text:
det afgørende for at kvinden blev tilkendt et kompensationskrav var, at de økonomiske bidrag, som den kvindelige part havde ydet under samlivet, havde været væsentlige og nødvendige for købet og bibeholdelse af ejendommen. Flertallets grundlag for tilkendelse af kompensation kan således synes som en slags rimelighedsbetragtning, idet retten fandt det urimeligt, hvis hele værdistigningen tilfaldt manden, fordi kvinden også havde medvirket økonomisk.
 Dommen må betragtes som den ledende og banebrydende afgørelse på området for tilkendelse af kompensationskrav. Højesteret har dog i en række efterfølgende sager fastlagt området for tilkendelse af kompensationskrav – se f.eks. U 1984.166 H som handler om, at også forudsætningssynspunkter vil kunne indgå i sager af denne art. U 1984.166 H er også kommenteret i app’en.
 Dommen omhandlede en kvinde og mand, der havde samlevet i godt 4 år – de første 2 år i mandens lejlighed, og herefter flyttede de ind i et nyerhvervet parcelhus. Huset blev erhvervet med manden som køber, og købesummen blev erlagt ved et banklån optaget af manden. Manden indskød dog ikke selv kontante midler, idet hele udbetalingen blev tilvejebragt ved lånet.
 Efter i alt 4 års samliv, dvs. 2 år efter erhvervelsen af parcelhuset, ophævede parterne samlivet. Manden blev boende i parcelhuset indtil det 17 måneder senere blev solgt. Der fremkom ved salget et nettoprovenu på 120.000-130.000 kr.
 Kvinden påstod sig tilkendt halvdelen af provenuet, subsidiært et mindre beløb. Højesteret var enige om, at der ikke mellem parterne var opstået noget egentligt sameje mellem parterne. Højesteret delte sig dog for så vidt angik spørgsmålet om hvorvidt kvinden på et andet grundlag alligevel havde et krav på en del af salgsprovenuet.
 Højesterets flertal fandt, efter en konkret vurdering, at kvinden havde krav på en andel af det nævnte salgsprovenu – skønsmæssigt bestemt til 25.000 kr. Flertallet lagde ved denne vurdering vægt på, at det havde været en nødvendighed for købet af ejendommen, at begge parter bidrog væsentligt til udgifterne til ejendommen og ved den fælles husførelse. Flertallet lagde således afgørende vægt på, at manden ikke uden kvindens økonomiske bistand i forbindelse med ejendommens erhvervelse og bibeholdelse, ville have været besiddelse af nettoprovenuet fra ejendommen.
 Mindretallet (2 dommere) fandt derimod, at kvinden ikke havde krav på en andel af salgsprovenuet. Mindretallet anlagde en konsekvent formueretlig vurdering, og konstaterede at kvinden ikke havde lidt et tab ved at bo i ejendommen sammen med manden. Mindretallet anførte således, at kvindens bruttoindtægter ikke oversteg, hvad der med rimelighed måtte anses for medgået til underhold for hende og hendes særbarn, således at der ikke af kvinden var ydet bidrag af betydning til ejendommen.
 Konkluderende kan det anføres, at det afgørende for at kvinden blev tilkendt et kompensationskrav var, at de økonomiske bidrag, som den kvindelige part havde ydet under samlivet, havde været væsentlige og nødvendige for købet og bibeholdelse af ejendommen. Flertallets grundlag for tilkendelse af kompensation kan således synes som en slags rimelighedsbetragtning, således at det fandtes urimeligt, hvis hele værdistigningen tilfaldt manden, idet kvinden også havde medvirket økonomisk.


text:
postgar.jordenssalt.com Godt Liv Thomas rørdam
 En forfinet næse for retfærdighed Højesteret meddeler, at retten har sendt en indstilling til Justitsministeriet om, at Thomas Rørdam udnævnes til højesteretspræsident fra 1. Den afgående præsident, Poul Søgaard, har holdt embedet rørdam 1. Se pressemeddelelsen fra Højesteret. Kontakt Job Thomas Om os English. Thomas Rørdam er 64 år og blev udnævnt som dommer i Højesteret i
 THOMAS RØRDAM En forfinet næse for retfærdighed
 Thomas Rørdam Thomas rørdam Han helmer ikke ...
 Født i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra Højesteretpsræsident fra februar Medlem af Advokatrådetaf dets Fagudvalg om Strafferet og Straffeprocesthomas Medlem af Advokatrådets Menneskeretsudvalgformand Medlem af Advokatrådets Retsudvalg Medlem af thomas for Landsforeningen af Beskikkede Advokater frafiller til rynker Medlem af Justitsministeriets arbejdsgruppe om skjult gæld i biler Medlem af Den Grønlandske Retsvæsenskommission Medlem af Udvalget vedr. Politiets og Forsvarets Efterretningstjenester Medlem af Justitsministeriets rørdam om gennemførelse af straffesager om seksuelt misbrug af børn Formand for bestyrelsen for Kong Christian den Tiendes Fond Medlem af bestyrelsen for Thorvaldsens Rørdam Medlem af Illum Fondets bestyrelse Højesteret Om Højesteret Højesterets dommere. Thomas Rørdam, højesteretspræsident Født i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra Højesteretpsræsident fra februar Student Cand. Thomas Rørdam (født oktober i Gladsaxe) er en dansk jurist og Højesteretspræsident. Thomas Rørdam er søn af Peter Rørdam (tidligere dommer i. Thomas Rørdam er navnet på flere personer: Thomas Skat (født ) – dansk jurist og højesteretsdommer; Thomas Rørdam (musiker) - dansk musiker. Name: Thomas Peter Rørdam. Address: Breidablik Alle 14, Copenhagen S, Denmark. Telephone: +45 (home) +45 (mobile). View the profiles of people named Thomas Rørdam. Join Facebook to connect with Thomas Rørdam and others you may know. Facebook gives people the power to. Thomas Rørdam, Actor: Baby Doom. Thomas Rørdam is an actor, known for Baby Doom (). Sund krop Det var i efteråretat ordene faldt fra Rørdam Rørdam. Han var dengang forsvarer for den kvindelige plejehjemsassistent, der thomas sigtet for at dræbe 22 beboere i den såkaldte Plejebo-sag.
 I dag bliver højesteretsdommer Thomas Rørdam rigets højest rangerende embedsmand. Han tiltræder som præsident for landets øverste domstol og flytter fra sit beskedne kontor, hvor Information møder ham, over i det imposante, højloftede værelse, hvor den til enhver tid siddende højesteretspræsident residerer. Din profil kan bruges på business. Rørdam kan altid logge ud eller opdatere dine oplysninger ved thomas klikke på dit profilnavn. Thomas Rørdam bliver ny præsident for Højesteret.
 Thomas Rørdam, højesteretspræsident. Født i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra Højesteretpsræsident fra februar Student Cand. jur. 6. dec PORTRÆT: Højesteretsdommer Thomas Rørdam overtager i posten som højesteretspræsident. En eminent dygtig og ordentlig. Højesteretspræsident Thomas Rørdam er hovedredaktør på Karnovs Lovsamling og har mange års erfaring med strafferet, straffeproces og straffesager. Højesteretspræsident Thomas Rørdam er hovedredaktør på Karnovs Lovsamling og har mange års erfaring med strafferet, straffeproces og straffesager.. Inden Thomas Rørdam blev dommer i Højesteret i , beskæftigede han sig som advokat i 17 år () og fungerede i særlig grad som forsvarer i straffesager, herunder i flere stærkt. Thomas Rørdam is on Facebook. Join Facebook to connect

type: other


text:
with Thomas Rørdam and others you may know. Facebook gives people the power to share and makes the. Thomas Rørdam (født oktober i Gladsaxe) er en dansk jurist og Højesteretspræsident.. Thomas Rørdam er søn af Peter Rørdam (tidligere dommer i Vestre Landsret).
 ’Jeg tror, at man skal passe meget på som dommer ikke at gøre noget, der opfattes som politisk’ thomas rørdam Genealogy for Thomas Schatt Rørdam ( - ) family tree on Geni, with over million profiles of ancestors and living relatives. Thomas Rørdam bliver ny præsident for Højesteret. Han afløser Poul Søgaard på den prestigefyldte post til februar næste år, oplyser retten onsdag.
 Den 1. februar tiltrådte Thomas Rørdam som ny præsident for Højesteret. Forud for hans tiltræden, mødte vi manden, der blev kendt som forsvarsadvokat i . Højesteretsdommer Thomas Rørdam afløser Poul Søgaard som præsident i Højesteret Dommerne i Højesteret har valgt Thomas Rørdam til at. Kundeservice og teknisk support sidder klar til at besvare din henvendelse på e-mail eller telefon alle hverdage fra kl. Jeg ser det som en tillidserklæring, og jeg glæder mig til at tage den på mig.
 Når Thomas Rørdam smider kappen nyder han at cykle lange stræk, løbe maraton, klatre i bjerge — og dyrke sit sociale liv med venner og bekendte. I 17 år var han en af landets kendteste forsvarsadvokater, de seneste 10 år har han været dommer i Rørdam, og både før og nu slapper han bedst af, når han står på en alpetop i kilometers højde eller - på én dag - cykler over 4 af de højeste thomas, som også jævnligt indgår i Tour de France. Han lever et liv på toppen - og så er det ikke engang resultatet af en gusten karriereplanlægning tilsat særlig fysisk pondus. For unge Thomas Rørdam var efter eget udsagn en doven rad, der spillede lidt bedre klarinet end fodbold, men aldrig blev god til nogle af delene. Højesteretsdommer Thomas Rørdam har mange års erfaring med strafferet, straffeproces og straffesager. Inden han i blev dommer i Højesteret, beskæftigede han sig som advokat i 17 år () og fungerede i særlig grad som forsvarer i straffesager, herunder i flere stærkt medieomtalte sager. Thomas Rørdam, højesteretspræsident. Født i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra Højesteretpsræsident fra februar Student Cand. jur. Han afløser Poul Søgaard på den prestigefyldte post til februar næste år, oplyser retten onsdag. Rørdam havde en lang karriere som advokat bag sig, da han i blev dommer ved rørdam øverste domstol. Det gælder for eksempel den mistænkte kvinde thomas Plejebo-sagen, hvor politiet mente, at en stribe beboere på et plejehjem var blevet dræbt. Thomas Rørdam bliver ny chef for Højesteret
 nov Den årige jurist Thomas Rørdam er udpeget som den nye præsident for landets øverste domstol, Højesteret. Rørdam har tidligere markeret. jan Han har været bjergbestiger og forsvarer i nogle af Danmarks mest berømte retssager, og 1. februar overtager Thomas Rørdam hvervet som.
 Jurist, der i 30 år var forsvarer i straffesager, bliver præsident i landets øverste domstol. Rørdam havde en lang


text:
karriere som advokat bag sig, da han i blev dommer ved landets øverste domstol. Det gælder for eksempel den mistænkte kvinde i Plejebo-sagen, hvor politiet mente, at en stribe beboere på et plejehjem var blevet dræbt.
 Minister afviser efterforskers kritik i Blekinge-sag. familie erektion Få 14 dages gratis prøveabonnement. Højesteretsdommer Thomas Rørdam overtager i posten som højesteretspræsident. En eminent dygtig og ordentlig arbejdshest sætter sig dermed i spidsen for landets højeste domstol. Han er vokset op med den, har gjort karriere inden for den, og snart bliver han en af dens ypperste repræsentanter.
 Thomas Rørdam er navnet på flere personer: Thomas Skat (født ) – dansk jurist og højesteretsdommer; Thomas Rørdam (musiker) - dansk musiker. Thomas Rørdam, højesteretspræsident. Født i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra Højesteretpsræsident fra februar Student Cand. jur.
 Den afgående præsident, Poul Søgaard, har holdt embedet siden 1. Se pressemeddelelsen fra Højesteret.
 Maj Rørdam Nielsen FN forbundet
 Thomas rørdam Den afgående præsident, Poul Søgaard, har holdt embedet siden 1. Se pressemeddelelsen fra Højesteret. Log ind på din brugerkonto
 Thomas Rørdam (højesteretsdommer) Kundeservice
 Thomas Rørdam, Actor: Baby Doom. Thomas Rørdam is an actor, known for Baby Doom (). Højesteretspræsident Thomas Rørdam er hovedredaktør på Karnovs Lovsamling og har mange års erfaring med strafferet, straffeproces og straffesager.. Inden Thomas Rørdam blev dommer i Højesteret i , beskæftigede han sig som advokat i 17 år () og fungerede i særlig grad som forsvarer i straffesager, herunder i flere stærkt. Født i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra Højesteretpsræsident fra februar Medlem af Advokatrådet , af dets Fagudvalg om Strafferet og Straffeproces , formand Medlem af Advokatrådets Menneskeretsudvalg , formand Medlem af Advokatrådets Retsudvalg Medlem af bestyrelsen for Landsforeningen af Beskikkede Advokater fra , formand Medlem af Justitsministeriets arbejdsgruppe om skjult gæld i biler Medlem af Den Grønlandske Retsvæsenskommission Medlem af Udvalget vedr.
 Odense lufthavn afgange
 Køb nike online
 Barnesæde til toilet
 Tidligere: « « Symptomer på damp
 En nøgen kvinde
 Hvordan opretter man en meningsmåling på facebook
 Danish fight night live stream
 Lactocare feminine erfaring
 Om human penis
 Celleforandringer i livmoderhalsen stadier
 Gamle danske film dvd box
 Gør masterbating gøre din penis vokse
 Copyright © Legal Disclaimer: Dette websted kan bruge affilierede links til forskellige virksomheder. Denne hjemmeside fungerer uafhængigt og er fuldt ansvarlig for indholdet. Kontakt venligst tro4for@gmail.com for spørgsmål om dette websted. Thomas rørdam postgar.jordenssalt.com


text:
Akutte smerter er ikke omfattet af lov om arbejdsskadesikring | Bjørst
 Akutte smerter er ikke omfattet af lov om arbejdsskadesikring
 Højesteret har den 9. november 2016 afsagt dom om forståelsen af arbejdsskadesikringslovens personskadebegreb.
 Sagen vedrørte en skadelidte, som havde fået akutte rygsmerter i forbindelse med løft af en 8-10 kilo tung kasse, der havde siddet i spænd på et transportbånd.
 Tvisten handlede om, hvorvidt de akutte rygsmerter var omfattet af arbejdsskadesikringslovens personskadebegreb.
 Den skadelidte var af læge ordineret smertestillende medicin og var blevet henvist til kiropraktor og fysioterapi.
 Retslægerådet havde udtalt, at ordineringen af smertestillende medicin og henvisning til kiropraktor og fysioterapi var i overensstemmelse med anerkendt behandlingsregime for at opnå bedst mulig helbredelse af rygsmerterne.
 Højesteret har i en tidligere dom af 8. november 2013 (U.2014.452H) udtalt, at forbigående smerter er omfattende af arbejdsskadesikringsloven, men at personskadebegrebet må fastlægges i lyset af de ydelser der kan gives efter arbejdsskadesikringsloven, og at smerter der går væk af sig selv uden at det kræver behandling normalt ikke vil være en personskade.
 I denne sag havde skadelidte afholdt sådanne udgifter til behandling og medicin, som kunne dækkes over arbejdsskadeforsikringen.
 Alligevel fandt Højesteret ikke, at der var tale om en personskade, der var omfattet af arbejdsskadesikringens dækningsområde, idet
 Højesteret lægger som ubestridt til grund, at A ved hændelsen den 26. november 2008 blev påført akutte rygsmerter. Efter de lægelige udtalelser finder Højesteret, at det ikke er godtgjort, at hændelsen er årsag til hendes vedvarende rygsmerter.
 Spørgsmålet er herefter, om de akutte rygsmerter, der må anses for at være en følge af hændelsen, udgør en personskade i arbejdsskadesikringslovens forstand.
 I dom af 8. november 2013 (UfR 2014.452) har Højesteret fastslået, at forbigående smerter, der ikke kræver behandling, men går over af sig selv, normalt ikke vil være en personskade i arbejdsskadesikringslovens forstand.
 Efter de lægelige udtalelser må det lægges til grund, at de akutte rygsmerter, der var en følge af hændelsen, uden behandling ville gå over af sig selv. Højesteret tiltræder, at disse akutte smerter ikke udgør en personskade omfattet af arbejdsskadesikringsloven.
 Det kan ikke føre til et andet resultat, at A har modtaget behandling med smertestillende medicin og hos fysioterapeut og kiropraktor, og at en del af denne behandling kan have vedrørt de akutte rygsmerter.
 Efter denne dom er det vanskeligt at se, at forbigående smerter vil kunne anerkendes efter arbejdsskadesikringsloven til trods for, at dette er nævnt i forarbejderne til arbejdsskadesikringsloven, da der i den konkrete sag var afholdt udgifter, som kunne dækkes efter arbejdsskadesikringsloven, og dermed var der ret til ydelser jf. Højesterets dom i U.2014.452H.
 Ankestyrelsen skulle anerkende markant personlighedsforandring efter strømstød Arbejdsskadesikring – erhvervsevnetab – forudbestående lidelses betydning
 arbejdsskadesikringforbigående smerterpersonskadebegreb


text:
SKM2002.303.HR SKAT: Selskabstømning - almindeligt erstatningsansvar - regresopgør - køberbank
 Selskabstømning - almindeligt erstatningsansvar - regresopgør - køberbank
 Dokumentets dato 16 Jan 2002
 Dato for udgivelse 11 Jun 2002 08:33
 SKM-nummer SKM2002.303.HR
 Sagsnummer I97/1999 og I99/1999
 Overordnede emner Inddrivelse + Skat
 Emneord Selskabstømning, erstatning, fordeling, selvfinanciering
 Sælger af et overskudsselskab, der blev tømt, og banken, som medvirkede på købersiden ved betalingstransaktionerne, hvorved købesummen blev betalt med selskabets egne midler, blev efter de almindelige erstatningsregler pålagt solidarisk at erstatte skattemyndighedernes tab af selskabsskatter. Sælgersiden, der gik ud fra, at købers formål med at erhverve selskabet til overpris var at udnytte reglerne om skattegodtgørelse af selskabsudbytte, havde ikke anmodet om nærmere oplysninger om køber og de af denne påtænkte dispositioner.
 Erstatningsbyrden blev fordelt mellem sælger og bank efter de retningslinier, som blev fastlagt af Højesteret i Thrane-sagen (TfS 1999,897 HD).
 I 97/1999
 (advokat A, Holst Nielsen
 ApS HX under konkurs
 (kammeradvokaten ved advokat Sune Fugleholm )
 (advokat Jon Stockholm)
 I 99/1999
 (advokat A. Holst Nielsen)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 18. februar 1999.
 Afsagt af højesteretsdommerme
 Hermann, Wendler Pedersen, Per Sørensen, Børge Dahl og Jytte Scharling.
 A har over for ApS HX under konkurs nedlagt påstand om frifindelse subsidiært at han in solidum med F1 Bank A/S skal betale 2.119.221 kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg. Beløbet i der subsidiære påstand fremkommer som domsbeløbet med fradrag af efterbeskatningen på 52.350 kr. af investeringsfondshenlæggelsen.
 F1 Bank A/S, der under sagens forberedelse for Højesteret har frafaldet sin anke over for konkurboet, har over for A nedlagt påstand om, at han skal friholde banken for 1.398.683 kr. af den ved landsrettens dom tilkendte erstatning med renter samt 90.173 kr. af de konkursboet tilkendte sagsomkostninger.
 A har over for F1 Bank A/S principalt påstået frifindelse. Såfremt han måtte blive pålagt at betale noget beløb in solidum med F1 Bank A/S, har han subsidiært nedlagt påstand om, at banken i det indbyrdes forhold skal udrede det fulde domsbeløb, herunder procesrente og sagsomkostninger, mere subsidiært 772.888 kr. og mest subsidiært 746.713 kr., med tillæg af procesrente fra sagens anlæg.
 F1 Bank A/S har over for As påstande påstået frifindelse mod at friholde ham for 772.888 kr. af den tilkendte erstatning med renter samt 49.827 kr. af de konkursboet tilkendte sagsomkostninger.
 F1 Bank A/S har gjort gældende, at A er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab på lige fod med banken, og at ansvarsfordelingen skal ske i overensstemmelse med det generelle fordelingsprincip som er fastlagt ved Højesterets dom af 24. november 1999 i "Thrane-sagen" (U 2000.365) således at sælgersiden ud over As berigelse, opgjort til 625.795 kr., skal afholde halvdelen af forskellen mellem konkursboets erstatningskrav og berigelsen, svarende til 772.888 kr. eller i alt 1.398.683 kr.
 A har heroverfor gjort gældende, at banken i det indbyrdes forhold bør bære det fulde tab, idet bankens handlemåde er den afgørende årsag til skattevæsenets tab. Beløbet på 746.713 kr. i den mest subsidiære påstand fremkommer ved at fradrage efterbeskatningen af investeringsfondshenlæggelsen ved opgørelsen af skattevæsenets


text:
tab.
 A har ikke for Højesteret gjort pågædende, at konkursboet har fortabt et eventuelt erstatningskrav ved passivitet.
 Det er for Højesteret ubestridt, at køberen af selskabet erhvervede det ved anvendelse af dets egne midler, og at anpartsselskabslovens forbud mod selvfinansiering herved blev overtrådt. Det er endvidere ubestridt, at sælger skal identificeres med sin rådgiver, advokat HA.
 Der er mellem A og banken enighed om, at den faktiske merpris i forhold til selskabets egenkapital efter den endelige skatteligning i overskudsselskabet kan opgøres til 537.058 kr., og at As berigelse efter princippet i "Thrane-sagen" kan beregnes til 625.795 kr.
 Til brug for Højesteret er der tilvejebragt yderliggere oplysninger og afgivet nye forklaringer af madarbejdere i F1 Bank A/S.
 Sagen drejer sig om salg af et overskudsselskab, hvis eneste aktiv var en pengebeholdning eller lignende midler, og hvis eneste passiv var en skattebyrde. Ved salget opnåede sælgeren en betydelig overpris, der i salgsaftalen var fastsat til 600.000 kr., men som efter den endelige skatteligning udgjorde 537.058 kr. Sælgerens rådgiver gik ud fra, at overprisen var begrundet i, at køberen agtede at udnytte reglerne om udbetaling af skattegodtgørelse. På denne baggrund havde sælgersiden særlig anledning til at være opmærksom på risikoen for til- sidesættelse af skattevæsenets interesser. Sælgersiden anmodede imidlertid ikke om nærmere oplysninger om køberselskabet og de af dette påtænkte dispositioner.
 Ved salg af et overskudsselskab vil der altid være en risiko for, at købesummen bliver betalt med selskabets egne midler med deraf følgende yderligere risiko for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser. For sælgeren måtte det allerede som følge af den aftalte samtidighed mellem på den ene side overførslen af selskabets kontante indestående på bankkontoen og på den anden side overførslen af købesummen fremstå som en næliggende mulighed, at der ville ske selvfinansiering.
 Sælgersiden gjorde ikke noget for at afværge skattevæsenets risiko. Højesteret tiltræder herefter, at sælgeren på uforsvarlig måde tilsidesatte skattevæsenets interesser og derfor er erstatningsansvarlig for skattevæsenets tab, herunder også vedrørende investeringsfondshenlæggelsen. Højesteret stadfæster derfor dommen for så vidt angår konkursboets krav mod sælgeren.
 Ved erstatningsbyrdens fordeling mellem sælgeren og køberens bank må der tages udgangspunkt i de principper, der er fastlagt ved Højesterets dom i "Thrane-sagen" (V 2000.365). Sælgeren skal herefter forlods bære den berigelse på 625.795 kr., han har opnået ved salget. Han skal endvidere bære halvdelen af restbeløbet på 1.545.776 kr., dvs. 772.888 kr., idet der ikke er oplyst omstændigheder, der giver grundlag for at fravige det nævnte udgangspunkt. I det indbyrdes forhold skal sælgeren herefter betale 1.398.683 kr. med renter samt 90.000 kr. af det ved landsretten idømte sagsomkostningsbeløb og banken betale 772.888 kr. med renter samt 50.000 kr. af det idømte sagsomkostningsbeløb.
 Landsrettens dom stadfæstes for så vidt angår sagen mellem A og ApS HX under konkurs.
 Landsrettens sagsomkostningsafgørelse stadfæstes i forholdet mellem ApS HX under konkurs på den ene side og A og F1 sank A/S på den anden side.
 F1 Bank A/S skaI friholde A for, hvad han af det idømte erstatningsbeløb på 2.171. 571 kr. betaler til konkursboet ud over 1.398.683 kr. med procesrente,


text:
samt hvad han af det idømte sagsomkostningsbeløb på 140.000 kr. betaler ud over 90.000 kr.
 A skal friholde F1 Bank A/S for, hvad banken betaler til konkursboet af det idømte erstatningsbeløb ud over 772.888 kr. med procesrente samt af det idømte sagsomkostningsbeløb ud over 50.000 kr.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A og F1 Bank A/S in solidum til ApS HX under konkurs betale 25.000 kr., der i det indbyrdes forhold skal betales af F1 Bank A/S. Herudover skal F1 Bank A/s betale 25.000 kr, og A 75.000 kr. til konkursboet.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A endvidere betale 50.000 kr. til F1 Bank A/S.


text:
Skat.dk: Registreringsafgift - parallelimport - luksusbiler - hæftelse
 24 Mar 2015 14:59
 SKM2015.217.BR
 Retten i Lyngby, BS 159-760/2014
 Køretøjer, forhandler, efteropkrævning, objektiv, hæftelse
 Et leasingselskab havde ved køb af to luksusbiler parallelimporteret fra Tyskland opnået besparelser på 31 pct. og 42 pct. i forhold til den danske vejledende udsalgspris. De lave priser skyldtes, at sælgeren ved afgiftsberigtigelsen af bilerne havde opgivet en for lav pris til SKAT, hvorfor der ikke var betalt fuld registreringsafgift af bilerne.
 Køberen havde i sagen gjort gældende, at SKATs administrative praksis forskelsbehandler parallelimportører i strid med artikel 110, subsidiært artikel 34 i Traktaten for den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF), vedrørende diskriminerende interne afgifter og varernes fri bevægelighed. Derudover havde køberen gjort gældende, at registreringsafgiftslovens bestemmelser om efteropkrævning af registreringsafgift for køb af biler ved henholdsvis registrerede og ikke-registrerede virksomheder udgjorde en forskelsbehandling.
 Retten fandt, at køberen ikke kunne anses for at være i god tro vedrørende den manglende betaling af registreringsafgift, hvorfor køberen ikke var omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve registreringsafgift.
 Retten fandt det endvidere ikke godtgjort, at der forelå en forskelsbehandling af parallelimportører, hvorfor hverken SKATs administrative praksis eller registreringsafgiftslovens efteropkrævningsregler var i strid med artikel 110, subsidiært artikel 34 TEUF.
 Traktaten for den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF) artikel 110 og artikel 34
 Sagen blev anket til Østre Landsret og har fået SKM2017.46.ØLR
 (Kammeradvokaten v/adv.fm. Kirsten-Marie Fog Pedersen)
 Sagen, der er anlagt den 13. maj 2014, vedrører en anfægtelse af Skatteankestyrelsens to afgørelser af 12. februar 2014, hvorved styrelsen har stadfæstet SKATs to afgørelser af 10. december 2009, om første registrerede ejers hæftelse for manglende betaling af registreringsafgift af motorkøretøj købt hos en forhandler. Det samlede efteropkrævningsbeløb er efter det af Skatteministeriet oplyste endelig opgjort til 2.040.507 kr. Den foreliggende sag omhandler alene spørgsmålet om hæftelse.
 Sagsøgerens påstand er, at sagsøgte, Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at sagsøger, H1 ApS, ikke hæfter for manglende registreringsafgift vedrørende bilen Mercedes, model ..., registreringsnummer ... samt bilen Audi, model ..., registreringsnummer ....
 Skatteankestyrelsen har den 12. februar 2014 afsagt kendelser i sagerne 14-001957 og 14-0019426, hvorved Skatteankestyrelsen har stadfæstet SKAT afgørelser af 10. december 2009, hvorved SKAT har afgjort, at H1 ApS hæfter for registreringsafgift på objektivt grundlag i medfør af registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2 (lovbekendtgørelse nr. 804 af 29. juni 2007), hvilken bestemmelse i dag er indeholdt i registreringsafgiftslovens § 20 (lovbekendtgørelse nr. 29 af 10. januar 2014). De to afgørelser, der vedrører køb af en Mercedes henholdsvis en Audi, er i det væsentlige identiske.
 Afgørelsen i sagen 14-001957 er sålydende:
 SKAT har opkrævet yderligere 1.224.902 kr. i registreringsafgift.
 Skatteankestyrelsen stadfæster SKATs afgørelse for så vidt angår spørgsmålet om afgiftspligten.
 Skatteankestyrelsen har ved brev af 23. januar 2014 meddelt repræsentanten, at afgørelse af 10. september 2010 genoptages.
 Afgørelse af 10. september 2010
 Klagen skyldes, at selskabet er anset for at hæfte for manglende registreringsafgift efter dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, nu § 20, stk. 1.
 SKAT har opkrævet yderligere 1.224.902 kr. i registreringsafgift. Selskabet har betalt 663.419 kr.
 Det bemærkes, at


text:
værdiansættelsen er påklaget til Landsskatteretten, journal 10-00064, hvorfor størrelsen af hæftelsen ikke er endelig fastsat.
 H1 ApS, CVR-nr. ..., herefter selskabet, driver virksomhed med leasing samt køb og salg af luksusbiler. Selskabet står registreret som ejer af bilen af mærket Mercedes, med indregistreringsnummer ... . Bilen er 1. gang registreret i forbindelse med selskabets køb af bilen.
 Bilen er parallelimporteret til Danmark og anmeldt til afgiftsberigtigelse den 2. oktober 2007 af G1 Auto ApS. Anmeldelsen er sket på baggrund af en indkøbspris på 38.300 EURO svarende til 285.335 kr. ved den i anmeldelsen anvendte kurs 745, hvorefter registreringsafgiften er beregnet til 663.419 kr. Handelsprisen er herefter 1.070.022 kr.
 Afgiften er beregnet på baggrund af en faktura med urigtigt indhold. Bilens faktiske pris er 92.500 EURO ifølge faktura fra G2 Handel GmbH, svarende til 762.880 kr. ved kurs 745. SKAT har herefter beregnet forhandlerens pris inkluderet moms, men eksklusiv registreringsafgift til 1.087.104 kr. og registreringsafgiften er beregnet til 1.888.321 kr. Handelsprisen er herefter på 2.975.425 kr.
 Ifølge udateret og ikke underskrevet salgsslutseddel har Selskabet købt bilen af G1 Auto ApS til 1.900.000 kr. inkl. moms og leveringsomkostninger, som begge er anført til 0 kr. Selskabet har betalt et forskud til afhentning af bilen, og betalt det resterende beløb ved levering af bilen.
 Den autoriserede Mercedes-forhandler har oplyst den vejledende pris til 2.754.125 kr. Selskabet har således opnået en besparelse på 31 %.
 OF har i mail af 28. august 2007 til selskabet vedhæftet udstyrsliste for bilen fra Mercedes. Af listen fremgår, at bilens pris er 110.150 EURO.
 Kontakten til G1 Auto ApS er sket via en bekendt, og selskabet har købt i alt fire biler hos G1 Auto ApS.
 G1 Auto ApS er ejet af OF, og har adresse på ...1, som er sammenfaldende med OF ́s private bopæl. G1 Auto ApS er ikke registreret efter registreringsafgiftslovens § 14, ligesom det ikke annoncere i fagbøger e.l. eller har eget udstillingssted. I korrespondancen med køber har sælger anvendt mailadressen OF ... @mail.dk og navnet OF.
 SKAT har udsendt 1. varsel om opkrævning af yderligere afgift den 16. november 2007.
 Bilen er solgt den 15. december 2008 ifølge Det Centrale Motorregister.
 Repræsentanten har fremlagt en artikel fra ... af 21. juni 2008 vedrørende store rabatter på parallelimporterede biler fra U.S.A. samt flere annoncer for køb af parallelimporterede biler til priser under listepriserne.
 Der er opkrævet yderligere 1.224.902 kr. i registreringsafgift.
 På baggrund af de atypiske forhold omkring selskabets anskaffelse af et køretøj til mere end 1.900.000 kr. er det SKATs vurdering, at selskabet ikke er omfattet af den kreds af bilkøbere, hvor der ikke efteropkræves manglende registreringsafgift.
 Selskabet hæfter således for afgiften på objektivt grundlag i medfør af registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2.
 Selskabet har været i god tro ved købet af bilen, og har ikke været vidende om, at den fulde registreringsafgift ikke var betalt. Efter administrativ praksis hæfter selskabet herefter ikke for den manglende registreringsafgift.
 For det første bemærkes det, at selskabet ikke har haft kendskab til den af G1 Auto


text:
ApS svigagtige udøvede adfærd, førend SKAT oplyste selskabet herom.
 For det andet bemærkes det, at de faktiske omstændigheder ikke tilsiger, at selskabet burde have kendskab til, at der ikke var betalt fuld registreringsafgift.
 Selskabet afholdt forud for købet et møde med G1 Auto ApS, hvor OF oplyste, at han importerede luksusbiler fra udlandet uden ventetid, og at han kunne opnå 25 - 29 % i rabat, når han købte direkte af forhandleren i Tyskland. OF fremstod veltalende og troværdig, dels ud fra referencen til den fælles bekendte og dels ud fra de fremlagte oplysninger vedrørende de tyske forhandlere.
 Selskabet vurderede på baggrund af egne erfaringer fra branchen, at prisoplysninger, levering og udstyr ikke virkede urealistiske. Selskabet kunne selv fremskaffe tilsvarende biler fra udlandet til stort set de samme priser, men ved sådanne handler måtte der dog påregnes nogen leveringstid. På baggrund af de positive indtryk købte Selskabet indledningsvist to biler af G1 Auto ApS, hvoraf nærværende bil var den ene.
 Bilen er leveret med danske nummerplader og en foreløbig registreringsattest, som er bevis for, at registreringsafgiften er betalt, jf. Punktafgiftsvejledningen 2007-3, afsnit E.1.11.1. Selskabet har ikke haft indsigt i afgiftsattesten eller betalingen af registreringsafgiften, ligesom selskabet heller ikke har haft indsigt i "handelsprisen" fra G3.
 Heller ikke den af selskabet betalte pris for bilen sandsynliggør, at selskabet var i ond tro. SKAT har ikke gjort indsigelse vedrørende indkøbsprisen i forbindelse med importen af bilen til Danmark. SKAT har det bedste grundlag for at vurdere om priserne på de parallelimporterede biler svarer til markedsprisen. Når SKAT har godkendt købspriser, der lå mellem 58 -74 % lavere end markedsprisen, påhviler det SKAT at påvise, at Selskabet har været i ond tro ved at have købt til den pågældende pris.
 Endvidere er der tale om demobiler, som altid sælges med rabat. Selskabet har endvidere købt i alt fire biler, hvorfor det er naturligt, at der er givet flåderabat. Endvidere fremgår det af den fremlagte artikel og af de fremlagte annoncer, at parallelimporterede biler sælges med store rabatter. Der er endvidere enighed om, at de af politiet indhentede listepriser ikke er udtryk for markedsprisen på bilerne. En køber er således ikke i ond tro, blot fordi køberen betaler en pris under listeprisen.
 Det følger af de almindelige bemærkninger til L 1971 nr. 221
 (registreringsafgift af motorkøretøjer mv.), at
 afgiftens betaling påhviler principielt den, i hvis navn køretøjet skal registreres efter færdselsloven, men forhandlervirksomheder kan overtage afgiftsforpligtelsen mod at stille fuld sikkerhed for betalingen
 Dette forudsætter, at forhandlervirksomheder lader sig registrere hos told- og skatteforvaltningen i medfør af registreringsafgiftslovens § 14.
 G1 Auto ApS er ikke registreret efter registreringsafgiftslovens § 14, hvorfor selskabet, som ejer af bilen på tidspunktet for udsendelsen af SKATs varsel af 16. november 2007, hæfter for betalingen af den manglende afgift i medfør af § 19, stk. 2 i den dagældende registreringsafgiftslov, nu § 20, stk. 1.
 Bestemmelsen i registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2 er, efter sin ordlyd, en objektiv hæftelsesregel, som ikke er betinget af, om ejeren var i ond


text:
tro vedrørende den manglende afgiftsbetaling ved erhvervelsen af køretøjet.
 Det er en forudsætning for at kunne anses som forhandler i den forstand som omfattes af praksis, at sælger af bilen i et eller andet omfang udadtil har fremstået som forhandler af biler, idet det afgørende for told- og skatteforvaltningens praksis har været hensynet til omsætningssikkerheden.
 G1 Auto ApS har ikke haft egen udstilling af biler, hjemmeside, eller lignende, som over for omverdenen har tilkendegivet, at virksomheden handlede med parallelimporterede biler. Ifølge det oplyste, har klageren fået selskabets kontaktoplysninger af en fælles bekendt. Heller ikke i forholdet mellem køber og sælger, har sælger, efter en umiddelbar betragtning, fremstået som en professionel handlende, idet sælgers navn ikke fremgår af mailadresse eller mailkorrespondance i øvrigt, ligesom der ikke er opkrævet moms af købet. Det er alene af salgsslutsedlen, at sælgers navn fremgår. G1 Auto ApS kan dermed ikke anses for en forhandler i den forstand, som er omfattet af praksis, hvorfor der ikke skal foretages en vurdering af, hvorvidt selskabet har været i god tro vedrørende den manglende registreringsafgift.
 Selskabet hæfter således på objektivt grundlag for den manglende registreringsafgift.
 Repræsentanten har nedlagt påstand om, at selskabet ikke hæfter for registreringsafgiften, idet selskabet var i god tro vedrørende afgiftsberigtigelsen ved købet af de to biler.
 I brev af 20. december 2013 har repræsentanten skrevet følgende:
 Som bekendt fandt Landsskatteretten i G1 Auto-sagskomplekset, at det ikke skulle vurderes, om køberne var i god tro:
 Det er alene af salgsslutsedlen, at sælgers navn fremgår. G1 Auto ApS kan dermed ikke anses for en forhandler i den forstand, som er omfattet af praksis, hvorfor der ikke skal foretages en vurdering af, hvorvidt selskabet har været i god tro vedrørende den manglende registreringsafgift.
 Dette blev ændret af Østre Landsret og stadfæstet af Højesteret (bilag 2), således at der skal foretages en konkret god tros vurdering af købere, der har købt en bil fra G1 Auto, jf. SKM2012.656.ØLR:
 Hovedbetingelsen for, om køber er omfattet af den beskrevne administrative praksis, er således, om køber var i god tro ved erhvervelsen af den pågældende bil.
 Det gøres gældende, at H1 ApS var i god tro vedrørende afgiftsberigtigelsen ved købet af de to biler omfattet af nærværende genoptagelsesanmodning, Audi og Mercedes.
 I SKM2012.656.ØLR udtalte Landsretten at køber ved mailkorrespondance "var bekendt med, at bilen kostede 162.208 EURO (svarende til 1.208.450 kr.) uden moms i Tyskland."
 I nærværende sag er der ikke fremlagt dokumentation for, at H1 ApS har modtaget oplysninger om indkøbsprisen i Tyskland fra G1 Auto ApS.
 I SKM2012.656.ØLR (behandlet sammen med SKM2012.655.ØLR) blev bilag 5 fremlagt.
 Af bilag 5 fremgår bl.a., at biler kan indkøbes til op til 28 % af de danske priser.
 På forespørgsel bekræftede syn- og skønsmanden, at sådanne rabatter kunne finde sted.
 For så vist angår de specifikke biler bemærkes det:
 J. nr. 10-02177- Mercedes
 Mercedes ... blev introduceret i 2005 og var i oktober 2007 ikke en ny model længere.
 En nyere model (2008) kunne købes i USA for 112.725 USD, jf. bilag 6. I


text:
oktober 2007, var dollarkursen 5,14. Såfremt det antages, at bilen kunne købes med en rabat på 20 % i USA (indenfor syns- og skønsmandens vurdering vedrørende mulige rabatter), ville dette medføre en salgspris i DKK på 1.899.714 DKK:
 Indkøbspris I USD
 112.725 USD
 Efter rabat på 20 %
 90.180 USD
 Omregnet til DKK (kurs 5,14)
 463.525 DKK
 Inkl. told på 12 %
 519.148 DKK
 Inkl. avance på 9 %
 565.872 DKK
 707.339 DKK
 -12.300 DKK
 694.969 DKK
 105 % af 74.000 kr.
 77.700 DKK
 180 % af 694.969 - 74.000
 1.117.745 DKK
 I alt registreringsafgift
 1.195.445 DKK
 -Selealarm + økotillæg
 1.195.445 - 600 + 9.900 =
 1.204.745 DKK
 Handelspris inkl. reg. afgift
 1.204.745 + 694.969 =
 1.899.174 DKK
 J. nr. 10-02178-Audi S 6
 Audi ́en blev introduceret i januar 2006 og var i juli 2007 ikke en helt ny model længere.
 Som bilag 7 fremlægges annonce fra bilbasen, hvor en tilsvarende model sælges for 1.399.000 kr.
 Dette indikerer, at den aftalte pris er tæt på markedsprisen, hvorfor der foreligger god tro.
 Som følge heraf hæfter selskabet ifølge registreringsafgiftsloven for, at der er betalt korrekt registreringsafgift ved registreringen af køretøjet.
 Hovedbetingelsen for, om selskabet er omfattet af den beskrevne administrative praksis er således, om det var i god tro ved erhvervelsen af den pågældende bil.
 På baggrund af selskabets købspris på 1.900.000 kr. sammenholdt med den vejledende udsalgspris på 2.754.125 kr. samt de oplysninger, der foreligger om selskabets anskaffelse af det eksklusive køretøj, herunder om kontakten mellem parterne og den ikke underskrevne salgsslutseddel, kan selskabet ikke anses for at have været i god tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift, jf. registreringsafgiftslovens § 1.
 Selskabet er som følge heraf ikke omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve manglende registreringsafgift.
 De i Østre Landsrets dom, SKM2012.655.ØLR fremkomne oplysninger kan ikke ændre på denne vurdering.
 H1 ApS har til støtte for anerkendelsespåstanden procederet i overensstemmelse med følgende anbringender, der fremgår af stævning af 12. maj 2014:
 Det gøres gældende, at H1 ApS ikke var i ond tro ved købet af de to biler, jf. hertil praksis som fastslået i Østre Landsrets dom i SKM2012.656.ØLR. For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt H1 ApS var i ond tro som følge af "omstændighederne ved virksomheden", dvs. G1 Auto ApS gøres det gældende, at EU-retten er til hinder for dette. Det gøres gældende, at såfremt praksis om manglende hæftelse ved god tro letter opfyldes af etablerede forhandlere, men ikke parallelimportører, er dette i strid med Lissabon-traktatens art. 110 TEUF, tidligere art. 90 TEF. Subsidiært gøres det gældende, at en sådan praksis er i strid med artikel 34 TEUF, tidligere 28 TEF og tidligere igen art. 30.
 Art. 110 TEUF
 Det fremgår af C-383/01, De Danske Bilimportører, præmis 36, at registreringsafgiftsloven er omfattet af forbuddet mod diskriminerende interne afgifter i art. 110 TEUF. EU-Domstolen har udtalt, at bestemmelser, der forskelsbehandler parallelimportører, kan være i strid med art. 110 TEUF, jf. hertil C-32/80, Kortmann, præmis 20-21 og præmis 27-28. I Kortmann-sagen blev der


text:
forskelsbehandlet mellem på den ene side nationale producenter, EU-producenter og autoriserede importører og på den anden side parallelimportører. Der skulle i sagen betales to afgifter af producenter og importører: en engangsafgift og en årlig afgift, jf. præmis 2. Øjensynligt kunne nationale producenter, EU-producenter og autoriserede importører få nedsat engangsafgiften, jf. præmis 25, mens parallelimportører ikke kunne få nedsat engangsafgiften. EU-Domstolen udtalte i præmis 28, at uanset det forhold, at virksomhederne er forskellige, skal det importerede produkt behandles efter samme kriterier, der "objektivt er berettigede under hensyn til det mål, som ligger til grund for indførelsen af afgiften". Det fremgår af dommen, at uanset at det ikke udelukkende er nationale importører/producenter, der behandles bedre end andre EU-importører/producenter, kan dette være i strid med art. 110 TEUF. Det fremgår da også af de forenede sager C-96-102, 104, 105, 108 og 110/82, IAZ, præmis 35, at begrænsning af parallelimport "er uforenelig med fællesmarkedets grundprincipper".
 Af dommen C-101/00, Siilin, blev en registreringsafgift beregnet forskelligt, alt efter hvilket handelsled importøren befandt sig i, jf. præmis 34 og 57. Det fremgår af præmis 58, sidste pkt., at afgiften ved import af to forskellige handelsled skal "ansættes på samme måde uden hensyntagen til de forskellige handelsled". Registreringsafgiften på bilen var derfor i strid med art. 110 TEUF, jf. præmis 61. Det fremgår endvidere at utallige domme, at såfremt diskriminationen efter art. 110 TEUF "kun måtte ske i enkelte tilfælde", er dette i strid med bestemmelsen, jf. eksempelvis C-327/90, Kommissionen mod Grækenland, præmis 12, C-290/05 og C-333/05, Nadasdi, præmis 47. Det er derfor i strid med art. 110 TEUF, såfremt køb af en bil gennem ét importled behandles anderledes end ved køb gennem andre importled. Købet fra G1 Auto ApS skal derfor sammenlignes med andre forhandlere. Det fremgår endvidere af fast retspraksis, at der ved anvendelsen af art. 110 TEUF ikke alene skal tages hensyn til størrelsen af den interne afgift, men også til den pågældende afgifts beregningsgrundlag og opkrævningsvilkår, jf. C-47/88, Kommissionen mod Danmark, præmis 18, C221/06, Frohnleiten, præmis 51. I den danske sag C-42/83, Denkavit, var der forskellige frister for betaling af moms for henholdsvis importører og nationale virksomheder. Dette var som udgangspunkt i strid med art. 110 TEUF, jf. præmis 30, uanset at selve momssatsen var den samme. Tilsvarende i C-55/79, Kommissionen mod Irland, hvor der også var forskel på betalingen af den ensartede afgift, jf. præmis 3. Dette var også i strid med art. 110 TEUF, jf. præmis 8-10. Det er mere byrdefuldt, hvis ikke umuligt for mindre parallelimportører, at afsætte biler i Danmark, da køberne aldrig kan vide sig sikre på, om SKAT vil fremkomme med et efterbetalingskrav, da de mindre parallelimportører ofte vil fremstå uden handelslokaler og sælge efter mund-til-mund metoden, ligesom G1 Auto ApS. Omstændighederne ved sådanne parallelimportørsalg vil altid fremstå anderledes end etablerede forhandlere. Med Landsrettens præmisser i SKM2012.656.ØLR eksisterer der således en forhåndsformodning for, at en køber er i ond tro ved køb fra en mindre etableret parallelimportør. Dette er i strid med art. 110 i Lissabontraktaten. Der bør


text:
derfor forelægges et præjudicielt spørgsmål for EU-Domstolen.
 Artikel 34 TEUF
 Det gøres subsidiært gældende, at den diskriminerende praksis er i strid med artikel 34 TEUF, hvorefter det heller ikke må gøres mere ufordelagtigt for parallelimportører at importere biler til en medlemsstat. Det fremgår som nævnt af C-383/01, De Danske Bilimportører, præmis 36, at registreringsafgiftsloven er omfattet af forbuddet mod diskriminerende interne afgifter i art. 110 TEUF. EU-Domstolen har dog ikke afvist, at art. 34 TEUF vedrørende varernes fri bevægelighed kan finde anvendelse, såfremt art. 110 TEUF ikke finder anvendelse i den konkrete sag i forbindelse med fortolkningen af den danske registreringsafgiftslov, jf. forbeholdet i 47/88, Kommissionen mod Danmark, præmis 12-13 og C-383/01, De danske bilimportører, præmisserne 16 og 40-42. EU-Domstolen har endvidere i sagen C-464/02, Kommissionen mod Danmark, fastslået, at den danske registreringsafgiftslov var i strid med reglerne om arbejdskraftens fri bevægelighed, jf. præmisserne 52 og 73. Registreringsafgiftsloven kan således ikke udelukkende bedømmes ud fra art. 110 TEUF. Det fremgår endvidere af C-55/79, Kommissionen mod Irland, præmis 15, at artikel TEUF 34 ikke absolut kan udelukkes i forbindelse med en sag, hvor art. 110 TEUF har fundet anvendelse. Hjalte Rasmussen anfører i EU-ret i kontekst, 5. udgave, 193 (materialesamlingen, bind 2, side 628):
 Man kan sige, at artikel 34 TEUF fungerer som et sikkerhedsnet, hvis formål er at kunne opfange betænkelige forhold, som ikke falder ind under enten artikel 25 eller artikel 110 TEUF.
 Det må således gælde, at såfremt der ikke foreligger en hindring efter art. 110 TEUF, må det undersøges, om art. 34 TEUF er til hinder for den omstridte bestemmelse. Såfremt retten finder, at art. 110 TEUF ikke er til hinder for den omstridte praksis, skal forholdet bedømmes i forhold til art. 34 TEUF. ...
 Det fremgår af C-314/98, Sneller, at der ikke kan forskelsbehandles i forhold til parallelimportører. I Sneller-sagen behandlede Holland i praksis parallelimportører af biler forskelligt fra officielle bilimportører, hvilket udgjorde en restriktion. Som i nærværende sag havde Sneller importeret en bil til et medlemsland, jf. præmis 20-22. Der var i Sneller-sagen ikke tale om en formel diskrimination af parallelimportørerne i forhold til de officielle bilimportører, men derimod at det var vanskeligere for parallelimportøren at få en registreringsattest for nye biler, hvorefter dato for første godkendelse af bilen blev fastsat på baggrund af importdatoen, jf. præmis 23 og 41-42. Uanset at der ikke forelå en formel forskelsbehandling, forelå der en restriktion, jf. præmis 46-48. Det er derfor i strid med art. 34 TEUF at forskelsbehandle parallelimportører. Det følger som bekendt af fast retspraksis, at der er tale om en restriktion i henhold til art. 34 TEUF, når en national foranstaltning "forbyder, medfører ulemper for eller gør udøvelsen af varernes fri bevægelighed mindre interessant". En hæftelse udgør en sådan restriktion, jf. C-81/09, Idryma. Idryma-dommen vedrørte et selskab, der var blevet pålagt en bøde i henhold til overtrædelsen af den græske medielovgivning. I henhold til græsk ret hæftede aktionærerne i selskabet for bøden, jf. præmis 13-14. EU-domstolen fandt, at hæftelsen for aktionærerne udgjorde en restriktion, jf.


text:
præmis 57-60. Dette gjaldt, uanset at hæftelsesreglen i ldryma-sagen ikke sondrede på baggrund af nationalitet. Det forhold, at man hæfter for en anden juridisk persons bøder, udgør derfor en restriktion. Det er således en restriktion, at H1 ApS hæfter for G1 Auto ApS's svigagtige handlinger. Det synes således klart at fremgå af ovenstående, at EU-retten er til hinder for en restriktiv praksis, hvorefter man som forbruger lettere hæfter for manglende registreringsafgift ved køb fra parallelimportører end fra etablerede forhandlere.
 Skatteministeriet har til støtte for frifindelsespåstanden procederet i overensstemmelse med følgende anbringender, der fremgår af påstandsdokument af 18. november 2014:
 Det gøres overordnet gældende, at sagsøgeren hæfter for den for lidt betalte registreringsafgift i medfør af den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, og sagsøgeren ikke har godtgjort, at selskabet er omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve registreringsafgift (afsnit i og 2 nedenfor). Sagsøgeren er den først indregistrerede ejer af køretøjet og hæfter derfor som udgangspunkt for den manglende registreringsafgift af køretøjet efter registreringsafgiftslovens § 19, stk. 2, hvilket heller ikke er bestridt. Det er sagsøgeren, der har bevisbyrden og skal godtgøre, at han er omfattet af SKATs administrative praksis og dermed ikke hæfter efter loven. Videre gøres det overordnet gældende, at det ikke er i strid med EU-retten at efteropkræve registreringsafgift hos sagsøgeren (afsnit 3 nedenfor).
 1. Sagsøgeren var ikke i god tro om afgiftens betaling
 Det gøres i første række gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at sagsøgeren var i god tro om, at der var betalt korrekt registreringsafgift af køretøjerne, og at sagsøgeren allerede af denne grund ikke er omfattet af SKATs administrative praksis. Alle de faktiske momenter, som Højesteret og landsretten har lagt vægt på i prøvesagerne, er til stede i denne sag, og retsanvendelsen i dommene i prøvesagerne fører derfor uden tvivl til samme resultat i denne sag som i prøvesagerne. Sagsøgeren opnåede ved købet af køretøjerne en betragtelig besparelse. I forhold til den vejledende udsalgspris på kr. 2.754.125 for Mercedesen med ekstraudstyr (bilag N), udgør besparelsen kr. 854.125, svarende til en besparelse på 31 pct. I forhold til den vejledende udsalgspris på kr. 2.060.396 for Audien med ekstraudstyr ..., udgør besparelsen kr. 960.396, svarende til en besparelse på 42 pct. Til sammenligning kan det oplyses, at køberne i prøvesagerne havde opnået rabatter på henholdsvis 22 pct. i SKM2012.655.ØLR og 43 pct. i SKM2013.447.HR. Sagsøgerens besparelse ved køb af nye køretøjer var påfaldende stor og i sig selv tilstrækkelig til at bringe sagsøgeren i ond tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift. Dertil kommer, at sagsøgeren på baggrund af de oplysninger, som han var i besiddelse af om bilernes tyske priser, vidste eller burde have vidst, at den pris han betalte for bilerne ikke hang sammen med en korrekt afgiftsberigtigelse af bilerne, idet der ikke var plads til moms, registreringsafgift og en eventuel avance til sælgeren. Sagsøgeren var således, bekendt med bilernes prisleje i Tyskland, idet sagsøgeren fik tilsendt udstyrslisterne på køretøjerne, hvor priserne i Tyskland var påført, jf. e-mailkorrespondance


text:
mellem sagsøgeren og OF ...
 Dette forhold er ligeledes identisk med omstændighederne i prøvesagerne. Ligesom i prøvesagerne havde sagsøgeren herefter intet grundlag for at tro, at OF kunne opnå så store rabatter ved købet af køretøjerne i Tyskland, at han kunne anskaffe køretøjerne til en pris, sådan at salgspriserne på kr. 1.900.000 (Mercedes) og kr. 1.200.000 (Audi) kunne indeholde fuld dansk registreringsafgift med tillæg af dansk moms og en salgsavance til OF. Det er almindeligt kendt, at de danske bilafgifter komparativt set er høje, og at registreringsafgiften udgør 180 pct. af (hovedparten) af bilens pris. Det må derfor have stået sagsøgeren klart, at handlerne ikke hang sammen og måtte være baseret på, at der ikke blev betalt fuld registreringsafgift. Det bemærkes, at der i nærværende sag må kunne stilles særligt store krav til sagsøgerens agtpågivenhed, da sagsøgeren er professionel erhvervsdrivende og således har haft særlige forudsætninger for at kunne vurdere prisen på bilerne. Sagsøgeren driver virksomhed med leasing samt køb og salg af luksusbiler og således har et indgående kendskab til, hvad biler af denne klasse koster med fuld dansk registreringsafgift med tillæg af dansk moms og salgsavance, jf. også afhøringsrapporten vedrørende selskabets direktør, TC ... I afhøringsrapporten fremgår, at TC havde foretaget import af biler gennem 10 år, og at han havde en føling med bilmarkedet omkring prisniveau ... Dette er en skærpende omstændighed, som ikke forelå under prøvesagerne, hvor køberne var private kunder. ...
 Det af sagsøgeren anførte om, at det ikke var prisen, der var afgørende for, at sagsøgeren købte køretøjerne hos G1 Auto ApS, men derimod den korte leveringstid, bestrides som udokumenteret. Det bemærkes i den forbindelse, at sagsøgeren gentagne gange spurgte OF, hvilke priser denne kunne opnå på forskellige bilmodeller ... De øvrige omstændigheder ved sagsøgerens køb af køretøjerne, er ligeledes påfaldende og bidrager til at bringe sagsøgeren i ond tro om, at alt var gået korrekt til ved salget af køretøjerne: Således blev der ikke opkrævet moms ved købet, registreringsafgiften var ikke nærmere specificeret i slutsedlen, og omstændighederne ved G1 Auto ApS og parternes aftaleindgåelse kan ikke anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed, idet OF / G1 Auto ApS ikke markedsførte sig, og idet kontakten mellem parterne foregik på "en lukket og usædvanlig måde", jf. landsrettens præmisser i prøvesagen tiltrådt af Højesteret. At omstændighederne var usædvanlige må især have stået sagsøgeren klart, da sagsøgeren som nævnt er professionel erhvervsdrivende og således har haft særlige forudsætninger for at kunne vurdere fremgangsmåden ved handlerne. Derudover fremstår betalingsmetoden ikke som sædvanlig for en forhandlervirksomhed. Efter det oplyste betalte sagsøgeren en del af købesummen kontant, og ifølge afhøringsrapporten foregik dette ved, at OF afhentede beløbet ... Sagsøgeren har trods opfordring hertil ikke fremlagt dokumentation for betaling til OF for de to biler eller kvitteringer fra G1 Auto ApS for sådanne betalinger. Om ikke andet må alle disse omstændigheder have givet sagsøgeren anledning til at undersøge forholdene nærmere. Sagsøgeren kan ikke påberåbe sig god tro, når sagsøgeren har undladt at foretage nærmere undersøgelser af forholdene, selv om alle omstændighederne


text:
i sagen gav anledning hertil.
 2. Sagsøgeren har ikke købt bilen hos en bilforhandler
 Videre gøres det gældende, at G1 Auto ApS under alle omstændigheder ikke kan anses for at være forhandler efter SKATs administrative praksis, og at sagsøgeren også af denne selvstændige grund ikke kan fritages for at betale den manglende registreringsafgift. Det er en selvstændig og nødvendig betingelse for at være omfattet af SKATs særlige gunstige administrative praksis, at køretøjet er købt hos en forhandler, hvilket indebærer et krav om, at sælgeren fremstod som en forhandler af biler. Dette fremgår klart af de beskrivelser, der foreligger vedrørende SKATs administrative praksis. SKATs administrative praksis har den baggrund, at en almindelig bilkøber normalt må kunne forvente af en forhandler, at denne har betalt den afgift af køretøjet, der kræves efter loven, jf. hertil bemærkningerne om praksis i forarbejderne til ændringslov nr. 481 af 30. maj 2012 og SKM2013.447.HR. Det, at køretøjet er købt af en forhandler, er med andre ord en grundforudsætning for, at en køber kan være i god tro omkring afgiftens korrekte betaling. Praksis bygger på det normaltilfælde, hvor en forbruger indfinder sig på en forhandlers faste forretningssted for at se og eventuelt prøvekøre en eller flere af de biler, forhandleren udstiller, og herefter indgår en aftale med forhandleren om køb af en bil. Der skal derfor ved vurderingen af, om der er tale om en forhandler efter SKATs praksis, lægges vægt på om en sælger har sædvanlige forhandlerkarakteristika, herunder om der findes et fast udstillingssted, om der findes nogle udstillingsmodeller, om der annonceres eller på anden måde reklameres, og om virksomheden udadtil præsenteres som forhandler.
 Dommene i prøvesagerne kan ikke tages til indtægt for, at Højesteret og Østre Landsret har taget afstand fra en udlægning af praksis, hvorefter det er en særskilt og nødvendig betingelse, at køretøjet er købt hos en forhandler. Der er heller ikke grundlag for at tage dommene til udtryk for, at Højesteret og landsretten fandt, at sælgeren i den sag - som også var OF / G1 Auto ApS - kunne anses for en forhandler i administrativ praksis' forstand. Dommene er udtryk for, at Højesteret og landsretten ikke har fundet det nødvendigt at tage stilling til, om sælgeren kunne anses for en forhandler i administrativ praksis' forstand, idet køber i prøvesagerne klart var i ond tro omkring afgiftens betaling og derfor allerede af denne grund ikke var omfattet af praksis. Landsretten anfører da også, at "hovedbetingelsen" for, om bilkøberen er omfattet af SKATs praksis, er god tro, hvilket bekræfter, at der er knyttet yderligere betingelser til anvendelsen af administrativ praksis. Det bemærkes, at SKATs praksis er udtryk for en fravigelse af en lovbestemt regel om, at køberen af en bil hæfter på objektivt grundlag - uanset god eller ond tro og uanset hvem køretøjet købes af - for betalingen af den lovpligtige registreringsafgift. Der kan under disse omstændigheder ikke stilles betingelser til, i hvilket omfang SKAT har valgt at lade denne undtagelse til en klar lovbestemt hæftelsesregel række, for så vidt SKATs begunstigende


text:
praksis i øvrigt hviler på saglige hensyn, ligesom der ikke er grundlag for at udstrække praksis længere, end hvad der følger af rammerne for den pågældende praksis, jf. princippet i eksempelvis SKM2011.669.HR. Det bemærkes i den forbindelse, at Højesteret i medfør af dommen i prøvesagen har tiltrådt SKATs praksis. Det gøres gældende, at sagsøgerens sælger, G1 Auto ApS / OF, ikke fremstod som en forhandler af biler i administrativ praksis' forstand - hverken udadtil eller over for sagsøgeren. Dette støttes på følgende omstændigheder: sælgeren ikke har haft noget udstillingssted eller nogen biler på lager, endsige et forretningssted som sagsøgeren har besøgt i forbindelse med købet af køretøjerne, sælgeren drev virksomheden fra sin private bopæl i en villa, sælgeren ikke har markedsført sig professionelt, eksempelvis ved annoncering via hjemmeside, blade, aviser, telefonbøger eller lignende (sagsøgeren blev bekendt med OF gennem en bekendt), kontakten mellem parterne foregik på en for forhandlere usædvanlig måde, bl.a. fordi sælgeren anvendte sin private e-mailadresse og underskrev sig med sit personlige fornavn uden brug af firmasignatur eller lignende angivelse af virksomheden, og sælgeren ikke har opkrævet moms ved salget, hvilket naturligvis er uforeneligt med lovgivningen ved professionelle forhandleres salg til forbrugere og viser, at sælgeren ikke anså sig selv for at drive selvstændig økonomisk virksomhed med salg af biler, jf. momslovens § 3, stk. 1. Sagsøgerens sælger manglede således en lang række af de karakteristika, som bilforhandlere almindeligvis har - og som må kræves for, at sælgeren med nogen rimelighed kan betragtes som forhandler i relation til SKATs administrative praksis.
 3. Opkrævning af registreringsafgift er ikke i strid med EU-retten
 Sagsøgeren gør gældende, at SKATS administrative praksis er i strid med artikel 110 i Traktaten om Den Europæiske Unions Funktionsmåde (TEUF), subsidiært artikel 34 TEUF. En lignende EU-retlig indsigelse blev også gjort gældende for landsretten i den ene prøvesag, jf. gengivelsen af bilkøberens procedure i SKM2012.655.ØLR. Den EU-retlige indsigelse vedrørte kravet i medfør af SKATs administrative praksis om, at bilen skal være købt hos en forhandler (forhandlerkriteriet). Landsretten fandt i denne prøvesag, at de anførte EU-retlige indsigelser var uden betydning for sagen, idet bilkøberen ikke var i god tro om, at der var betalt fuld afgift. Herunder fandt landsretten ikke, at EU-retten var til hinder for, at lade det forhold, at omstændighederne ved sælgerens virksomhed ikke var sædvanlige for en forhandlervirksomhed, indgå i en vurdering af køberens gode tro. Sagsøgeren er i nærværende sag af den opfattelse, at landsrettens præmisser i SKM2012.655.ØLR medfører, at der er en forhåndsformodning for, at en bilkøber er i ond tro ved køb fra en "mindre etableret parallelimportør". Sagsøgeren gør i forlængelse heraf gældende, at en sådan forhåndsformodning om ond tro er i strid med artikel 110 TEUF, jf. stævningen, side 3. En sådan udlægning af landsrettens dom bestrides, idet der ikke på baggrund af landsrettens præmisser er grundlag for at antage, at der foreligger en sådan forhåndsformodning. Sagsøgeren har herudover i stævningen på side i gjort gældende, at det er i strid med artikel 110 TEUF, subsidiært artikel 34 TEUF, såfremt


text:
SKATs administrative praksis lettere opfyldes af etablerede forhandlere end af parallelimportører. I et sådant tilfælde er det sagsøgerens opfattelse, at der er tale om en forskelsbehandling i strid med EU-retten. Denne EU-retlige indsigelse angår således ligesom den EU-retlige indsigelse i SKM2012.655.ØLR forhandlerkriteriet i SKATs administrative praksis. Denne EU-retlige indsigelse er dermed alene relevant for det tilfælde, at Skatteministeriet ikke får medhold i anbringendet om ond tro under afsnit i ovenfor, således at retten skal tage stilling til ministeriets anbringende om, at køretøjet ikke kan anses for erhvervet hos en forhandler, jf. afsnit 2 ovenfor. For det tilfælde bemærkes følgende:
 Det bestrides, at SKATs administrative praksis medfører den af sagsøgeren anførte forskelsbehandling. At en for bilkøbere gunstig administrativ praksis blandt andet kræver, at bilkøberen har købt af en forhandler, medfører ingen forskelsbehandling af bilsælgere i strid med hverken artikel 110 TEUF eller artikel 34 TEUF. Der er ikke grundlag for det af sagsøgeren anførte om, at det skulle være lettere at blive omfattet af SKATs administrative praksis, hvis man køber en bil hos en etableret forhandler end hvis man køber en bil hos en (mindre) parallelimportør. Der er således ikke noget grundlag for sagsøgerens indsigelse. I den forbindelse skal det understreges, at der ikke med SKATs administrative praksis foreligger nogen formodning for, at mindre parallelimportører ikke kan kvalificeres som "forhandler" i SKATs administrative praksis' forstand. Vurderingen af, om en bilsælger kan anses for en forhandler beror som nævnt ovenfor på en konkret og samlet vurdering af, om sælgeren har sædvanlige forhandlerkarakteristika. I denne vurdering indgår blandt andet, om der findes et fast udstillingssted, om der findes nogle udstillingsmodeller, om der annonceres eller på anden måde reklameres, og om virksomheden i øvrigt præsenteres udadtil som forhandler. Vurderingen er således uafhængig af, om der er tale om en mindre eller en større parallelimportør, eller om der er tale om en helt anden type bilsælger.
 Sagsøgeren har endvidere i sit kæreskrift af 19. august 2014, side 11, gjort gældende, at det er i strid med artikel 34 TEUF, at sagsøgeren skal hæfte for G1 Auto ApS v/ OF ́s svigagtige handlinger. Det følger som allerede nævnt af den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, at det er sagsøgeren, der som den først indregistrerede ejer af køretøjet hæfter for den manglende registreringsafgift af køretøjet. Der er således ikke tale om, at sagsøgeren skal hæfte for en andens svigagtige handlinger, men blot, at sagsøgeren hæfter for registreringsafgiften vedrørende de to biler, som sagsøgeren har købt. Sagsøgerens EU-retlige indsigelse vedrørende hæftelsesreglen synes således uden grundlag.
 Retten tiltræder Skatteankestyrelsens begrundelse, hvorefter det følger af den tidligere registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2 (nu § 20), jf. § 1, at afgiften ved den første registrering af et motorkøretøj i Danmark påhviler ejeren eller den, i hvis navn køretøjet indregistreres. Som følge heraf hæfter H1 ApS ifølge registreringsafgiftsloven for, at der er betalt korrekt registreringsafgift ved registreringen af køretøjet. Denne lovmæssige ordning er til gunst for borgere og virksomheder fraveget ved SKATs praksis, hvorefter SKAT i tilfælde, hvor et motorkøretøj er


text:
erhvervet hos en bilforhandler af en køber, der er i god tro med hensyn til, at der er betalt korrekt registreringsafgift, ikke stiller krav om efterbetaling hos køberen. Hovedbetingelsen for, om H1 ApS er omfattet af den administrative praksis, er således, om selskabet var i god tro ved erhvervelsen af den pågældende bil.
 Der er under sagen ikke fremkommet oplysninger, der giver grundlag for at tilsidesætte Skatteankestyrelsens vurdering, hvorefter H1 ApS ikke er anset for at have været i god tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift, jf. registreringsafgiftslovens § 1.
 Spørgsmålet er herefter, om forskellen i registreringsafgiftslovens dagældende bestemmelser i §§ 14-16 henholdsvis § 19 mellem registrerede virksomheder henholdsvis ikke-registrerede virksomheder samt den administrative praksis, der knytter sig til disse regler, formelt eller reelt udgør en begrænsning for parallelimport af motorkøretøjer til Danmark, hvilket efter omstændighederne kan udgøre en krænkelse af artikel 110 eller artikel 34 i Traktaten om Den Europæiske Unions Funktionsmåde. Det er H1 ApS, der bærer bevisbyrden for tilstedeværelsen af en sådan begrænsende effekt.
 Retten finder, at de nævnte lovbestemmelser i registreringsafgiftsloven i sig selv ikke er egnet til at virke begrænsende på parallelimport. Retten lægger herved vægt på, at alle, der her i landet erhvervsmæssigt afsætter afgiftspligtige motorkøretøjer, frit kan vælge mellem at lade sig registrere eller ej, hvorfor autoriserede importører og parallelimportører på dette punkt behandles på lige fod.
 Ved vurderingen af, hvorvidt de nævnte regler med tilknyttet administrativ praksis reelt udgør en begrænsning for parallelimport af motorkøretøjer, finder retten det sandsynliggjort, at de efterbetalingskrav, der er blevet rettet mod G1 Auto ApS' købere, for så vidt er egnede til at afskrække bilkøbere fra at købe motorkøretøj hos en parallelimportør. Retten finder det imidlertid ikke godtgjort, at denne effekt kan tilskrives andet og mere end den faktiske omstændighed, at en parallelimportør har unddraget sig registreringsafgift med en omdømmeskadende virkning for sin branche. H1 ApS har ikke for retten gennemført bevisførelse, der på anden vis kunne dokumentere, at den omhandlede administrative praksis har haft en særlig byrdefuld virkning for parallelimportører af motorkøretøjer.
 Herefter finder retten, at der ikke er holdepunkt for, at Traktaten om Den Europæiske Unions Funktionsmådes artikel 110 eller artikel 34 tilpligter en lempeligere administrativ praksis i forhold til købere hos en ikke-registreret parallelimportør, end den som anvendes over for købere hos autoriserede, ikke-registrerede motorkøretøjsforhandlere.
 Ved udmåling af sagsomkostninger har retten lagt vægt på sagens økonomiske værdi, omfang og udfald.
 Sagsøger, H1 ApS, skal inden 14 dage betale sagsomkostninger til sagsøgte, Skatteministeriet, med 110.000 kr.


text:
TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. | SvJT
 TRÆK AF HØJESTERETS
 UDVIKLING OG LIV.
 HØJESTERETSPRÆSIDENT, TROELS G. JØRGENSEN.
 En fristende Opgave stillede Redaktionen mig ved at foreslaa Deltagelse i en litterær Hyldest til den noget ældre svenske Kollega, som saa kyndigt og interesseret har skildret sit Lands højeste Domstol gennem Tiderne, og som tillige med ikke mindre Forstaaelse og Interesse har fulgt dansk litterært Retsliv og været Bindeled overfor sine Landsmænd ved Omtalen deraf. En fristende Opgave — maatte de i det følgende meddelte spredte Træk af den danske — tildels dansk-norske — Højesterets Historie i nogen Maade retfærdiggøre, at jeg har givet efter for Fristelsen.
 Mange Ting vakler i vore Dage. Riger ser deres Magtgrundlag truet. Ogsaa Domstolene kan have Grund til at holde Øje med deres Magtgrundlag, at se hvor stærkt det er, og hvorpaa det beror. Undersøgelsen kunde anstilles sociologisk men ogsaa historisk ved Fremdragning af konkrete Kendsgerninger.
 Ud fra det anførte Synspunkt vil jeg da betragte vor Højesteret, hvis Historie begyndte i 1661, og som altsaa nu har naaet sit 280. Aar. Jeg forudskikker nogle almindelige Bemærkninger om Højesterets Indretning, Virkemaade og Omraade.
 I det nævnte Spand af Aar har Retten levet og virket først som et Kollegium indenfor det enevældige Danmark-Norges Statsstyrelse — i Enevældens Slutningsperiode fra 1814 til 1849 alene den danske Statsstyrelse — og dernæst i det konstitutionelle Danmark som øverste Led af den som Statsmagtens tredje Forgrening anerkendte Domsmagt. Højesteret har virket mærkelig ensartet i hele denne Tid gennem et talstærkt Dommerkollegium med en udvalgt Stab af Sagførere. Oplysningsmaterialet er altid blevet forelagt Retten i skriftlig Form, som blev gjort mundtlig gennem
 2—417004. Svensk Juristtidning 1941.
 18 TROELS G. JØRGENSEN.Oplæsning i Retten, hvilket ganske vist af og til for at spare Tid, ialtfald i Nutiden, erstattes med Hjemmelæsning men dog stadig er den absolute Hovedregel. Sagen diskuteredes mellem 2 Sagførere — naar det angik Straf efter særlig Beskikkelse —, der i vel skolede Foredrag kom ind baade paa dens faktiske og retlige Sammenhæng. Hvad det sidste angaar, udtalte dog Instruktionen af 7. Dec. 1771 § 30, at Prokuratorerne ikke maatte understaa sig at forklare Kongens Lov — altsaa fortolke dens tvivlsomme Punkter — hvilket han vil have sig alene forbeholdt, ligesom de i Almindelighed ikke maatte anføre andre Rigers og Folks Statuter og Love. Denne Instruktion var gældende til 1919 og trak saalænge ialfald formelt en Grænse for Proceduren, som Nutiden ikke ønsker at drage, selv om Hovedvægten altid maa falde paa Belysningen af Sagens Sammenhæng.
 Endelig er Domsvoteringen altid foregaaet i det væsentlige paa samme Maade, nemlig i selve Salen, umiddelbart efter at Sagførerne havde talt færdigt og var aftraadt, og saaledes at hver enkelt Dommer, den yngste først, fra sin Plads staaende fremsatte og begrundede sin Dom. Nogen indledende Drøftelse med Udveksling af foreløbige Indtryk af Sagen var der under den gamle Ordning absolut ikke Plads for. Og den Omstændighed, at Retsplejelovens § 214 giver en almindelig Forskrift om »Raadslagning» forud for Afstemningen, har ikke bestemt Retten til at gøre


text:
nogen Forandring heri. Hvis den engang skete Afstemning laa fast som en uigenkaldelig Erklæring, kunde man vel se en Modsætning mellem Højesteretsvoteringen og en Raadslagning af gensidig orienterende Karakter uden Standpunkttagen, men Afstemningen er naturligvis ikke bindende. Den kan omgøres, naar de efterhaanden fremkomne Begrundelser motiverer Dommeren hertil, og hvis man ikke i »Raadslagning» udtrykkelig vil indlægge, at Dommerne skal begynde at udtale sig overfor hverandre, inden de endnu har naaet til at turde tage Standpunkt til Afgørelsen — og herfor er ingen Støtte — saa fyldestgør Højesterets Ordning netop Kravet om Raadslagning, nemlig om en ordnet saadan. Sagen er, at Dommerne i denne Ret forudsættes at være rede til at tage Standpunkt allerede paa det omtalte Tidspunkt, og Erfaringen viser, at denne Forudsætning slaar til, som ogsaa at Afstemningen kan ændres under Indtrykket af senere udtalte Meninger. Lov 8. Marts 1856, som aabnede en — aldrig benyttet — Adgang til offentlig Stemmegivning og i Forbindelse
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 19
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 19dermed tillod en »Raadførsel» inden lukkede Døre, bekræfter denne Opfattelse, thi den offentlige Stemmegivning maa antages at betyde praktisk Uigenkaldelighed af det under denne udtalte. Instruktionen krævede, at de 9 — hyppig flere — Dommeres Votering ikke afbrødes, og at Dommen gjordes færdig, inden næste Sag toges for. Dette sidste rummede ingen Ulempe i den Tid 1674 til 1856, da Dommene var præmisløse. Da Præmisser indførtes, kunde det volde Besvær og maaske bidrage til en kortfattet Affattelse af dem, at Lov 1856 ikke tillod Foretagelse af nogen ny Sag, før hele Dommen med Præmisser var kundgjort. Dette saavelsom Forbudet mod Voteringens Afbrydelse faldt bort ved Retsplejeloven.
 Det var et langt Tidsrum, 183 Aar, hvori Højesteret som nævnt indskrænkede sig til at levere Domskonklusioner. I Tilfælde af, at Retten tiltraadte den indankede Doms Resultat men ikke den i Præmisserne givne Begrundelse, udtalte Højesterets Dom med sine egne Ord, hvilken Retsvirkning der blev fastslaaet i Dommen. Var Retten tillige enig i den givne Begrundelse, brugtes Formularen »Bør ved Magt at stande», og saadan »Stadfæstelse in terminis» betød altsaa den fulde Godkendelse. Ændrede Retten den indankede Dom, kunde Formuleringen af dens Dom rumme visse Antydninger af Begrundelse, men i Hovedsagen kunde det ikke vides af udenforstaaende, paa hvilket Grundlag Resultatet var naaet. At Retten var fritaget for Præmisudarbejdelsen, saa at Dommen kunde aflæses umiddelbart efter dens Vedtagelse, forklarer det store Antal Sager, Retten kunde overkomme. Aarene 1857 til 1937 er Perioden med kollektive skriftlige Præmisser.Den er nu afløst af de individuelle skriftlige Præmissers Æra. Den Dommer, der under Stemmegivningen fastholder en Særmening, skal i Præmisserne faa dette angivet med Oplysning om hans Begrundelse heraf. Dommerens Navn oplyses ikke. Præmisserne meddeles ligesom før i en samlet Udtalelse ovenover Konklusionen, der overskrives »Thi kendes for Ret».
 Den mundtlige Sagsbehandling har altid været den ubetinget overvejende. I borgerlige Sager er der dog Adgang til at lade Behandlingen foregaa gennem Udveksling af skriftlige Indlæg, der derpaa cirkulerer mellem normalt 7 Dommere, hvorpaa Dommen som ellers afsiges i Retssalen.


text:
I 1784 indførtes det at anvende denne Maade, naar Indstævnte udebliver. Den udeblivende Part betrygges da ved Tilstedeværelsen af det skriftlige Materiale fra
 20 TROELS G. JØRGENSEN.de tidligere Instanser. Dette havde større Værdi under den ældre skriftlige Procesform, hvor Akten indeholdt de vekslede Indlæg. Efter 1919 er den indankede Doms Referat af Proceduren Hovedkilden til Oplysning om denne, og Udeblivelse fra Højesteret er derfor som mere risikabel blevet betydelig sjældnere end før. Der kan ogsaa beordres skriftlig Behandling af dertil egnede Sager; Antallet af disse er dog ringe. Desuden er der nu de normalt af 3 Dommere behandlede Kæremaal. I ældre Tid har der ogsaa som midlertidig Foranstaltning været beordret skriftlig Behandling af et Antal Sager for at opnaa en gunstigere Arbejdsbalance. Før 1919 sluttede den skriftlige Behandling med en til det fiktionsmæssige indskrænket Procedure og Votering.
 Indtil 1919 regnedes der med Højesteretsaaret som en samlet Retstermin begyndende første Torsdag i Marts, hvortil der indstævnedes; mange Sager var der dog Hjemmel til som anticiperede at faa med ogsaa ifølge senere Paastævning. Der øvedes nøje Kontrol med, at Antallet af de ved Aarets Udløb ikke ekspederede Sager var saa ringe som muligt.
 Rettens stedlige Omraade var for Danmarks Vedkommende væ sentlig uforandret; navnlig hørte Slesvig, Holsten og Lauenbor gikke ind derunder. Først 1920 inddroges de genforenede sønderjydske Landsdele. Island udskiltes fra 1920.
 Som det første Træk i Rettens Historie skal omtales dens Emancipation fra den enevældige Konge.
 Kort efter Udstedelsen af Suverænitetsakterne, der afgav Grundlaget for Enevældens Indførelse i Danmark-Norge, fremkom den første Instruktion for Højesteret af 14. Februar 1661, hvorved denne stiftedes til Afløsning af Kongens Retterting, hvor Kongen og Rigsraadet i Forening havde siddet til Dom. I denne Instruktion bestemmes, at Retten skal siddes og administreres af et vist Antal Personer halvt adelige og halvt borgerlige, men om Kongens Deltagelse siges der intet. Heller ikke Kongeloven af 14. Nov. 1665, der med øjensynlig Tilstræben af Fuldstændighed gennemgaar og fastslaar Kongens Retsstilling, omtaler Deltagelse i Retsplejen og det uagtet Instruktionen havde udtalt, at næst den sande Religions Øvelse er Justitien det fornemste og rette Fundament, hvorpaa al Regering bør grundfæstes. Kongeloven bestemmer, at Kongen som det ypperste og højeste Hoved skal have Magt til Lovgivning, til at indsætte og afsætte Betjente, Vaaben og Væbningsmagt og Magt over Kleresiet, men Domsmagten næv-
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 21
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 21nes ikke. At der ikke kunde gives nogen selvstændig Domsmagt ved Siden af Kongemagten, var imidlertid givet ved Udgangspunktet og var da ogsaa udtalt i Artikel 6, der slutter Opregningen med, at Kongen ene skal have Magt at bruge alle Regalier og jura majestatis, hvad Navn de og have kunne. Meningen var, at Højesteret udgjorde et Kollegium ligesom de andre Kollegier, hvis Egenart heller ikke var fremhævet, og at Kongen personlig i dette som i de andre Kollegier skulde være den besluttende og afgørende Faktor. Ligesom de underordnede stedlige Embeds- og Bestillingsmænd dirigeredes udfra vedkommende administrative Kollegium, beherskede Højesteret Landets øvrige Retter. Men medens man tidligere


text:
sagde, at Kongen og Rigets Raad udgjorde Rettertinget, er Kongen i Instruktionen sat i Modsætning til Retten. Kongen kan udøve Justitien efter Forhandling med sit Raad eller andre, efteråt Retssagen har været behandlet i Højesteret, eller han kan indfinde sig der for at overvære Retsmødet og paa Stedet træffe Afgørelse. Begge Dele var korrekt Udøvelse af Domsmagten af dennes Indehaver. Men forinden dette Retsforhold hævedes i 1849, var der foregaaet en Emancipation af Højesteret beroende paa en Renunciation fra Kongens Side. Man kan ogsaa udtrykke det saaledes, at Højesteretskollegiet frigjorde sig for Indflydelse fra Gehejmeraadet, efter 1670 Gehejmekonseljet.
 Kongens Stilling som øverste Dommer var indtil Frederik III Død i 1670 ikke normeret ved nogen almindelig Instruks. Teoretisk førte han altid Forsædet i Retten, hvilket vilde sige, at Parter, Sagførere og Dommere maate lade, som dette var Tilfældet. Sædvanligvis mødte han ikke, netop fordi han ikke ønskede at gøre sig gældende, og denne Situation udløstes i en Bemyndigelse for Retten til at dømme endeligt i Sagen. Oprindelig lod man Mødeordrerne til Dommerne indeholde en saadan særlig Bemyndigelse, senere ansaas den at ligge i Antagelsen som Dommer. Men den havde visse Forbehold. Først det Tilfælde, at vota blev discrepantia, saaledes at der intet Flertal blev dannet, eller at Retstilfældet var ulovbestemt. Endvidere naar der var eller maatte antages at være taget Forbehold paa Grund af Kongens særlige Interesse i at indvirke paa Afgørelsen, eller naar Retten selv ønskede at erfare Kongens Fortolkning af en tvivlsom Lov. Der forekom ogsaa Forelæggelse for Kongen for at opnaa Lempelse i Lovens Rigeur. Naar da den kongelige Beslutning var tilvejebragt, gled Sagen tilbage til Rettens Dombog og Resultatet kundgjordes som Rettens
 22 TROELS G. JØRGENSEN.Dom, der iøvrigt ligesom Stævningerne udfærdigedes skriftligt i Kongens Navn.
 Christian V gav i 1670 Retten dens første af P. Schumacher paraferede Instruktion, der med Hensyn til Kongens Stilling følger det ovennævnte. Forelæggelsen skulde ske ved 2 Referendarier af Rettens Dommere i Overværelse af Kansleren, der var Præsident for Retten men dog ikke altid aktivt ledede den, og Generalprokurøren, der oprindelig ogsaa havde Sæde i Retten, altsaa en meget kompetent Stab af Raadgivere, der helt kunde erstatte Retsmødet. Undertiden gik dog Overvejelserne over i andre Led og endte i Gehejmekonseljet, hvorved de kunde trække længe ud endog i aarevis.
 I den første Del af Frederik IV Tid (1699—1730) gik man over til at forelægge Retssagerne ved en skriftlig Relation og modtog Afgørelsen ad lignende Vej. Konseljets Indflydelse var derved forøget. I 1713 bestemtes i Forbindelse med Reglen om Sager, hvori Kongens Interesse verserer, at Generalfiskalen skulde foranledige Møde i Retten af de Deputerede for Finanserne og i Land- og Søetatens Generalkommissariater, saa at disse voterede med, ogsaa hvis de ikke ellers brugtes i Retten. Som noget karakteristisk ved denne Konges Forhold til Retten noterer dennes Historiker Sophus Vedel, at han i særlig Grad traf Afgørelse mod Flertallet eller endog fandt en helt ny Løsning. Undertiden har han i Forvejen udtalt Krav om en vis processuel Begrænsning af Sagen men dog ikke krævet


text:
et bestemt Udfald af Dommen.
 Et vigtigt Skridt bort fra de befalede Forelæggelser kom man i 1737 ved et Reskript om, at der ikke maatte voteres af et lige Antal Assessorer; i fornødent Fald skulde den nederste fratræde. En bedre Ordning naaedes ved et Reskript af 1746, hvorefter ved Stemmelighed den øverste Tilforordnede skulde have 2 Stemmer. Der findes fra denne Tid et Par Eksempler paa, at Kongen henviste Retten till selv at afgøre en tvivlsom Lovfortolkning, som man havde udbedt sig hos ham, hvilket maatte svække Lysten tilet fortsat Initiativ i denne Retning. Tilbage var da af Refereringstilfældene kun Sagerne af særdeles Interesse for Kongen.
 Inden det omtales, hvorledes ogsaa disse faldt bort, skal nævnes nogle Eksempler paa, hvorledes Kongen paa forskellig Maade undertiden undlod at give den øverste Domstol, hvad der tilkom den, og særlig Tilfældene af ligefrem efterfølgende Tilsidesættelse af en kundgjort Højesteretsdom.
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 23
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 23 I Frederik IV Tid, der i forskellig Retning betegner en mindre glansfuld Periode for Retten, forekom det Tilfælde, at Højesteret havde frifundet en Købmand for paastaaet ulovlig Udførsel af Korn fra Bergen. Den Mand, til hvis Fordel Kornet i Forvejen var konfiskeret og solgt, besværede sig til Kongen over Dommen og blev hjulpen paa den Maade, at Dommen beordredes hemmeligholdt, og den frifundne Kobmand fik et af Trusler ledsaget Paalæg om at nøjes med det ubetydelige Salgsudbytte af den for ham konfiskerede Ladning. Konseljet tilraadede denne Fremgangsmaade »paa det, at det ej skulde eclatere, at en Højesteretsdom bliver kuldkastet, hvilket i Fremtiden vilde blive af stor Consequence». Efterat en Oberst B. i 1725 af Retten var dømt til at betale sin Broders Dødsbo et Beløb, androg han Kongen om ny Granskning af Sagen i Konseljet, hvad Justitiarius Scavenius indtrængende fraraadede. Der gaves Retten Ordre til en ny Behandling for lukte Døre, der fik samme Udfald som Dommen, og denne opretholdtes derpaa ved et Reskript. Kort efter forefaldtet lignende Tilfælde med samme Udfald, medens der i et tredje Tilfælde gaves Tilladelse til Genoptagelse af en Højesteretssag med særligt Henblik paa, at Behandlingen skulde foregaa i Kongens Nærværelse paa Aabningsdagen; da Assessorerne alle voterede for det tidligere Resultat, tiltraadte Kongen dog dette. En Uregelmæssighed var det ogsaa, naar Kongen helt uden Rettergang afgjorde en Sag om Opsætsighed mod Øvrigheden efter Betænkning af en Kommission.
 De to Tilfælde, der kan nævnes af afsagte Dommes Tilsidesættelse, forekom under Christian VI (1730—46), der iøvrigt nærede Interesse og Respekt for Retten. I Virkeligheden er de ogsaa af ret formel Natur. Under Indstævntes Udeblivelse var der givet Dom til Stadfæstelse. Udeblivelsen skyldtes imidlertid Sygdom eller Forsømmelse hos Indstævntes Sagfører, der trøstede sig til at godtgøre, at den indankede Dom var urigtig. Efter Omstændighederne gaves Ordre til Granskning af Sagen for lukte Døre, og da den opnaaede Stadfæstelse fandtes uberettiget, forandredes den ved Reskript til en Afgørelse i Indstævntes Favør. Medens Justitiarius Braem i 1731 havde anbefalet denne Fremgangsmaade, kæmpede Justitiarius Seckman i 1740 af al Magt forgæves


text:
imod en anden Afgørelse af Kongen, der gik ud paa at ophæve en Dom, hvori Højesteret havde paalagt en Stiftamtmand at give Erstatning til en Prokurator for Nægtelse af Ret til
 24 TROELS G. JØRGENSEN.at praktisere. Reskriptet udtalte til Begrundelse, at Sagen var Højesteret uvedkommende. Forholdet var det, at Kongen i Lighed med Rettens Mindretal ansaa Stiftamtmandens Handling som en Øvrighedsakt, der som saadan var unddraget Højesterets Kompetence, en Grundsætning der nøje vaagedes over, medens Rettens Flertal — hvortil Justitiarius hørte — mente, at han havde handlet som overordnet Dommer i en Brandsag.
 Endnu Instruktionen af 1753 havde krævet Forelæggelse for Kongen af de særlig dertil egnede vigtige Sager; Forelæggelsen skulde ske ved Rettens Præsident, men i 1758 bortfaldt efter Dødsfald denne Stilling, og den Anskuelse, at Rettens Selvstændighed og Uafhængighed var af samfundsmæssig Vigtighed, havde længe med stigende Styrke været gjort gældende. En kraftig Talsmand fandt den i Generalprokurør Henrik Stampe, Montesquieus Tilhænger. Forelæggelse for Kongen ifølge Initiativ fra denne eller fra Retten gik da af Brug og i Instruktionen af 7. Dec. 1771 omtales den ikke. Der havde med andre Ord i Rettens første Hundredaar uden nogen formel Retsregel dannet sig den Regeringsgrundsætning, at Kongens Bemyndigelse til at dømme var baade fuldstændig og uigenkaldelig.
 Ogsaa til en anden Side underbyggede Instruktionen Højesterets Autoritet ved at foreskrive Rettens Godkendelse af et Antal Prøvevoteringer som Vilkaar for Dommeransættelse, hvorved Retten kunde holde sig fri for ukvalificeret Tilgang. Allerede i 1753 var dette indført overfor tidligere Auscultanter, der normalt var yngre Jurister.
 Tilbage blev i Enevældens Tidsrum den repræsentative Side af Kongens Domsmagt som en Faktor af høj Rang til at styrke Rettens Autoritet.
 Grundloven af 1849 bragte en stor saglig Udvidelse af Rettens Autoritet derved, at alle Domstole blev gjort kompetente til at prøve Spørgsmaalet om Øvrighedsmyndighedens Grænser. Paa den anden Side kastede Grundloven ligesom en Skygge over Retterne i deres daværende Skikkelse ved at opstille sine vidtgaaendeReformkrav om Offentlighed og Mundtlighed, Retsplejens Adskillelse fra Forvaltningen og Nævningers Indførelse. Thi saalænge disse Reformer ikke var gennemført — og bortset fra Oprettelsen af den Københavnske Sø- og Handelsret i 1861 tog det sine 70 Aar at naa dertil — var denne Del af det offentlige Liv derved blevet stillet mindre gunstigt i den offentlige Mening. Lov-
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 25
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 25givningen var derimod ordnet efter særdeles frie Principer, og i den øverste Forvaltning havde Ministerialsystemet afløst Kollegialsystemet. Den omtalte Skygge kunde nu ikke falde paa Højesteret, hvor der herskede Offentlighed og Mundtlighed, og hvor Nævninger ikke var tænkt som medvirkende. Undtages maa dog Hemmeligholdelsen af Dommenes Begrundelse, hvorpaa der ogsaa reformeredes kort efter ved Loven af 8. Marts 1856.
 Paa det personelle Omraade kom derimod netop Højesteret ud for et ligefremt Angreb fra de Befolkningskredse, der havde gennemført Forfatningsændringen. Der var et ganske klart Ønske fremme om at forny denne Rets Personale for at sikre en Sindelagsforskydning indenfor den øverste Domstol. Ejendommelig nok var den Mand, som Landets Jurister i et halvt


text:
Hundrede Aar havde set op til — A. S. Ørsted — den egentlige Skive for Misfornøjelsen. Ganske vist var det hans Gerninger som Politiker under den frie Forfatning nemlig som Regeringschef under Krimkrigen, der skulde paadømmes af Rigsretten i 1855—56. Men den Frifindelse for Udbetalinger uden formel Finansbevilling, der takket være de 8 i Rigsretten voterende Højesteretsassessorer tillagdes alle det afskedigede Ministeriums Medlemmer, har Eftertiden fundet beføjet. Ørsteds Frifindelse skete iøvrigt med alle 16 Stemmer. Angrebene paa Højesterets Dommere havde allerede under Retssagen været nærgaaende. Redaktørerne mindedes deres tidligere Domfældelser. Den historiske Undersøgelse i nyere Tid viser forøvrigt, at Kancelliets Aktioner for Presseforseelser mange Gange havde været tilbagevist af Domstolene. Dommen, der faldt den 27. Februar, toges som en Udfordring til Repressalier. Et ledende Blad averterede en Maaned i Træk Navnene paa de 8 Assessorer som skyldige i Frifindelsen for derved paa en diskret Maade at vanskeliggøre deres Stilling i Borgerskabet. Og ud paa Aaret afskedigedes foruden Justitiarius Lowzow hele 4 Assessorer eller en Tredjedel af disse. Kun 3 af dem havde været med i Rigsretten. Afskedigelsen motiveredes ved Henvisning til de forestaaend Reformer i Retsplejen(!), der krævede yngre og friskere Kræfter. Som et særligt Raffinement maa det opfattes, at man tilbageholdt Fremsættelsen af et længe paakrævet Lovforslag om Lønningsforbedring for Højesteret, indtil Afskedigelserne var i Orden, for at de afskedigede ikke skulde afgaa med den forhøjede Lønning.
 De samme Mænd, der faa Aar i Forvejen med Omhu havde
 26 TROELS G. JØRGENSEN.værnet om Domstolenes Uafhængighed af Regeringen ved som Undtagelse indenfor dansk Ret at give dem den grundlovsmæssige Stilling, at de ikke kunde afskediges men maatte dømmes fra deres Embeder for begaaede Forseelser eller dommermæssige Mangler, disse samme Mænd ivrede for at afskedige paa Grund af Misfornøjelse med Indholdet af en saglig begrundet Dom eller blot for formodet ukonstitutionelt Sindelag. Til Forklaring men ikke Undskyldning maa tjene den opskræmte Stemning ved Frygten for, at den frie Forfatning var i Fare. Det omtalte grundlovsmæssige Værn, der gælder til Dommerens 65. Aar, viste sig saaledes at være mere end et teoretisk Gode. En Lov af 1939 har henlagt Afskedigelsessager mod Dommere til »den særlige Klageret» bestaaende af en Dommer fra hver af de tre Instanser med Anke til Højesteret. Denne Afvigelse fra normal Rettergang forstaas kun ved den historiske Forklaring, at vedkommende Justitsminister ønskede at skabe en særlig folkelig Kontrol med Dommerne ved en Særdomstol, hvis 5 Medlemmer ikke alle skulde tilhøre de almindelige Domstole. Da dette overfor den rejste bestemte Modstand ikke kunde blive til Lov, »gennemførtes» Forslaget som en ikke længere principstridig men kun principløs Særordning.
 En anden senere Lov af 1933 har bragt Dommere ind under den allerede tidligere for andre Tjenestemænd indførte Aldersgrænse af 70 Aar, og Tvivl var rejst, om Grundloven ikke i saa Fald maatte hjemle Efterløn af Størrelse som Lønningen uden Nedsættelse efter Pensionsreglerne, hvilket gælder, naar Dommere over 65 Aar faar Afsked. Den Opfattelse sejrede dog, at Afgang efter Lov ikke er Afskedigelse. Motiveringen for nævnte økonomiske Begunstigelse af Dommere er ogsaa kun


text:
denne, at den skal afbøde Frygt for en personligt motiveret Afskedigelse og derved Faren for en uheldig Indvirkning paa Dommerens Arbejde.
 En Rets Arbejde vil altid i nogen Grad blive mødt med Kritik, da dens Afgørelser normalt ikke tilfredsstiller den ene af Parterne, og man har heri Landet det Mundheld, at den, der taber sin Sag for Højesteret, har Lov at skælde ud paa Retten i tre Dage. At Retten ikke faar Anerkendelse for at have haft Forstaaelse af den enkelte Sag eller maaske af visse Sager i Almindelighed, vil den bære med Sindsro, men Beskyldninger for Partiskhed eller Skødesløshed maa den værge sig mod, eller rettere An-
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 27
 TRÆK AF HØJESTERETS UDVIKLING OG LIV. 27klagemyndigheden bør værge den. Da engang et Blad i Anledning af en Domfældelse paa Indicier udtalte, at det var bevisligt, at Højesteret flere Gange havde dømt Folk for Forbrydelser, de aldrig havde begaaet, maatte denne Udtalelse sikkert opfattes som indeholdende en Beskyldning af nævnte Art, og der reageredes mod den i Form af Paatale i Rigsdagen, hvor Justitsministeren netop havde en særlig Lejlighed dertil (se mine Bidrag til HR Historie, 222). Men Grænsen kan være vanskelig at drage, og ialtfald faglig Kritik af Rettens Arbejdsmaade og Resultater maa være aaben. Allerede Ørsted tilbageholdt ikke »som Videnskabsmand» sin Kritik af den samtidige Højesterets Praksis.
 Der gjorde sig tidligere det Forhold gældende, at Højesteret i sine Præmisudtalelser udadtil optraadte som et altid enigt Kollegium. Publikum mente ret ofte at vide Besked med, hvorledes Stemmerne var faldet, men denne Opfattelse kunde ogsaa være galt underrettet og var ialtfald usikker. Ved Loven af 8. Marts 1856 havde Retten faaet Tilladelse til efter sit Valg at anvende offentlig Stemmegivning, men denne Vej, der vilde have givet et ganske andet Billede af Retten, betraadtes aldrig, og det maa indrømmes, at Begivenhederne i Tilslutning til Rigsretsdommen havde været afskrækkende. Da et nyt System til Afløsning af de kollektive skriftlige Domsgrunde drøftedes, fremkom der fra Politikere Udtalelser, der antydede Tillid til, at en Navngivning af de voterende vilde aabne Mulighed for Paavirkning af disse, hvilket ganske vist maatte anses for højst uheldigt for Rettens Autoritet. Den valgte Ordning, der undgaar Navngivningen, gaar ud fra, at denne ikke har saglig Interesse og ved at give Mistanke om Paavirkning kan være skadelig. Det har iøvrigt vist sig, at i en Del Menneskers Øjne lider Autoriteten Skaar derved, at Oplysning nu gives om de indbyrdes modstridende Meninger hos Dommerne. Man finder Beroligelse i den Illusion, de forrige Domme skænkede om, at der uanset Dispyten mellem Sagførerne kun havde været een Mening i Retten. Maaske den gamle præmisløse Højesteretsdom har haft endnu større Kraft i denne Retning, da Præmisser dog altid kan udæske til Kritik. Da Ordningen er saa ny, tør dette imidlertid antages at være et Overgangsfænomen, og man kunde omvendt henpege paa, at Systemet netop tillader at give Dommene en særlig Vægt, naar de er virkelig enstemmige. Det var iøvrigt Rettens Ønske, at det kollektive System skulde have været


text:
bevaret ved Straffesager, men efter Højesterets nu
 28 TROELS G. JØRGENSEN.værende tilbagetrukne Stilling overfor disse Sager har dette mindre Betydning.
 Domstolene staar i et lignende Forhold til Lovgivningen som den udøvende Kunstner til Dramatikeren eller Komponisten. Deres Ydelse kan ikke naa op over, hvad Loven giver Mulighed for. Naar Loven ikke er fast forankret i Borgernes Tilslutning, vil Odiet herfor kunne falde paa Domstolene, ligesom Skuespilleren maa tage mod Udpibning paa Digterens Vegne. Domstolenes Uafhængighed, som er Grundvolden for deres Autoritet, er kun et andet Udtryk for deres Afhængighed af Loven, men de har dog Frihed til at naa en dybere Forstaaelse af denne end selve Lovgiverne.


text:
SSLUG - Patentering af computerprogrammer
 Juridisk speciale kandidatafhandling (uden bilag) fra Aarhus Universitet - skrevet af Kristian Beyer <kb-dc@12move.dk>
 2. Det amerikanske patentsystem
 2.1 Amerikansk patentbeskyttelse af software
 2.2 Amerikansk retspraksis
 2.2.1 Den matematiske algoritme
 2.2.2 De første programrelaterede afgørelser
 2.2.3 Algoritmens anvendelse
 2.2.4 Kravsproget
 2.2.5 Patentering af struktur
 2.2.6 Der er "printed matter" bag det hele
 2.3 Amerikanske Guidelines
 3. Det europæiske patentsystem
 3.1 Patenter i EU
 3.2 Reglerne
 3.3 Europæisk praksis
 3.3.1 Algoritmen
 3.3.2 Computerprogrammer, som sådan
 3.3.3 Mix-opfindelser
 3.3.4 De seneste sager
 3.4 EPO Guidelines
 3.5 Grønbog om patenter
 3.6 Delkonklusion
 4. Det danske patentsystem
 4.1 Reglerne
 4.2 Dansk Praksis
 4.2.1 De tidlige sager, analysen af computerprogrammet
 4.2.1.1 Point of novelty vs kerneteori
 4.2.2 Algoritmekravet
 4.2.3 Kravsprog
 4.2.4 Omfanget af forbuddet i Ptl. §1, stk 2, nr. 3
 4.3 Danske retningslinier
 5. Undersøgelsen af kendt teknik
 5.1 GATT TRIPPS Art. 27
 6. Ækvivalenslæren
 7. Grænsen mellem patentretten og ophavsretten
 på området for computer programmer
 7.1 Patenters indflydelse på ophavsretten
 8. Hvem patenterer hvad?
 9. Konklusion og afsluttende bemærkninger
 Bilag 1: Diagram 1
 Bilag 2: Diagram 2
 Bilag 3: Spørgsmål fra Grønbog om EF-patentet
 Bilag 4: Comptons-patent
 Bilag 5: Computerspil-patent
 Bilag 6: Lotus-patent
 Bilag 7: Corel-patent
 Bilag 8: Beauregard-patent
 Bilag 9: Virksomheder
 Bilag 10: Nationaliteter
 Bilag 11: Typer
 Domme og administrativ praksis er opdateret til 1.1.98
 Forsidefoto: Charles Babbage ́s "Difference Engine", verdens første computer.
 Afsnit 1 : Indledning:
 Opgaven har til formål at gennemgå udviklingen på området for patentering af computerprogram-mer. Min tilgang til patentering af computerprogrammer var i begyndelsen rent ophavsretlig. Det var med denne baggrund, jeg blev interesseret i at finde ud af, hvad der berettigede et patent på noget, som efter manges mening allerede var beskyttet af ophavsretten.
 Groft skitseret kan man sige, at hvis man har opfundet noget, som er nyt, nyttigt, reproducerbart og muligt at udnytte industrielt, kan man få patent på denne opfindelse. I alle retssystemer er der dog undtagelser til denne generelle regel. Disse undtagelser er begrundet i afvejningen af på den ene side ønsket om at beskytte opfinderne og på den anden side ønsket om et innovativt miljø, som ikke kvæles af monopoler. En af disse undtagelser, der i dansk og Europæisk ret har udmøntet sig i et direkte forbud, er afvisningen af at patentere computerprogrammer som sådan. Selvom man kunne håbe, at en så udtrykkelig regel ville skabe en klar og fast retstilstand, har dette ikke været tilfældet. Konstant har rammerne for dette forbud været prøvet, og retsopfattelsen på området har været tilsvarende svævende. Med indførelsen af reglerne i ophavsretten, som beskytter computerprogram-mer på en særegen vis, ventede man, at spørgsmålet om beskyttelsen var afgjort. Ikke desto mindre har ophavsretten og patentretten fungeret side om side, og man har endda set den stærke pa-tentretlige eneret vinde mere frem. Denne opgave har til formål at afdække omfanget af forbuddet i Patentlovens (Ptl.) §1, stk. 2, nr.3. For at finde omfanget af Ptl. §1, stk.2, nr.3 er det nødvendigt både at afgrænse paragraffen i forhold til ophavsrettens regler om beskyttelse