idet dommen er anket inden eksekutionsfristens udløb.[...]"
 Højesteret har afsagt dom vedrørende selskabet den 31. januar 2014. Af dommen fremgår blandt andet følgende:
 Højesteret finder, at modværdien af [navn udeladt] Planteskoles afgiftspligtige ydelser i de nævnte år ikke udgjorde pantebrevenes pålydende værdi, men alene deres kursværdi. Der er herefter ikke grundlag for at tilsidesætte afgiftsmyndighedens skøn over værdien af de afgiftspligtige ydelser.
 De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a."
 Selskabets advokat har oplyst til Skatteankestyrelsen, at SKAT efter Højesterets dom af 31. januar 2014 har udbetalt omkostningsgodtgørelse for de ved Vestre Landsret pålagte sagsomkostninger.
 SKAT har ikke imødekommet selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse.
 De ansøgte udgifter er ikke godtgørelsesberettiget, jf. skatteforvaltningslovens § 54, idet de pålagte sagsomkostninger ikke skal betales eller er betalt.
 Vestre Landsrets dom er anket til Højesteret, jf. stævning af 6. februar 2012. Stævningen er modtaget i Højesteret den 7. februar 2012.
 De pålagte sagsomkostninger er således ikke godtgørelsesberettiget, idet dommen er anket inden fuldbyrdelsesfristens udløb, jf. retsplejelovens § 480, stk. 1, og der eksisterer derfor ikke en udgift, der er godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 54.
 De pålagte sagsomkostninger vil være godtgørelsesberettiget ved endelig dom, jf. skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5.
 Selskabets advokat har fremsat påstand om, at selskabet allerede på tidspunktet for


text:
Vestre Landsrets dom af 24. januar 2012 er berettiget til omkostningsgodtgørelse med 50 % af 200.000 kr. for udgifter til pålagte sagsomkostninger.
 Idømte sagsomkostninger er en godtgørelsesberettiget udgift efter skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5.
 Det følger direkte af bestemmelsens ordlyd, at udgifter er godtgørelsesberettigede, når de ifølge regning skal betales. Det er ikke en betingelse for udbetaling af godtgørelse, at den enkelte udgift er betalt. Det er tilstrækkeligt, at udgiften, for hvilken der ansøges om omkostningsgodtgørelse for, skal betales.
 Det følger nærmere af skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, at pålagte sagsomkostninger er en del af de udgifter, for hvilke der skal udbetales omkostningsgodtgørelse.
 Bestemmelserne i skatteforvaltningslovens kapitel 19 vedrørende omkostningsgodtgørelse er en videreførelse af de bestemmelser vedrørende omkostningsgodtgørelse, der tidligere fandtes i skattestyrelseslovens kapitel 3 A med de nødvendige tilpasninger, som indførelse af en helhedsforvaltning ved skatteforvaltningsloven medførte.
 Bestemmelsen om, at der skal udbetales omkostningsgodtgørelse for pålagte sagsomkostninger, blev indsat i skattestyrelseslovens § 33 C, ved lov nr. 464 af 31. maj 2000. Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, at det var lovgivers hensigt med indførelse af omkostningsgodtgørelse for pålagte sagsomkostninger at styrke de enkelte borgeres og virksomheders retssikkerhed ved at fjerne risikoen for, at de samlede omkostninger ved sagens førelse uden den enkelte skatteyders handlinger eller vidende skulle overstige et beløb, som vedkommende kunne tåle.
 På tidspunktet for indførelsen af retten til omkostningsgodtgørelse for pålagte sagsomkostninger var der alene mulighed for at opnå omkostningsgodtgørelse for betalte udgifter. Dette ændredes efterfølgende ved lov nr. 388 af 6. juni 2002, hvor den dagældende skattestyrelseslovs § 33 C, stk. 1, blev ændret således, at den svarer til den nugældende skatteforvaltningslovs § 54, stk. 1. Ved loven blev det fastlagt, at de i bestemmelsen specificerede udgifter er godtgørelsesberettigede, når de ifølge regning skal betales eller er betalt.
 Udover ordlyden af skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, så fremgår det eksplicit af forarbejderne til bestemmelsen, at det har været lovgivers hensigt med denne at styrke skatteydernes retssikkerhed og lette de økonomiske byrder ved at skulle føre en skatte- eller afgiftssag.
 Det har således ganske givet været lovgivers hensigt at sikre skatteyder, at byrderne ved førelse af en skattesag skulle blive mindst mulige, ligesom det direkte fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, at det ikke forekommer rimeligt at påføre den skatte- eller afgiftspligtige udgifter til og eventuelt besvær med finansiering af udgifterne til den sagkyndige bistand. Dette er netop det afgørende moment i nærværende sag, hvor spørgsmålet er, hvorvidt der skal opnås omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger på nuværende tidspunkt, eller - som anført af SKAT i afgørelsen - først på det tidspunkt, hvor der afsiges en endelig dom i Højesteret.
 Det følger af såvel bestemmelsens ordlyd som af forarbejderne hertil, at der ikke er baggrund for at nægte at udbetale omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger, der danner baggrund for nærværende sag.
 Det beror på en fundamental misforståelse af retsplejelovens bestemmelser om sagsomkostninger, når SKAT med henvisning til retsplejelovens § 480, stk. 1, fastslår, at der ikke eksisterer en udgift, der


text:
er godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 54, når dommen er anket inden fuldbyrdelsesfristens udløb.
 Bestemmelserne om sagsomkostninger i civile sager findes i retsplejelovens kapitel 30, §§ 311-322.
 Hovedreglen om idømmelse af sagsomkostninger fremgår af retsplejelovens § 312, stk. 1. Efter bestemmelsen skal den tabende part erstatte modparten de udgifter, retssagen har pålagt modparten, medmindre parterne har aftalt andet.
 Ved Vestre Landsrets dom af 24. januar 2012 blev det fastsat, at selskabet inden 14 dage skulle betale 200.000 kr. til Skatteministeriet i sagsomkostninger, og at de idømte sagsomkostninger blev forrentet efter rentelovens § 8a. De pålagte sagsomkostninger blev udmålt i henhold til retsplejelovens § 312, jf. § 316, der anfører, hvilke omkostninger der erstattes.
 Sagsomkostningerne er ved dommen fastsat bindende mellem sagens parter, og en anke af dommen har som udgangspunkt ikke opsættende virkning for så vidt angår betaling af sagsomkostningerne. Kæres kendelsen om sagsomkostningerne, har dette alene opsættende virkning, såfremt dette bestemmes af retten, jf. retsplejelovens § 395.
 Det forholder sig dog således, at et krav som følge af et fuldbyrdelsessøgsmål i henhold til retsplejelovens § 480, stk. 1, ikke kan tvangsfuldbyrdes, såfremt dommen er anket forud for fuldbyrdelsesfristen - den såkaldte eksekutionsfrist. Det fremgår direkte af bestemmelsens stk. 5, at reglerne om fuldbyrdelse i retsplejelovens § 480, tillige finder anvendelse på afgørelser om sagsomkostninger.
 Retsplejelovens bestemmelser medfører således, at selskabet ved Vestre Landsrets dom blev pålagt at betale 200.000 kr. til Skatteministeriet og dermed i skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5's forstand er pålagt sagsomkostninger, der er godtgørelsesberettigede. Det påhviler selskabet at betale de omhandlede sagsomkostninger til Skatteministeriet med tillæg af rente fra 14 dage efter dommens afsigelse, uanset at dommen efterfølgende er indbragt for Højesteret. Skatteministeriet har således et retskrav på sagsomkostningerne, ligesom disse påhviler selskabet som en retlig forpligtigelse.
 Det faktum, at Skatteministeriet som følge af retsplejelovens § 480, stk. 1, jf. stk. 5, er forhindret i at gennemføre en tvangsfuldbyrdelse af betalingen, og dermed ikke har mulighed for at tvangsinddrive sit tilgodehavende hos selskabet på nuværende tidspunkt, ændrer ikke ved, at der foreligger en retskraftig kendelse om sagsomkostninger fra Vestre Landsret indtil det tidspunkt, hvor sagsomkostningerne måtte blive ændret af Højesteret.
 Det skal fremhæves, at Højesteret alene i det tilfælde, hvor der opnås en forandring i den appellerede dom, vil tage selvstændig stilling til spørgsmålet om sagsomkostninger (retsplejeloven § 315), idet spørgsmålet herom ikke er indbragt særskilt eller omtvistet i forbindelse med sagens førelse ved Højesteret.
 Ved en endelig dom i Højesteret, der stadfæster Vestre Landsrets dom, vil Højesteret alene tage stilling til sagsomkostningerne for Højesteret, og selskabet vil udover omkostningerne ved Højesteret skulle betale de pålagte sagsomkostninger for Vestre Landsret med tillæg af rente efter rentelovens § 8 a, fra den 8. februar 2012 til endelig betaling finder sted.
 Det er således en fejl, når SKAT ved sin afgørelse tilsyneladende lægger til grund, at der ikke eksisterer et civilretligt krav mellem Skatteministeriet og selskabet, som følge af at Vestre Landsrets dom er indbragt for Højesteret indenfor eksekutionsfristen på 14 dage. Det skal ikke bestrides, at


text:
anken, der er iværksat indenfor eksekutionsfristen, medfører, at Skatteministeriet er forhindret i at få tvangsfuldbyrdet det krav på sagsomkostninger, Skatteministeriet har mod selskabet. Dette medfører imidlertid ikke, at der som anført af SKAT ikke eksisterer en godtgørelsesberettiget udgift.
 Der er dermed ikke retligt baggrund for at nægte at udbetale omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger på nuværende tidspunkt. Udbetaling af omkostningsgodtgørelsen er således i overensstemmelse med såvel ordlyden af skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, som af forarbejderne til denne bestemmelse samt de faktiske og retlige forhold i sagen.
 SKATs opfattelse af, hvorvidt der eksisterer en omkostningsgodtgørelsesberettiget udgift, afhænger tilsyneladende af, på hvilket tidspunkt sagen ankes til en højere domstolsinstans. Fuldbyrdelsesfristen i retsplejelovens § 480, udgør 14 dage, hvorimod ankefristen er længere.
 Ankefristen fra byret til landsret er 4 uger, og ankefristen ved anke fra landsret til Højesteret er 8 uger, jf. retsplejelovens § 372, stk. 1. Hvis SKATs kvalifikation af de omkostningsgodtgørelsesberettigede udgifter lægges til grund, vil der juridisk være betydelig forskel på, hvorvidt der ankes indenfor eksekutionsfristen på 14 dage, eller efter dette tidspunkt. En anke iværksat efter eksekutionsfristens udløb, men inden ankefristens udløb medfører efter SKATs opfattelse, at de idømte sagsomkostninger udgør en omkostningsgodtgørelsesberettiget udgift, eftersom de idømte sagsomkostninger i dette tilfælde ikke er omfattet af tvangsfuldbyrdelsesbegrænsningen i retsplejelovens § 480, stk. 1, jf. stk. 5. Det vil således ikke være selve anken af dommen, der medfører en juridisk forskellig vurdering af sagsomkostningerne, men derimod efter SKATs opfattelse alene tidspunktet, hvor anken iværksættes.
 Dette synspunkt er ikke juridisk holdbart, idet ankens konsekvenser og juridiske indhold selvsagt er identiske, uanset på hvilket tidspunkt indenfor ankefristens udløb denne iværksættes.
 Den juridiske forpligtelse, der påhviler den enkelte sagsøger eller sagsøgte afhænger ikke af på hvilket tidspunkt, sagen ankes. Den juridiske forpligtelse, der påhviler den tabende part i sagen, er den samme, uanset hvornår indenfor ankefristen denne iværksættes.
 Den eneste juridiske forskel, der har betydning for på hvilket tidspunkt sagen ankes, er, hvorvidt den vindende part efter retsplejelovens § 480, har adgang til at tvangsfuldbyrde kravet på sagsomkostninger. Kravets juridiske eksistens er imidlertid uafhængig af, hvorvidt anken iværksættes inden 14 dage eller blot indenfor ankefristen, således som denne er fastsat i retsplejelovens § 372 stk. 1.
 I det omfang selskabet havde iværksat anken af landsrettens dom senere end 14 dage efter dommen, ville SKAT have opkrævet og om nødvendigt tvangsfuldbyrdet kravet mod selskabet, forud for gennemførelse af sagens hovedforhandling i Højesteret.
 Endvidere kan den part, der anker sagen indenfor 14 dage, have en interesse i at indbetale sagsomkostningerne, eksempelvis for at undgå at betale den ikke ubetydelige rente, der påløber i den periode, hvor ankesagen behandles. SKATs opfattelse af forståelsen af skatteforvaltningslovens § 54, medfører, at den appellerende part i et sådant tilfælde ikke vil kunne opnå omkostningsgodtgørelse for de afholdte sagsomkostninger, uanset at disse er idømt og betalt. Dette vil være i åbenbar strid med såvel bestemmelsens ordlyd som forarbejderne.
 Endelig tilsiger hverken faktiske omstændigheder eller hensynet til SKATs sagsbehandling og økonomi, at der ikke udbetales omkostningsgodtgørelse for de idømte


text:
sagsomkostninger på nuværende tidspunkt.
 Højesteret vil i nærværende sag, således som landsretterne i sager anket fra en byret, som absolut udgangspunkt alene foretage en ændring af de idømte sagsomkostninger, såfremt der ved prøvelse af den appellerede dom sker en forandring af denne. Konkret i denne sag vil der alene blive ændret i de idømte sagsomkostninger, såfremt selskabet opnår medhold i sagen ved Højesteret. Er dette tilfældet, vil selskabet være berettiget til fuld omkostningsgodtgørelse for de afholdte sagsomkostninger i forbindelse med sagens førelse ved landsretten, hvilket som absolut udgangspunkt vil medføre en genoptagelse af den samlede omkostningsgodtgørelsessag og dermed en genbehandling af tidligere afgørelser om udbetaling af omkostningsgodtgørelse vedrørende sagen. Omkostningsgodtgørelsen vil i dette tilfælde reelt fordobles, dog således at der modregnes med sagsomkostninger, der tilkendes selskabet ved Højesterets endelige dom i sagen.
 En ændring i den appellerede dom vil således som absolut udgangspunkt medføre, at der skal udbetales et højere omkostningsgodtgørelsesbeløb til den omhandlede skatteyder, hvorfor SKATs mulighed for at få refunderet eventuelle beløb udbetalt for sagsomkostninger fuldt ud vil være dækket ved modregning i de øvrige godtgørelsesbeløb, der som følge af en ændret dom vil skulle udbetales til skatteyderen.
 Der ses således ikke at foreligge faktiske forhold, der på nogen måde taler for, at SKAT i nærværende situation skulle være berettiget til mod ordlyden i skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, at undlade at udbetale omkostningsgodtgørelse for de pålagte sagsomkostninger.
 Hvis SKAT måtte have ret i, at der ikke kan ydes omkostningsgodtgørelse i et tilfælde, som det foreliggende, så må dette anses for en praksisændring. Spørgsmålet må herefter være, hvornår denne praksisændring er gældende fra.
 SKAT har fastholdt afgørelsen om, at selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse ikke kan imødekommes.
 Selskabet kunne ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse dokumentere, at selskabet skulle betales 200.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet, idet selskabet den 6. februar 2012 ankede Vestre Landsret dom til Højesteret. Dommen blev således anket inden eksekutionsfristens udløb, og dommen kunne derfor ikke fuldbyrdes, jf. dagældende retsplejelovs § 480, stk. 1, og 5. Skatteministeriet kunne således ikke tvangsinddrive sagsomkostningerne på daværende tidspunkt.
 Det fremgår endvidere af dagældende retsplejelovs § 315, at såfremt der ved appelsagen opnås en anden afgørelse, skal appelinstansen træffe afgørelse om sagens omkostninger både ved appelinstansen og den tidligere instans. Der var således usikkerhed om kravets eksistens og størrelse indtil Højesterets dom af 31. januar 2014.
 Det er ifølge dagældende skatteforvaltningslovs § 52 en betingelse for udbetaling af omkostningsgodtgørelse, at der er tale om udgifter, som en person omfattet af lovens § 53 ifølge regning skal betale eller har betalt.
 Da selskabet ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse havde eller skulle betale sagsomkostningerne til Skatteministeriet, før Højesteret havde afsagt endelig dom i sagen den 31. januar 2014, var betingelsen i skatteforvaltningslovens § 52 ikke opfyldt.
 SKAT har ikke kendskab til, at der skulle foreligge en fast praksis, som anført af selskabets repræsentant. SKATs afgørelse er derfor ikke udtryk for en praksisændring.
 Selskabets repræsentant har fastholdt, at SKATs afgørelse bør ændres således, at selskabet allerede på


text:
tidspunktet for Vestre Landsrets dom anses for berettiget til omkostningsgodtgørelse for udgifterne til de pålagte sagsomkostninger.
 Det faktum, at det retskraftige krav grundet en særbestemmelse i retsplejelovens § 480, stk. 1, ikke kan tvangsfuldbyrdes, ændrer på ingen måde det faktum, at der foreligger et retskraftigt betalingskrav mod selskabet, hvorfor selskabet er berettiget til udbetaling af omkostningsgodtgørelse for de omhandlede udgifter.
 På retsmødet anførte selskabets repræsentant, at SKATs afgørelse vil have betydning for SKATs mulighed for modregning ved udbetaling af omkostningsgodtgørelse i sager, hvor der er givet medhold til skatteyder, og Skatteministeriet anker sagen. Ankes sagen inden 14 dage, vil SKAT ikke være berettiget til at modregne de idømte sagsomkostninger ved udbetaling af omkostningsgodtgørelse. I disse tilfælde har SKAT en reel økonomisk risiko.
 Af den indtil 1. januar 2014 gældende skatteforvaltningslovs § 52, stk. 1, § 54, stk. 1, nr. 5, og § 55, stk. 1 og 3, (lovbekendtgørelse nr. 175 af 23. februar 2011) fremgår følgende:
 5)Pålagte sagsomkostninger.
 Skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 5, er en videreførelse af den nu ophævede skattestyrelseslovs § 33 C, stk. 1, nr. 5. Skattestyrelseslovens § 33 C, stk. 1, nr. 5, blev indsat ved § 1, i lov nr. 464 af 31. maj 2000, fremsat som lovforslag nr. 267 af 5. april. Af bemærkningerne til lovforslagets § 1, fremgår følgende vedrørende skattestyrelseslovens § 33 C, stk. 1, nr. 5:
 "For så vidt angår pålagte sagsomkostninger - det foreslåede nye nr. 5 - følger det af retsplejelovens § 312, at den tabende part er pligtig at erstatte modparten de ham ved retssagen påførte udgifter, for så vidt parterne ikke selv har truffet en anden overenskomst, eller retten i særlige omstændigheder finder skellig grund til at gøre afvigelse fra denne regel.
 Domstolene foretager en skønsmæssig vurdering i hvert enkelt tilfælde af rimeligheden af de udgifter, som den vindende part har afholdt, og fastsætter herefter de pålagte sagsomkostninger.
 Baggrunden for forslaget er at lette den skatte- eller afgiftspligtiges økonomiske byrder ved at skulle føre en skatte- eller afgiftssag. I den skatte- eller afgiftspligtiges vurdering af de økonomiske risici ved at skulle gå videre med en landsskatteretskendelse til domstolene indgår normalt - som et betydeligt element - risikoen for at blive pålagt at skulle betale sagsomkostningerne til modparten. Den skatte- eller afgiftspligtige kan nogenlunde skønne over størrelsen af sine egne afholdte omkostninger, mens den pågældende kun med betydelig usikkerhed kan skønne over Skatteministeriets omkostninger i forbindelse med sine overvejelser om, hvorvidt sagen skal føres. Usikkerheden kan have væsentlig betydning for den pågældende skatte- eller afgiftspligtige, da denne ikke kan vide, om de samlede omkostninger kan blive større, end vedkommende kan tåle.
 På den baggrund foreslås det, at der også ydes omkostningsgodtgørelse til pålagte sagsomkostninger."
 Ordlyden af skattestyrelseslovens § 33 C, stk. 1, blev ændret fra "når de er betalt" til "når de ifølge regning skal betales eller er betalt" ved § 1, nr. 4, i lov nr. 388 af 6. juni 2002, fremsat som lovforslag nr. 54 af 17. januar 2002. Af bemærkningerne til lovforslaget fremgår blandt


text:
andet følgende vedrørende ændringen til "når de ifølge regning skal betales eller er betalt":
 "Efter de gældende regler kan omkostningsgodtgørelse alene ydes, såfremt den skatte- eller afgiftspligtige kan godtgøre, at denne har betalt de godtgørelsesberettigede udgifter til sagkyndig bistand mv.
 Efter forslaget er det ikke længere en betingelse, at udgifterne faktisk er betalt. Efter forslaget er det tilstrækkeligt, at det kan dokumenteres, at udgifterne skal betales ifølge regning. Baggrunden for denne ændring af godtgørelsesordningen er, at det ikke forekommer rimeligt at påføre den skatte- eller afgiftspligtige udgifter til og eventuelt besvær med finansiering af udgifterne til den sagkyndige bistand mv., når disse udgifter - som udgangspunkt - alligevel vil blive godtgjort - i hvert fald med 50 pct."
 Udgifter til sagsomkostninger pålagt ved domstolene kan således godtgøres, såfremt det kan dokumenteres, at udgifterne er betalt eller skal betales ifølge regning, jf. den indtil 1. januar 2014 gældende skatteforvaltningslovs § 52, stk. 1, samt bemærkningerne til lovforslag nr. 54 af 17. januar 2002.
 Af dagældende retsplejelovs § 315 og § 480, stk. 1 og 5, fremgår følgende:
 "§ 315. Opnås der ved appel en forandring i den appellerede afgørelse, finder §§ 312-314 anvendelse med hensyn til appelsagens omkostninger såvel som med hensyn til omkostningerne ved sagens tidligere behandling, for så vidt der skal træffes afgørelse herom.
 § 480. Domme kan fuldbyrdes, når fuldbyrdelsesfristen er udløbet, medmindre dommen forinden er anket. Fristen er 14 dage efter dagen for dommens afsigelse, medmindre andet er bestemt i dommen.
 Stk. 5. Reglerne i stk. 1-4 finder tilsvarende anvendelse på afgørelser om sagsomkostninger."
 Selskabets repræsentant ankede Vestre Landsrets dom til Højesteret, inden udløbet af fristen i dagældende retsplejelovs § 480, stk. 1, 2. punktum. Vestre Landsrets dom, herunder det af landsretten anførte vedrørende sagsomkostninger, var derfor ikke fuldbyrdet på tidspunktet for selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse, jf. dagældende retsplejelovs § 480, stk. 1, 1. punktum, modsætningsvis og stk. 5.
 Selskabet havde derfor heller ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse betalt sagsomkostningerne til skatteministeriet, ligesom sagsomkostningerne ikke på det tidspunkt skulle betales ifølge regning.
 Selskabet kunne endvidere ikke på tidspunktet for ansøgningen om omkostningsgodtgørelse dokumentere størrelsen af sagsomkostningerne, da størrelsen af sagsomkostningerne ikke var endelig vedtaget.
 Højesteret kunne således efter dagældende retsplejelovs § 315, ændre størrelsen af de ved Vestre Landsret pålagte sagsomkostninger.
 Da selskabet således ikke på tidspunktet for ansøgningen omkostningsgodtgørelse kunne dokumentere, at selskabet havde betalt sagsomkostningerne til skatteministeriet, eller dokumentere størrelsen af de sagsomkostninger, der skulle betales til skatteministeriet, er det med rette, at selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse ikke er imødekommet.
 Det forhold, at det fremgår af bemærkningerne til lovforslag nr. 267 af 5. april 2000, at baggrunden for indførelsen af adgangen til omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagsomkostninger var, at lette den skatte- eller afgiftspligtiges økonomiske byrder ved at skulle føre en skatte- eller afgiftssag, kan ikke ændre herved.
 Selskabet skulle således ikke betale sagsomkostningerne til skatteministeriet, førend Vestre Landsrets dom var fuldbyrdet.
 Af SKATs juridiske vejledning afsnit A.A.13.4 fremgår følgende vedrørende omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagsomkostninger:
 "Udgifter til retsafgifter og pålagte sagsomkostninger
 Der


text:
gives omkostningsgodtgørelse til pålagte sagsomkostninger. Udgangspunktet er, at den tabende part i en retssag skal erstatte modparten de udgifter/sagsomkostninger, som retssagen har påført denne. Det er domstolene der træffer bestemmelse om sagsomkostningerne. Se retsplejelovens kapitel 30."
 Det er ikke grundlag for at antage, at der hos SKAT tidligere har eksisteret en praksis om, at der i alle tilfælde udbetales omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagsomkostninger.
 Selskabets repræsentant har således heller ikke godtgjort, at SKAT tidligere har udbetalt omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagsomkostninger i de tilfælde, hvor dommen, hvori sagsomkostningerne er pålagt, er anket inden fuldbyrdelsesfristens udløb, hvorfor der ikke belæg for at antage, at der foreligger en praksisændring.


text:
Højesterets dom: Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten var lovlig - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret afsagde den 20. februar 2013 dom i sagen om lovligheden af Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten.
 Ved sin dom af 11. januar 2011 havde Højesteret afgjort, at 30 almindelige borgere havde retlig interesse i domstolsprøvelse af, om procedurereglerne i grundlovens § 20 skulle have været iagttaget ved Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten.
 Højesterets begrundelse vedrørende spørgsmålet om retlig interesse var, at der var tale om et spørgsmål om lovgivningskompetence inden for en række almene og væsentlige livsområder, og dermed forhold som var af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed. På grund af tvistens generelle og indgribende betydning havde appellanterne således en væsentlig interesse i at få deres påstand prøvet.
 I sagen var der nedlagt påstand om, at Statsministeren og Udenrigsministeren skulle anerkende, at loven, hvorved Danmark tiltrådte Lissabon-traktaten, var vedtaget i strid med grundlovens § 20, idet tiltrædelsen var sket uden at følge den i grundlovens § 20 foreskrevne procedure, der stiller krav om kvalificeret flertal i Folketinget eller godkendelse ved folkeafstemning.
 Appellanterne anførte til støtte for deres påstand, at Lissabon-traktaten havde medført så væsentlige og betydningsfulde ændringer af forvaltningen af tidligere overladte beføjelser, at § 20-proceduren skulle have været anvendt allerede som følge heraf. Appellanterne gjorde desuden gældende, at det ikke var muligt at afvise, at Lissabon-traktaten medførte overladelse af nye beføjelser til EU-organer, og de pegede herved navnlig på den såkaldte fleksibilitetsbestemmelse i TEUF artikel 252, den eksplicitte tiltrædelse af princippet om EU-rettens forrang og ratihabering af EU-Domstolens praksis, traktatstadfæstelsen af charteret for grundlæggende rettigheder og bestemmelsen om, at EU kan tiltræde den europæiske menneskerettighedskonvention, samt tilføjelse af nye politikområder og udvidelse af EU's kompetence til at indgå traktater.
 Dét, som Højesteret i sagen skulle tage stilling til, var den nedre grænse for grundlovens § 20 (i modsætning til Maastricht-sagen, der angik § 20's øvre grænse). Loven, hvorved Danmark tiltrådte Lissabon-traktaten, blev vedtaget i overensstemmelse med den almindelige procedure for traktattiltrædelse og lovgivning, og spørgsmålet var således, om Lissabon-traktaten indebar sådanne ændringer i Danmarks forhold til EU, at proceduren i § 20 i stedet skulle have været fulgt.
 Højesteret udtaler
 Højesteret udtalte, at tiltrædelse og gennemførelse i Danmark af en traktat eller en traktatændring, herunder om forholdet til EU, som udgangspunkt kan ske i overensstemmelse med grundlovens almindelige procedure for traktattiltrædelse og lovgivning – dvs. med almindeligt flertal i Folketinget, jf. grundlovens § 19, stk. 1. Såfremt der sker overladelse af beføjelser som nævnt i grundlovens § 20, skal dennes særlige procedure imidlertid følges. I sådanne tilfælde skal vedtagelse ske med kvalificeret flertal i Folketinget eller godkendes ved en folkeafstemning. Overladelse af beføjelser til EU eller anden international organisation i videre omfang end nævnt i grundlovens § 20 kan kun ske ved ændring af grundloven.
 I Maastricht-dommen udtalte Højesteret, at anvendelse af den kvalificerede procedure efter grundlovens § 20 er nødvendig, i det omfang det overlades til en international organisation at udøve lovgivende, administrativ, eller dømmende myndighed med direkte virkning i Danmark, eller at udøve andre


text:
beføjelser, som efter grundloven tilkommer rigets myndigheder, herunder beføjelsen til at indgå traktater med andre stater. Ifølge Højesterets praksis er det afgørende efter grundlovens § 20, stk. 1, om der sker overladelse af "beføjelser" som nævnt.
 Højesteret slog fast, at grundlovens § 20 tilsvarende finder anvendelse ved ændring af en traktat, hvorved Danmark har overladt beføjelser til en mellemfolkelig myndighed, hvis ændringen indebærer, at den mellemfolkelige myndighed overlades yderligere beføjelser. Det er derimod ikke nødvendigt at anvende proceduren efter § 20, hvis traktatændringen kun indeholder en præcisering vedrørende beføjelser, som allerede tidligere i medfør af lov vedtaget i overensstemmelse med proceduren i grundlovens § 20 er overladt til den mellemfolkelige myndighed.
 Endvidere anførte Højesteret, at grundlovens § 20 ikke indeholder krav om, at der ved overladelsen af beføjelser skal ske en nærmere angivelse af den mellemfolkelige myndigheds interne organisering og arbejdsmåde, sammensætningen af og opgavefordelingen mellem dens institutioner, af afstemningsregler eller af regler i øvrigt om dens forvaltning af de overladte beføjelser. Ligesådan kan der heller ikke udledes noget krav om, at der skal iværksættes en ny procedure efter grundlovens § 20, når der sker ændringer heraf. Dog skal en ny procedure efter § 20 iværksættes ved traktatændringer, der medfører så fundamentale forandringer i den mellemfolkelige myndighedsorganisation mv., at myndigheden reelt skifter identitet, eller hvis der er tale om ændringer i forvaltningen af tidligere overladte beføjelser, som strider mod den § 20-lov, som overladelsen er sket i henhold til.
 Ingen ændring af EU's identitet
 Ved afgørelsen af om der ved Lissabon-traktaten var sket så fundamentale forandringer i de institutionelle forhold, at der reelt var tale om et skifte af identitet for den mellemfolkelige organisation, der tidligere var overladt beføjelser til, måtte der sammenlignes med de forud for Lissabon-traktaten eksisterende institutionelle forhold. Højesteret fandt ikke, at ændringerne i EU's organisering, arbejdsmåde, afstemningsregler og forvaltning i øvrigt var af så fundamental karakter, at der var tale om, at EU havde skiftet identitet.
 Højesteret fandt desuden, at det, som appellanterne havde anført om forrang, fortolkning, charteret om grundlæggende rettigheder og fleksibilitetsbestemmelsen, ikke i sig selv gav grundlag for at tilsidesætte regeringens og folketingets forfatningsretlige vurdering, hvorefter der ikke var sket overladelse af beføjelser, som krævede anvendelse af en § 20-procedure. Lissabon-traktaten havde således ikke medført, at der indirekte blev overladt nye beføjelser til EU-organer.
 Højesteret bemærkede i den forbindelse, at såfremt der i forbindelse med en retsakt eller retsafgørelse skulle opstå tvivl om, hvorvidt denne var baseret på en anvendelse af traktatgrundlaget, som lå uden for suverænitetsafgivelsen, ville spørgsmålet kunne undergives den domstolsprøvelse, der blev fastslået i "Maastricht-dommen" (i "Maastricht-dommen" blev det fastslået, at domstolene ikke kunne fratages adgangen til at prøve spørgsmål om, hvorvidt en EU-retsakt overskrider grænserne for den foretagne suverænitetsafgivelse).
 På samme måde fandt Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at der med loven om Lissabon-traktaten var overladt yderligere beføjelser til at udstede retsakter med direkte virkning for borgerne, således at proceduren i § 20 skulle have været fulgt. Heller ikke den ved Lissabon-traktaten indførte kompetence for EU til at


text:
tiltræde den europæiske menneskerettighedskonvention fandtes at nødvendiggøre en sådan procedure.
 Højesteret stadfæstede herefter landsrettens dom, hvorefter Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten måtte anses for lovlig.
 Skal unormalt lave tilbud altid afvises?
 Mange ordregivere har modtaget tilbud under et udbud, der prismæssigt forekommer meget lave sammenlignet med de øvrige tilbud. Men hvordan håndteres en sådan situation?
 Udbud: Skal – skal ikke?
 Klagenævnet for Udbud har den 30. marts 2016 afsagt en delkendelse, som føjer sig til rækken af kendelser vedrørende betingelsen om, at en aftale skal være "gensidigt bebyrdende" for at være udbudspligtig.
 Ny bog om Udbudsloven
 Hortens eksperter i udbudsret bidrager til bogen "Udbudsloven", som er målrettet både praktikere og teoretikere på området. Læs de to kapitler her.
 Nye udbudsguides
 Læs de nye guides til hhv. almindelige offentlige indkøb og til indkøb til brug for forsyningsaktiviteter.
 Video: Den nye udbudslov
 I en video opridser Hortens eksperter i udbudsret de vigtigste nyskabelser i udbudsloven samt ændringer i forhold til det nuværende udbudsdirektiv, der har betydning for dig som tilbudsgiver.
 Udbudsloven vedtaget med ikrafttrædelse den 1. januar 2016
 Udbudsloven er i dag den 19. november 2015 blevet vedtaget i Folketinget. Loven træder i kraft 1. januar 2016.
 Forslag til ny udbudslov genfremsat i Folketinget
 Erhvervs- og Vækstministeren har netop genfremsat forslag til ny udbudslov.
 Nedre grænse for anvendelse af EU-principper på offentlige udbud
 Ny dom fra Retten i Kolding belyser, hvilke regler offentlige ordregivere skal følge, når en kontrakt hverken er omfattet af EU's udbudsregler eller har "klar grænseoverskridende interesse".
 Den nye danske udbudslov sendt i høring
 Klagenævnet fastholder pragmatisk praksis vedrørende rådgiverhabilitet
 Klagenævnet ændrer sin fortolkning af stand-still periodens beregning
 Lovændring til udbudshåndhævelsesloven vedtaget
 Ejerforhold i OPP-kontrakter – udtalelse fra Skatterådet
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen underkender rammeaftaler med frit valg mellem direkte tildeling og miniudbud


text:
Forlaget Vandkunsten » Bøger alfabetisk » Kold krig i Højesteret. Om Jørgen Dragsdahl, Bent Jensen og KGB » Pressen skrev
 Dragsdahls konservative stridsmand
 Det er nu ti år siden, historieprofessor og koldkrigsforsker Bent Jensen følte sig kaldet til, med Morgenavisen Jyllands-Posten som højoktanpumpet løfteraket, at sende sin gamle meningsmodstander og yndlingsaversion, journalist Jørgen Dragsdahl, i offentligt kredsløb som nyttig idiot for det daværende sovjetiske styre. Agent for det sovjetiske efterretningsvæsen, KGB.
 En voldsom beskyldning, som Dragsdahl ikke ville have siddende på sig, og som førte til en injuriesag, der først blev afgjort i Højesteret for to år siden. Til Dragsdahls fordel. Han fik 100.000 kroner i erstatning og 500.000 kroner til sagsomkostninger.
 Nu har den advokat, der førte hans sag i Højesteret, René Offersen, skrevet en bog om sine oplevelser med sagen, der for ham havde det personlige udgangspunkt, at han, som han skriver i forordet, hverken dengang eller i dag er politisk enig med Jørgen Dragsdahl.
 Offersen er erklæret konservativ, mens Jørgen Dragsdahl trives på venstrefløjen.
 (...) For to år siden endte så med en injuriedom til Bent Jensen og en lettelse for Jørgen Dragsdahl. Troede han.
 Men det er faktisk det, der skete efter dommen i Højesteret, der har været Offersens anspore til at skrive 'Kold krig i Højesteret'. Advokaten oplevede til sin store undren, at en dom i tredje instans ikke blev respekteret af den tabende part, men tværtimod førte til en, med Offersens ord, offentlig desinformationskampagne mod Dragsdahl fra kredsen omkring Bent Jensen. »Og en løgn bliver ikke til sandhed af at blive gentaget igen og igen«, skriver han.
 Bogen er en velskrevet gennemgang af en sag, der fyldte meget i medierne, men ikke kan forventes at være paratviden. Og derfor lader han sine læsere lidt i stikken i de første kapitler, hvor der zigzagges mellem anekdoter, historiske oplysninger og oplysninger fra selve sagen. Senere kommer der mere styr på sagen, bl. a. får vi historien om, hvorfor den pæne konservative advokat pludselig dukker op i et foto på de sociale medier, hvor han vifter med det sovjetiske flag. Fotografen Jacob Holdt, der er en af Dragsdahls bekendte, havde det røde hammer og segl-flag med til sammenkomsten, hvor Dragsdahl og co. fejrede sejren i Højesteret - og han lokkede de to hovedpersoner til at holde hver sit flag, mens han knipsede løs.
 Bo Maltesen, Politiken, 12. april 2017, 3/6 hjerter
 (...) Kold Krigs-sagen, som er bogens omdrejningspunkt, er en meget vigtig og spændende sag for dagens Danmark, og bogen er i sig selv også meget interessant læsning. ”Kold Krig i Højesteret” er derfor anbefalelsesværdig for alle, der har interesse for det juridiske system eller i sager om injurier og ytringsfrihed. Der er ikke ét øjebliks kedelig læsning, og René Offersen har fundet en god balance mellem fakta, personlige inputs og diskussion af de problematikker, som sagen rejser. Paragraf giver derfor bogen fire ud af fem stjerner, med et stempel som ”must read” for alle med et ben i den juridiske verden.
 Freja Karman Bro, i det


text:
århusianske studentertidsskrift Paragraf, maj 2017
 Professoren versus journalisten
 Jørgen Dragsdahls advokat har skrevet en bog om retsslagsmålet mellem ham og Bent Jensen, der offentligt betegnede ham som KGB-agent.
 Den 3. juni 2015 afsagde Højesteret dom i sagen mellem professor Bent Jensen og journalist Jørgen Dragsdahl. I en artikel i Jyllands Posten i 2007 havde Bent Jensen betegnet Dragsdahl som agent, hvilket førte til sagsanlæg mod Bent Jensen.
 I byretten i Svendborg blev Bent Jensen dømt skyldig. I den senere behandling i Landsretten blev han frikendt, for så endelig i Højesteret at blive dømt for injurier. Han fik en dom på 10 dagbøder á 1.000 kr. (...)
 Den Kolde Krig var i 00 ́erne blevet et tilløbsstykke. Såvel i Danmark som i udlandet udkom adskillige værker om perioden. Det skyldtes ikke mindst muligheden for, at forskere efter Sovjetunionens kollaps ved udgangen af 1991 kunne få adgang til de hidtil lukkede sovjetiske arkiver. (...)
 I 2016 udsendte støtteforeningen for Bent Jensen en antologi - med Bent Jensen som redaktør - som skulle give læseren mulighed for at se, »hvordan PET og KGB havde beskrevet Dragsdahl og hans fordækte gerninger« .
 Ikke overraskende er den i år blevet fulgt op af nærværende bog, som er skrevet af den advokat, som i Højesteret forsvarede Jørgen Dragsdahl. (...)
 Offersen bevæger sig lidt uden for emnet, idet han giver læseren en kort indføring i det juridiske spil og Højesterets arbejde og placering i forbindelse med en sag som den aktuelle. Har læseren tidligere haft mulighed for blot periferisk at følge det juridiske tovtrækkeri, er disse supplerende afsnit bogens meste interessante.
 Offersens bog er overskuelig og let læst og kan, som det partsindlæg den er, give enhver læser en overfladisk indføring i sagens substans.
 Steen Søndergaard Jensen, Helsingør Dagblad, 25. februar 2017
 'Jensens anklager mod Dragsdahl var forsmag på fake
 Advokat René Offersen, der efter at have vundet koldkrigssagen i Højesteret for Jørgen Dragsdahl nu har skrevet en bog om opgøret, anser professor Bent Jensens beskyldninger mod den tidligere Information-journalist for at være KGB-agent som tidligt dansk eksempel på 'fake news'. (...)
 Bogen er ifølge Offersen også et opgør med den argumentresistens, som ifølge ham har præget både Bent Jensen og hans støtter før, under og efter retsopgøret, der sluttede med Højesterets dom i juni 2015.
 Her ser Offersen en parallel til den nyindsatte amerikanske præsident og dennes tilsyneladende foragt for fakta.
 Konkret peger Offersen på, at Bent Jensen og hans støttekreds er blevet ved og ved med at gentage beskyldningerne mod Jørgen Dragsdahl om at være i den sovjetiske efterretningstjeneste KGB's sold, uanset at Højesteret med stemmerne 5-2 fandt, at fremsættelsen af den slags beskyldninger var strafbare. (...)
 Det var navnlig den fortsatte kanonade, der fik Offersen til at skrive sin version af koldkrigsopgøret i Højesteret. (...)
 »Det tager kun et øjeblik at kaste med en spand maling, men det kan tage meget lang tid at gøre rent bagefter. Og det er det, jeg har forsøgt med min bog.«.
 Ulrik Dahlin, Information, 26. januar 2017
 Offersen


text:
kalder selv sin bog et partsindlæg. Og det er den naturligvis også i udgangspunktet. Til gengæld er den et af de væsentlige af slagsen – i og med, at bogen sideløbende indeholder så meget andet. Om retsmaskineriet, specielt i forhold til Højesteret, om Offersens egen karriere, hans tabte og vundne sager, hans præferencer. Og i særdeleshed om den helt særlige atmosfære, der ligger omkring højesteretsdommerne og omkring Højesteret. Oprettet 1661 af Frederik 3. i forlængelse af enevældens gennemførelse året før. I dag beliggende i Prins Jørgens Gård ved siden af den lovgivende og udøvende magt på Christiansborg. (...)
 Offersen fortæller i bogen – ved siden af at berette om sagens forløb – løbende om sagens mere bizarre sideeffekter. Som da Bent Jensens russisk-fødte ægtefælle på vej ud efter domsafsigelsen, men stadig i Højesterets højfornemme og højloftede korridorgang, skreg ”svin” efter Jørgen Dragsdahl. Et sprog, der var ganske ukendt i Højesteret. På hovedtrappen foran Højesteret lod såvel advokat som sejrherre sig fotografere med hver sit sovjetflag med hammer og segl i hånden. Flag, som fotografen Jacob Holdt – efter advokatens mening en kende upassende - havde medbragt til lejligheden. Og som hurtigt og forventeligt endte på Trykkefrihedsselskabets hjemmeside og i Den Korte Avis. Det er ikke et optrin, som den ellers altid korrekte advokat mindes med stolthed. (...)
 Offersen ønsker med bogen for det første at dokumentere, hvordan Jensen med konsorter i kølvandet på Højesterets dom iværksatte en desinformationskampagne, tilsyneladende med den hensigt at så tvivl om dømmekraften hos landets øverste retsinstans. Med det formål at fastholde mistænkeliggørelsen af Dragsdahl for KGB- agentvirksomhed under den kolde krig i 1980erne. Endvidere ønsker bogen at dokumentere, at sagen i Højesteret i realiteten slet ikke drejede sig om, hvorvidt Dragsdahl havde været agent for KGB. Men derimod om, hvor groft urigtige udsagn, Bent Jensen i sin egenskab af forsker kunne fremsætte uden derved at overskride den udvidede ytringsfrihed, han som forsker havde fået ved sin adgang til PET ́s arkiver. (...)
 Højesterets-dommen havde – til forskel fra de tidligere instanser - understreget, at Bent Jensen i sin egenskab af historieprofessor burde have iagttaget noget så fint som due diligence, der bedst kan oversættes som behørig omhu. Offersen vier emnet et helt kapitel. (...)
 I hovedtrækkene lever bogen helt op til de mål, som forfatteren har opstillet. Den er yderst velskrevet, den er fuld af lune og personlige indfaldsvinkler. Som partsindlæg er den noget så sjældent som alsidig. Som læser bliver man både gjort klogere og samtidig underholdt.
 Thomas Petersen, historie-online.dk, 8. februar 2017
 Advokat René Offersens fortælling om injuriesagen mellem Jørgen Dragsdahl og Bent Jensen, men også mere generelt om Højesteret og mediernes rolle i store retssager. (...)
 Bogen fortæller om sagens baggrund, om det juridiske arbejde med sagen i og udenfor retten, og forfatteren gennemgår Højesterets dom og tolker dens betydning. (...)
 Tankevækkende og velskrevet bog med vigtige pointer om fx mediernes rolle i en retssag. Kræver at man som læser har mod på en kompliceret retssag.
 Carsten Güllich-Nørby, DBC
 Magasinte Advokaten, 28.


text:
reothe.somenhest.com For Sundhed Homoseksuelle i usa
 HOMOSEKSUELLE I USA Homoseksuelle frygter Trumps konservative dommere: "Det er rædselsfuldt"
 USA-korrespondent: Sag om bryllupskage til homoseksuelle kan få store konsekvenser Homoseksuelle i usa Basket-legende: Homoseksuelle hører ikke hjemme i NBA
 USA's præsident skal udfylde ledige pladser med usa dommere, der sidder resten af livet. Af Anna Sol Jørgensen. Med 23 godkendte dommere på et år, har den amerikanske den hvide hval, Donald Trump, fået indsat det højeste antal dommere i 40 år, der skal håndhæve lovgivningen i staternes retssale. Men at han allerede har fået godkendt flere end de fleste andre præsidenter, betyder ikke, at hans arbejde med at udpege dem er homoseksuelle. Da Barack Obama var præsident lykkedes det nemlig et republikansk flertal i Kongressen at blokere for, at han kunne nominere og få godkendt kandidater til den livslange stilling. jun Donald Trump har allerede forringet vores rettigheder, siger en deltager under årets homoparade i New York. Homoseksualitet (af oldgræsk ὁμός homos "samme") er en seksualitet karakteriseret ved romantisk og/eller fysisk tiltrækning af personer af samme køn. Although there have been claims by conservative political groups in the USA that this higher prevalence of mental health difficulties is confirmation that homosexuality is itself a mental disorder, there is no evidence whatever to substantiate such a claim.". I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater. Det er dog sandsynligt, at homoseksuelle aktiviteter har en anseelig udbredelse uden for den del af befolkningen, der opfatter sig som homoseksuelle. For de fleste drejer det sig om enkeltstående oplevelser, mens andre reelt er biseksuelle. d vitamin fedtopløseligt Højesterets historiske ja til homoseksuelle ægteskaber er kulminationen på et enormt kulturskifte i USA. Udsigten til homoseksuelle ægteskaber oprører både det religiøse højre og mere moderate troende. Usa om der globalt set er lyspunkter for verdens homoseksuelle, ser det fortsat sort ud homoseksuelle rigtigt mange lande. Men hvor sort ser det egentlig ud?
 I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater. Den amerikanske højesteret afgør, at homoseksuelle har ret til at blive gift i alle amerikanske stater, skriver nyhedsbureauet Reuters. maj Antallet af lande, der kriminaliserer de homoseksuelle, falder fortsat. Det er i USA og Canada samt fem lande i Latinamerika. Det er i New. jun I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater. 5. dec USA-korrespondent: Sag om bryllupskage til homoseksuelle kan få store konsekvenser. En sag, hvor en bager nægter at bage en bryllupskage. En sag, hvor en bager nægter at bage en bryllupskage til et homopar, er homoseksuelle dag indledt i Højesteret. En sag mellem et homoseksuelt par og en bager i Colorado, USA har udviklet sig drastisk og er snebær hancock en værdikrig på nationalt niveau. Charlie Craig og David Usa skulle i giftes og forsøgte derfor at bestille en bryllupskage, usa det afviste den lokale homoseksuelle Jack Phillips.
 Danmark blev dermed det land i


text:
verden som tillader homoseksuelle at gifte sig I USA er homoseksuel ægteskab blevet lovlig siden den juni , hvor . maj Antallet af lande, der kriminaliserer de homoseksuelle, falder fortsat. Det er i USA og Canada samt fem lande i Latinamerika. Det er i New. jun I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater. De homoseksuelle par, der ikke er så heldige at bo i den nordlige del af Østkysten (red. New England), på Vestkysten, i Illinois, Iowa eller Hawaii og dermed har fået anerkendt deres ægteskaber af delstaten, må desuden gå til centralregeringen og søge om hjælp til at opnå sociale ydelser, som i USA blandt andet inkluderer ældrepleje. Registreret partnerskab blev indført for at give homoseksuelle nogle af de samme rettigheder og beskyttelser som ægteviede uden at lægge sig for kraftigt ud med de dele af befolkningen som var modstandere af regulære homoseksuelle ægteskaber. USA Med en afgørelse den The American Gay Rights Movement: A Timeline. The first lesbian-rights organization in the United States, the Daughters of Bilitis, was established in San Francisco in The Daughters of Bilitis, a pioneering national lesbian organization, is founded.
 Homoseksualitet er stadig ulovligt i hvert tredje land i verden homoseksuelle i usa Discover all facts and statistics on Homosexuality (gays and lesbians) in the U.S. on reothe.somenhest.com! På den positive side noterer rapporten, at retten til homoseksuelle ægteskaber nu gælder i 22 lande. Det er i 13 lande i Europa, men ingen i Central- og Østeuropa. Det er i USA og Canada samt fem lande i Latinamerika.
 5. dec USA-korrespondent: Sag om bryllupskage til homoseksuelle kan få store konsekvenser. En sag, hvor en bager nægter at bage en bryllupskage. jan USA's præsident skal udfylde ledige pladser med nye dommere, der sidder resten af livet. Homovielser er ægteskaber mellem personer af samme køn. Homovielser kan ses overfor den ægteskabslignende institution " registreret partnerskab ".
 Donald Trump har allerede forringet vores rettigheder, siger en deltager under årets homoparade usa New York. Med regnbueflag og billeder af præsident Donald Trump og ordet "Resist" modstå, red. I New York gik paraden fra Midtown Manhattan til Greenwich Village, hvor bevægelsen for homoseksuelles rettigheder blev til neurolog Stonewall-optøjerne i Her opstod en række spontane demonstrationer blandt homoseksuelle, efter politiet havde lavet en razzia på bøssebaren Stonewall Homoseksuelle en tidlig junimorgen. Homoseksualitet og homoseksuelle kan opfattes som relative begreber i usa sin ende af en kontinuerlig skala f. Kinsey-skalaenhvor biseksualitet er placeret et sted midt imellem. Ordet "homoseksuel" blev introduceret i Krafft-Ebings bog Psychopathia Sexualis fra Højesteret tillader homo-ægteskaber over hele USA
 Homoseksualitet er en variant af menneskelig seksualitet, som endnu ikke fuldt flere stater i USA, Irland og Spanien - er homoseksualitet fortsat kriminaliseret. jun Fodboldspilleren fra den bedste amerikanske fodboldrække, MLS, årige Collin Martin stod fredag frem som åbent homoseksuel. Californien besluttede i sidste uge at forbyde vielser mellem homoseksuelle efter en folkeafstemning, hvor der var et lille flertal for at fratage hom.
 Højesterets historiske ja til


text:
homoseksuelle ægteskaber er kulminationen på et enormt kulturskifte i USA. Ved at danne en ægteskabelig union bliver to mennesker til noget større, end de var førhen. Sådan lyder det i den højesteretsdom, som i går i al væsentlighed lovliggjorde homoseksuelle ægteskaber i hele USA.
 Et flertal i Højesteret afgjorde, at par af det samme køn har ret til at legemliggøre deres kærlighed i ægteskab, uanset hvor i USA de bor, og at delstaterne ikke længere har ret til at forbeholde heteroseksuelle par denne rettighed. lejerens lo Homoseksualitet er en variant af menneskelig seksualitet , som endnu ikke fuldt ud er accepteret i vor kulturkreds.
 Den kristne ideologi har gennem sine moralske påbud reguleret og indsnævret vort seksualliv. Specielt har den fordømt al homoseksuel adfærd. Homoseksualitet stemples som syndig, fordi den afviger fra det traditionelle kristelige syn på seksualitet, fordi den har en anden målsætning, fordi det ikke er rettet mod forplantning.
 Homoseksualitet (af oldgræsk ὁμός homos "samme") er en seksualitet karakteriseret ved romantisk og/eller fysisk tiltrækning af personer af samme køn. Danmark blev dermed det land i verden som tillader homoseksuelle at gifte sig I USA er homoseksuel ægteskab blevet lovlig siden den juni , hvor .
 Collin Martin spiller til daglig i Minnesota United i den bedste amerikanske fodboldrække, og fredag kom han ud med en nyhed, som har holdt hemmelig længe: Den årige midtbanespiller kom med annonceringen på det sociale medie Twitter, og i skrivende stund har det fået
 Homoseksuelle i usa Collin Martin spiller til daglig i Minnesota United i den bedste amerikanske fodboldrække, og fredag kom han ud med en nyhed, som har holdt hemmelig længe: Den årige midtbanespiller kom med annonceringen på det sociale medie Twitter, og i skrivende stund har det fået Glemt adgangskode
 Det er dog sandsynligt, at homoseksuelle aktiviteter har en anseelig udbredelse uden for den del af befolkningen, der opfatter sig som homoseksuelle. For de fleste drejer det sig om enkeltstående oplevelser, mens andre reelt er biseksuelle. Højesterets historiske ja til homoseksuelle ægteskaber er kulminationen på et enormt kulturskifte i USA.
 Tidligere: « « Danske krydderurter
 Copyright © Legal Disclaimer: Dette websted kan bruge affilierede links til forskellige virksomheder. Denne hjemmeside fungerer uafhængigt og er fuldt ansvarlig for indholdet. Kontakt venligst tro4for@gmail.com for spørgsmål om dette websted. Homoseksuelle i usa reothe.somenhest.com


text:
Skat.dk: Driftsomkostning - managementaftale - skattefrie indtægter
 20 May 2015 12:53
 20 Mar 2015 13:11
 SKM2015.341.ØLR
 13. afdeling, B-3451-13
 Udbytte, renteindtægt, praksis
 Holdingselskabet kunne ikke fradrage sine udgifter ifølge en managementaftale som en driftsomkostning, fordi selskabet ikke havde godtgjort, at udgiften var anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige del af selskabets indkomst.
 Landsretten fandt det ikke godtgjort, at en nægtelse af fradrag var i strid med en fast administrativ praksis.
 Den juridiske vejledning 2015-1 C.C.2.2.1.2
 Den juridiske vejledning 2015-1 A.A.7.1.3
 John Mosegaard, Anne Louise Bormann og Anne Birgitte Fisker
 Denne sag, der er anlagt ved byretten den 10. juli 2013, er ved kendelse af 31. oktober 2013 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Sagsøgeren, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om, at H1 A/S skal anerkende, at selskabets skattepligtige indkomst for indkomståret 2006 forhøjes med 5.321.753 kr.
 Sagsøgte, H1 A/S (herefter selskabet), har påstået frifindelse, subsidiært at sagen hjemvises til fornyet behandling hos SKAT med henblik på fastsættelse af H1 A/S' fradragsret, jf. statsskattelovens § 6, i 2006.
 Landsskatteretten afsagde den 22. april 2013 følgende kendelse:
 SKATs afgørelse af 27. juli 2010
 Klagen skyldes, at holdingselskabet er nægtet fradrag for diverse udgifter med henvisning til, at omkostninger ikke er afholdt med henblik på opnåelse af skattepligtig indkomst.
 SKAT har ikke godkendt fradrag for administrationsomkostninger, selvangivet med
 5.371.753 kr.
 Landsskatteretten godkender fradrag med
 H1 A/S (herefter selskabet) driver holdingvirksomhed, og har helejede datterselskaber i Østeuropa. Datterselskaberne driver virksomhed ved køb og salg samt udleje af fast ejendom.
 Ifølge selskabets årsrapport for 2006 har dets indtægter alene bestået af skattefrie udbytter fra datterselskaberne på 23.182.000 kr. samt finansielle indtægter på 11.964.000 kr. De finansielle omkostninger udgjorde 827.000 kr.
 Selskabet har i indkomståret betalt management fee til G1 A/S med 5.372.000 kr.
 Selskabets repræsentant har oplyst, at G1 A/S ikke er koncernforbundet med selskabet.
 Selskabet har overfor SKAT oplyst, at det har indgået en administrationsaftale med G1 A/S, som varetager den løbende administration af selskabets driftsaktiviteter, og at administrationsomkostningerne er fastlagt på baggrund af en procentdel af koncernens investeringsejendomme.
 Af selskabets årsrapport for 2006 fremgår, at administrationshonoraret (management fee) beregnes som 1,25 % af værdien af investeringsejendomme ultimo året (note 6). Det fremgår videre, at hele koncernen (selskabet og dets datterselskaber) til sammen har betalt 13.332.000 kr. i administrationshonorar (management fee). Endvidere fremgår, at der ikke er udbetalt vederlag til direktionen, idet vederlaget afregnes af G1 A/S (note 4). Det er desuden anført, at selskabet i G1 Group anses som nærtstående (note 26).
 Selskabets repræsentant har overfor Landsskatteretten oplyst, at bemærkningen i årsregnskabet om, at selskaber i G1 Group anses som nærtstående alene er udtryk for anvendelse af et regnskabsmæssigt begreb. Selskaber i G1 Group har udelukkende haft driftsmæssig indflydelse i selskabet i kraft af administrationsaftalerne og således ikke bestemmende indflydelse (koncernforbindelse).
 Der er overfor Landsskatteretten fremlagt en beskrivelse af de omhandlede management services.
 Asset management combines the set of processes that ensure the actual management of the fund in order to optimize its


text:
assets and performance. It includes:
 1. Risk Control and Mandate Compliance deals with ensuring compliance with the private placement memorandum, fund management agreement, risk management and other internal policies and guidelines. Mainly holding company gains from the results of this sub-process.
 2. Coordination includes fund manager's activities on strategic and operational management of the fund, dealing with the fund's board as well as key stakeholders. In terms of value this sub-process is fully attributable to holding company.
 Fund Administration process includes the back-office activities necessary for the fund to work effectively:
 1. Regulatory Compliance, Legal and Reporting sub-process deals with ensuring compliance with regulatory & legal requirements concerning the operations of the fund, as well as providing obligatory reports to relevant authorities. Furthermore, this sub-process involves preparation of consolidated financial reports according to IAS as well as business control of the fund's operations. This sub-process gives value mainly to holding company.
 2. Company accounting & reporting sub-process includes preparation of annual budgets, company level accounting, statutory (including tax) reporting and reporting for group (fund) purposes. Both holding company (as it includes accounting of standalone holding company) and its subsidiaries value from this sub-process.
 3. Treasury functions focus mainly on financing/refinancing, loans' administration, monitoring of covenants, financial risk management as well as day-to-day administrative activities on handling the cash flows. Both holding company and its subsidiaries value from this sub-process.
 4. Investor service and reporting includes investors' relationship management, preparation quarterly/annual reports on fund's activities and financial results as well as managing other investors' inquiries. In terms of value this sub-process is fully attributable to holding company.
 SKAT har nægtet fradrag for 5.371.753 kr. vedrørende administrationsomkostninger.
 Selskabets virksomhed består af at drive holdingvirksomhed.
 Formueforøgelse ved at et datterselskab stiger i værdi er som udgangspunkt en skattefri formueforøgelse, jf. statsskattelovens § 5.
 Det betalte management fee vedrører ikke selskabets løbende drift, men en bonus pleje af selskabets formue, som datterselskaber må anses at udgøre.
 Det er fastslået af Østre Landsret i dom af 31. august 2009 SKM2009.555.ØLR og i dom at 15. januar 2010 SKM2010.76.ØLR, at betingelsen for fradragsret for driftsomkostninger efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, er, at omkostningerne er afholdt med henblik på opnåelse af skattepligtig indkomst, jf. statsskattelovens § 4.
 Selskabets datterselskaber har på intet tidspunkt genereret skattepligtig indkomst til selskabet, idet datterselskaberne ikke sælges tidligere end efter 3 års ejertid, og udbyttet derfra er skattefrit, jf. selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2.
 Den eneste skattepligtige indkomst fra datterselskaberne er renteindtægter fra udlån, og renteindtægter fik ikke indflydelse i Østre Landsrets dom af 31. august 2009 SKM2009.555.ØLR.
 Udgiften anses ikke for afholdt for at opnå skattepligtig indkomst, og udgiften kan dermed ikke fratrækkes selskabets skattepligtige indkomst med hjemmel i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Selskabets repræsentant har nedlagt påstand om, at selskabets indkomst nedsættes til det selvangivne, således at der godkendes fradrag med udgift til administration med 5.371.753 kr.
 Statsskattelovens § 4-6 definerer udgangspunktet for dansk skatterets indkomstbegreb.
 Efter § 6, stk. 1, litra