text:
afsagt af Østre Landsret den 3. april 1998 i en sag mellem Vordingborg Kommune og Dem vedrørende tømning af trix-tank.
 Efter retsplejelovens § 371, stk. l, 2. pkt., kan Procesbevillingsnævnet meddele tilladelse til prøvelse i 3. instans af en dom, der er afsagt af en landsret, hvis sagen er af principiel karakter.
 Efter sagens oplysninger og det til støtte for ansøgningen anførte finder nævnet, at denne betingelse ikke er opfyldt. Nævnet kan derfor ikke imødekomme Deres ansøgning.
 Susanne Gamberg
 Landsretsdommen ignoreres
 Den 17. juni 1998 sendes nedenstående til Vordingborg kommune
 att. Peder Andersen
 Vedr. Trixtanksagen – Jørn Rasmussen mod Vordingborg Kommune
 Ved fax af 21. april 1998 orienterede jeg om, at afsagte dom af 3. april 1998 i Østre Landsrets var stillet i bero, indtil jeg modtog svar fra Justitsministeriet. Den 9. juni modtag jeg svar fra Procesbevillingsnævnet.
 Den tilbagevendende konfrontation ved den årlige tømningsordning var uholdbar, derfor arrangerede undertegnede sammen med Peder Andersen i sommeren 1996 to møder, hvor Svend Sibbern, Peder Andersen, Klaus Roos og Preben Larsen deltog. Situationen efter møderne var uforandret og undertegnede kunne ikke se anden udvej end at afprøve sagen for domstolene. I sagen indgik der to hovedpunkter:
 1. krænkelse af Miljølovens § 3 stk 1 og stk 2
 2. kommunens uretmæssige brug af politiets hjælp i årene 1992 og 1993.
 1) Til punkt 1 blev der fremført en overvældende dokumentation, både med henvisning til litteraturen og praktiske erfaringer fra 4 vidner på, at den årlige tømningsordning medførte unødigt ressourceforbrug og i øvrigt var til skade for miljøet. Kommunens forsvar for det miljøgavnlige i ordningen udeblev (Dette fremgår af Østre Landsrets dom side 4 Indstævnte har ikke under sagen ved henvisning til litteratur eller forskningsresultater eller på anden måde bevist, at tømningsordningen gavner miljøet. ... Derimod viser vidneudsagnene, at ordningen volder betydelige vanskeligheder for tankenes funktion.)
 2) Punkt 2 havde intet med miljø at gøre, men handlede udelukkende om jura. Hverken retten i Vordingborg eller Østre Landsret har forholdt sig til de i sagen fremlagte dokumenter med henvisning til gældende lov. På forskellig måde har de to domstole dækket sig ind under, at politiet kan assistere kommunen, når borgerne forurener miljøet.
 Med ovenstående som grundlag blev sagen sendt til vurdering i Justitsministeriet, som bad Procesbevillingsnævnet tage stilling. Nævnet tager overhovedet ikke stilling til de stillede spørgsmål, men svarer at sagen ikke er af principiel karakter – se bilag.
 Herefter mener jeg at have gjort, hvad der er menneskeligt muligt for at følge landets love, men kan ikke længere mobilisere en tillid til det såkaldte retssamfund.
 Hvem har haft det formelle ansvar og afsagt domme i denne sag.
 Peder Børge Andersen, Kommunaldirektør
 Ib Davidsen, Vicepolitimester
 Niels Gudmund Riskær Schmidt, Politimester
 Ulf Andersen, Byretsdommer
 Folmer Teilmann, Landsretdommer
 Hans Christian Dahler Kardel, Højesteretsdommer (Formand i Procesbevillingsnævnet)
 En fællesnævner for ovenstående er, at de alle har en juridisk embedseksamen. og en gns. årsløn på en halv million kr.
 Fisker Ole Poulsen, Rødvig, udtalte i forbindelse med anklager om forsikringssvig, at politi og anklagemyndighed var plumråddent og sammenspist, men


text:
holdt domstolene udenfor. Det er meget betænkeligt, at sådanne udtalelser kan stå uimodsagt. Mig bekendt har der ikke været rejst en injuriesag mod Ole Poulsen.
 Jeg kan kun være enig med Ole Poulsen, men vil ikke friholde dommerstanden.
 Jeg må herefter konkludere følgende:
 Som alm. borger i dette land må jeg på det kraftigste advare andre om at gå til domstolene, hvis det er konflikter med det offentlige, man ønsker klarlagt og behandlet på en redelig måde.
 Man skal nok finde noget af forklaringen på de herskende tilstande, i at der er en udbredt nepotisme blandt politikere og jurister, samtidig med at den retspositivistiske indfaldsvinkel til jurastudiet har været dominerende de sidste 30 år.
 Jeg har for nylig tilset min trixtank, som har været forskånet for kommunens omsorg i snart 3 år. Der var etableret et stabilt humusagtigt lag på 10 – 20 cm i tilgangssiden i tanken. Lugten var på ingen måde ram, men mindede mere om lugten fra friskopgravet jord. Vidnet Egon Pedersen henviste til franske undersøgelser, der konkluderer, at driften og omsætningen først er stabilt ét år efter, at en tømning er foretaget.
 Hvis jeg skal have fred med min samvittighed og ikke overtræde Miljølovens § 3, kan jeg derfor ikke tillade Vordingborg kommune adkomst til min trixtank uden min tilladelse og må meddele, at:
 afsagte dom af 3. april 1998 i Østre Landsrets 14. afdeling nr. B-1288-97
 ikke vil blive efterlevet.
 Undertegnede vil gerne have en skriftlig meddelelse om, hvordan kommunen vil forholde sig til ovenstående, og om den kommende årlige tømning af hustankene vil blive effektueret og i givet fald hvordan.
 Afslutningsvis vil jeg gerne invitere Udvalget for Teknik og Miljø til Pileallé 5 for at drøfte mulige løsninger, evt. forsøgsordninger. Samtidig vil der være mulighed for at få et indtryk af trixtankens tilstand.
 Bemærk – vedlagte dom fra Østre Landsret af 12. december 1997 side 2, hvori Jørn Rasmussen opfordres til at slå sig sammen med en gruppe af lodsejere på Masnedø ... for at få en dialog med kommunen.
 Østre Landsret dom af 12.12.97
 Brev til JM af 19.04.98
 Procesbevillingsnævn af 09.06.98
 Stadsingeniøren svarer
 Den 18. august 1998 meddeler teknisk forvaltning følgende
 Vedr.: Tømning af Trixtank på Pileallé 5.
 I Deres brev af 17. juni 1998 meddeler De, at De ikke agter at efterleve Østre Landsrets dom af 03.04.1998 i sagen om tømning af trixtank på Pileallé 5.
 Det er med beklagelse, at vi har modtaget denne tilkendegivelse, idet vi føler at have fulgt Dem i Deres bekymring for miljøet og deltaget i sagen, ligesom vi har ladet tvivlen om retsgrundlaget for tømningsordningen komme Deres sag til fordel og således ikke gennemført en tvungen tømning af tanken så længe sagen har verseret for Retten.
 Der er nu afsagt dom i sagen. Den fastslår at Vordingborg Kommune har lov til at. indføre en tvungen tømningsordning for trixtanke, samt at Politiet kan yde Kommunen hjælp ved tømningen, hvis tømningen søges hindret.
 Tømningen af Deres tank vil blive gennemført i år på lige fod med de

type: other


text:
øvrige tanke i kommunen.
 Efter der er afsagt dom i sagen, finder vi ikke det har noget formål at holde møde om den fremtidige tømning af Deres tank, da grundlaget nu er klarlagt. Såfremt der derimod er en kreds af borgere på Masnedø, der har interesse i at drøfte en fremtidig kloakering eller lignende vil vi gerne deltage.
 Ved dommen den 03.04.1998 blev De pålagt at betale Vordingborg kommune 4.000 kr. i sagsomkostninger senest 14 dage efter domsafsigelsen. Vi ser endnu ikke at have modtaget beløbet og anmoder om at beløbet indbetales snarest.
 sign. Steen Vinding Poulsen
 Udvalgsformand sign. Klaus Roos
 Kopi til Vordingborg Politi, Københavnsvej 47, 4760 Vordingborg
 Svar til Kommunaldirektøren/Stadsingeniøren
 den 25.08.98
 Den 17. juni fremsendte undertegnede et brev til Vordingborg Kommune ved Peder Andersen, der redegjorde hvorfor Østre Landsrets afsagte dom af 3. april 1998 ikke kunne efterleves.
 Jeg har modtaget et brev dateret den 19.08.1998. og er blevet bekendt med at det er udarbejdet af teknisk forvaltning og godkendt af udvalget for teknik og miljø.
 Punkt 1 i den fremsendte fax af 21. august kan derfor ignoreres. Jeg vil for nærværende ikke forholde mig til / eller kommentere dette brev, da det ikke er underskrevet af nogen af kommunens underskriftsbemyndigede personer.
 Men jeg vil bede om at få et møde med borgmester Bent Pedersen angående ovenstående.
 Et møde med Vordingborgs borgmester
 Efter mødet blev nedenstående sendt til borgmesteren for gennemsyn/godkendelse/accept inden det blev sendt til medierne.
 Vordingborg den 07-09-98
 til Borgmester Bent Pedersen
 Inden nedenstående bliver sendt til avisen, vil jeg høre om Borgmesteren kan godkende hvad der er refereret i afsnittet der har... Der bliver ikke lavet om på den årlige tømningsordning. som overskrift.
 Øvrige kommentarer til mødet er også velkommen (Modtages ingen kommentar dags dato = accept)
 Nedenstående bedes optaget i avisen
 I forbindelse med den forestående årlige tømning af hustanke, bad undertegnede om et personligt møde med borgmesteren. Forløbet deraf mener jeg, at kan have almen interesse. Selvom om en kommune har udvalgsstyre er borgmesteren den øverste ansvarlige for kommunens anliggender, og han er nok den eneste, der på nuværende tidspunkt har nøglen til en fornuftig løsning.
 Allerede ved mødets start, blev mine forventninger til resultatet kraftigt reduceret. Borgmesteren havde allieret sig med en ingeniør fra teknisk forvaltning, som bisidder. Mødet kunne derfor ikke blive personligt.
 Der bliver ikke lavet om på den årlige tømningsordning.
 Borgmesteren ventede på et udspil.
 De to domsafsigelser blev kort berørt, og der var enighed om, at det miljømæssige aspekt tog dommene ikke stilling til, men dommene gav kommunen ret til at opretholde en tømningsordning. Et møde med borgere der har haft forskellige oplevelser med hvad tømningsordningen medfører, kunne måske komme på tale. F. eks. var der meget imødekommenhed om periodens længde – hvor der skulle være opgravet og forberedt til tanktømmerne – kunne afkortes. Men den årlige tømningsordning kunne der ikke laves om på, ligegyldigt om det blev kædet sammen med Agenda 21 filosofien, eller i øvrigt. Et svar på hvad kommunens Agenda 21 politik var, udeblev.


text:
Der blev henvist til det tidligere foreslåede, at udvalget for teknik og miljø kunne komme til åstedet for at besigtige det, det hele handlede om. – Kommer politiet ikke til åstedet når der bliver begået et mord, eller klarer man det hele bag skrivebordet og foran skærmen. – Svaret var, der bliver ikke lavet om på den årlige tømningsordning.
 Mødet set med symbolikkens øjne
 At arrangere møder med borgerne når begrundelsen for mødets afholdelse ikke kan diskuteres, er at holde borgerne for nar. Set med symbolikkens briller var mødet ikke et møde med mennesker af kød og blod, men et møde med systemet. Skrækversionerne fra forskellige bøger der har kritiseret det nordiske velfærdssystem er blevet en realitet.
 Systemets administrator og vogter, her repræsenteret ved ingeniøren, med den monotome stemmeføring ser til, at alting forløber rigtigt og borgmesteren ikke fortaler sig. I tvivlspørgsmål kan man jo altid vidne. En båndafspiller med lyden af borgmesterens stemme der sagde der bliver ikke lavet om på den årlige tømningsordning, kunne erstatte hans tilstedeværelse.
 Systemet har selv bidraget til borgmesterens karriere, og derfor står han på en måde i gæld til dette, og kan ikke andet, end at spille med på de kendte tangenter. – Tilbage står, at vi i dag lever med et monster, der har taget magten fra os. – Når ingen vil tage et personligt ansvar eller begrunde sine dispositioner, er relationer imellem de styrende og styrede ophørt. Og de dødes rige er trådt i stedet.
 Alt for mange underkaster sig i dag systemets befalinger, i angst for at systemet på et tidspunkt tager revanche. Havde det været i gamle dage, kunne man mødes omkring et egetræ, og fundet frem til en løsning. Det er trods alt kun et problem omkring tømning af en skide trixtank. – Jeg har ikke et egetræ, men kan tilbyde en kasse øl. – Domstolene har vist, at de ikke er en egnet konfliktløser i slige sager.
 Borgere i Vordingborg kommune, der er berørt af tømningsordningen, og som ønsker et møde med kommunen for at udveksle erfaringer om tømningsordningens virkning og følger, kan rette henvendelse til undertegnede.
 NB. Problemet med at kommunen rekvirere politiets assistance i årene 1992 og 1993, som ovenstående skitserer, har dommerne bevist/ubevist skrevet sig ud af.
 Afdelingingeniørens mødereferat
 Modtaget den 08-09-98
 Vedr.: Tømning af trixtank hos Jørn Rasmussen, Pileallé 5.
 Jørn Rasmussen har rettet henvendelse til kommunaldirektør Peter Andersen og bedt om der bliver udarbejdet referat af møde mellem Jørn Rasmussen, Bent Pedersen og Preben Larsen holdt den 3. 9. 1998.
 Mødet er kommet i stand, fordi Jørn Rasmussen endnu engang ønsker at drøfte sagen, efter hans retssag mod Vordingborg Kommune nu er afsluttet ved afsigelse af dom, sidst den 3. april 1998 i Østre Landsret. Det har ikke efterfølgende været muligt at fa Procesbevillingsnævnets tilladelse til prøvelse for Højesteret.
 Referat af møde den 03. 09. 1998 kl 9.30 – 10.30 hos Borgmester Bent Pedersen. Til stede var:
 Jørn Rasmussen, Pileallé 5
 Borgmester Bent Pedersen
 Preben Larsen, Teknisk Forvaltning (ref.)
 Ved mødets start


text:
blev man enige om at den kommunale tønmingsordning var lovlig, og derfor kunne fortsætte.
 JR ville gerne, at der blev holdt et møde med navngivne beboere på Masnedø. JR fremviste en liste med ca. ll underskrifter.
 BP var positiv over for at drøfte sagen med borgerne, for så vidt det var i lyset af et Agenda 21 perspektiv eller lignende. Opretholdelsen af den nuværende tømningsordning kan ikke være et emne på mødet, idet byrådet har indført ordningen og besluttet, at alle skal have tømt. JR foreslår, at der kan drøftes praktiske ting som måden der orienteres på, hvornår der tømmes o. l. BP henviser til at praktiske spørgsmål ved ordningen kan drøftes individuelt med Teknisk Forvaltning, det behøves der ikke holdt møde om.
 BP finder at såfremt JR har et relevant emne, der ønskes drøftet med Vordingborg Kommune, vil det være rigtigst, at han kontakter formanden for UTM, fordi det vedrører hans fagområde. BP opfordrede JR til nu at deltage i tømningsordningen og tage godt imod ved den forestående tønming, der starter op i denne måned.
 Henvendelse til politimesteren
 Vordingborg den 11-09-1998
 Politimesteren i Vordingborg
 Københavnsvej 47
 Vedr. Tømningsordning for trix- og septiktanke i Vordingborg kommune
 Politimesteren anmodes om at rekvirere en saglig og videnskabelig begrundelse fra Vordingborg Kommune på, at den annoncerede tømningsordning ikke er i strid med miljølovens § 3, som undertegnede kan få til gennemsyn.
 I går den 10. september 1998 har jeg modtaget et brevkort fra Vordingborg kommune, hvori de meddeler, at de agter at tømme min trixtank i uge 41-42.
 Jeg vil imidlertid hermed tilkendegive at jeg, som lovlydig borger, ikke ser mig i stand til at efterkomme dette ønske. Det er trods utallige forsøg ikke lykkedes at fremskaffe bare en rimelig saglig begrundelse for, at denne ordning er i overensstemmelse med miljølovens § 3 gældende fra 1992.
 Til orientering for ovenstående skal det oplyses, at Vordingborg kommune i By- og Landsretten er blevet bedt om at fremføre dokumentation på det miljøgavnlige i ordningen. I Østre Landsrets dom af 3. april 1998 på side 4 anden afsnit står:
 “Indstævnte kommunen, min bem. har ikke under sagen ved henvisning til litteratur eller forskningsresultater eller på anden måde bevist, at tømningsordningen gavner miljøet. Derimod viser vidneudsagnene, at ordningen volder betydelige vanskeligheder for tankenes funktion”.
 Yderligere skal det oplyses at Domstolene ikke var blevet bedt om at tage stilling til om kommunen kunne vedtage en fælles tømningsordning. Dette var der lovhjemmel til fra 1982 til 1994 uden politiets assistance. Men problemstillingen var/er, at efter den nye miljølov trådte i kraft i 1992, blev kommunens adkomst til at indføre en tømningsordning, udstukket i bekendtgørelse nr. 310 af 25.april 1994, men underlagt den nye miljølov fra 1992.
 By- og Landsretsdommen forholder sig ikke til dette.
 Med baggrund i ovenstående vil jeg anmode politimesteren om at rekvirere en saglig og videnskabelig begrundelse fra Vordingborg Kommune på, at den adviserede tømningsordning ikke er i strid med miljølovens § 3. stk. 1 og 2.
 I modsat fald skal Politimesteren forvente at kommunen vil


text:
anmode politiet om assistance ved tømning af min velfungerende tank. Den konfliktsituation/anholdelse der vil blive resultatet, hvis politiet efterkommer kommunens anmodning, er hverken i politiets eller undertegnedes interesse.
 Svar fra politimesteren
 Vordingborg den 14-09-1998
 I brev hertil af 11. september 1998 med bilag, har De anmodet mig om at rekvirere saglig og videnskabelig begrundelse fra Vordingborg kommune på, at den annoncerede tømningsordning vedrørende trix- og septiktanke i Vordingborg kommune ikke er i strid med miljølovens § 3.
 I den anledning kan jeg oplyse at det er Vordingborg kommune der som selvstændig forvaltningsmyndighed varetager reglerne vedrørende tømning af trix- og septitanke.
 Jeg har derfor videresendt Deres brev med bilag til kommunen.
 sign. politimester Niels Schmidt
 Præcisering af påstande
 Vordingborg den 21. september 1998
 1. Referat dateret den 3. sep. 1998.
 2. Regning udskrevet den 15. sep. 1998
 Ad 1) Referatet er flere steder ikke i overensstemmelse med, hvad der blev drøftet. Det har form af et beslutningsreferat, men det var ikke et møde, hvor der blev truffet nogen beslutninger. Jeg kan derfor ikke godkende det.
 Ad 2) Regningen refererer til Østre Landsret af 3. apr. 1998. Østre Landsret opfordrer i sin dom af 17. december 1997 Vordingborg kommune til at gå i dialog med lodsejere på Masnedø for at løse problemerne omkring tømningsordningen, på en mere hensigtsmæssig måde end ved at afgøre det ved en domstol.
 Ligeledes skriver landsretsdommeren, at “retten ikke har mulighed for nærmere at vurdere hensigtsmæssigheden af den af kommunen etablerede tømningsordning for trix-tanke, men alene kan afgøre, om ordningen har hjemmel i og ikke åbenbart strider med loven”.
 Landsretten afslører her, at de ikke har forstået kernen i problemstillingen, nemlig at bekendtgørelsen, der giver kommunen hjemmel til at indføre en tømningsordning, er underlagt lov om miljøbeskyttelse, gældende fra 1. jan 1992.
 Jeg må derfor konkludere følgende:
 · Vordingborg kommune ignorerer henstillingen i ØL ́s afsagte dom af 17.12.97
 · Østre Landsret har bevidst/ubevidst skrevet sig ud af, hvad stævningen af kommunen nøjagtig gik ud på. Yderligere vil jeg endnu engang henvise til brev af 17. juni 1998.
 Der foreligger således omstændigheder i sagen, der betyder, at så længe kommunen tilsidesætter de henstillinger Østre Landsret fremkom med, og fundamentet og begrundelsen i både Byrets- og Landsretsdommen næppe kan holde til en nærmere analyse, vil Østre Landsrets dom ikke blive efterlevet.
 Hvis kommunen uforandret fortsætter tømningsordningen vil denne sag derfor blive forelagt Den Særlige Klageret til bedømmelse. Al korrespondance fra sagsøgte til undertegnede, vil der ikke blive reageret på, hvis ikke den er underskrevet af underskriftbemyndigede personer.
 Bilag. 1 stk. returneret regning.
 Incassotrussel
 Dato: 30-09-98
 Vedr.: Tømning af trixtank m. v.
 Som svar på Deres brev af 21. 09. 1998 hvor De gør indsigelse mod referatet af møde den 3. 9. 1998, må jeg fastholde, at det indeholder resultatet af mødet.
 Deres afvisning af regningen på det tilkendte beløb stort Kr. 4.000,- for sagsomkostninger ved den gennemført retssag ved Østre Landsret er noget sludder.
 Opkrævningen på det tilkendte beløb fastholdes.
 Jeg har bedt Kommunens incassoafdeling, eventuelt med hjælp fra


text:
Kongens Foged, om at sørge for inddrivelse af beløbet.
 Afd. ing.
 Trix-oprør er ved at blive en folkesag
 Således lød overskriften på en artikel i Vordingborg dagblad den 21.10.1998
 Flere og flere vender sig mod årlige tømninger af trix- og septiktanke
 MASNEDØ: Hvad der begyndte som én enkelt grundejers kamp mod den årlige tømning af 1.200 trix- og septiktanke i Vordingborg Kommune, er ved at udvikle sig til en folkesag.
 Inden årets tømning af de godt 1.200 tanke, som egentlig burde være slut nu, modtog kommunen 27 underskrifter fra grundejere, primært på Masnedø. I skrivelsen anmodede de 27 om et møde med kommunen, inden årets tømninger – men fik afslag.
 Grundejerne er utilfreds med, at deres tanke skal tømmes hvert eneste år og henviser til at det er direkte miljø-skadeligt – samme begrundelse, som nu gennem en årrække har fået Jørn Rasmussen fra Masnedø til at kæmpe mod de årlige tømninger.
 Får et møde
 Nu får de 27 utilfredse grundejere alligevel et møde med kommunens miljøafdeling – dog først i begyndelsen af december. Og samtidig har Masnedø-gruppen mærket en voksende opbakning fra andre grundejere med trix og septiktanke.
 Uretfærdig ordning
 Erik Lauridsen, Mågevej 14, der er gruppens talsmand, noterer, at bægeret er fyldt:
 Vi vil ikke finde os i det pjat længere. Vi synes, det er uretfærdigt.
 Det kan godt være, vi har været lidt længe om at følge Jørn Rasmussens eksempel, men nu har folk fået øjnene op for sagen.
 Der står utrykkeligt i loven, at en kommune kan foretage årlige tømninger. Der står ikke skal.
 Vi har foreslået kommunen, at man i fire-fem år gennemførte et forsøg på Masnedø.
 Det vil kommunen ikke. Det vil være at forskelsbehandle borgerne, er holdningen.
 Nej til borger-møde
 Masnedø-gruppen har forsøgt at få kommunen til at holde et offentlig møde om tømning af trix-og septiktanke – hidtil forgæves:
 Kommunen vil først holde et møde med de 27 der skriftligt har bedt om at tømningerne indstilles siger Erik Lauridsen.
 Vi har så ladet kommunen forstå, at vi forbeholder os ret til at medbringe ekspert-hjælp.
 Dækker til igen
 Hverken Jørn Rasmussen eller Erik Lauridsen har, set skyggen af den slamsuger, som i ugerne 41-42 skulle tømme deres tanke: Jeg ved, at flere andre heller ikke har haft besøg. De har nu dækket til igen.
 Folk er virkelig begyndt at få øjnene op for det urimelige i denne ordning, fastslår Erik Lauridsen. – NB (Niels Bangild, journalist)
 27 borgere har i efteråret 1998 skrevet under på nedenstående:
 Til: Udvalget for teknik og miljø Vordingborg kommune
 Kommunen har i snart 10 år foretaget en årlig tømning af min/vores hustank for spildevand.
 Vi oplever nogle uheldige bivirkninger i forbindelse med tømningen. Med henvisning til Agenda 21, der forudsætter aktiv borgerinddragelse i miljømæssig sammenhæng, anmoder undertegnede om et møde med udvalget inden næste tømning igangsættes.
 Den 3. december 1998 var ca. 20 borgere mødt op til et møde, som Vordingborg kommune stod som arrangør af.
 Både repræsentanter fra udvalget og forvaltningen var til stede for at tage notater.


text:
Efter ca. en time blev mødet afsluttet, og det blev aftalt, at der blev udarbejdet et mødereferat til videre brug i sagsbehandlingen.
 Forvaltnings indstilling imødegås
 Mødeart: Ordinært møde
 Mødedato: Tirsdag den 19. januar 1999, kl. 14.00
 Teknisk Forvaltning har udarbejdet referat af møde den 3/12-1998 med lodsejere, der er utilfredse med tømningsordningen for trix- og septiktanke.
 I tilknytning hertil har Teknisk Forvaltning udarbejdet notat til mødereferatet.
 Materialet vedlægges.
 at tømningsordningen opretholdes med en årlig tømning,
 at aftalen med entreprenøren strammes op, så brugerne holdes bedre orienteret hvis tømningen ikke sker inden for den oplyste periode
 at tømningsordningen udvides med et tilbud om tilvalg af spuling af det øvrige afløbssystem og,
 at klagerne underrettes om resultatet af mødet ved fremsendelse af nærværende materiale samt udvalgets beslutning.
 Fraværende ved behandlingen var:
 Forsøgsvis springes tømning i 1999 over.
 Ved tømning i år 2000 vurderes forholdene.
 Øvrige del af indstilling godkendt
 Nyt håb i trix tømnings-sagen
 Den 22. januar 1999 skriver Vordingborg Dagblad
 Udvalget for teknik og miljø går imod forvaltningens indstilling
 VORDINGBORG: Der er fornyet håb for Jørn Rasmussen og hans 26 medunderskrivere i sagen om den årlige tømning af deres trix- og septiktanke.
 l et lille års tid har de 27 underskrivere kæmpet for, at deres tanke ikke skufle tømmes hvert år af hensyn til miljøet, men indtil i tirsdags har de talt for døve øren.
 Udvalget for teknik og miljø besluttede nemlig tirsdag at gå imod teknisk forvaltnings miljøafdelings indstilling om at fortsætte tømningen af trix- og septiktanke som hidtil, og besluttede i stedet, at man, som et forsøg, springer tømningen af kommunens cirka 1100 trixog septiktanke over i 1999.
 Når trix- og septiktankene i 2000 skal tømmes, er det så meningen at forholdene skal vurderes.
 Det var en meget glad Jørn Rasmussen, der modtog beskeden fra Avisen. Han håber, at beslutningen kan være et skridt i den rigtige retning. Jørn Rasmussen har i flere år kæmpet alene mod den årlige tømning og har haft sagen i såvel Vordingborg byret som Landsretten. Begge gange har retten fastslået, at kommunen har overholdt spillereglerne men dommene har ikke taget stilling til den miljømæssige side af sagen, som Jørn Rasmussen kæmper for.
 I 1998 lykkedes det Jørn Rasmussen at få 26 andre trix- og septiktankejere til at skrive under på en protest, og et krav om at blive hørt af kommunen.
 Og det er blandt andet mødet med kommunen i december, der ligger til grund for beslutningen.
 Hos teknisk forvaltnings miljøafdeling frygter man, at beslutningen kan skabe problemer.
 – Det er måske ikke alle trix- og septiktankejere, der er enige i, at tankene ikke skal tømmes hvert år, siger afdelingsleder Preben Larsen i miljøafdelingen. sign. journalist anya
 Skrivelse til Miljøstyrelsen
 Vordingborg den 04-03-99
 att.8. kontor
 Vedr. fortolkning af love og bekendtgørelser i forbindelse med tømning af hustanke
 Undertegnede vil hermed gerne spørge om hvordan nedenstående lov og bekendtgørelser, skal fortolkes. Det drejer sig om følgende:
 Bekendtgørelse nr. 664 af 16. december 1982, gældende fra 1. januar 1983
 Miljøbeskyttelseslov nr. 358, der trådte i kraft


text:
fra 1. januar 1992
 Bekendtgørelse nr. 310 af 25. april 1994 gældende fra 1. juli 1994
 I Bekendtgørelse nr. 664 af 16. december 1982, gældende fra 1. januar 1983, står der i kap. 4.3.6. “Kommunen kan bestemme, at der i hele kommunen eller i dele af denne skal gennemføres fælles bortskaffelse af indholdet fra samletanke for husspildevand. Hvor fælles bortførsel er indført, er enhver ejer af en samletank forpligtet til at benytte ordningen og herfor betale den af kommunalbestyrelsen fastsatte afgift.”
 I den overordnede miljøbeskyttelseslov nr. 358, der trådte i kraft fra 1. januar 1992, står der intet om, at bekendtgørelse nr. 664 af 16. december 1982 blev ophævet. Men i § 114 står: “Regler, der er udstedt efter de i § 113 nævnte love, opretholdes, indtil de afløses af regler udstedt efter denne lov, medmindre andet følger af loven. Overtrædelse af reglerne straffes efter de hidtil gældende regler.”
 I forbindelse med miljøbeskyttelseslov nr. 358, blev bekendtgørelse nr. 310 af 25. april 1994 gældende fra 1. juli 1994 udstedt.
 I dennes § 42 står, at kommunalbestyrelsen kan bestemme, at der i hele kommunen eller i dele af denne skal gennemføres fælles bortskaffelse af slam fra bundfældningstanke.
 Mine spørgsmål til ovenstående som bedes besvaret:
 kan en bekendtgørelse ophæves førend det er meddelt hvornår den ophører/afløses af en anden.?
 kan en eksisterende bekendtgørelse underkendes af en overordnet lov, hvis der i denne overordnede lov ikke er nævnt noget om, at bekendtgørelsen er ophævet.?
 hvis pkt. 2 er bekræftende (hvad jeg ikke forventer), hvordan ved man hvilke bekendtgørelser der ikke længere er gældende.?
 har bekendtgørelse nr. 310 af 25. april 1994 været behandlet og godkendt i Folketinget.
 Hvis der går mere end 14 dage inden besvarelse af ovenstående, bedes det meddelt, hvornår et svar da kan forventes.
 Svar fra Miljøstyrelsen
 J.nr. M 2021-005 Ref. PLN/8 Den 18. maj 1999
 Fortolkning af love om bekendtgørelser i forbindelse med tømning af hustanke
 Miljøstyrelsen har modtaget Deres brev af 4. marts 1999, hvori De anmoder om oplysninger om forskellige bekendtgørelser og love.
 De anmoder om at få oplyst, om en bekendtgørelse kan ophæves, førend det er meddelt, hvornår den ophører eller afløses af en anden.
 Miljøstyrelsen går udfra at Deres forespørgsel er foranlediget af spørgsmål om reguleringen af husstanke, som De nævner i Deres brev.
 Miljøstyrelsen kan oplyse, at bekendtgørelse nr. 664 af 16. december 1982 blev – med undtagelse af kapitel 4.3.4 og 6.5 – ophævet med bekendtgørelse nr. 366 af 10. maj 1992, jf. denne bekendtgørelses § 21. De sidste to kapitler blev ophævet med bekendtgørelse nr. 3 10 af 25. april 1994 om spildevandstilladelser m.v. efter miljøbeskyttelseslovens kapitel 3 og 4 (Spildevandsbekendtgørelsen), jf. dennes bekendtgørelses § 60.
 Til besvarelse af Deres spørgsmål kan det derfor oplyses, idet der henvises til de to nævnte bekendtgørelsers ikrafttrædelsesbestemmelser, at en bekendtgørelse tidsmæssigt ophæves ved ikrafttræden af en ny bekendtgørelse, og at dette anses for meddelt, når bekendtgørelsen optages i lovtidende.
 Miljøstyrelsen kan endvidere oplyse at tømningsordninger for tanke for husspildevand indtil spildevandsbekendtgørelsens ikrafttræden.
 l. juli 1994,


text:
har været reguleret af § 3 i bekendtgørelse nr. 173 af 29. marts 1974 om etablering af sarnletanke for husspildevand. Denne bekendtgørelse blev ophævet med spildevandsbekendtgørelsens ikrafttræden i 1994.
 De spørger endvidere om en eksisterende bekendtgørelse kan underkendes af en overordnet lov, hvis der i den overordnede lov ikke nævnes noget om at bekendtgørelsen er ophævet.
 Helt generelt vil love kun nævne ophævelse af bekendtgørelser, hvis bekendtgørelsen som led i en lovændring er blevet overflødig. Dette kan eksempelvis være tilfældet hvis det emne, der tidligere har været reguleret i en bekendtgørelse, nu omhandles i loven, eller hvis bekendtgørelsen direkte ophæves, som følge af lovændringen.
 I det konkrete tilfælde har den nævnte § 114 i miljøbeskyttelsesloven fra 1992, kun den betydning, at den beskriver, at selvom der med ændringen af miljøbeskyttelsesloven med virkning fra l. januar 1992 er sket ændringer i paragrafer og hjemmelsgrundlag, så har bekendtgørelser, der udstedt med hjemmel i den tidligere lov, virkning, indtil administrationen har udformet nye regler som følge af lovændringen.
 Til besvarelse af Deres tredje spørgsmål, om hvordan man ved hvilke bekendtgørelser, der er gældende, kan der således henvises til, at de bekendtgørelser, der ikke længere er gældende vil fremgå af de afløsende bekendtgørelsers ikrafttrædelsesbestemmelser.
 Til besvarelse af Deres spørgsmål om hvorvidt Folketinget har behandlet og vedtaget bekendtgørelse nr. 3 l 0 af 25. april 1994 (spildevandsbekendtgørelsen), kan det oplyses, at spildevandsbekendtgørelsen er et administrativt forskrift. Dette betyder, at det er administrationen, der udarbejder regelsættet udfra de rammer (hjemmel), som Folketinget har givet i en lov – i det konkrete tilfælde miljøbeskyttelsesloven. Der henvises indledningsvis til disse rammer i bekendtgørelsen “I medfør af §§.....” Folketinget har således ikke behandlet eller vedtaget bekendtgørelsen.
 Skrivelse til Højesteret
 Vordingborg den 20-06-1999
 Vedr. Ekstraordinær genoptagelse af “Trixtanksagen” – Jørn Rasmussen mod Vordingborg kommune jf. Retsplejeovens § 399
 Ved henvendelse til Justitsministeriet den 1. juni 1999 om ansøgning om 3. instans’ behandling af ovennævnte sag blev jeg orienteret om, at henvendelsen skulle være stilet til Højesteret. Men de mente, at alle nationale retsmidler var udtømt. Derfor fandt de ikke, at der var hindringer for at gå til Den europæiske Menneskerettighedskommission (artikel 6). – se Bilag 1.
 Imidlertid betragter jeg det som lidt af en falliterklæring, at dette skulle være nødvendigt. Inden jeg tager dette skridt, vil jeg anmode om behandling ved Højesteret.
 Kort historisk tilbageblik ØL = Østre Landsret sag nr. B-128-97
 Kommunen fortsatte herefter ufortrødent tømningsordningen. Politiet i Vordingborg ville ikke anmelde borgmesteren. Møder og korrespondance med kommunen fra 16. april 1996 til 15. august 1996 ændrede ingenting (ØL bilag 17-27). Derfor så jeg ikke anden udvej end at foretage en stævning af Vordingborg Kommune den 20. august 1996.
 Jeg fik ikke medhold i et eneste af mine punkter i stævningen i By- eller Landsretten. ØL dømte mig til at betale kr. 4.000,- i sagsomkostninger til Vordingborg Kommune. Efterfølgende forventede jeg en hvis konduite fra kommunens side. Men resultatet har foreløbigt været magert.
 Derfor rettede jeg henvendelse til Miljøstyrelsen den 4. marts 1999.
 I svarskrivelsen til undertegnede den 18.


text:
maj 1999 giver Miljøstyrelsen mig klart medhold i, at By- og Landsrettens henvisning til Miljøbeskyttelseslovens § 87 stk. 2 ikke kan bringes i anvendelse før 1. juli 1994. Bilag 1-4. By- og Landsretten, blev både mundtlig og skriftlig gjort opmærksom på at sagsøgte ikke kunne anmode politiet om assistance ved den årlige tømning før efter 1. juli 1994. Udklip fra Miljøbeskyttelsesloven og relevante bekendtgørelser blev i kopi overdraget til retterne. Jeg finder det besynderligt, at disse bilag tilsyneladende er blevet ignoreret i dommene. Bilag 5.
 Med henvisning til Bilag 1 samt nedenstående begrundelse anmodes om genoptagelse af sagen, jf. Retsplejelovens § 399:
 Procesbevillingsnævnet har i afgørelse af 9. juni 1998 groft tilsidesat Forvaltningslovens § 22 og 24. Bilag 2 & Bilag 1-1
 Landsretten har ikke efterlevet Retsplejelovens § 218, om , at domme og kendelser skal ledsages af grunde. I dommen fra ØL var hele det miljømæssige aspekt i sagen affattet med ordene “er ikke således underbygget”. Bilag 4 (side 4 sidste afsnit)
 Landsrettens forpligtigelse overfor Retsplejelovens § 339 er ligeledes stærkt kritisabel. Den sagsøgte (Vordingborg kommune) kunne trods provokationer ikke gøre rede for de miljømæssige aspekter, og trods mulighed for træk på ubegrænsede ressourcer fremførte sagsøgte ingen vidner til at imødegå provokationerne. Undertegnede (sagsøger) fremførte 3 vidner, der alle kom med vægtige og underbyggende argumenter, der redegjorde for det skadelige i den årlige tømning. Bilag 3 & Bilag 4
 Vedr. stævningens pkt. 3 har Miljøstyrelsen klart givet mig medhold i, at By- og Landsrettens henvisning til Miljøbeskyttelseslovens § 87 stk. 2 ikke kan bringes i anvendelse før efter 1. juli 1994. Bilag 1-4
 Vordingborg den 20. juni 1999
 Fra Jørn Rasmussen til Justitsministeriet af 1. juni 1999 inkl. vedhæftede bilag 1 til 4.
 Fra Jørn Rasmussen til Justitsministeriet/Procesbevillingsnævnet den 19. april 1998.
 Domsudskrift fra retten i Vordingborg af 8. april 1997.
 Domsudskrift fra Østre Landsret af 3. april 1998.
 Bilag som blev vedlagt sagen under domsforhandlingerne.
 Opfølgning til Højesteret
 Vordingborg den 18-07-1999
 Højesterets Justitskontor
 Vedr. Ekstraordinær genoptagelse af “Trixtanksagen” – Jørn Rasmussen mod Vordingborg kommune jf. Retsplejelovens § 399. – Deres j. nr. 1999-55-173.
 Hvis stillingtagen i ovennævnte sag ikke er påbegyndt, bedes denne skrivelse vedlagt i sagen.
 I stævningen indgik følgende 3 punkter:
 Jeg vil henlede Højesterets opmærksomhed på, at stillingtagen til punkt 1 og 2 gerne må vurderes samlet. Men det er meget vigtigt at Højesteret tager stilling til i hvor høj grad, myndighederne skal begrunde og videnskabeligt underbygge den gavnlige effekt på miljøet som trufne afgørelser giver anledning til. I øjeblikket oplever jeg at ens borgerlige rettigheder (og pligter) er invalideret når man selv tager miljømæssige aspekter seriøst. En risiko for at domstolene i miljøsager er ved at miste autoritet ser jeg også som et problem med den eksisterende retspraksis.
 Det er min opfattelse at punkt 3 udelukkende handler om jura, og har ikke nyt at tilføje udover det, der allerede ligger i sagen.
 HØJESTERETS ANKE- OG KÆREMÅLSUDVALG’S
 Retsmøde den 28/09-99 i sag nr. 337/99
 l) Jørn Rasmussen anmoder om genoptagelse af Trixtanksagen v/Selv
 —– MOD


text:
—–
 Der fremlagdes skrivelser af 20. juni 1999 og 18. juli 1999 fra Jørn Rasmussen, der anmoder om tilladelse til ekstraordinær anke i medfør af retsplejelovens § 399 af Østre Landsrets dom af 3. april 1998.
 Efter votering har ankeudvalget (Poul Sørensen, Blok og Asbjørn Jensen) besluttet ikke at imødekomme ansøgningen, da betingelserne i retsplejelovens § 399, stk. 2, jf. stk. l, ikke er opfyldt.
 Højesteret, den 28 SEP.1999
 sign. Gert Matthiesen
 En skrivelse til Fogedretten
 Siden januar 1999 har der været skrivelser mellem kommunens fast benyttede advokatfirma og undertegnede. Nedenstående er et eksempel på et af brevene.
 Til min store forundring har jeg modtaget en indkaldelse til Fogedretten den 13. oktober 1999 kl. 9.30. Sagen handler om kr. 4.000, som Østre Landsret den 3. april 1999 har dømt undertegnede til at indbetale til Vordingborg kommune. Ifølge Retsplejelovens § 478 kan tvangsfuldbyrdelse ske ved domme afsagt af domstole. En så klar formulering modsætter man sig ikke, uden at der er helt specielle grunde, som jeg efterfølgende vil redegøre for:
 I skrivelse af 17. juni 1998 til Vordingborg kommune orienterede jeg om, hvorfor jeg af samvittighedsgrunde ikke kan efterkomme ØL’s dom og anmoder samtidig om iværksættelse af en forsøgsordning vedr. tømningsordningen. Ved skrivelsen fra Miljøstyrelsen den 18. maj 1999 kan jeg se, at jeg nemt kan føre bevis for, at ØL har krænket Retsplejelovens § 344, stk. 2, og § 218, stk.1.
 Primo 5. januar 1999 modtager jeg en skrivelse fra advokaterne Mogensen, Schneider & Popp (MSP) med et forlangende på kr. 4.925,- til Vordingborg kommune.
 I skrivelse af 6. januar 1999 til MSP anmoder jeg bl.a. om at få oplyst, hvem der repræsenterer Vordingborg kommune i denne sag. Den 11. januar 1999 (bilag 1) anmoder jeg Vordingborg kommune om aktindsigt i den korrespondance, der har været imellem kommunen og advokatfirmaet (med en kopi til MSP), og den 20. januar 1999 skriver jeg til MSP, at jeg vil lade høre fra mig, når jeg har fået aktindsigt.
 Dette bliver totalt ignoreret, og jeg modtager en indkaldelse til Fogedretten den 24. marts 1999.
 Fogedretten bestemmer, at jeg skal betale 10 rater á 600, i alt kr. 6.000 til MSP.
 I skrivelse af 3. juni 1999 orienterer jeg MSP (med en kopi til Fogedretten) om, at jeg standser indbetalingerne, indtil forskellige omstændigheder er afklaret.
 Af en skrivelse af 4. juni 1999 (bilag 2) fra MSP fremgår, at fremtidige henvendelser fra undertegnede kun vil blive besvaret, hvis de fremsættes igennem en advokat. Da jeg selv er afskåret fra at komme i kontakt med MSP, henvender jeg mig direkte til Vordingborg kommune den 16. august 1999 (bilag 3), på baggrund af MSP’s krav om at fortsætte afdragsordningen den 11. august 1999.
 Jeg er derfor overrasket over indkaldelsen til Fogedretten den 13. oktober 1999 kl 9.30, og vil advokere for at Fogedretten afviser at behandle sagen på nuværende tidspunkt.
 Da en Fogedret har samme status som en Byret vil jeg i modsat fald komme med følgende anbringende: Advokatfirmaet Mogensen, Schneider & Popp har tilsidesat god advokatskik


text:
ved ikke at være behjælpelig med at fremskaffe den aktindsigt, som jeg anmodede Vordingborg kommune om den 11. januar 1999.
 Hvis jeg havde vidst på hvilket grundlag og hvilke oplysninger Vordingborg kommune havde anmodet MSP om at inkassere 4.000,- kunne ulejlighed af Fogedretten første gang højst sandsynlig været undgået.
 I skrivelsen den 16. august 1999 gør jeg tydeligt opmærksom på, hvorfor jeg tilbageholder min indbetaling af afdrag, som blev bestemt af Fogedretten den 24. marts 1999. En sådan skrivelse bliver for anden gang ignoreret af advokatfirmaet, og Fogedretten bliver igen inddraget. Jeg er dybt rystet over dette magtmisbrug af et advokatfirma, der burde være garant for borgernes retssikkerhed.
 Til retsmødet i Fogedretten den 13. oktober 1999 vil jeg derfor bede advokat Peter Schneider om at redegøre for sine dispositioner og samtidig anmode Fogedretten om indkalde kommunaldirektør Peder Andersen til at møde som vidne for at redegøre for sine dispositioner i forbindelse med denne sag.
 Kopi af denne skrivelse er ikke fremsendt til advokatfirmaet Mogensen, Schneider & Popp. Hvis Fogedretten finder det påkrævet, bedes dette meddelt undertegnede.
 1. Fra Jørn Rasmussen til Vordingborg kommune af 11. januar 1999.
 2. Fra MSP til Jørn Rasmussen af 4. juni 1999.
 3. Fra Jørn Rasmussen til Vordingborg kommune af 16. august 1999.
 Den 24. marts 2000 sendes sagen til Strasbourg
 Vedr. klage over danske domstoles behandling af en sag om retten til at tømme en samletank for husspildevand (Trixtank).
 Præsentation af klagen
 Denne klage vedrører domstolenes behandling af en stævning der var anlagt imod borgmesteren i Vordingborg kommune for tilsidesættelse af miljøbeskyttelsesloven gældende fra 1. jan. 1992.
 I svaret fra kommunen erkendte man, at der var mange uafklarede punkter. På trods af dette fortsatte tømningsordningen. Da jeg modsatte mig dette, bad kommunen politiet om at være dem behjælpelig. Ved tømningen i 1994 blev jeg anholdt under protest, og jeg fik en sigtelse for vold imod tjenestemand. Der blev afsagt dom i Vordingborg byret den 27. september 1995, hvor jeg dog blev frifundet. Kommunen fortsatte herefter ufortrødent tømningsordningen. Møder og korrespondance med kommunen fra 16. april 1996 til 15. august 1996 ændrede ingenting. Da politiet i Vordingborg ikke ville anmelde kommunen, så jeg ikke anden udvej end at foretage en stævning af borgmesteren den 20. august 1996.
 Invalidering af borgerlige rettigheder og forpligtelser! (artikel 6 i konventionen)
 Kort sagt mener jeg at by- og landsretten i denne her sag har tilsidesat mine borgerlige rettigheder ved ikke at forholde sig til:
 · de faktiske forhold og anbringender der blev fremført i sagen
 · modpartens manglende opfyldelse af de fremførte provokationer og dokumentation for det miljøgavnlige i tømningsordningen.
 · at der nærmere var tale om en miljøskadelig foranstaltning.
 · sammenhængen i hvornår de enkelte love på området afløser hinanden og dermed er gældende.
 For Procesbevillingsnævnets (vurderer om sager kan behandles i Højesteret) og Højesterets vedkommende (Bilag 1+2) mener jeg at min ret til at få en ordentlig begrundelse for afslag på min/e henvendelse/r – Bilag 3 fuldstændigt er tilsidesat. Det skal her bemærkes at disse to instanser


text:
fuldstændig har undladt en begrundelse, selvom der i Retsplejelovnes § 218 står:
 Domme og kendelser skal ledsages af grunde. Andre beslutninger af retten eller rettens formand behøver ikke at begrundes, medmindre sådant særligt er foreskrevet. I højesteretssager samt i borgerlige landsretssager, der behandles uden medvirken af sagkyndige dommere, jf. § 6, stk. 4, og § 6 a, stk. 1, skal dommen eller kendelsen indeholde oplysning om de forskellige meninger under afstemningen vedrørende såvel resultatet som begrundelsen med angivelse af de pågældende dommeres navne.
 Til Højesteret skulle der indbetales kr. 1500,- før de overhovedet ville se på sagen.
 Min økonomiske situation muliggjorde ansøgning om fri proces fra sagens start. Men begrundelse for afslag var ligeså fyldestgørende som ovenstående. (Ingen af Landsrettens dommere var sagkyndige på miljøområdet, derfor mener jeg også at den har tilsidesat § 218).
 Som ansvarlig, seriøs og miljøbevidst borger i Danmark mener jeg at have gjort langt mere end man kan forvente. Men min tillid til det danske retsvæsen har fået sådan et knæk, at jeg har meget vanskelig ved at forestille mig at den kan genoprettes. Nogle ordentlige begrundelser for domme og kendelser savnes. Mange borgere ytre sig om dette problem.
 Oversigt over sagens akter
 I Danmark har en kommunalbestyrelse haft lovhjemmel til at vedtage tømningsordninger for samletanke til husspildevand siden 1983. Men fra 1. jan. 1992 blev loven mere detaljeret og restriktiv. Desuden fik de offentlige myndigheder lovhjemmel til at gøre brug af politiet ved administration af lovens underordnede spildevandsbekendtgørelse fra 1. jul. 1994.
 I den indbragte stævning var der to hovedpunkter. Det miljømæssige aspekt (pkt. 1 og 2) og brug af politiet i årene 1992 og 1993 (pkt. 3) – Bilag 4.
 Igennem længere tid havde jeg undersøgt alt hvad jeg kunne finde om samletankes virkemåde både fra inden- og udenlandsk litteratur. Jeg fandt derfor at den årlige tømning var direkte i strid med Miljøbeskyttelseslovens § 3 hvor der bl.a. står: der skal lægges vægt på hele det kredsløb, som stoffer og materiale gennemløber, med henblik på at begrænse spild af ressourcer mest muligt.
 Ved domsforhandlingerne i by- og landsret havde jeg begge gange medbragt vidner, som der på jævnt dansk forklarede at de ligeledes havde store ærgrelser og besvær med at få rådneprocessen i gang efter den årlige tømning. Modparten der mødte op repræsenteret ved den kommunale afdelingsingeniør, havde ingen vidner til at forsvare ordningen, trods mulighed for træk på uanede ressourcer. Det viste sig at den biologiske proces der foregår i tanken bliver ignoreret af myndighederne, og man betragter dem kun som mekaniske udfældningstanke.
 Når man som borger påtager sig et ansvar og undersøger tingene grundigt inden man går til så drastiske skridt som stævning af en borgmester opleves det som en stor skuffelse og krænkelse af ens retsbevidsthed, når man ser hvordan domstolene arbejder. I byretten ville dommeren ikke havde nogen sekretær til at tage referat, “det klarede han selv”. Sammenhængen og logikken i hans dom var mildt sagt ynkelig – Bilag 5. Landsrettens dom var med få undtagelser ikke meget bedre


text:
– Bilag 6.
 At den kan stadfæste byrettens dom er ganske uforståelig. På trods af at jeg tydeligt klargjorde og overbragte en kopi af loven om hvornår myndighederne måtte begynde at gøre brug af politiet i denne her sammenhæng undgik landsretten på en meget snedig måde at kommentere det i dommen.
 I skrivelse fra Miljøministeriet af 18. maj 1999 side 2 øverst, får jeg medhold i at miljøbeskyttelsesloven herunder spildevandsbekendtgørelsen først træder i kraft 1. juli 1994 – Bilag 7.
 Yderligere orientering og dokumentation i denne sag kan ses på følgende 2 web-adresser. www.farman.dk/miljoe/trixtank.html og www.farman.dk/miljoe/trixtank2.html.
 Kendelse fra Procesbevillingsnævnet af 9. juni 1998 til Jørn Rasmussen
 Kendelse fra Højesteret af 28. september 1999 til Jørn Rasmussen
 Skrivelse til Højesteret af 20. juni 1999 fra Jørn Rasmussen
 Stævning af borgmesteren i Vordingborg af 20. august 1996
 Domsudskrift fra Vordingborg byret af 8. april 1997
 Domsudskrift fra Østre Landsret af 3. april 1998
 Skrivelse fra Miljø og Energiministeriet af 18. maj 1999 til Jørn Rasmussen


text:
Succession – korrektion af pris - interessefællesskab - Jura for alle
 Home Domme og afgørelser Succession – korrektion af pris – interessefællesskab
 Succession – korrektion af pris – interessefællesskab
 A købte i 2007 to landbrugsejendomme af sin morbror, NB. Parterne aftalte skattemæssig succession efter reglerne i kildeskattelovens § 33 C, hvorved A påtog sig en latent skattebyrde.
 SKAT korrigerede de handelsværdier, som A havde aftalt med NB, da den aftalte overdragelsessum efter SKATs opfattelse ikke svarede til handelsværdien, og da det derfor var SKATs opfattelse, at der var ydet en skattepligtig gave fra NB til A.
 Nevøen gjorde i første række gældende, at der ikke var noget retligt grundlag for at foretage en korrektion, da en handel mellem en onkel og en nevø måtte sidestilles med en handel mellem uafhængige parter. Derfor kunne der ifølge nevøen kun ske korrektion efter ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, og afskrivningslovens § 45, stk. 3, hvis afvigelsen mellem den aftalte pris og den skønnede handelsværdi var åbenbar. Afvigelsen var ifølge nevøen ikke åbenbar, idet den aftalte overdragelsessum alene afveg fra handelsværdien med ca. 11 %.
 I anden række gjorde nevøen gældende, at såfremt myndighedernes korrektion var hjemlet, havde han ved opgørelsen af, om der var givet en gave, krav på, at der blev taget højde for den latente skat ved værdiansættelsen og samtidig blev givet nedslag som en passivpost efter kildeskattelovens § 33 D.
 Sagen for Højesteret angik dermed to hovedspørgsmål: For det første om SKAT ved vurderingen af, om der ved overdragelsen blev ydet en gave, havde hjemmel til at korrigere de handelsværdier, som A i sin tid aftalte med sin morbror i forbindelse med overdragelsen af ejendommene. For det andet om A har ret til ud over nedslaget i handelsværdien efter § 33 C at beregne en passivpost efter § 33 D.
 Højesteret fastslog om det første spørgsmål, at A og NB ved vurderingen af SKATs adgang til at korrigere de aftalte handelsværdier som nevø og morbror må anses for at være interesseforbundne parter. Højesteret henviste herved til, at den personkreds, der kan anvende successionsreglerne i kildeskattelovens § 33 C, omfatter ”søskendes børn”.
 Højesteret tiltrådte, at der forelå en væsentlig afvigelse mellem den aftalte købesum for de to ejendomme og ejendommenes værdi, og at SKAT dermed havde været berettiget til at foretage korrektion af den aftalte overdragelsessum som sket efter ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, og afskrivningslovens § 45, stk. 3.
 Om det andet spørgsmål udtalte Højesteret, at der hverken i bestemmelsernes ordlyd eller forarbejderne er holdepunkter for, at der ved siden af et nedslag i handelsværdien efter kildeskattelovens § 33 C kan beregnes en passivpost efter § 33 D.
 Højesteret stadfæstede på den baggrund landsrettens dom.
 Den Juridiske Vejledning 2018-1, C.A.6.1.1
 Den Juridiske Vejledning 2018-1, C.C.6.7.2
 Den Juridiske Vejledning 2018-1, C.H.2.1.9.2
 Den juridiske vejledning, 2018-1, afsnit C.A.6.1.2.1
 Marianne Højgaard Pedersen, Henrik Waaben, Michael Rekling, Kurt Rasmussen og Jens Kruse Mikkelsen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 9. afdeling den 30. maj 2017 (SKM2017.428.VLR).
 Appellanten, A, har gentaget sin


text:
påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal nedsætte hans indkomst for indkomståret 2007 til det selvangivne.
 A har i første række anført navnlig, at der ikke er retligt grundlag for at korrigere de værdier, der er aftalt mellem ham som køber og NB som sælger af de to landbrugsejendomme.
 Når man skal vurdere, om der er grundlag for korrektion efter afskrivningslovens § 45, stk. 3, og ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, skal det som minimum indgå, om der er tale om parter med modstående interesser eller ej, og hvor stor en afvigelse der er mellem de aftalte værdier og handelsværdierne.
 Der foreligger hverken konkret eller generelt et interessefællesskab mellem NB og ham. NB var interesseret i at få mest muligt ud af handelen, og selv ønskede han at købe så billigt som muligt. En gave har aldrig været drøftet. NB er hans morbror, men familierelationen er så fjern, at det ikke kan betegnes som et generelt interessefællesskab.
 Når der ikke er tale om et interessefællesskab mellem køber og sælger, skal en aftalt fordeling af en overdragelsessum og en aftalt samlet købesum lægges til grund, medmindre det er åbenbart, at de aftalte værdier ikke svarer til de faktiske. Dette fremgår bl.a. af forarbejderne til afskrivningslovens § 45, stk. 3, og ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6. Når man skal vurdere, hvor stor en afvigelse, der kan accepteres, og hvornår der er tale om en åbenbar afvigelse, må navnlig den relative afvigelse vurderes. Man må se på alle aktiverne under ét.
 Anlægger man totalbetragtningen på hele overdragelsessummen, er afvigelsen på 10,83 %. Dette udgør ikke en tilstrækkelig afvigelse til at kunne begrunde en korrektion, når man anskuer parternes relation. Det er praksis i omfordelingssager at operere med en margin, der er væsentligt højere end den afvigelse fra handelsværdien, som der er tale om i denne sag, og en sådan højere margin må også finde anvendelse, selv om der ikke er tale om en omfordelingssag.
 Endvidere er der i den nye ejendomsvurderingslov fra 2017 indført en regel om +/20 % som en lovfæstet usikkerhedsmargin, når man vil påklage en ejendomsvurdering. Denne margin bør også have afsmittende betydning i den foreliggende sag, når man skal vurdere, om der er et tilstrækkeligt grundlag for korrektion.
 I nærværende sag er der ikke en åbenbar afvigelse mellem den aftalte værdi og den handelsværdi, som SKAT har fundet, og der er derfor ikke grundlag for en forhøjelse af indkomsten.
 I anden række har A anført, at han har ret til at beregne en passivpost efter kildeskattelovens § 33 D, der herefter kan neutralisere den indkomstforhøjelse, der foreligger.
 Landsrettens fortolkning af kildeskattelovens § 33 C og § 33 D er ikke rigtig. Der er alene tale om en formålsfortolkning, som ikke kan læses ud af forarbejderne, og hverken ordlyden eller forarbejderne i øvrigt giver støtte for en sådan fortolkning. Formålsfortolkningen står i kontrast til den klare ordlyd af kildeskattelovens § 33 D, stk. 1. Man har ved de to regelsæt indført mulighed for kompensation samtidig. Ved vurderingen af, om der er


text:
ydet en skattepligtig gave til ham, har han således ret til at beregne en modpost i form af en passivpost, der nedsætter gavens værdi ved indkomstopgørelsen, hvilket medfører, at der ikke er grundlag for at forhøje hans indkomst.
 Skatteministeriet har anført navnlig, at A skal beskattes af differencen mellem den aftalte pris og handelsværdien, da han købte de to landbrugsejendomme af sin morbror for en pris, som ligger under handelsværdien.
 Ordlyden af ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, og afskrivningslovens § 45, stk. 3, medfører ingen begrænsninger i skattemyndighedernes adgang til at efterprøve en aftalt afståelsessum og dennes eventuelle fordeling på forskellige aktiver, men skattemyndighederne anerkender, at det ikke er enhver afvigelse, som kan føre til korrektion. Der er imidlertid hverken i lovgivningen eller i praksis opstillet faste grænser i absolutte eller relative tal for, hvornår der kan foretages korrektion. Den nye ejendomsvurderingslovs grænse på 20 % er ikke bestemmende for fortolkningen af skattemyndighedernes adgang til at efterprøve aftaler efter ejendomsavancebeskatningslovens § 4 eller afskrivningslovens § 45.
 Der er en sådan afvigelse mellem den aftalte overdragelsessum og den reelle handelsværdi, at skattemyndighederne kan foretage korrektion, uanset om parterne anses for uafhængige eller ej. Det er endvidere tilstrækkeligt, at afvigelsen anses for at være væsentligt forkert, dels fordi parterne befandt sig i et generelt interessefællesskab som familiemedlemmer, dels fordi A ikke har godtgjort, at han og morbroren konkret havde modstående skattemæssige interesser i købesummens fastsættelse og fordeling. Overdragelsen skete ved succession efter kildeskattelovens § 33 C, der bl.a. omfatter familierelationen morbror og nevø. Ved sådanne generationsskifter inden for familien må der gælde en vis formodning for, at en konstateret afvigelse mellem den aftalte pris og handelsværdien er udslag af den familiære forbindelse og ikke blot kan forklares med den usikkerhed, der altid vil være forbundet med prisfastsættelse.
 A har ikke indbragt Landsskatterettens afgørelse af 22. december 2014 om den beløbsmæssige fastsættelse for domstolene, ligesom han ikke under retssagen har anfægtet skattemyndighedernes skønsmæssige ansættelse af handelsværdien f.eks. ved begæring om syn og skøn.
 Hertil kommer, at der – ud over den betydelige absolutte og relative afvigelse mellem den aftalte pris og handelsværdien – foreligger flere forhold, der hver for sig og sammen understøtter, at skattemyndighederne med rette har foretaget korrektion. Det gælder for det første aktivernes karakter. For det andet bør man inddrage grundlaget for værdiansættelsen. SKATs værdiansættelse bygger bl.a. på oplysninger, som A’s morbror afgav under en besigtigelse af ejendommene. Der er ingen holdepunkter for at kritisere SKATs skøn. Den aftalte pris fremstår derimod ikke velunderbygget.
 Kildeskattelovens § 33 C og § 33 D indeholder ikke hjemmel til to gange at tage højde for, at A ved succession overtog den latente skattebyrde. Han er ved Landsskatterettens afgørelser indrømmet et betydeligt fradrag ved opgørelsen af, om han har modtaget en gave. Dette nedslag overstiger et fradrag beregnet efter kildeskattelovens § 33 D, og han har ikke krav på yderligere fradrag. Dette må kræve udtrykkelig eller klar hjemmel i bestemmelsernes ordlyd og forarbejder, og en sådan sikker støtte findes ikke.
 Efter Landsskatterettens kendelse af


text:
10. september 2008 (SKM2008.876.LSR) og Skatteministeriets styresignal i SKM2011.406.SKAT er der nu to metoder, hvorved der kan gives fradrag, fordi køber overtager den latente skat. Enten kan fradraget gives som et skønsmæssigt værdinedslag ved opgørelsen af handelsværdien ved succession efter kildeskattelovens § 33 C eller i form af en passivpost efter beregningsreglerne i kildeskattelovens § 33 D. Køberen har valgfrihed mellem de to metoder og kan således vælge den metode, der er mest gunstig for ham. Dobbelt-nedslag for den latente skat er derimod udelukket.
 Ved lov nr. 958 af 20. december 1999 blev der i afskrivningslovens § 45 og ejendomsavancebeskatningslovens § 4 indsat udtrykkelige bestemmelser om, at en aftalt salgssum og dens fordeling på aktiver er undergivet de skatteansættende myndigheders prøvelse.
 Afskrivningslovens § 45, stk. 3, fik følgende ordlyd:
 ”Stk. 3. Såvel den samlede kontantomregnede salgssum som den fordeling på aktiver efter stk. 2, som parterne har aftalt, er undergivet de skatteansættende myndigheders prøvelse.”
 Ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, fik følgende ordlyd:
 ”Stk. 6. Såvel den samlede kontantomregnede afståelsessum som den fordeling på aktiver efter stk. 5, som parterne har aftalt, er undergivet de skatteansættende myndigheders prøvelse.”
 I bemærkningerne til afskrivningslovens § 45, stk. 3, hedder det bl.a. (FT 1999-2000, 1. saml., tillæg A, lovforslag nr. L 85, s. 2216 ff.):
 ”Det foreslås derfor at ændre affattelsen af afskrivningsloven § 45, stk. 2. Der er ikke hermed tilsigtet en ændring af gældende praksis. Det fremgår således af bemærkningerne til den nye afskrivningslov (lovforslag nr. L 102, folketingsåret 1997-98 (2. samling)), at i tilfælde, hvor den skatteansættende myndighed finder, at parternes aftalte fordeling på aktiverne ikke svarer til de faktiske værdier, vil den skatteansættende myndighed ligesom i dag kunne tilsidesætte fordelingen, når det er åbenbart, at parternes fordeling ikke svarer til de faktiske handelsværdier. Dette har imidlertid ikke fundet udtryk i lovbestemmelsen. Det foreslås at affatte bestemmelsen i stk. 2 således, at parterne i købsaftale, skøde eller på anden skriftlig måde skal foretage en fordeling på nærmere angivne aktiver, og i stk. 3, at parternes aftalte salgssum og fordeling på de enkelte aktiver er undergivet den skatteansættende myndigheds prøvelse.
 I det foreslåede stk. 3 fastsættes som tidligere nævnt en regel om, at såvel den kontantomregnede overdragelsessum som den fordeling på aktiver efter stk. 2, som parterne har aftalt, er undergivet de skatteansættende myndigheders prøvelse.
 Kan parternes fordeling således ikke anses for at være en korrekt ansættelse af værdien (handelsværdien) af overdragne aktiver, gælder der efter stk. 3 adgang for de skatteansættende myndigheder til at korrigere den værdiansættelse, som parterne har aftalt, i kraft af, at den skatteansættende myndighed foretager prøvelse af såvel den samlede overdragelsessum som fordelingen af overdragelsessummen på aktiverne.
 Det skal bemærkes, at såfremt der indgår et gaveelement i overdragelsen, så er gavegivers og gavemodtagers værdiansættelse bindende for skattemyndighederne, såfremt den pågældende told- og skatteregion ikke har ændret værdiansættelsen inden 3 måneder efter modtagelsen af gaveanmeldelsen.
 Den skatteansættende myndigheds prøvelse vil som resultat have, at parternes overdragelsessum og fordeling på aktiverne må anerkendes som handelsværdien, eller at enten overdragelsessummen


text:
eller fordelingen ikke kan anerkendes som handelsværdien. Det vil sige, at såvel den aftalte salgssum som fordeling vil blive tilsidesat, såfremt den samlede salgssum eller fordelingen på enkeltaktiver ikke afspejler handelsværdien.
 Skattemyndigheden forventes dog kun at korrigere en af parterne aftalt overdragelsessum eller fordeling, såfremt fordelingen er åbenbart forkert, jf. nedenfor. I så fald skal fordelingen foretages af den skatteansættende myndighed. Det samme vil den skatteansættende myndighed skulle gøre, hvis parterne ikke som foreskrevet har foretaget en fordeling på aktiverne. Foretages fordelingen ikke skriftligt eller i forbindelse med salget, foretages fordelingen ligeledes af den skatteansættende myndighed.
 Hvor parterne har konkret modstående interesser, kan parterne forvente, at den skatteansættende myndighed vil lægge den af parterne aftalte overdragelsessum samt fordeling på de overdragne skatterelevante aktiver til grund.
 I tilfælde, hvor parterne ikke har konkret modstående interesser, kan ligningsmyndighederne tilsidesætte den aftalte overdragelsessum og fordelingen, hvis overdragelsessummen eller fordelingen ikke er udtryk for handelsværdien for de overdragne aktiver. At parterne ikke har konkret modstående interesser kan følge af, at der er tale om overdragelse i familieforhold, mellem interesseforbundne parter, mellem koncernforbundne selskaber, eller fordi parternes forskellige forhold gør valget af en højere overdragelsessum end handelsværdien eller en lavere overdragelsessum end handelsværdien skattemæssigt fordelagtig for begge parter.”
 I bemærkningerne til ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, henvises i det hele til bemærkningerne til afskrivningslovens § 45 (FT 1999-2000, 1. saml., tillæg A, lovforslag nr. L 85, s. 2216 ff.).
 Landsskatteretten tog ved kendelse af 10. september 2008 (SKM2008.876.LSR) stilling til en afgørelse fra Skatterådet om nogle spørgsmål om værdiansættelse ved overdragelse af en vognmandsforretning med succession. Klagerens synspunkt var, at der ved fastsættelse af handelsværdien skulle tages højde for, at overdragelsen skete med succession. Skatterådet havde tiltrådt SKATs indstilling om, at der efter praksis ikke skulle tages højde for skattebyrden, men kun beregnes en passivpost efter kildeskattelovens § 33 D. Landsskatteretten gav imidlertid klageren medhold i, at handelsværdien skulle fastsættes under hensyn til de skatteforpligtelser, som køberen overtager fra sælgeren. Dette begrundede Landsskatteretten med henvisning til formålet med kildeskattelovens § 33 C. Skatteministeriet indbragte ikke afgørelsen for domstolene.
 Skatteministeriet udsendte i juni 2011 et styresignal (SKM2011.406.SKAT) om værdiansættelse ved overdragelser med succession. Af styresignalet, hvori der henvises til Landsskatterettens afgørelse i SKM2008.876.LSR, fremgår bl.a. følgende:
 ”1. Sammenfatning
 Der er rejst tvivl om, hvorvidt der ved værdiansættelsen af et aktiv, der overdrages som hel eller delvis gave med skattemæssig succession, både skal gives nedslag for den gaverelaterede del af den udskudte skat vedrørende overdragelsen efter kildeskattelovens § 33 C og for den objektivt beregnede passivpost efter kildeskattelovens § 33 D. På denne baggrund præciserer Skatteministeriet praksis, således at der ved værdiansættelsen af et aktiv, der overdrages som hel eller delvis gave med skattemæssig succession, ikke skal gives et sådant dobbeltnedslag...
 Efter Skatteministeriets opfattelse opfyldes værdiansættelseskravet efter kildeskattelovens § 33 D mest hensigtsmæssigt ved, at det præciseres, at parterne har krav på det største af de nedslag, der kan beregnes med udgangspunkt i henholdsvis kildeskattelovens § 33 C og kildeskattelovens § 33 D...
 Ved at anvende denne


text:
fremgangsmåde vil kravene efter kildeskattelovens §§ 33 C og D altid være opfyldt hver for sig i de konkrete situationer, hvor der sker overdragelser med succession som hel eller delvis gave.”
 A købte i 2007 to landbrugsejendomme af sin morbror, NB, for 10,2 mio. kr. Overdragelsessummen var ifølge skødet fordelt med 8,6 mio. kr. for selve de faste ejendomme, 1,1 mio. kr. for løsøre, herunder maskiner og inventar, og 500.000 kr. for betalingsrettigheder. Parterne aftalte skattemæssig succession efter reglerne i kildeskattelovens § 33 C, hvorved A påtog sig en latent skattebyrde.
 SKAT fandt, at den aftalte overdragelsessum ikke svarede til handelsværdien, som SKAT skønsmæssigt fastsatte til 16,4 mio. kr. for selve de faste ejendomme. SKAT fandt A skattepligtig af en gave, som blev opgjort til 2,3 mio. kr.
 Landsskatteretten fandt ved afgørelse af 3. juli 2012, at SKAT havde været berettiget til at fastsætte handelsværdien skønsmæssigt, og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte den handelsværdi af selve de faste ejendomme, som SKAT var nået frem til. Landsskatteretten fandt endvidere, at der ved opgørelsen af gavens værdi skulle tages højde for den latente skattebyrde, som A havde overtaget. Dette kunne enten ske ved et nedslag i handelsværdien efter kildeskattelovens § 33 C eller ved beregning af en passivpost efter lovens § 33 D. A ville kunne vælge den metode, der var mest gunstig for ham, men det var ikke muligt at få afslag for den latente skat efter begge bestemmelser. Landsskatteretten overlod den nærmere talmæssige opgørelse til SKAT.
 A indbragte Landsskatterettens afgørelse for domstolene, som satte sagen i bero, indtil SKAT havde truffet afgørelse om den talmæssige opgørelse.
 SKAT traf afgørelse herom den 1. juli 2013. SKAT fandt, at den indkomstskattepligtige gave udgjorde 1.868.400 kr. Denne afgørelse indbragte A for Landsskatteretten.
 Landsskatteretten traf herefter afgørelse den 22. december 2014. Ved afgørelsen lagde Landsskatteretten en handelsværdi på 16,4 mio. kr. for selve ejendommene til grund og gav herefter et nedslag på 6.429.200 kr. efter kildeskattelovens § 33 C for den latente skattebyrde, hvilket gav en reguleret overdragelsespris på 9.970.800 kr. Da A havde betalt 8,6 mio. kr. for ejendommene, udgjorde gaveværdien heraf 1.370.800 kr. For betalingsrettighederne udgjorde den regulerede overdragelsespris 264.282 kr., og da A havde betalt 500.000 kr. for betalingsrettighederne, havde han betalt en overpris for disse på 235.718 kr. Den samlede regulerede overdragelsesværdi udgjorde således 10.235.082 kr. Landsskatteretten fastsatte herefter den samlede indkomstskattepligtige gave til 1.135.082 kr. (1.370.800 kr. med fradrag af overprisen for betalingsrettighederne på 235.718 kr.).
 Sagen for domstolene har herefter angået en prøvelse af Landsskatterettens kendelse af 3. juli 2012.
 Parterne er enige om, at det er mere gunstigt for A at få et nedslag efter kildeskattelovens § 33 C som sket ved Landsskatterettens afgørelse af 22. december 2014 end at få beregnet en passivpost efter lovens § 33 D.
 Sagen for Højesteret angår herefter to hovedspørgsmål: For det første om SKAT ved vurderingen af, om der ved overdragelsen blev ydet en gave, har haft hjemmel til at korrigere de handelsværdier, som A i sin


text:
tid aftalte med sin morbror i forbindelse med overdragelsen af ejendommene. For det andet om A har ret til ud over nedslaget i handelsværdien efter § 33 C at beregne en passivpost efter § 33 D.
 Korrektion af de aftalte handelsværdier
 Højesteret finder, at ved vurderingen af SKATs adgang til at korrigere de aftalte handelsværdier må A og NB som nevø og morbror anses for at være interesseforbundne parter, jf. herved også, at den personkreds, der kan anvende successionsreglerne i kildeskattelovens § 33 C, omfatter ”søskendes børn”.
 A har under sagen ikke fremlagt nærmere dokumentation for, hvad grundlaget var for den overdragelsessum, som blev aftalt mellem ham og NB. Navnlig er den ejendomsmæglervurdering, som ifølge NB’s forklaring blev indhentet i 2006, ikke fremlagt. Heroverfor står, at SKATs vurdering er baseret på en besigtigelse af ejendommene og på drøftelser med NB.
 Landsskatteretten har ved sin afgørelse af 22. december 2014, som ikke er indbragt for domstolene, lagt til grund, at gaveværdien af ejendommene udgjorde 1.370.800 kr., og at den samlede gaveværdi af de overdragne ejendomme efter fradrag af overprisen for betalingsrettigheder udgjorde 1.135.082 kr. Dette skal ses i forhold til en samlet reguleret overdragelsesværdi på 10.235.082 kr.
 Højesteret tiltræder på denne baggrund, at der foreligger en væsentlig afvigelse mellem den aftalte købesum for de to ejendomme og ejendommenes handelsværdi, og at SKAT har været berettiget til at foretage korrektion af den aftalte overdragelsessum som sket, jf. herved ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 6, og afskrivningslovens § 45, stk. 3.
 Beregning af en passivpost
 Kildeskattelovens § 33 C om mulighed for at overdrage en virksomhed med succession blev gennemført ved lov nr. 763 af 14. december 1988 (Succession ved familieoverdragelse). Lovens § 33 D om beregning af en passivpost til udligning af eventuelle fremtidige skattetilsvar blev indsat ved lov nr. 1119 af 21. december 1994 (Lempelse af generationsskifteafgifter m.v.).
 Højesteret finder, at der hverken i bestemmelsernes ordlyd eller forarbejder er holdepunkter for, at der ved siden af et nedslag i handelsværdien efter § 33 C kan beregnes en passivpost efter § 33 D. Tværtimod bygger § 33 D på en forudsætning om, at der efter den dagældende forståelse af § 33 C ikke allerede var adgang til at foretage fradrag efter denne bestemmelse ved overdragelse med succession. Forholdet mellem de to regler er i øvrigt ikke nærmere omtalt i forarbejderne til § 33 D.
 Efter den forståelse af adgangen til at foretage nedslag i handelsværdien efter § 33 C, som var blevet fastslået ved Landsskatterettens afgørelse af 10. september 2008 (SKM2008.876.LSR), og som blev præciseret ved Skatteministeriets styresignal i SKM2011.406.SKAT, har erhververen krav på det største af de nedslag, der kan beregnes med udgangspunkt i henholdsvis kildeskattelovens § 33 C og lovens § 33 D, men der kan ikke samtidig gives fradrag efter begge regler.
 Det er ubestridt, at A er økonomisk bedst stillet ved som sket at få nedslag i handelsværdien efter § 33 C frem for at få beregnet en passivpost efter § 33 D.
 Højesteret tiltræder på denne baggrund, at


text:
Højesteret har netop fastslået, at en medarbejder, som selv opsagde sin stilling, ikke havde ret til en forholdsmæssig andel af en fastholdelsesbonus. Højesteret fandt på baggrund af sagens helt specielle omstændigheder, at fastholdelsesbonussen ikke var omfattet af funktionærlovens § 17 a.
 Fastholdelsesbonus var alene en præmiering af medarbejderen for at forblive
 Højesteret kom frem til dette noget usædvanlige resultat på baggrund af - hvad Højesterets flertal fandt - sagens helt specielle omstændigheder. Derfor lagde Højesteret til grund, at fastholdelsesbonussen reelt set alene var en præmiering af medarbejderen for at forblive i sin stilling indtil udgangen af juni 2008, mens den ikke var en vederlæggelse for udførelse af arbejde på samme måde som løn. Da en sådan ydelse ikke kunne anses for et vederlag omfattet af funktionærlovens § 17 a, stk. 1, blev selskabet frifundet.
 I 2004-2005 blev det politisk besluttet, at fire energiselskaber skulle fusioneres i Selskabet E, som fik ansvaret for el- og gasforsyningen i Danmark. Det blev samtidig besluttet, at kontrolrumsfunktionerne, som for halvdelen af landets vedkommende hidtil var blevet varetaget af et kontrolrum placeret i Ballerup, skulle sammenlægges, således at den samlede kontrolrumsfunktion fra sommeren 2008 skulle varetages fra et kontrolrum placeret i Trekantsområdet.
 Med det formål, at undgå at medarbejderne i kontrolrum El Øst fratrådte deres stillinger før 30. juni 2008 – hvilket var af afgørende betydning for forsyningssikkerheden i Østdanmark – blev der mellem Selskabet E og medarbejderne indgået en fastholdelsesaftale, hvori det aftaltes en fastholdelsesbonus svarende til 12 måneders løn, hvoraf to månedslønninger kom til udbetaling den 30. juni 2006, fire månedslønninger kom til udbetaling den 30. juni 2007, og seks månedslønninger kom til udbetaling den 30. juni 2008. Det var imidlertid ifølge aftalen en udtrykkelig betingelse, at udbetaling af fastholdelsesbonus forudsatte, at medarbejderen var ansat på fuld tid indtil henholdsvis den 30. juni 2006, den 30. juni 2007 og den 30. juni 2008. Medarbejdere, som i perioden måtte blive opsagt af Selskabet, var berettiget til en forholdsmæssig andel.
 Sagen for Højesteret angik en civilingeniør, som af egen drift var fratrådt sin stilling i kontrolrum El Øst med udgangen af februar 2008, og som mente sig berettiget til en forholdsmæssig andel af hele fastholdelsesbonussen svarende til 26/30, idet han havde arbejdet hos Selskabet E i 26 måneder af fastholdelsesperioden på 30 måneder.
 Højesteret fandt, at medarbejderen ikke kunne have haft en på aftalen støttet forventning om, at han i tilfælde af, at han opsagde sin stilling til fratræden forud for de i aftalen angivne tidspunkter, havde krav på at få en forholdsmæssig andel af det bonusbeløb, som ellers ville være kommet til udbetaling. Om medarbejderen kunne gøre krav på yderligere fastholdelsesbonus beroede derfor alene på, om et sådant krav kunne støttes på funktionærlovens § 17 a, stk. 1, jf. § 21, stk. 1.
 En enkel højesteretsdommer fandt – som Sø- og Handelsretten – at et vederlag, som en arbejdsgiver betaler sin ansatte for, at denne forbliver i sin stilling i en nærmere bestemt periode – en såkaldt fastholdelsesbonus – må anses for omfattet af


text:
bestemmelsen i funktionærlovens § 17 a, stk. 1, i tilfælde, hvor en funktionær ”delvis vederlægges med tantieme, gratiale eller lignende ydelser”. Dommeren tilkendegav, at et modsat resultat efter hans opfattelse vanskeligt lader sig forene med Højesterets praksis vedrørende arbejdsgiveres tildeling af aktieoptioner og lignende til ansatte, idet sådanne tildelinger forud for gennemførelsen af undtagelsesbestemmelsen i funktionærlovens § 17 a, stk. 2, blev anset for omfattet af den dagældende § 17 a, også i tilfælde hvor formålet med tildelingen var at fastholde de ansatte i perioden, indtil aktieoptionen m.v. kunne gøres gældende, jf. senest Højesterets domme i UfR 2006 s. 2887 og UfR 2007 s. 2766. Endelig fandt denne dommer, at spørgsmålet om, hvorvidt en fastholdelsesbonus er omfattet af § 17 a, stk. 1, må afgøres generelt og ikke kan afhænge af de forhold hos arbejdsgiveren, som i det konkrete tilfælde har begrundet ordningen.
 Højesterets resultat er overraskende, navnlig henset til Højesterets klare tilkendegivelser i sagerne om aktieoptioner fra før aktieoptionslovens ikrafttræden. Dommen står også i modsætning til det udgangspunkt, som mange rådgivere har haft, siden Østre Landsret tilkendte en IT-medarbejder en forholdsmæssig andel af en bonus, som medarbejderen var stillet i udsigt i 1998, såfremt han fortsat var ansat ved årtusindeskiftet, hvor mange frygtede IT-nedbrud, jf. UfR 2001.1178/2Ø. Højesterets henvisning til sagens helt særlige omstændigheder efterlader et signal om, at enhver bonus, som benævnes fastholdelsesbonus, ikke kan forventes undtaget af funktionærlovens § 17a. Men samtidig efterlader dommen en væsentlig usikkerhed om, hvor grænserne skal drages i fremtiden.


text:
Liste over domme indenfor vores kompetencer
 Vælg emneArveretÆgtepagtBoafgiftArveafkaldArvebeholdningTestamenteikke-samboende ægtefællerpensionskilsmisseseparationbodelingsskiftefællesbodelingægtefælleskiftefaderskabssaggenoptagelseprocesbevillingsnævnbobehandlingaktivuenighed om aktivhenvisning til bobehandlerbodelingægtepagtSeparation og skilsmissegyldighed af ægtepagttinglysning af ægtepagtugyldig ægtepagt
 Dom afsagt 4. september 2019 ved Højesteret
 HØJESTERETS KENDELSEafsagt onsdag den 4. september 2019Sag 39/2019A(advokat Lise Høgh)modTinglysningsretten(selv)I tidligere instanser er truffet afgørelse af Tinglysningsretten den 24. oktober 2018 og af Vestre Landsrets 7. afdeling den 12. december 2018....»
 HØJESTERETS KENDELSEafsagt onsdag den 4. september 2019Sag 44/2019A(advokat Lise Høgh)modB(advokat Sonja Toft, beskikket)I tidligere instanser er afsagt kendelse af Skifteretten på Frederiksberg den 17. august 2018 og af Østre Landsrets 17. afdeling den 3....»
 Dom afsagt 8. august 2019 ved Højesteret
 HØJESTERETS KENDELSEafsagt torsdag den 8. august 2019 Sag 219/2018A(advokat Rasmus Mangor Andersen)modB(advokat Anders Rynkebjerg)I tidligere instanser er afsagt kendelse af Skifteretten på Frederiksberg den 2. marts 2018 og afØstre Landsrets 15. afdeling den 20....»
 Dom afsagt 26. juni 2019 ved Højesteret
 HØJESTERETS KENDELSEafsagt onsdag den 26. juni 2019 Sag 210/2018 A(advokat Karen Marie Jespersen, beskikket) mod B(advokat Niels-Peter Andreasen, beskikket) I tidligere instanser er afsagt kendelse af Skifteretten i Holstebro den 8. marts 2018 og afVestre Landsrets 10....»
 H Ø J E S T E R E T S K E N D E L S E afsagt fredag den 29. marts 2019 Sag BS‐30204/2018‐HJRA(advokat Christina Neugebauer)modB(advokat Poul Westergaard)I tidligere instanser er afsagt kendelse af Retten i Roskilde den 16. februar 2018og af Østre Landsrets 16....»
 Dom afsagt 11. marts 2019 ved Højesteret
 HØJESTERETS KENDELSEafsagt mandag den 11. marts 2019Sag 93/2018 A(advokat Henrik Ehlers)modB(advokat Anne Broksø) I tidligere instanser er afsagt kendelse af Retten i Lyngby den 26. oktober 2017 og af ØstreLandsrets 15. afdeling den 21. december 2017. I påkendelsen har deltaget tre dommere: Poul Dahl Jensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs....»
 Dom afsagt 7. marts 2019 ved Højesteret
 HØJESTERETS DOMafsagt torsdag den 7. marts 2019Sag BS-15214/2018-HJR(2. afdeling) AogB(advokat Kasper Westberg, beskikket for begge) modC(advokat Karoly L. Németh, beskikket)ogC under konkurs(advokat Morten Schwartz Nielsen) I tidligere instanser er afsagt dom af Retten på Frederiksberg den 14....»
 Dom afsagt 30. januar 2018 ved Højesteret
 HØJESTERETS DOM afsagt tirsdag den 30. januar 2018 Sag 125/2017(2. afdeling) A(advokat N)modB(advokat AB) og Sag 126/2017B(advokat AB)modA(advokat N) I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Helsingør den 23. september 2016 og af Østre Landsrets 1....»
 Dom afsagt 24. maj 2017 ved Vestre Landsret
 D O M Afsagt den 24. maj 2017 af Vestre Landsrets 13. afdeling (dommerne Henrik Bjørnager Nielsen, Mogens Heinsen og Anders Raagaard (kst.)) i ankesag V.L. B–1580–16 A(advokat P, København)modB(advokat D, Holsted) Retten i Esbjerg har den 30. september 2016 afsagt dom i 1....»
 Dom afsagt 15. maj 2017 ved Vestre Landsret
 Vestre Landsrets 15. afdeling holdt den 5. maj 2017 kl. 9.30 møde på tingstedet i Viborg. Som dommere fungerede landsdommerne Olav D. Larsen, Henrik Bjørnager Nielsen og Anne Hedegaard Toft (kst.). V.L. B–0275–17 SKAT kærer kendelse om boafgift i boet efter ADer blev yderligere fremlagt brev af 25....»
 HØJESTERETS DOM afsagt tirsdag den 22. august 2017 Sag 25/2017 (2. afdeling) A (advokat D) mod B (advokat J) I tidligere


text:
instanser er afsagt dom af Skifteretten i Viborg den 2. november 2015 og af Vestre Landsrets 10. afdeling den 9. september 2016....»
 HØJESTERETS KENDELSE afsagt tirsdag den 12. september 2017 Sag 38/2017 A, B, C og D ved advokat CL kærer Vestre Landsrets kendelse om ikke at genoptage boet efter E. I tidligere instanser er afsagt kendelse af Retten i Randers, skifteretten, den 2. september 2016 og af Vestre Landsrets 13....»


text:
Endnu en dom i Ajos-komplekset
 Retssager14.06.2019
 Ny sag fra Højesteret fastslår, at der var indtrådt forældelse af det erstatningskrav, der var rejst mod Beskæftigelsesministeriet i Ajos-komplekset.
 I denne sag skulle Højesteret tage stilling til, om Østre Landsrets dom vedrørende forældelse af et krav mod Beskæftigelsesministeriet om fejlagtig implementering af beskæftigelsesdirektivet skulle ophæves. Østre Landsret var kommet frem til, at kravet var undergivet en 3-årig forældelsesfrist, der ikke måtte anses for at være suspenderet.
 Sagen opstod i 2009, da en medarbejder efter mange års ansættelse hos en privat arbejdsgiver fratrådte sin stilling. På fratrædelsestidspunktet var medarbejderen berettiget til arbejdsgiverbetalt alderspension og havde derfor efter de dagældende regler ikke krav på fratrædelsesgodtgørelse.
 Medarbejderen anlagde herefter sag mod arbejdsgiveren med påstand om, at han efter EU-rettens forbud mod aldersdiskrimination alligevel var berettiget til en fratrædelsesgodtgørelse. Medarbejderen afgik ved døden i 2013, men dødsboet efter ham indtrådte i sagen.
 For det tilfælde, at der ifølge EU-retten måtte bestå et krav på fratrædelsesgodtgørelse, men at de danske regler konkret var til hinder for, at kravet kunne rettes mod arbejdsgiver, valgte dødsboet at udtage stævning mod Beskæftigelsesministeriet med påstand om erstatning for mangelfuld implementering af EU-retten. Og det er i denne sag, Højesteret nu har taget stilling til, om der i forhold til det rejste krav er indtrådt forældelse.
 Sagen blev dog oprindeligt udsat på afgørelsen i Ajos-sagen, der forelå i december 2016.
 Her udtalte Højesteret, at der i den danske tiltrædelseslov ikke i forhold til en tvist mellem to private parter var hjemmel til at lade det EU-retlige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder fortrænge den dagældende bestemmelse i funktionærloven, hvorefter medarbejderen altså ikke kunne rette et krav mod den private arbejdsgiver.
 Efter Højesterets dom i Ajos-sagen blev den anlagte sag mod Beskæftigelsesministeriet genoptaget.
 Beskæftigelsesministeriet gjorde gældende, at kravet var forældet allerede i 2014, da sagen var blevet anlagt. Ifølge Beskæftigelsesministeriet var kravet undergivet en 3-årig forældelsesfrist, og forældelsesfristen var begyndt at løbe allerede i 2009, da medarbejderen fratrådte.
 Dødsboet var imidlertid af den opfattelse, at der var tale om et afledet lønkrav, der var undergivet en 5-årig forældelsesfrist. Desuden blev det gjort gældende, at forældelsesfristen var suspenderet, indtil det stod klart, at den dagældende regel i funktionærloven var i strid med EU-retten, og det stod efter dødsboets opfattelse først klart, da Højesteret havde afgjort, at der ikke kunne rettes et krav mod den tidligere arbejdsgiver.
 I Østre Landsret blev Beskæftigelsesministeriet frifundet. Sagen blev anket til Højesteret, hvor appellanten, der sad i det uskiftede bo, nedlagde påstand om ophævelse af landsrettens dom og hjemvisning af sagen til fortsat behandling.
 Højesteret var enig med Østre Landsret
 Højesteret stadfæstede Østre Landsrets dom. Indledningsvis tiltrådte Højesteret, at kravet var undergivet en 3-årig forældelsesfrist. Herefter var spørgsmålet, om der forelå konkrete omstændigheder, der gjorde, at forældelsen kunne anses for suspenderet.
 Her gentog Højesteret det helt klare udgangspunkt om, at ukendskab til retlige omstændigheder ikke har suspensiv virkning. Højesteret lagde, ligesom Østre Landsret, til grund, at der ikke forelå særlige omstændigheder, der kunne fravige dette udgangspunkt.
 Herudover


text:
tiltrådte Højesteret, at det EU-retlige effektivitetsprincip ikke er til hinder for at avende den almindelige 3-årige forældelsesfrist på kravet.
 at afgørelsen bekræfter det almindelige udgangspunkt om, at ukendskab til retlige omstændigheder ikke kan føre til utilregnelig uvidenhed om et krav, med den følge at forældelsen suspenderes.
 NyhedRetssager18.01.2019
 Sidste punktum sat i sag om bankkrak
 Tre medlemmer af den tidligere bank Capinordics ledelse skal betale 89 millioner kroner i erstatning til Finansiel Stabilitet. Det har Højesteret nu slået fast.
 NyhedAnsættelsesret, Retssager12.09.2018
 NyhedRetssager28.05.2018
 Fiskeren fik alligevel medhold
 I modsætning til Vestre Landsret fandt Højesteret, at en fisker havde godtgjort, at hans arbejdsgiver havde handlet ansvarspådragende under en arbejdsulykke på en fiskekutter.


text:
Det videresolgte sommerhus – U 1993.923 H
 Højesterets dom i sag I 156/1990. Refereret af andre i U 1993.923 H.
 Louise Sandra Clausen Louise Sandra Clausen
 Philip Hundahl Philip Hundahl
 Tema: Hjemmelsmands ugyldighedsindsigelser ved salg af fast ejendom
 En køber (A) købte i januar 1987 et sommerhus. A kom imidlertid i økonomiske problemer, og videresolgte ejendommen til en køber (B) med overtagelsesdag den 1. juli 1987 for 2,125 millioner kr., som skulle berigtiges blandt andet ved optagelse af et ejerskiftelån i B's navn på 1,670 millioner kr.. Den 15. juni 1987 blev der udfærdiget skøde med selskabet C som køber, hvoraf fremgik, at huset var et fritidshus samt at købesummen skulle berigtiges ved, at C overtog ejerskiftelånet, der nu kun var på 1,355 millioner kr.. B var imidlertid fuldmægtig for C. Der blev den 18. juni oprettet en samarbejdsaftale mellem A og B, hvorefter B bl.a. var forpligtet over for A til at betale ejerskiftelånet på 1,355 millioner kr.. Hvad der skulle gælde, såfremt ejerskiftelånet ikke blev hjemtaget, var ikke aftalt. Ved slutseddel af 10. juli 1987 videresolgte C ejendommen til D, hvilket A ikke var vidende om. Dette skete grundet en konkursbegæring mod C, som var indkommet i begyndelsen af juni, hvorfor C forsøgte at skille sig af med værdierne i selskabet. Den 26. oktober 1987 blev C erklæret konkurs med fristdag den 2. oktober 1987. D tilbageskødede ejendommen til C, og A nedlagde påstand mod C's konkursbo om, at ejendommen skulle tilskødes ham, idet han aldrig havde fået noget vederlag for ejendommen. A har nedlagt påstand om, at aftalen mellem ham og C er ugyldig i medfør af aftalelovens § 30, idet B (på vegne af C) ved aftalens indgåelse har udøvet svig, da det må lægges til grund, at det allerede fra begyndelsen var meningen, at A ikke skulle have sine penge. A har ligeledes påberåbt sig aftalelovens §§ 31, 33 og 36. Højesteret bestemmer, at B under konkurs frifindes, således at ejendommen ikke tilbageskødes til A, da ingen af de ovenfor nævnte bestemmelser findes at kunne påberåbes.
 Dommen U 1993.923 H vedrører problemstillingen angående en hjemmelsmands ugyldighedsindsigelser. En hjemmelsmands ugyldighedsindsigelser kan forekomme i mange varianter, herunder i form af aftaleretlige ugyldighedsindsigelser, som dem der blev påberåbt i ovenstående dom. I forbindelse med køb, bevirker sælgerens overgivelse af salgsgenstanden til en køber ikke, at sælgeren mister sin ret, til at påberåbe sig ugyldighedsindsigelser. I forholdet mellem en kreditorer og hjemmelsmanden, kan hertil føjes, at kreditorer som hovedregel ikke kan ekstingvere hjemmelsmandens berettigede indsigelser. Denne hovedregel bygger på et princip om, at såfremt hjemmelsmanden kan gøre en indsigelse gældende over for en aftaleerhverver, skal han også kunne gøre indsigelsen gældende over for aftaleerhververens kreditorer. Til denne hovedregel forekommer muligvis en meget snæver undtagelse, som til dels kan illustreres af U 1993.923 H.
 I U 1993.923 H når Højesteret frem til, at A ikke kan gøre sin indsigelse gældende over for B under konkurs. Denne afgørelse kan imidlertid fortolkes på flere måder:
 Højesteret fremfører, at aftalen mellem A og


text:
B ikke kan tilsidesættes på baggrund af aftalelovens §§ 31, 33 og 36. Ydermere tilføjer de, at B har handlet i strid med A's forudsætninger for overdragelsen af ejendommen, ved at videresælge ejendommen, da det stod B klart, at ejerskiftelånet ikke kunne hjemtages som planlagt. Dog mener Højesteret ikke, at A kan gøre de bristede forudsætninger vedrørende det efterfølgende forløb gældende over for C's konkursbo. Såfremt der hermed menes, at A ikke ville kunne gøre den bristede forudsætning gældende direkte over for C, følger dommen hovedreglen, som er nævnt ovenfor, idet A ikke kan gøre en indsigelse gældende over for C's konkursbo, såfremt A heller ikke kunne gøre indsigelsen gældende direkte over for C.
 Såfremt man af Højesterets begrundelse finder, at A kunne gøre indsigelsen gældende over for C men ikke over for C's konkursbo, adskiller dommen sig fra hovedreglen, og udgør en undtagelse hertil. Man kan imidlertid argumentere for, at Højesteret fandt, at forudsætningen kunne gøres gældende over for C, idet Højesteret udtaler, at det for A har været en væsentlig forudsætning, at han såfremt ejerskiftelånet ikke blev hjemtaget, var berettiget til at få ejendommen tilbageskødet. Denne forudsætning har tillige været kendelig for B og må naturligvis tillægges retlig relevans, hvorfor betingelserne for anvendelsen af forudsætningslæren er opfyldt. Såfremt denne fortolkning lægges til grund, er det bemærkelsesværdigt, at den bristede forudsætning ikke kan gøres gældende over for C's konkursbo, men udelukkende over for C. Såfremt man anvender denne fortolkning af Højesterets begrundelse, udgør dommen en undtagelse til hovedreglen om, at kreditorer ikke kan ekstingvere hjemmelsmandens berettigede indsigelser.
 Der er forskellige holdninger til hvorledes dommen skal fortolkes i litteraturen.
 Hovedreglen om at en kreditor ikke kan ekstingvere en hjemmelsmands berettigede indsigelser brydes muligvis af U 1993.923 H. I forbindelse med salget af en ejendom påberåbte sælgeren sig aftalelovens ugyldighedsindsigelser i §§ 31, 33 og 36 over for køberen. Sælgeren påberåbte sig ugyldighed, idet køberen videresolgte ejendommen, da det stod ham klart, at ejerskiftelånet ikke kunne hjemtages, hvilket ellers var forudsat i aftalen mellem sælgeren og køberen. Højesteret udtaler i forbindelse hermed, at sælgeren ikke kan gøre de bristede forudsætninger gældende over for køberens konkursbo. Hvis der hermed menes, at sælgeren derimod godt ville kunne have gjort de bristede forudsætninger gældende over for køberen, men ikke køberens konkursbo, må dommen antages at udgøre en undtagelse til den oven for nævnte hovedregel.


text:
Har Højesteret skabt et hul i loven på udvisningsområdet?
 Har Højesteret skabt et hul i loven på udvisningsområdet med tidligere afgørelser?
 To principielle afgørelser fra Højesteret i udlændingeretssager har fået vidtrækkende konsekvenser. En ny byretsafgørelse forholder sig til hvorvidt Højesteret har skabt et hul i loven på udvisningsområdet med de tidligere afgørelser, eller om Vestre Landsret eller Anklagemyndigheden har misforstået dommens rækkevidde.
 Artikel af Helle Holm Thomsen. Specialist i udlændingeret.
 I 2016 (U.2016.3235H) og 2017 (U.2018.769H) afsagde Højesteret to principielle domme om fratagelse af dansk statsborgerskab og udvisning af personer med tidligere dansk statsborgerskab, som følge af terrorvirksomhed. Dommene fik vidtrækkende konsekvenser på udvisningsområdet for personer med alvorlige helbredsmæssige problemer.
 I Højesterets dom fra 2016 fremgår der følgende;
 ”Højesteret tiltræder, at spørgsmålet om, hvorvidt T ved tilbagevenden til Marokko risikerer at blive udsat for behandling i strid med artikel 3 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, må afgøres i forbindelse med en stillingtagen efter udlændingelovens regler til, om T må udsendes fra Danmark.”
 I Højesterets dom af 2017 fremgår der videre;
 ”Der skal i forbindelse med afgørelsen om spørgsmålet om frakendelse af indfødsret eller udvisning ikke tages stilling til, om den pågældende i hjemlandet risikerer at blive udsat for behandling i strid med artikel 3 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Denne vurdering skal først ske, når der efter udlændingelovens regler skal tages stilling til, om den pågældende skal udsendes fra Danmark, jf. herved Højesterets dom af 8. juni 2016 (UfR 2016.3235).”
 Det bemærkes, at I begge sagerne havde personerne påberåbt sig at være i risiko for forfølgelse ved tilbagevenden til deres oprindelseslande, og de havde ikke påberåbt sig helbredsmæssige forhold.
 Konklusionen draget af Højesterets domme er naturligt nok, at alle forhold omfattet af EMRK art. 3 er et udsendelsesspørgsmål, som der ikke skal tages stilling til i forbindelse med udvisning, og derfor ikke skal indgå i afvejningen af udlændingelovens § 26, stk. 2, om der er forhold, som taler imod en udvisning.
 EMRK art. 3 siger følgende ”Ingen må underkastet tortur og ej heller umenneskelig eller vanærende behandling eller straf”.
 EMRK art. 3 er i dansk ret indeholdt i udlændingelovens § 7, stk. 2, som siger følgende ”Efter ansøgning gives der opholdstilladelse med henblik på midlertidigt ophold til en udlænding, hvis udlændingen ved en tilbagevenden til sit hjemland risikerer dødsstraf eller at blive underkastet tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf”.
 EMRK art. 3 har imidlertid et bredere anvendelsesområde end § 7, stk. 2, idet den danske bestemmelse alene omhandler forfølgelsesrisikoen, men ikke helbredsmæssige forhold, men hvilket Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har fastslået kan være omfattet af art. 3 ved meget alvorlige helbredsmæssige forhold.
 Hvad omfatter den automatiske prøvelse, der sker ved udsendelse?
 Udlændingeloven tager højde for en automatisk prøvelse af risikoen for forfølgelse, når en udlænding med en udvisningsdom har afsonet 1⁄2 straf, idet det følger af udlændingelovens § 31, jf. § 49 a, at der skal ske en prøvelse af, om udlændingen kan udsendes, og hvis det ikke er tilfældet, skal der ske en vurdering af, om udlændingen så skal have


text:
opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, eller om udlændingen er udelukket fra at opnå opholdstilladelse og i stedet skal på et tålt ophold.
 Det synes at være forudsat af Vestre Landsret, at der samtidig vil ske en prøvelse af udlændingens helbredsmæssige forhold ved denne prøvelse. Problemet er dog, at § 49 a alene siger, at der skal ske en prøvelse af, om udlændingen kan udsendes og gives opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7. Denne bestemmelse dækker ikke beskyttelse som følge af helbredsmæssige forhold.
 Sagen, som blev prøvet ved Retten i Aarhus
 Helt konkret har det bevirket, at en udlænding som i forbindelse med en straffesag ved Vestre Landsret fik en dom, hvoraf fremgik, at vedkommende skulle udvises, men at der i den forbindelse ikke skulle tages stilling til de helbredsmæssige forhold, da dette var et udsendelsesspørgsmål.
 Ved sagens behandling i Flygtningenævnet, hvor jeg overtog sagen, gjorde jeg gældende, at Flygtningenævnet udover forfølgelsesrisikoen også skulle vurdere, om de helbredsmæssige forhold førte til, at der ikke skulle ske udsendes. Samtidig gjorde jeg gældende, at der som følge heraf skulle gives opholdstilladelse, vel vidende at det fremgår af forarbejderne i loven, at det har Flygtningenævnet ikke kompetence til at tage stilling til.
 Udfaldet af sagen blev, at Flygtningenævnet mente, at vedkommende ikke længere var i risiko for forfølgelse i sit hjemland, samt at Flygtningenævnet ikke havde kompetence til at vurdere de helbredsmæssige forhold, og hvorfor vedkommende kunne udsendes.
 Herefter sker der ikke flere automatiske prøvelser forud for en udsendelse. Vedkommende stod derfor over for en reel risiko for at blive udsendt uden at have fået prøvet, om de helbredsmæssige forhold var af en sådan karakter, at de burde føre til, at der ikke kunne ske udsendelse, idet det ville udgøre en krænkelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention art. 3.
 I udlændingelovens § 50 er der adgang til at få prøvet udvisningen igen, hvis man beder om inden for nærmere angivne frister, og som forudsætter, at der er indtrådt væsentlig ændrede omstændigheder siden dommen om udvisning.
 Det var der som sådan ikke, for udlændingen havde ikke fået en voldsom lang fængselsstraf, så det eneste der var ændret, kunne måske bedst karakteriseres som bristede forudsætninger, idet det var forudsat i Vestre Landsret dom, at der ville ske en prøvelse af de helbredsmæssige forhold i forbindelse med udsendelse, hvilket viste sig ikke at være tilfældet.
 Hvis der på dette tidspunkt var sket en udsendelse af udlændingen, uden de helbredsmæssige forhold var blevet prøvet, så ville udsendelsen i sig selv være en krænkelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention art. 3, alene som følge af den omstændighed, at der ikke var sket en prøvelse, hvilket kan udledes af Paposhvili-sagen.
 Anklagemyndigheden mente stadig ikke, at der i en § 50-sag skulle ske en prøvelse af de helbredsmæssige forhold, idet det var et udsendelsesspørgsmål, uden det blev forklaret, hvornår denne prøvelse så ville ske, eftersom den automatisk indlagte adgang jo allerede var sket.
 Byretten havde allerede i lignende sager tidligere givet anklagemyndigheden ret i, at det skulle ske ved udsendelse.
 I en dom af


text:
7. maj 2020 ændrede byretten imidlertid den praksis, idet dommeren fastslog, at der var sket ændrede omstændigheder, og de helbredsmæssige forhold skulle indgå, jf. udlændingeloven § 26, stk. 1, nr. 2, jf. § 26, stk. 2. Samtidig fandt dommeren grundlag for, at udvisningen blev ophævet.
 Praksis fremadrettet?
 Kendelsen er blevet kæret af anklagemyndigheden, og det er nu op til Vestre Landsret at tage stilling til, hvordan vi løser denne problematik.
 Vil Landsretten være enig i konklusionen fra byretten, og hvornår skal de helbredsmæssige forhold så indgå? Skal det være i forbindelse med selve straffesagen og spørgsmålet om udvisningen, jf. udlændingelovens § 26, stk. 2 sammenholdt med udlændingeloven § 26, stk. 1, nr. 2 eller nr. 6. Eller skal prøvelsen af de helbredsmæssige forhold først ske forud for udsendelse ved en prøvelse af udlændingeloven § 50.
 Hvis man mener, at sidstnævnte løsning er den korrekte, så rejser det en anden urimelig situation. Jeg har haft en anden lignende sag med en udlænding med helbredsmæssige forhold, der ikke var blevet prøvet, men som ikke endte med en § 50-prøvelse, fordi Flygtningenævnet konstaterede, at vedkommende var i risiko for forfølgelse, og derfor ikke kunne udsendes, jf. udl § 31, jf. § 49 a. Samtidig fandt Flygtningenævnet at vedkommende var udelukket fra opholdstilladelse, og hun fik derfor i stedet tålt ophold. I den konkrete situation ville det have været bedre ikke at være i risiko for forfølgelse, så man kunne udsendes, hvis man så efterfølgende kunne få ophævet sin udvisning efter udlændingeloven § 50. Herved ville vedkommende have undgået det ganske utålelige tålte ophold.
 Problemstillingen opstår dog uanset hvad, for hvis helbredsmæssige forhold bliver et udvisningsspørgsmål i stedet for et udsendelsesspørgsmål, så vil den person, som ikke kan udsendes på grund af helbred stilles bedre end personen, som ikke kan udsendes på grund af risiko for forfølgelse, da denne vil være i stor risiko for et tålt ophold. Det kan måske være rimeligt, fordi helbredsforhold kan tilsige et stort behov for at have en fortsat opholdstilladelse.
 Endelig kan jeg ikke lade være med at spekulere på, om der allerede er sket udsendelse af udvisningsdømte udlændinge med alvorlige helbredsmæssige problemer, uden de har fået prøvet deres helbredsmæssige forhold, for ifølge anklageren blev de tidligere tabte sager i byretten ikke kæret.
 Du er velkommen til at kontakte vores udlændingeteam, hvis du ønsker rådgivning i din sag.