text:
Skat.dk: Tyskland
 Bekendtgørelse nr. 158 af 6. december 1996 af DBO af 22. november 1995. Overenskomsten har virkning fra 1. januar 1997, jf. TfS 1996, 867.
 Tillægsaftale af 9. september 1985 (udlevering af lovovertrædere og gensidig retshjælp i straffesager vedrørende fiskal kriminalitet).
 Danmark og Tyskland har den 24. februar 2005 indgået ny aftale om gensidig administrativ bistand på skatteområdet, BKI nr. 11 af 29/4 2005 af aftale mellem de kompetente myndigheder i Danmark og Tyskland om gensidig administrativ bistand på skatteområdet.
 Kapitel I Almindelige bestemmelser
 Artikel 1: Formålet med overenskomsten
 Artikel 2: Overenskomstens anvendelsesområde
 Kapitel II Beskatning af indkomst og formue
 Artikel 8: Skibsfart, transport ad indre vandveje og luftfart
 Artikel 9: Indbyrdes forbundne foretagender
 Artikel 18: Pensioner og lignende ydelser
 Artikel 19: Offentlige hverv
 Artikel 20: Studerende
 Artikel 21: Andre indkomster
 Artikel 23: Virksomhed i forbindelse med forundersøgelser, efterforskning eller udvinding af kulbrinter
 Artikel 24: Undgåelse af dobbeltbeskatning
 Kapitel III Beskatning af dødsboer, arv og gave
 Artikel 25: Beskatningsregler
 Artikel 26: Undgåelse af dobbeltbeskatning
 Artikel 27: 5 års regel
 Artikel 28: Fradrag af gæld
 Kapitel IV Bistand i skattesager
 Artikel 29: Genstand for bistand
 Artikel 30: Oplysninger efter særlig anmodning
 Artikel 31: Oplysninger uden særlig anmodning
 Artikel 32: Indbyrdes modstridende oplysninger
 Artikel 33: Inddrivelse af skattekrav
 Artikel 34: Forældelsesfrister
 Artikel 35: Forkyndelse af dokumenter
 Artikel 36: Indholdet og svaret på anmodning om bistand
 Artikel 37: Begrænsninger i pligten til at yde bistand
 Artikel 38: Tavshedspligt
 Artikel 39: Klager
 Artikel 40: Omkostninger
 Kapitel V Beskyttelse af skatteydere og fremgangsmåden ved indgåelse af gensidige aftaler
 Artikel 41: Ikke-diskriminering
 Artikel 42: Forhandlinger
 Artikel 43: Fremgangsmåden ved indgåelse af gensidige aftaler
 Artikel 44: Fremgangsmåde
 Kapitel VI Særlige bestemmelser
 Artikel 45: Anvendelsen af overenskomsten i særlige sager
 Artikel 46: Tilbagebetaling af kildeskat
 Artikel 47: Medlemmer af diplomatiske eller konsulære repræsentationer
 Artikel 48: Territorial udvidelse
 Artikel 49: Ikrafttræden
 Artikel 50: Gyldighedsperiode, Opsigelse
 Særlige bemærkninger - afvigelser fra OECD-modellen - praksis:
 Generel hensigtserklæring om samarbejde for at undgå dobbeltbeskatning og for at sikre påligningen af skatter.
 Regel om hvilke skatter og hvilke personer og dødsboer, der er omfattet af overenskomstens kapitler, samt i hvilke tilfælde arv og gave er omfattet af overenskomstens forskellige kapitler. Når det gælder skatter henvises til bilaget til overenskomsten jf. artikel 2, stk. 2.
 Begge landes kontinentalsokkel er omfattet af overenskomsten.
 I SKM2005.79.HR, som vedrører den dagældende art. 2, stk. 1, nr. 2, litra b, fandt Højesteret efter en samlet bedømmelse af skatteyderens tilknytning til Danmark og henholdsvis Tyskland og Storbritannien, at Danmark i 1994 var midtpunkt for hans livsinteresser, og han blev derfor anset for bosat eller hjemmehørende i Danmark i henhold til de relevante dobbeltbeskatningsoverenskomster, og beskatningsretten tilkom Danmark.
 I SKM2004.257.HR, som vedrører den dagældende art. 2, stk. 1, nr. 2, litra b (1962-overenskomsten), fandt Højesteret efter en samlet bedømmelse af skatteyderens tilknytning til henholdsvis Danmark og Tyskland, at Danmark i perioden fra 1. marts 1986 til ultimo 1989 var midtpunkt for hans livsinteresser, og han blev derfor anset for hjemmehørende i Danmark i henhold til den dagældende dobbeltbeskatningsoverenskomst, og


text:
beskatningsretten tilkom Danmark.
 De tyske skattemyndigheder har udtalt, at en server, der anvendes i forbindelse med elektronisk handel over Internettet, ikke udgør et fast driftssted. De tyske skattemyndigheder har i udtalelsen anført, at der alene er tale om et foreløbigt standpunkt, og myndighederne forbeholder sig således ret til senere at ændre standpunkt, hvis der i OECD-regi opnås enighed om et andet resultat, jf. Skat Udland 1999, 237.
 I SKM2004.116.HR fandt Højesteret ikke, at en virksomhed med udlejning af helikopter havde fast driftssted i Tyskland. Avancen ved salg af helikopteren skulle derfor beskattes i Danmark i henhold til den dagældende artikel 4, stk. 1, om fast driftssted.
 Artiklen omfatter også indkomst, som et foretagende har erhvervet ved anvendelse eller udlejning af containere mv. til transport af varer i international trafik, hvis denne indkomst står i forbindelse med indkomst fra international trafik.
 Artiklen afviger fra modellen, idet en korresponderende justering skal foretages, hvis den pågældende stat er enig og i det omfang, det er nødvendigt for at undgå dobbeltbeskatning.
 Kildestaten har beskatningsret til udbytte med 15 pct. Når et selskab ejer mindst 10 pct. af kapitalen i det udbyttebetalende selskab, har kildestaten beskatningsret til udbyttet med 5 pct.
 Hvis betingelserne i EU''s moder/datterselskabsdirektiv er opfyldt, har den stat, hvor datterselskabet er hjemmehørende, ingen beskatningsret til udbytte, der udloddes til moderselskabet. Se nærmere om disse betingelser under afsnit S.A.2.6.
 Som følge af, at Tyskland ikke indrømmer udenlandske aktionærer skattegodtgørelse, skal danske aktionærer, der modtager udbytte fra tyske selskaber, ikke medregne skattegodtgørelsen. Ved indkomstopgørelsen medregnes udbyttet før fradrag af udbytteskat. Se også betænkning 1098, 1987, bilag 4, om den tyske udbyttebeskatning.
 Med hensyn til definitionen af udbytte omfatter udtrykket i Tyskland også en stille deltagers indkomst, indkomst fra et Partiarisches Darlehen, Gewinnobligationen og lignende overskudsafhængig afkast så vel som udlodninger fra certifikater i investeringsforeninger.
 Indkomst af rettigheder og fordringer med overskudsafhængigt afkast, herunder i Tyskland også en stille deltagers indkomst, indkomst fra et Partiarisches Darlehen eller Gewinnobligationen, beskattes i kildestaten, i henhold til lovgivningen der, hvis den er fradragsberettiget ved fastsættelsen af skyldnerens overskud. Kildeskatten må dog ikke overstige 25 pct. af bruttoindkomsten. Partiarisches Darlehen er et lån, som er afhængigt af overskud. Gewinnobligationen er obligationer, hvor afkastet beregnes i forhold til overskuddet.
 Vedrørende tilbagesøgning af dansk udbytteskat, se afsnit D.D.2 artikel 10.
 Bopælsstaten har beskatningsretten til renter.
 Bopælsstaten har beskatningsretten til royalties.
 Reglen om salg af fast ejendom er udvidet med en regel om, at det samme gælder ved afståelse af aktier i et selskab m.v., hvis aktiver hovedsagelig består af fast ejendom, eller af rettigheder hertil. Reglen gælder også afståelse af aktier i et selskab m.v., hvis datterselselskabs aktiver hovedsagelig består af fast ejendom, eller af rettigheder hertil.
 Der er indsat en regel om fraflytterbeskatning.
 183-dages-reglen anvendes i forhold til kalenderåret. Ved anvendelsen af 183-dages-reglen medregnes samtlige opholdsdage i arbejdsstaten, jf. OECD-modellen, uanset der i artiklens stk. 2, litra a, er anvendt en anden formulering. Af SKM2001.26.LSR fremgår, at ved opgørelse af opholdsdage i Tyskland, jf. artiklens stk. 2, skulle medregnes både

type: other


text:
arbejdsdage og fridage. Opholdene i Tyskland oversteg hermed 183 dage, og Tyskland havde derfor beskatningsretten til arbejdsindkomst optjent i Tyskland. Lempelsesmetoden i den dansk-tyske overenskomst er ændret med virkning fra indkomståret 2000, hvorefter der kun kan ske lempelse efter eksemptionsmetoden i det omfang, den pågældende skatteyder er underkastet reglerne om social sikring i Tyskland. Se nærmere herom under artikel 24. Der er indsat en regel om arbejdsudleje. I disse tilfælde skal de kompetente myndigheder indgå de nødvendige aftaler både for at undgå dobbeltbeskatning og sikre beskatning, jf. også artikel 43.
 Der er en SAS-regel i artiklens stk. 3.
 Om halv lempelse ifølge LL § 33 A, stk. 3 i de tilfælde, hvor den ansatte uanset periodeangivelsen i ansættelseskontrakten kun opholder sig i Tyskland i 183 dage eller derunder, se afsnit D.C.2.7.
 Artiklen indeholder en regel om, at ledelsen af et selskab beskattes på samme måde som bestyrelsen. Både i TfS 1997, 312 og TfS 1997, 526 har der været spørgsmål om fortolkningen af denne regel. Det er den øverste ansvarlige ledelse af selskabet, efter reglerne i erhvervslovgivningen i det land, hvor selskabet er hjemmehørende, der er omfattet, TfS 1998, 4. I TfS 1997, 526 var der tale om en prokurist, som på grundlag af ansættelseskontrakten m.v. ikke blev anset for omfattet af reglen.
 Reglerne om kildestatsbeskatning gælder ikke i tilfælde, hvor besøget i væsentligt omfang direkte eller indirekte er støttet af offentlige midler fra bopælsstaten.
 Sociale ydelser såsom folke- og invalidepension mv. er omfattet af denne bestemmelse, og skal beskattes i kildestaten. Vestre Landsret udtaler i SKM2002.91VLR, at folkepension er en social pension, der er omfattet af den begrænsede skattepligt til Danmark, og at artikel 18, stk. 4, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten af 22. november 1995 mellem Danmark og Tyskland efter sin ordlyd og efter bemærkningerne til lovforslaget vedrørende dobbeltbeskatningsoverenskomsten vedrører private pensioner og ikke sociale pensioner. Landsretten udtaler videre, at sociale pensioner, som udbetales af Danmark til en person, som er bosat i Tyskland, ifølge dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 18, stk. 2, skal beskattes i Danmark, og at sagsøgeren derfor skulle beskattes i Danmark af den udbetalte folkepension. I SKM2003.90.HR har Højesteret stadfæstet landsrettens dom. Reglen omfatter også udbetalinger fra ATP, Bundesversicherungsanstalt für Angestellte og Rentenversicherung für Seeleute. Se i øvrigt Skat Udland 1995, 10 hvor de gamle og nye regler sammenlignes i et svar til Folketingets Skatteudvalg.
 Artiklen omfatter ligeledes de særlige pensioner mv., der udbetales som godtgørelse for en skade, der er opstået som følge af krigshandlinger eller politisk forfølgelse jf. stk. 3, hvorefter kildelandet har beskatningsretten. For så vidt angår private pensioner, er der i stk. 4 en beskatningsret for kildelandet, i de tilfælde, hvor en person var hjemmehørende i denne stat og er blevet hjemmehørende i den anden stat. Reglen om kildestatsbeskatning af private pensioner for fraflyttede personer gælder dog ikke for personer, som allerede inden den nye overenskomsts ikrafttræden (dvs. den 25. december 1996) er blevet hjemmehørende i den anden stat end den, hvorfra pensionen udbetales.
 Danmark skal give eksemptionslempelse for så vidt angår ydelser, der betales fra


text:
Tyskland til personer bosiddende i Danmark, når der er tale om ydelser, der falder ind under art. 18, stk. 2, i den dansk-tyske DBO, dvs. ydelser i henhold til tysk sociallovgivning. Dette gælder uanset, at visse af disse ydelser ikke beskattes i Tyskland, men i stedet udbetales med et nettobeløb, TfS 1998, 307.
 Ifølge lov nr. 492 af 12. juni 1996 skal reglen ved den skattemæssige behandling her i landet ikke omfatte fysiske personer, der er hjemmehørende i Tyskland og blev hjemmehørende dér senest den 31. december 1996.
 Den skattepligtige indkomst og den personlige indkomst nedsættes for en person, som er hjemmehørende i Tyskland, og som modtager pension i forbindelse med tidligere personligt arbejde for det danske mindretal i Sydslesvig. Nedsættelsen udgør 50 pct. af den modtagne pension, hvis den skattepligtige var hjemmehørende i Tyskland og arbejdede for mindretallets institutioner i Sydslesvig i hele den periode, hvori den pågældende optjente ret til pensionen. Såfremt den skattepligtige kun var hjemmehørende i Tyskland og arbejdede for mindretallets institutioner i Sydslesvig en del af den periode, hvori den pågældende optjente ret til pensionen, reduceres nedsættelsen efter forholdet mellem det antal år, hvori den pågældende var hjemmehørende i Tyskland og arbejdede for mindretallets institutioner i Sydslesvig, og det antal år, hvori den pågældende optjente ret til pensionen. Hvis en person hjemmehørende i Tyskland modtager pension i forbindelse med en anden persons tidligere arbejde for mindretallets institutioner, er nedsættelsen afhængig af den periode, hvor den person, der optjente retten til pensionen, var hjemmehørende i Tyskland og arbejdede for mindretallets instiutioner i Sydslesvig. Nedsættelsen kan ikke medføre, at den skattepligtige indkomst og den personlige indkomst bliver negativ.
 Ifølge SKM2006.1.SKAT er de danske og tyske kompetente myndigheder enige om, at visse tyske, tvungne pensionsordninger, hvortil der indbetales bidrag af selvstændige læger, apotekere, advokater, arkitekter m.fl., som derfor er fritaget for at betale obligatoriske sociale pensionsbidrag, skal anses som sociale pensioner. Udbetalinger fra disse ordninger skal anses for omfattet af artikel 18, stk. 2, i den dansk-tyske dobbeltbeskatningsoverenskomst, således at Tyskland har beskatningsretten til udbetalingerne. Til aftalen knytter sig en liste over de omfattede pensionsordninger. Andre pensionsordninger kan først anses for omfattet, når de tyske skattemyndigheder har meddelt de danske skattemyndigheder, at der er tale om en pensionsordning, som kan sidestilles med de ordninger, der optræder på listen.
 Se SKM2006.462.LSR, der indrømmede exemptionslempelse jf. dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 24, stk. 2, litra f, vedrørende pensionsudbetalinger fra Baden-Württembergische Versorgungsanstalt für Ärtze, Zahnärtze und Tierärtze.
 Der er en subsidiær beskatningsret for bopælslandet, hvis vederlaget ikke kan beskattes i kildestaten efter denne stats lovgivning. Dette gælder dog kun, hvis modtageren af vederlaget ikke er statsborger i kildestaten.
 I stk. 4 er der en særregel for vederlag og pension udbetalt af P&T, DSB og Nationalbanken i Danmark og for vederlag og pension udbetalt af en række tilsvarende institutioner i Tyskland.
 Der er også en særregel om Det danske Kulturinstitut i Tyskland og det tyske Goethe Institut i Danmark og andre tilsvarende institutioner, som de to landes kompetente myndigheder bliver enige om.
 Derudover er der


text:
en særregel om vederlag, der udbetales som udligningsbeløb fra offentlige midler i den ene stat til lærerpersonale, som er midlertidigt ansat i den anden stat.
 Hvis kildestaten ikke kan beskatte disse beløb, skal artikel 15 anvendes.
 Beskatningsretten til SU, der udbetales fra Danmark til personer med bopæl i Tyskland, og som alene pendler til et uddannelsessted i Danmark, tilkommer Tyskland, jf. TfS 1996, 800.
 Artiklen indeholder en række særregler om virksomhed i forbindelse med forundersøgelser, efterforskning eller udvinding af kulbrinter.
 Dobbeltbeskatning ophæves i Danmark, som hovedregel efter creditmetoden. Se også TfS 1996, 464.
 Dog anvendes metoden exemption med progressionsforbehold (ny-metode) i de tilfælde, hvor en indkomst efter overenskomsten kun kan beskattes i Tyskland, samt i visse tilfælde, hvor et dansk moderselskab modtager udbytte fra et tysk datterselskab. Endelig anvendes metoden vedrørende lønindtægt, som kan beskattes i Tyskland, og hvor lønmodtageren samtidig er omfattet af lovgivningen om social sikring i Tyskland, jf. artikel 24, stk. 2, litra f og g som ændret ved lov nr. 861 af 30. november 1999, om ændring af princip for beregningen af lempelse for udenlandsk skat af lønindkomst. De nye regler har virkning fra 1. januar 2000. Lovændringen indeholder en overgangsregel for ansættelsesforhold indgået den 25. november 1999 eller tidligere. For sådanne ansættelsesforhold opretholdes de gældende regler, dvs. lempelse efter eksemptionsprincippet, endnu et år. De nye regler finder anvendelse for sådanne ansættelsesforhold fra den 1. januar 2001. Selve lovændringen er beskrevet i afsnit D.E. Norden, artikel 25.
 En skatteyder, der var bosat i Danmark og arbejdede i Tyskland kunne fra den 1. januar 2001 kun få creditlempelse for tysk skat af lønindkomsten, idet hun i henhold til aftale efter artikel 17 i EØF-forordning 1408/71 fortsat var omfattet af dansk lovgivning om social sikring og dermed ikke betalte sociale bidrag i Tyskland, jf. Vestre Landsrets dom af 18. januar 2007 (SKM2007.75.VLR).
 Se SKM2002.221.TSS hvor Told- og Skattestyrelsen meddeler, at når en person bosat i Danmark har lønmodtagerarbejde i et nordisk land eller i Tyskland, og samtidig arbejder som selvstændig erhvervsdrivende i Danmark, er han i henhold til EF-forordning 1408/71 socialt sikret både i det nordiske land/Tyskland og i Danmark. En sådan dobbelt social sikring er ikke til hinder for eksemptionslempelse af lønindkomsten fra udlandet.
 Ifølge artikel 24, stk. 2, litra f og g, kan indtægt fra personligt arbejde i tjenesteforhold lempes efter eksemptionsprincippet, men kun i de tilfælde, hvor der overfor de kompetente myndigheder i Danmark forelægges dokumentbevis for, at der er taget skridt til betaling af tysk skat af den pågældende indkomst. En kommunal skatteforvaltning spurgte Told- og Skattestyrelsen om, hvorvidt det pågældende dokumentationskrav var opfyldt i følgende to situationer: Eks. 1: En til Danmark fuld skattepligtig skatteyder har arbejdet og opholdt sig Tyskland i mere end 183 dage i indkomståret 1997. Arbejdsgiveren er dansk, og der er trukket forskudsvis AM-bidrag og A-skat. Skatteyderen opfylder ikke betingelserne i ligningslovens § 33 A. Skatteyderen har ikke betalt tysk forskudsskat eller i øvrigt taget skridt til at indbetale tysk skat. Han selvangiver den tyske lønindtægt på sin danske


text:
selvangivelse for udenlandsk indkomst (blanket 4.012). Eks. 2: Samme eksempel som nr. 1, men skatteyderen oplyser nu, at han har indgivet tysk selvangivelse, og at den heraf følgende tyske skat sandsynligvis vil blive opkrævet i september 1999.
 Efter at have forelagt spørgsmålene for Skatteministeriets departement svarede Told- og Skattestyrelsen således: Ifølge artikel 24, stk. 2, litra g, skal der som anført foreligge dokumentbevis for, at der er taget skridt til betaling af tysk skat. Det forhold, at der som nævnt i eks. 1 selvangives udenlandsk indkomst her i landet, og at de danske skattemyndigheder på baggrund heraf uopfordret underretter de tyske skattemyndigheder, opfylder efter Told- og Skattestyrelsens opfattelse ikke den i artikel 24, stk. 2, litra g, stillede betingelse om, at der herved er taget skridt til betaling af tysk skat af den pågældende indkomst. Resultatet er derfor, at der alene skal indrømmes creditlempelse med kr. 0 som betalt tysk skat. Heller ikke i den i eks. 2 optegnede situation er det Told- og Skattestyrelsens opfattelse, at skatteyderen ved - dokumenterbart - at have indsendt selvangivelse til de tyske skattemyndigheder, har truffet sådanne sædvanlige foranstaltninger til at betale tysk skat, at denne situation er dækket af betingelsen i artikel 24, stk. 2, litra g. Resultatet bliver derfor, at der indrømmes en creditlempelse på kr. 0, og der vil først kunne lempes efter eksemptionsreglen, når skatteyderen senere kan fremvise en opkrævning på den tyske skat, TfS 1998, 299. Se også KSL § 62D og afsnit D.C, som bl.a. vedrører Tyskland.
 Ved lempelsesberegningen skal udenlandsk indkomst nedsættes med fagligt kontingent, hvorimod udgifter til arbejdsløshedsforsikring og efterlønsordning ikke reducerer den udenlandske indkomst, jf. TfS 1995, 752 (LSR). Se også TfS 1993, 106.
 Gewerbesteuer kan ikke sidestilles med i de i LL § 14, stk. 1, nævnte skatter af næring eller med driftsomkostninger efter SL § 6 a, men må anses for en indkomstskat, der ikke kan fradrages, skd.medd. nr. 28, s. 75.
 Af SKM2004.165.TSS fremgår, at Tyskland tidligere i en konkret sag har meddelt, at man var enig med Danmark i, at bopælslandet Danmark var berettiget til at medregne en i Tyskland optjent indkomst i beregningsgrundlaget for den danske skat, men at Tyskland ikke tilsvarende kunne medregne den danske indkomst i beregningsgrundlaget ved beregningen af skatten af den tyske indkomst. Tyskland har nu forladt denne opfattelse og begrunder ændringen i opfattelsen med en ændring i interne tyske skatteregler. Told- og Skattestyrelsen er enig med Tyskland i, at der ikke er noget i den tidligere gældende dobbeltbeskatningsoverenskomsts progressionsforbehold i artikel 19 og for så vidt heller ikke i den nugældende overenskomsts artikel 24, stk. 2, litra f, der hindrer Tyskland i som kildestat at anvende et progressionsprincip herunder at medregne den indtjente indkomst i bopælslandet i beregningsgrundlaget for skatten af kildestatsindkomsten.
 Både Danmark og Tyskland anvender creditmetoden til lempelse af dobbeltbeskatning.
 Artiklen indeholder en undtagelsesregel til artikel 4, således at især udstationerede personer, kan forblive omfattet af afgiftspligten i det land, hvor de er statsborgere og fuldt skattepligtige, i en periode efter de er


text:
flyttet til det andet land.
 De kompetente myndigheder skal yde hinanden bistand i nærmere bestemt omfang. Danmark og Tyskland har den 24. februar 2005 indgået ny aftale om gensidig administrativ bistand på skatteområdet, BKI nr. 11 af 29/4 2005 af aftale mellem de kompetente myndigheder i Danmark og Tyskland om gensidig administrativ bistand på skatteområdet. Aftalen indeholder bestemmelser om bistand til udveksling af oplysninger i alle former, simultane revisioner og tilstedeværelse af udenlandske embedsmænd ved skatteundersøgelser. Der er udarbejdet et særligt tillæg om simultane revisioner.
 Den kompetente myndighed i den ene stat skal efter anmodning fra den kompetente myndighed i den anden stat yde alle oplysninger, som er nødvendige for denne stat til påligning, opkrævning, inddrivelse og tvangsinddrivelse af skat eller for anvendelsen af overenskomsten.
 Den kompetente myndighed skal uden forudgående anmodning videregive oplysninger i en række nærmere angivne tilfælde, herunder når der er grund til at antage, at der kan ske tab af skatteprovenu i den anden stat.
 Der skal ske underretning, hvis de modtagne oplysninger forekommer at være i modstrid med oplysninger, som den kompetente myndighed er i besiddelse af.
 Reglen forpligter de to stater til inddrivelse af skattekrav.
 Inddrivelse i 1998 af tysk skattekrav vedrørende skat for 1990 i medfør af artikel 33 blev ikke forhindret af artikel 34, da den 5-årige forældelse efter 1908-loven skulle beregnes fra forfaldstidspunktet efter tyske regler, hvilket var den 7. oktober 1996, jf. TfS 1999, 807 (LR) og Skat Udland 1999, 245.
 SKM2005.117.HR:Af de grunde, der om forældelse var anført af fogedretten og tiltrådt af Østre Landsret, tiltrådte Højesteret, at det rejste tyske skattekrav ikke var forældet efter dansk eller tysk ret.
 Højesteret anførte videre, at et endeligt eksigibelt krav i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Tyskland, artikel 33, skal inddrives, som om det var den anmodede stats eget krav, alene med forbehold af artikel 33, stk. 5 og artikel 34. (forældelse), medmindre inddrivelse vil være i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 37.
 Da der ikke forelå sådanne omstændigheder, at inddrivelsen ville være i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 37, stadfæstede Højesteret Østre Landsrets kendelse, og det foretagne udlæg blev derfor opretholdt.
 Højesteret afviste under henvisning til dette at tage de øvrige indsigelser fremsat af kærende under påkendelse. Kærendes indsigelser var bl.a. at det tyske skattekrav ikke var tilstrækkeligt sikkert til, at der kunne foretages udlæg, idet det var usikkert om Tyskland i de pågældende indkomstår havde beskatningsretten til kærendes indkomst, at det rejste krav ikke var korrekt opgjort, og at de tyske skattemyndigheder havde udvist retsfortabende passivitet.
 Bestemmelsen regulerer lovvalget i forældelsesspørgsmål.
 Den stat, der skal foretage inddrivelsen, er ikke pligtig til at inddrive kravet, hvis det ikke kan inddrives i henhold til dens egen lovgivning, se i øvrigt artikel 33.
 Se SKM2005.117.HR, refereret under Artikel 33 samt SKM2006.218.ØLR.
 Reglen forpligter de to stater til at yde bistand med forkyndelse af dokumenter.
 Det er her nærmere angivet, hvilke oplysninger, der skal medsendes i forbindelse med en anmodning om bistand, samt regler om underretning om resultatet.
 Artiklen fastlægger nærmere regler om begrænsninger


text:
i pligten til at yde bistand.
 Se SKM2005.117.HR, refereret under Artikel 33.
 De modtagne oplysninger er undergivet tavshedspligt efter reglerne i den modtagende stat eller efter reglerne i den meddelende stat, hvis disse regler er mere restriktive. Oplysningerne må meddeles til personer eller myndigheder beskæftiget med forskellige nærmere nævnte opgaver vedrørende skat.
 Bestemmelsen fastslår, at indsigelser som hovedregel skal behandles af den stat, der har truffet foranstaltninger i henhold til overenskomsten.
 Sædvanlige omkostninger ved at yde bistand dækkes af det land, der yder bistand. Ekstraordinære omkostninger dækkes af det land, der anmoder om bistanden.
 Statsløse personer er ikke omfattet af artiklen.
 Reglen giver mulighed for forhandlinger mellem de kompetente myndigheder om tvivlsspørgsmål m.v.
 Artiklen er udvidet med en regel om tilfælde, hvor de kompetente myndigheder kan rådføre sig med hinanden med henblik på så vidt muligt at opnå enighed.
 De to landes kompetente myndigheder kan kommunikere direkte med hinanden, og de kan anmode et uafhængigt organ om at afgive en ekspertudtalelse om en konkret sag. Derudover kan der blive tale om anvendelse af et voldgiftsudvalg ifølge EU ́s voldgiftskonvention (Konvention af 23. juli 1990 om ophævelse af dobbeltbeskatning i forbindelse med regulering af forbundne foretagenders overskud - 90/436/EØF).
 Artiklen handler om et muligt skift fra eksemptionsmetoden til creditmetoden, dels for konkrete sager, dels generelt for bestemte indkomsttyper.
 Artiklen vedrører tilbagebetaling af kildeskat efter anmodning vedrørende især udbytter, renter og royalties. Tidsfristen for anmodning om tilbagebetaling af kildeskat er 4 år efter udløbet af det kalenderår, hvor den pågældende indkomst blev udbetalt. Anmodning om tilbagebetaling skal rettes til den stat, der har tilbageholdt kildeskatten. Denne stat kan forlange en bekræftelse vedrørende fuld skattepligt fra den anden stat.
 Artiklen indeholder en subsidiær beskatningsret for udsenderstaten, når modtagerstaten ikke kan beskatte på grund af folkeretten eller særlige aftaler. Derudover er der en særlig regel om, hvor de pågældende person skal anses for hjemmehørende.


text:
Jordforureningsloven nærmer sig 15 års jubilæum | Forum Orientering
 Jordforureningsloven nærmer sig 15 års jubilæum
 Skrevet af Morten Mark Østergaard d. 27/2 - 2014
 For snart 15 år siden vedtog folketinget jordforureningsloven. Med lovens kortlægningsregler blev et meget stort antal ejendomme med et slag gjort til mål for en forureningskortlægning. Dette gav anledning til en række tvister – naturligvis mellem købere og sælgere – men også i forhold til tidligere forurenere, myndigheder og rådgivere. Tvisterne vedrører såvel boligejendomme som erhvervsejendomme. I denne artikel gives på baggrund af en række nyere domme eksempler på disse tvister, og gennemgangen viser, at den kommende jubilar langt fra har udspillet sin rolle.
 Artiklens første del behandler nogle udvalgte spørgsmål i relation til tvister mellem køber og sælger. I artiklens anden del gives eksempler på myndighedsansvaret i jordforureningssager. I tredje del gives et eksempel på forholdet til rådgivere, og endelig gives der i den fjerde del en kort sammenfatning på baggrund af eksemplerne i de tre forudgående afsnit.
 1. Køber og sælger
 Ofte opstår tvisten mellem køber og sælger omkring jordforurening, når køber foretager ombygninger på den købte ejendom, og der i den forbindelse foretages jordbundsundersøgelser og jordprøver. Som oftest er sælgeren slet ikke klar over, at ejendommen var forurenet.
 I tilfælde, hvor en ejendom er behæftet af mangler, rejser der sig typisk spørgsmål om, om køber kan kræve erstatning eller forholdsmæssigt afslag. Erstatning kræver, at sælgeren har handlet ansvarspådragende, mens det forholdsmæssige afslag er baseret på en forudsætning om, at ejendommen ikke har den værdi, som var forudsat af parterne i købsaftalen.
 I jordforureningssager kan et eksempel på en ansvarspådragende handling fra sælgers side eksempelvis være, at sælgeren ikke har sløjfet en olietank efter reglerne i olietanksbekendtgørelsen.
 I sager om forholdsmæssigt afslag har spørgsmålet om beregningen af afslagets størrelse ofte givet anledning til spørgsmål, og der synes stadig at kunne opstå nye spørgsmål. I en Højesterets dom fra 5. september 2012 havde landsretten tilkendt en køber et afslag svarende til købesummen på 525.000 kr. ud fra en forudsætning om, at afslaget skulle udmåles efter den betydning, manglen ville have haft for prisen. Højesteret udtalte, at hvor der er tale om en forurening, som det er lovpligtigt at fjerne, da skal ejendommens handelsværdi anses for at være forringet med et beløb svarende til oprensningsudgifterne, hvilke udgjorde næsten 600.000 kr. Men Højesteret udtalte videre, at hvis oprensningsudgifterne udgør en meget betydelig del af købesummen, og der ikke foreligger yderligere oplysninger om forureningens betydning for handelsværdien, da må det forholdsmæssige afslag fastsættes efter et friere skøn. Herefter ændrede Højesteret på baggrund af sagens konkrete omstændigheder det forholdsmæssige afslag til 350.000 kr.
 Et andet spørgsmål, som ofte giver anledning til tvister er spørgsmål om sælgers garantier og ansvarsfraskrivelsesklausuler.
 I en sag, hvori Østre Landsret afsagde dom den 21. december 2010, havde en sælger garanteret, at en nedgravet olietank var lovligt bundsuget, og at der ikke var forurening på ejendommen fra olietanken, og at sælger ville betale alle oprensningsudgifterne, hvis der viste sig at være forurening. Der konstateredes herefter


text:
en forurening, som kostede lidt over 1 mio. kr. Sælgerens garanti medførte, at sælgeren ikke under retssagen kunne bestride sit ansvar for forureningen. Sælgeren bestred derimod erstatningsopgørelsen. Østre Landsret nåede frem til, at erstatningen skulle udgøre 650.000 kr.
 I en dom fra 22. oktober 2010 afsagt af Retten i Lyngby havde en køber og en sælger, som var et dødsbo, indgået en forligsaftale i forbindelse med, at der var konstateret en utæthed på en brønd. Efter forligsaftalen skulle sælgeren betale 20.000 kr. til køberen, hvorefter sælger var fritaget for ethvert ansvar vedrørende ejendommen, for hvilken køberen havde betalt 1,5 mio. kr. i 1991. I 2005 konstateredes en olieforurening på ejendommen, og køber anlagde sag mod sælgeren, dels om erstatning, og dels om forholdsmæssigt afslag. Retten fandt ikke grundlag for at pålægge sælger erstatningsansvar og afviste tillige et forholdsmæssigt afslag under henvisning til, at der var tale om en begrænset forurening og henset til ansvarsfraskrivelsen, på trods af, at køber havde gjort gældende, at der var tale om en meget generelt formuleret fraskrivelse af ansvaret.
 Spørgsmål om forældelse og passivitet i forhold til krav om erstatning eller forholdsmæssigt afslag som følge af jordforurening synes også fortsat at være et aktuelt emne i jordforureningssagerne. I en dom fra 26. oktober 2011 fandt Østre Landsret ikke, at der forelå passivitet, selvom en køber af en ejendom i en periode på 6 år havde været bekendt med, at der muligvis fandtes en forurening på ejendommen. Både byretten og landsretten lagde vægt på, at passivitet først skulle regnes fra det tidspunkt, hvor det endelig blev officielt meddelt, at ejendommen ville blive kortlagt på vidensniveau 2. Retssagen blev anlagt ca. 6 måneder efter, at meddelelsen om kortlægning blev givet.
 I Østre Landsrets dom fra 21. december 2012, der omtales nedenfor, fandtes en reklamation overfor sælger 1 år og 9 måneder efter at køber var blevet bekendt med forureningen og sit tab ikke at være rettidig.
 2. Myndighedsansvar
 At jordforureningsloven også har givet anledning til spørgsmål om myndighedsansvar kom eksempelvis til udtryk Østre Landsrets dom fra 21. december 2012, hvor det daværende Frederiksborg Amt ved en fejl ikke fik registreret en ejendom efter jordforureningslovens ikrafttræden på det såkaldte vidensniveau 1, uanset er der lå miljøtekniske rapporter, som viste, at der var forurening i området, og som klart måtte føre til en mistanke om, at den pågældende ejendom kunne være forurenet. På denne baggrund blev Region Hovedstaden (tidligere Frederiksborg Amt) dømt til at betale 500.000 kr. i erstatning til køberen af den forurenede ejendom.
 Modsat blev Mariager Fjord Kommune frifundet af Højesteret i en dom fra 20. juni 2012 i spørgsmålet om, hvorvidt kommunen var erstatningsansvarlig for ikke at have oplyst om en tidligere olieforurening på en ejendom i det kommunale oplysningsskema. Kommunen blev frifundet i byretten, mens landsretten pålagde kommunen at betale en erstatning på 250.000 kr. Højesteret frifandt ligesom byretten kommunen med den begrundelse, at kommunen på købstidspunktet i år 2000 korrekt havde krydset ”nej” i feltet ”igangværende miljøsag”, idet der var tale om en gammel


text:
forureningssag fra 1992, som det tidligere amt havde afsluttet samme år, og at amtet først 5 år efter købet af ejendommen igangsatte en kortlægningssag. Højesteret udtalte videre, at der ikke – ej heller efter jordforureningslovens ikrafttræden – påhviler kommunen en pligt til af egen drift at efterse, om ejendommen tidligere har været omfattet af en miljøsag med henblik på i givet fald at oplyse dette.
 3. Rådgiveransvar
 I Retten i Lyngbys dom af 17. maj 2013 frifandtes en advokat for en huskøbers krav om erstatning på 9,8 mio. kr. svarende til værditabet på ejendommen som følge af en konstateret jordforurening. Forureningen var en udløber af en forureningssag fra 1973-74, og der var i det kommunale oplysningsskema, som indgik i handlens dokumenter sammen med et bilag som nærmere beskrev sagen fra 1973-74, oplysninger om forureningen. Køberen gjorde overfor advokaten gældende, at denne som led i sin rådgivning skulle have behandlet forureningsproblematikken. Byretten fandt imidlertid ikke, at advokaten havde haft i opdrag at virke som rådgiver for køberen i forbindelse med indgåelse af købsaftalen, og der var ikke indsat et såkaldt advokatforbehold i købsaftalen. Advokaten fandtes herefter alene at have haft til opgave at foretage den efterfølgende berigtigelse af købsaftalen, herunder tinglysning mv.
 Sager om jordforurening er oftest særdeles indgribende overfor køber og sælger, idet der er tale om meget store beløb, og idet parterne normalt ikke har budgetteret med en sådan udgift. Ofte har sælgeren købt en ny ejendom og bundet det oprindelige provenu fra salget af den forurenede ejendom i en ny ejendom, hvilket gør det særdeles vanskeligt for sælgeren at skaffe penge til at betale køberen et forholdsmæssigt afslag. Omvendt kan manglende medhold i et krav om erstatning eller afslag betyde, at køberen bliver stavnsbundet til sin ejendom, idet kommende købere typisk ikke kan få belånt ejendommen af kreditforeningerne.
 Som det fremgår af eksemplerne ovenfor giver jordforureningssagerne stadig – snart 15 år efter jordforureningslovens vedtagelse - anledning til tvister. Uanset at lovgiver efterfølgende har indsat en bestemmelse i jordforureningslovens § 50a om, at ejendomme i byzone som udgangspunkt skal anses for lettere forurenede, opstår der fortsat store ubehagelige overraskelser for købere og sælgere som følge af forurening. Hertil kommer, at der også stadig synes at opstå nye spørgsmål om fortolkning af jordforureningsreglerne, som i sidste ende ofte udmønter sig i retssager.


text:
Skat.dk: Domstolsprøvelse - uregistreret virksomhed - forsømmelse - erstatningsansvar uden for kontraktforhold - professionsansvar
 02 Nov 2005 10:17
 2. afdeling, 48/2005
 Domstolsprøvelse, uregistreret virksomhed, inddragelse, hæftelse, forsømmelse, kurator, erstatningsansvar
 Told- og Skattestyrelsen var ikke afskåret fra at inddrage selskabs- og erstatningsretlige synspunkter under rekursbehandling.
 Advokat pådraget sig erstatningsansvar for betaling af moms af salg af varer, som var indkøbt af en klient, som havde begyndt ny virksomhed i umiddelbar forlængelse af sin konkurs, og som var betalt af advokaten med midler fra et ham tilknyttet selskab. Der var meddelt transport til selskabet i salgssummerne, som blev betalt til advokatens klientkonto.
 Advokaten måtte indse, at klienten som fallent ikke havde midler til betaling af momsen, og advokaten, som havde påtaget sig at være klienten behjælpelig med etablering af ny virksomhed, burde have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af momsen. Ved at have forsømt dette, havde advokaten pådraget sig erstatningsansvar.
 Hæftelse efter momslovens § 3 eller efter aktieselskabslovens § 12, stk. 2, ikke fastslået.
 Ministeriet blev frifundet for advokatens påstand om tilbagebetaling af den af ham betalte moms.
 Momsvejledningen 2005-3 C.1.1
 Processuelle regler 2005-3 I.1.2
 Inddrivelsesvejledningen 2005-3 M.2.2
 Momsvejledningen 2005-3 L.1.1
 Henvisning til Inddrivelsesvejledningen 2005-3 er ændret fra M.1 til M.2.2
 (advokat Michael Egholm)
 (kammeradvokaten ved adv. Finn Mejneresen)
 Marie-Louise Andreasen, Wendler Pedersen, Peter Blok, Niels Grubbe og Lars Bay Larsen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 7. afdeling den 17. januar 2005.
 Appellanten, advokat A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal betale 66.069 kr. med procesrente fra sagens anlæg, subsidiært at sagen hjemvises til fornyet behandling i Told- og Skattestyrelsen. Han har således for Højesteret frafaldet kravet om torterstatning og kravet om forrentning i henhold til opkrævningsloven.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning til fornyet behandling i Told- og Skattestyrelsen.
 Det er for Højesteret oplyst, at A indbetalte momsbeløbet umiddelbart efter Told- og Skatteregionens afgørelse af 13. marts 2001.
 Ved sin afgørelse af, om A havde krav på at få momsbeløbet tilbagebetalt, var Told- og Skattestyrelsen ikke afskåret fra at inddrage selskabs- og erstatningsretlige synspunkter. Allerede af denne grund er heller ikke Skatteministeriet afskåret herfra under retssagen.
 Højesteret finder ikke grundlag for at fastslå, at A har deltaget som interessent i den nye virksomhed, som blev etableret efter SNs konkurs den 7. december 2000. Højesteret finder heller ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte As forklaring om, at han ikke vidste, at denne virksomhed blev drevet under navnet G1 A/S under stiftelse. A hæfter derfor hverken efter momslovens § 3 eller efter aktieselskabslovens § 12, stk. 2, for momsbeløbets betaling.
 Efter indholdet af As brev af 7. december 2000 til konkursboets kurator må det imidlertid lægges til grund, at A var bekendt med, at SN i umiddelbar forlængelse af konkursen havde begyndt en ny virksomhed, og at dette skete på grundlag af de indkøb i Italien, der var betalt af A med midler fra selskabet H1 ApS. Dette selskab havde i forbindelse hermed fået transport i salgssummerne, som


text:
i deres helhed blev betalt til As klientkonto. A måtte indse, at SN som fallent ikke havde andre midler til at betale momsen af salgssummerne. Under disse omstændigheder burde A, som havde påtaget sig at være SN behjælpelig med etablering af en ny virksomhed, have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af moms. Ved at have forsømt dette har A pådraget sig erstatningsansvar, og han kan derfor ikke kræve momsbeløbet tilbagebetalt.
 Højesteret finder ikke grundlag for at tage As subsidiære påstand om hjemvisning til følge.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal advokat A betale 30.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
09 Jul 2007 14:05
 19 Jun 2007 13:37
 07-101899
 Vil fortjenesten ved salg af A's arealer til tredjemand vedrørende første og efterfølgende salgsfaser være fritaget for skat jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum, hvorefter fortjeneste ved salg til en erhverver, der opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen, ikke skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst?
 A ejer et jordareal i B af hvilket 312.795 m2 er beliggende ved C. Det er dette jordareal, som A påtænker at sælge til tredjemand.
 Repræsentanten har anført, at A kun vil sælge det nævnte jordareal, fordi kommunen ellers vil ekspropriere området til virkeliggørelse af den for området vedtagne lokalplan.
 A påtænker salget af området gennemført over flere faser.
 Den første fase er planlagt til at skulle indledes medio februar 2007, idet der vil blive indhentet købstilbud. I denne fase agter A at frasælge den første storparcel fra C til et udviklingsfirma, der skal forestå byggemodningen og udstykning af arealerne til boligbyggeri i overensstemmelse med lokalplanen for området.
 A forventer på baggrund af indkomne tilbud ultimo februar 2007 at kunne træffe beslutning om salg.
 A agter vedrørende de følgende salgsfaser selv at stå for byggemodning m.v. og salg af de øvrige jordarealer på C.
 Der er udarbejdet lokalplan nr. 80 for området ved C. Lokalplanen, der er endeligt godkendt af byrådet den 31. januar 2006, omfatter hele området ved C. Ifølge lokalplanen kan der opføres maksimalt 145 boligenheder på området.
 Der er forelagt et brev af 18. december 2006 fra daværende D Kommunes Ledelsessekretariatet, med følgende indhold:
 "Kommunen skal hermed bekræfte, at den med henvisning til planlovens § 47 vil have mulighed for at gennemføre ekspropriation af det areal som er omfattet af lokalplan 80 og som i dag er ejet af A.
 Ekspropriation kan gennemføres, hvis det er nødvendigt for at sikre lokalplanens gennemførelse. Der foreligger ikke en konkret beslutning om eventuelt at ville gennemføre en ekspropriation, men Kommunen har gennem mange år arbejdet meget aktivt med at sikre en række overordnede myndigheders accept af det pågældende boligudlæg, fordi det af Kommunen blev betragtet som et helt centralt byudviklingsområde i B."
 Repræsentanten har anført, at den vedtagne lokalplan har til formål:
 - at sikre en hensigtsmæssig og hensynsfuld placering af den fremtidige bebyggelse i det værdifulde landskab omkring C,
 - fastlægge områdets anvendelse til boligformål, centerformål samt offentlige formål,
 - fastlægge et udstykningsprincip, der samler bebyggelsen i 4 enklaver, som stråler ud fra C, adskilt fra åbne, grønne kiler,
 - at sikre de fremtidige udsigtsmuligheder fra C mod vest og nordvest,
 - fastlægge bestemmelser for byggeriets omfang og udseende samt at sikre en præcis bygningsmæssig afgrænsning mod det vest for liggende åbne landskab,
 - at fastlægge et udstykningsprincip i de tre vestlige boligenklaver, der placerer bebyggelsen omkring brede, fælles adgangsarealer, udformede som grønne fællesarealer med plads til leg og ophold,
 - at fastlægge bestemmelser og retningslinjer for veje, stier og parkeringsforhold.
 I fortsættelse heraf har repræsentanten anført, at kommunen har gennem flere år arbejdet meget aktivt med at få gang i nyt boligbyggeri


text:
i kommunen med henblik på at byudvikle kommunen yderligere. Kommunen har stedse betragtet C området som et helt centralt byudviklingsområde i kommunen. Det skyldes, at eneste mulighed for yderligere udvikling af byområdet i kommunen reelt vil være bebyggelse af området vest for kommunecentret, som udgøres af området ved C.
 Kommunen har stedse været bevidst om, at forudsætningen for at vedtage lokalplan for området med henblik på byudvikling af det nævnte område var dispensation fra reglerne om varetagelse af reglerne for støjbeskyttelseshensyn i kommunen. Kommunen ansøgte således i 2001 med henvisning til forslag til kommuneplan Miljøministeriet om dispensation fra regler om varetagelse af støj beskyttelseshensyn i kommunen.
 Repræsentanten oplyste, at kommunens arbejde med at opnå dispensation fra støj reglerne for området er foregået, uden at A har været inddraget. Miljøministeriet meddelte i brev af 26. november 2002 dispensation fra støjbeskyttelsesreglerne, hvilket indebar, at kommunen herefter kunne vedtage forslag til kommuneplan 2001-2002 og derefter vedtage lokalplaner i overensstemmelse hermed. Miljøministeriets brev til kommunen fremgår bl.a., at kommunen ikke har mulighed for at byudvikle B, som er kommunecenter, medmindre der meddeles dispensation fra støj beskyttelsesreglerne, da hele B ligger inden for støj konsekvenszonen omkring B.
 Ifølge Miljøministeriet er dispensation fra støjbeskyttelsesreglerne en nødvendig forudsætning for, at kommunen skal kunne tilvejebringe kommuneplanrammer og efterfølgende lokalplaner for udlæg til støj følsom anvendelse inden for støjkonsekvenszonen omkring skydeterrænet.
 Det hedder videre i Miljøministeriets brev, at kommunen, Hovedstadens Udviklingsråd, Forsvarsministeriet, Forsvarets Bygningstjeneste, Miljøstyrelsen og Landsplanafdelingen siden muligheden for at dispensere blev indført i december 2000, har forhandlet om muligheden for byudvikling og især opførelse af boliger i B.
 Af kommunens brev af 10. marts 2004 til A, fremgår bl.a., at Hovedstadens udviklingsråd har vedtaget tillæg til regionplan for Hovedstadsregionen, der omhandler akut udlæg af nye boligarealer.
 Regionplantillægget er herefter gældende som ramme for den videre kommunale planlægning.
 Det hedder videre i brevet, at den mere detaljerede planlægning og efterfølgende byggemodning af arealerne sydvest for B tilhørende A eksempelvis kan ske på baggrund af en samlet lokalplan for området.
 Områdets anvendelse som byområde skyldes den opnåede dispensation fra reglerne om varetagelse af støjbeskyttelseshensyn i kommunen, jf. Miljøministeriets dispensation af 26. november 2002.
 Det hedder endvidere i kommunens brev, at Miljøministeriets dispensation og regionplantillægget er resultatet af byrådets bestræbelser siden 1994 for, til trods for pålagte støjrestriktioner omkring B, igen at få gang i nyt boligbyggeri.
 Endeligt hedder det i brevet, at behovet for nye arealer til byudvikling i periferien af Hovedstadsområdet har været stigende de senere år, og at byrådet derfor er interesseret i fortsat at medvirke til at komme videre med en trinvis byudvikling af arealerne sydvest for B.
 A har opnået Erhvervs- og Selskabsstyrelsens tilladelse til at frasælge ca. 1 % af de af A ejede arealer. Det skal atter pointeres, at A, som oplyst, kun vil sælge C, fordi kommunen over for A har tilkendegivet, at den har mulighed for at ekspropriere arealerne.
 Det hedder i Erhvervs- og Selskabsstyrelsens tilladelse, at A har oplyst, at den ikke selv har taget initiativ til et frasalg eller


text:
på anden måde deltaget i kommunens planlægning med hensyn til zonestatusændring for området.
 Det fremgår videre af Erhvervs- og Selskabsstyrelsens tilladelse, at A har oplyst, at kommunen over for A har tilkendegivet, at den har mulighed for at ekspropriere de omhandlede arealer.
 Kommunen har i brev af 18. december 2006 til A, udtalt, at kommunen skal bekræfte, at kommunen med henvisning til planlovens § 47 vil have mulighed for at gennemføre ekspropriation af det areal, som er omfattet af lokalplan 80, og som ejes af A. Det hedder videre i udtalelsen, at ekspropriation kan gennemføres, hvis det er nødvendigt for at sikre lokalplanens gennemførelse.
 Kommunen udtaler videre, at der ikke foreligger en konkret beslutning om eventuelt at ville gennemføre en ekspropriation, men kommunen har gennem mange år arbejdet meget aktivt med at sikre en række overordnede myndigheders accept af det pågældende boligudlæg, fordi det af kommunen er blevet betragtet som et helt centralt byudviklingsområde i B.
 Repræsentanten har henvist til planlovens § 47 og anført, at kommunen med hjemmel i planlovens § 47 kunne foretage ekspropriation af de arealer, som omfattes af den af kommunen vedtagne lokalplan, når ekspropriation vil være af væsentlig betydning for at sikre gennemførelsen af byudviklingen med henblik på virkeliggørelse af lokalplanen.
 Dernæst har repræsentanten henvist til praksis vedrørende anvendelse af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2 pkt. - Højesterets dom af 11. august 1995, jf. TJS 1995.575, og anført, at der i dommen, der angik erstatning for en pålagt rådighedsindskrænkning, principielt er fastslået, at det efter formålet med ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt. ikke i sig selv kunne udelukke skattefrihed efter bestemmelsen, at aftalen om rådighedsindskrænkning vedrørende den pågældende ejendom blev indgået med den påtaleberettigede (et menighedsråd), medens kompetencen til i givet fald at pålægge en tilsvarende rådighedsindskrænkning ved ekspropriation tilkom kommunen.
 Efter sammenhængen med ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 1. pkt. om skattefrihed for fortjeneste opnået ved ekspropriation måtte det efter Højesterets opfattelse være en betingelse, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået.
 I den foreliggende sag forelå der imidlertid ingen forslag om ændring af lokalplanforslaget vedrørende menighedsrådets ejendom eller af lokalplanen vedrørende den pågældende ejendom med henblik på at pålægge sidstnævnte ejendom en rådighedsindskrænkning svarende til den aftalte.
 Endvidere var kommunen ikke inddraget i forhandlinger forud for aftalens indgåelse, og det kunne ikke lægges til grund, at aftalen helt eller delvis blev indgået til varetagelse af forhold, som kommunen havde tilkendegivet en væsentlig planlægningsmæssig interesse i.
 På denne baggrund fandt Højesteret herefter ikke, at betingelserne for anvendelsen af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2 pkt., var opfyldt i den konkrete sag.
 Repræsentanten har ligeledes henvist til Højesterets dom af 10. april 1996, jf. TfS 1996.356, og anført, at Højesteret i denne afgørelse - i overensstemmelse med Højesterets dom i TfS 1995.575 - fastslog, at det ikke i sig selv udelukkede skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum, at erhververen af et areal var et fjernvarmeværk, medens kompetencen til i givet fald at træffe beslutning om ekspropriation


text:
af arealet tilkom kommunen.
 I TfS 1995.575 udtalte Højesteret, at det var en betingelse, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået.
 Højesteret udtalte videre, at det pågældende areal blev erhvervet af fjervarmeværket med henblik på opførelse af et nyt flisfyr. Et sådant blev faktisk også opført kort tid efter erhvervelsen. Forud for underskrivelsen af skøde havde kommunalbestyrelsen, som måtte antages at have en væsentlig interesse i fjernvarmeværkets virksomhed, vedtaget kommuneplan og lokalplan, som alene havde til formål at muliggøre den påtænkte erhvervelse af arealet.
 På denne baggrund, og da indholdet af et brev fra kommunen til fjernevarmeværket efter Højesterets opfattelse ikke kunne føre til et andet resultat, fandt Højesteret, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at afståelsen af arealet ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået, hvorfor betingelserne for skattefrihed i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt. derfor ifølge Højesteret var til stede i den foreliggende sag.
 Det var oplyst, at fjernvarmeværket havde anmodet kommunen om en erklæring om, at det pågældende areal vil kunne eksproprieres.
 Kommunen svarede i et brev til fjernvarmeværket, at kommunen kunne bekræfte, at kommunen med hjemmel i fjernvarmeforsyningsloven kunne ekspropriere de fornødne rettigheder til etablering af et kollektivt varmeforsyningsanlæg.
 Videre anførte kommunen, at det deraf kunne sluttes, at kommunen ville kunne ekspropriere det pågældende areal til fordel for fjernvarmeværket. Der ville i givet fald så blive tale om, at kommunen først eksproprierede arealet og derefter videresolgte arealet til fjernvarmeværket.
 Med hensyn til en eventuel ekspropriation anførte kommunen, at der ikke forelå nogen beslutning fra kommunalbestyrelsen om, at en sådan skulle gennemføres, samt at spørgsmålet om ekspropriation kun ville blive taget op til beslutning efter anmodning herom fra fjernvarmeværket.
 Som det fremgår af Højesterets dom, lagde Højesteret i sagen til grund, at kommunalbestyrelsen generelt måtte formodes at have en væsentlig interesse i fjernvarmeværkets virksomhed, og at kommunen forud for underskrivelsen af skøde vedrørende overdragelsen af arealet til fjernvarmeværket havde vedtaget en lokalplan, som alene havde til formål muliggøre den påtænkte anvendelse af arealet.
 At kommunen havde udtalt, at der ikke var truffet nogen beslutning om ekspropriation af arealet, og at spørgsmål herom kun ville blive taget op efter anmodning fra fjervarmeværket blev følgelig ikke af Højesteret tillagt nogen betydning, idet det afgørende med andre ord var kommunens interesse i fjervarmeværket og vedtagelse af en lokalplan for anvendelse af arealet til fordel for værket.
 Repræsentanten har dernæst kommenteret Skatterådets meddelelse SKM2006.438SKAT vedrørende fortolkning af betingelserne for skattefritagelse i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum.
 Ifølge Skatterådet skal der for det første foreligge ekspropriationshjemmel på aftaletidspunktet, og for det andet må det på aftaletidspunktet kunne påregnes, at ekspropriation vil ske i mangel af frivillig aftale. Der skal ifølge Skatterådet være tale om ekspropriationsrealitet eller vilje til at ekspropriere.
 Spørgsmålet om det er sandsynliggjort, at der foreligger den nødvendige ekspropriationsrealitet m.v., skal ifølge Skatterådet afgøres på grundlag af en konkret vurdering på baggrund af samtlige omstændigheder i den enkelte


text:
sag. Såfremt der er tvivl, om hvorvidt der kan og vil blive gennemført ekspropriation, hvis frivillig aftale ikke bliver indgået, anbefaler Skatterådet, at den konkrete sag drøftes med den pågældende myndighed.
 Repræsentanten har efterfølgende henvist til bindende svar SKM2006.658SR. Det var oplyst i sagen, at kommunen havde oplyst, at kommunen havde besluttet at ekspropriere nogle arealer, herunder et areal fra skatteyderens ejendom. Efterfølgende var der udarbejdet lokalplan omfattende bl.a. skatteyderens ejendom.
 Hensigten med lokalplanen var at erhverve det nødvendige areal til lokalplanens gennemførelse ved ekspropriation hurtigst muligt, idet der ikke var flere byggegrunde til salg i kommunen. På denne baggrund fandt Skatterådet betingelserne for skattefritagelse i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt. for opfyldt.
 Repræsentanten bemærkede, at ekspropriationsrealiteten i denne sag var oplagt, eftersom kommunen direkte havde erklæret, at den ville erhverve det nødvendige areal til lokalplanens gennemførelse ved ekspropriation.
 Ifølge Højesteret er det afgørende imidlertid, om det på aftaletidspunktet må påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, hvilket bl.a. kan manifestere sig ved, at kommunen har tilkendegivet en væsentlig interesse for anvendelse af den konkrete ejendom. Og ifølge Skatterådets egen fortolkning af praksis skal det blot kunne sandsynliggøres, at der foreligger fornøden ekspropriationsvilje.
 I Højesterets dom i TfS 1996, 356 fandt Højesteret, at dispositionen måtte påregnes at ville blive gennemtvunget ved ekspropriation under de i sagen foreliggende omstændigheder, uagtet kommunen i et brev til sælgeren af det pågældende areal havde udtalt, at der ikke var truffet nogen beslutning om ekspropriation.
 Repræsentanten har endvidere henvist til, at bevisvurderingen af om det på aftaletidspunktet må påregnes, at der vil blive gennemført ekspropriation, ikke nødvendigvis skal ske i form af en direkte erklæring fra kommunen om, at den vil ekspropriere, hvis frivillig aftale ikke indgås. Hvis der foreligger en erklæring fra kommunen om, at den vil ekspropriere, hvis der ikke gennemføres et frivilligt salg, er det naturligvis klart, at der er ekspropriationsvilje.
 Det er imidlertid klart fastslået af Landsskatteretten, at der ikke behøver at foreligge en sådan direkte erklæring fra den pågældende myndighed, jf. Landsskatterettens kendelse i TfS 1997.442. Landsskatteretten udtalte i denne afgørelse udtrykkeligt, at der med hensyn til vurderingen af om det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået, hverken i ordlyden af ejendomsavancebeskatningslovens § 11 eller dennes motiver er hjemmel til at stille krav om, at den ekspropriationsberettigede myndighed på aftaletidspunktet skal have afgivet skriftlig erklæring til ejeren om, at denne, såfremt frivillig overdragelse ikke fandt sted, måtte påregne ekspropriation.
 Repræsentanten har derefter henvist til Skatterådets bindende svar SKM2006.605.SR. Skatterådet afgav i denne sag bindende svar om, at fortjeneste ved afståelse af en landbrugsejendom ville være skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum.
 Det var oplyst i sagen, at skatteyderen havde indgået aftale om salg af landbrugsejendommen til kommunen under forudsætning af, at salget var skattefritaget i medfør af ejendomsavancebeskatningsloven.
 Det var videre oplyst i sagen, at kommunen havde henvist til, at arealet i kommuneplanen var udlagt til boligbebyggelse, og at byrådet lagde vægt


text:
på at kunne styre udbygningen og udviklingen af området, hvorfor kommunen ønskede at opkøbe/ekspropriere de store jordarealer i området. Skatterådet anså betingelsen om, at der skal foreligge ekspropriationshjemmel for opfyldt. Kommunen havde i et brev tilkendegivet, at såfremt det ikke var muligt at opnå en frivillig aftale om køb af ejendommen, ville kommunen have foretaget ekspropriation af ejendommen. Der var endvidere fremlagt referat af kommunalbestyrelsesmode, hvor administrationens indstilling om erhvervelse af ejendommen på “ekspropriationslignende vilkår".
 På denne baggrund anså Skatterådet det for godtgjort, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at ekspropriation ville ske i mangel af frivillig aftale. Repræsentanten har konkluderet derefter, at der ifølge Landsskatteretten ikke kræves, at kommunen direkte skal erklære, at den vil ekspropriere, hvis der ikke indgås en frivillig aftale og at der ifølge de nævnte Højesteretsdomme skal foretages en konkret vurdering af sagens omstændigheder med hensyn til godtgørelsen af, om der må antages at ville blive gennemført ekspropriation i den konkrete situation.
 I fortsættelse heraf har repræsentanten henvist til Østre Landsrets dom SKM2006.368.ØLR (TfS 2006, 527). I denne sag solgte ejeren et areal til Skov- og Naturstyrelsen og påtog sig mod erstatning rådighedsindskrænkninger for et andet areal. Landsretten udtalte, at et af amtskommunen og Danmarks Naturfredningsforening udarbejdet fredningsforslag ikke lagde op til et ekspropriativt indgreb. Den efterfølgende fredningssag, der resulterede i opkøb af jordarealer og i indgåede aftaler om rådighedsindskrænkning, var ifølge Landsretten baseret på frivillighed og førte til, at ca. 85% af det i sagen omhandlede areal blev erhvervet ved frivillige aftaler. Endvidere forlængede Fredningsnævnet fredningssagen med henblik på at undersøge muligheden for at indgå yderligere frivillige aftaler. På denne baggrund fandt Landsretten det ikke for godtgjort, at det på tidspunktet for indgåelsen af aftalerne om rådighedsindskrænkning måtte påregnes, at ekspropriation ville være sket, såfremt frivillig aftale ikke var indgået. At Skov- og Naturstyrelsen over for skattemyndighederne havde nævnt ekspropriation som en mulighed kunne ifølge Landsretten ikke føre til andet resultat.
 Landsretten lagde vægt på, at naturgenopretningsprojekter i praksis gennemføres af frivillighedens vej og på, at styrelsen næppe ville have benyttet muligheden for ekspropriation. Dommen er anket til Højesteret.
 Repræsentanten bemærkede, at indgåelse af frivillig aftale efter repræsentantens opfattelse ikke i sig selv kan bevirke, at ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt. af denne grund skulle være uanvendelig. Såfremt dette måtte antages, ville bestemmelsen være overflødig, da bestemmelsen netop omhandler fortjeneste ved salg ifølge en frivillig aftale.
 Repræsentanten bemærkede dernæst, at nærværende anmodning om bindende svar ikke vedrører naturgenopretning, men spørgsmålet om salg af et areal med henblik på bebyggelse i overensstemmelse med lokalplanen for området, hvorfor de to situationer ikke direkte kan sammenlignes.
 I den her foreliggende sag er lokalplanen (lokalplan 80) for C vedtaget af kommunen den 31. januar 2006, hvorfor kommunen følgelig fra og med dette tidspunkt i henhold til planloven har hjemmel til at gennemføre ekspropriation af området med henblik på virkeliggørelse af lokalplanen. Som oplyst har kommunen gennem flere år arbejdet aktivt med henblik på at kunne byudvikle kommunen yderligere. Som anført af kommunen i brevet af 18. december 2006


text:
til A, har kommunen betragtet C som et helt centralt byudviklingsområde i kommunen.
 Det skal i denne forbindelse fremhæves, at eneste reelle mulighed for udvidelse af kommunecentret som oplyst vil være inddragelse af C til bebyggelse.
 Det er vigtigt at slå fast, at kommunen ikke inddrog A i sine planer om byudvikling af C forud for vedtagelsen af lokalplanen for området. Kommunens henvendelse til myndighederne med hensyn til dispensation fra støjbeskyttelsesreglerne er således sket på kommunens eget initiativ. Efter repræsentantens opfattelse illustrerer dette hændelsesforløb således tydeligt kommunens selvstændige interesse for området.
 Det er endvidere vigtigt at slå fast, at A kun agter at sælge området, fordi området som følge af den vedtagne lokalplan ellers vil blive eksproprieret. Som det fremgår af kommunens udtalelse af 18. december 2006 har kommunen gennem mange år arbejdet meget aktivt med henblik på at sikre en række myndigheders accept af, at C udlægges til boligbyggeri. Kommunen har opnået de nødvendige dispensationer fra støjbeskyttelsesreglerne, hvilket således har muliggjort, at området kan bebygges.
 Som det er anført i Miljøministeriets brev til A om dispensation fra støj restriktioner, har byrådet siden 1994 bestræbt sig på, til trods for de pålagte støjrestriktioner omkring B, at få gang i nyt boligbyggeri. Som det også fremgår af Kommunen brev til A, har Kommunen tilkendegivet at være interesseret i at medvirke til en trinvis byudvikling af arealerne sydvest for B.
 Af korrespondancen mellem Miljøministeriet og kommunen fremgår det, at kommunen har til hensigt at disponere over området ved C, hvorfor det har været nødvendigt at anmode om dispensation fra støjreglerne af hensyn til kommunens udvidelsesmuligheder.
 Repræsentanten er af den opfattelse, at det er utvivlsomt, at kommunen gennem sin handlemåde har tilkendegivet en klar interesse i byudvikling af det omhandlede område, hvilket har udmøntet sig i vedtagelsen af en lokalplan for netop C, hvorefter byudvikling af området kan blive ført ud i livet. Efter repræsentantens opfattelse er det derfor tilstrækkeligt sandsynliggjort, at der vil blive gennemført ekspropriation, hvis der ikke indgås frivillig aftale om salg af jordarealerne til tredjemand til virkeliggørelse af lokalplanen, hvorfor der efter repræsentantens opfattelse ikke bør kunne være tvivl om, at A fortjeneste ved salg af arealerne vil være skattefritaget i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum.
 Det er repræsentantens opfattelse, at kommunens udtalelse af 18. december 2006 sammenholdt med det forudgående handlingsforløb indebærer, at der foreligger den fornødne vilje til ekspropriation.
 Repræsentanten har anført, at det er statueret i praksis, jf. Landsskatterettens kendelse i TfS 1997, 442, at der ikke som betingelse for skattefritagelse i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum kan kræves, at der skal foreligge en udtrykkelig erklæring fra kommunen om, at den vil skride til ekspropriation. Repræsentanten har i den forbindelse pointeret, at viljen fra kommunens side til at gennemføre ekspropriation af området principielt må anses at have foreligget allerede fra det tidspunkt, hvor kommunen tog de første initiativer til at “klargøre" området til bebyggelse, men i hvert fald klart manifesterer sig fra og med det tidspunkt, hvor lokalplanen for området er vedtaget.


text:
Repræsentanten har dernæst anført, at Højesteret i TfS 1996.356 lagde afgørende vægt på, at kommunen i sagen havde udvist en væsentlig interesse i anvendelse af området til det forudsatte formål og på, at der faktisk for det pågældende areal var vedtaget en lokalplan, som havde til formål at muliggøre erhvervelse af det omhandlede areal til det netop det nævnte formål (fjernvarmevirksomhed).
 Repræsentanten har den 4. juni 2007 fremsat bemærkninger til SKATs fremstilling, hvor det blev fremhævet, at SKAT ikke anså den anden betingelse for opfyldt, idet der ikke foreligger en egentlig beslutning om, at ejendommen eksproprieres, såfremt der ikke indgås en frivillig aftale.
 Repræsentanten har anført, at den eneste reelle mulighed i den foreliggende sag for udvidelse af kommunecentret er inddragelse af netop C til bebyggelse. Kommunen har, som oplyst, udtalt, at den gennem mange år har arbejdet meget aktivt gennem årene med hensyn til at sikre en række overordnede myndigheders accept at udlæg af det pågældende område til boligformål, fordi kommunen har betragtet området som et helt centralt byudviklingsområde i B.
 Repræsentanten er således ikke enig i, at der nødvendigvis skal foreligge en egentlig beslutning om ekspropriation for at ekspropriation må påregnes.
 Betingelsen om, at ekspropriation må påregnes må logisk skulle forstås sådan, at samtlige omstændigheder i sagen kan vurderes således, at ekspropriation må påregnes at ske, men uden der nødvendigvis skal være truffet en egentlig beslutning om ekspropriation. Hvis det virkeligt stilles som betingelse, at der skal være truffet beslutning om ekspropriation, kan man sprogligt tale om, at ekspropriation må påregnes.
 Det stemmer da heller ikke overens med Højesterets praksis på området.
 Højesteret statuerede i TfS 1996.356, at spørgsmålet om, hvorvidt der må påregnes ekspropriation kan manifestere sig ved, at kommunen har tilkendegivet en væsentlig interesse for anvendelsen af den konkrete ejendom. I dommen havde kommunen udtalt, at der ikke var truffet beslutning om ekspropriation. Til trods herfor fandt Højesteret, at ekspropriation af den pågældende ejendom under de foreliggende omstændigheder i sagen måtte påregnes.
 Repræsentanten der derfor af den opfattelse, at SKATs standpunkt i nærværende sag er i modstrid med Højesterets praksis.
 Repræsentanten har dernæst anmodet om, at SKATs indstilling ændres, således at der svares "JA" til det stillede spørgsmål.
 SKAT bemærker, at daværende kommunens byråd den 31. januar 2006 har godkendt lokalplan nr. 80 for området ved C.
 Repræsentanten har i sin anmodning anført, at kommunen i brev af 18. december 2006 til A har bekræftet, at kommunen med henvisning til planlovens § 47 vil have mulighed for at gennemføre ekspropriation af det areal, som er omfattet af lokalplan 80, og som ejes af A. Dernæst har kommunen anført, at ekspropriation kan gennemføres, hvis det er nødvendigt for at sikre lokalplanens gennemførelse.
 SKAT vurderer imidlertid, at det forhold, at kommunen har udarbejdet en lokalplan ikke i sig selv indebærer, at jord og areal overdragelse i henhold til lokalplanen skal betragtes som ekspropriation. Der lægges nemlig vægt på, at det forhold at der eksisterer en mulighed for at ekspropriation i henhold til lokalplanen, ikke er ensbetydende, at Kommunen


text:
vil benytte sig af denne mulighed og at alle overdragelser af fast ejendom, der gennemføres med henblik på virkeliggørelse af lokalplanen skal betragtes som ekspropriative indgreb.
 Dernæst bemærker SKAT, at kommunen i brevet af 18. december 2006 direkte har tilkendegivet, at der ikke foreligger en konkret beslutning om eventuelt at ville gennemføre en ekspropriation.
 SKAT vurderer således, at der ikke foreligger en egentlig beslutning om, at ejendommen eksproprieres, såfremt forespørgeren ikke frivilligt vil afstå ejendommen, hvilket medfører at den anden betingelse for skattefritagelse ikke er opfyldt, jf. ovenstående SKM2006.438.SKAT.
 SKAT bemærker dernæst, at repræsentantens indsigelser af 4. juni 2007 ikke har ændret på SKATs opfattelse af sagen.
 Skatterådet tiltrådte SKATs indstillling.


text:
Hundehvalpen med væsentlige mangler – U 2014.3715 H
 Højesterets dom i sag 72/2013 afd. 1. Refereret af andre i U 2014.3715 H.
 Tema: Mangler ved løsøre, formodningsreglen, ophævelse, erstatning
 Fakta: To parter indgik i juni 2009 en aftale vedrørende salget af en hund. I slutningen af oktober 2009 måtte køberen dog lade hunden aflive, idet den led af osteochondrose og hoftedysplasi. Køberen krævede af denne grund købet hævet samt erstatning for den negative kontraktinteresse og derved for de udgifter, han havde afholdt til dyrlæge og foder.
 Højesteret fandt, at der forelå en formodning for, at manglen ved hunden havde foreligget på tidspunktet for risikoens overgang, idet den opstod inden seks måneder efter leveringen. For at afkræfte formodningen gjorde sælgeren gældende, at hundens lidelser skyldtes hundens opvækstforhold, navnlig dens alt for hurtige vækst grundet overfodring, samt at hunden var kommet til skade under leg med en anden hund.
 I den forbindelse forklarede én dyrlæge, at overfodring kunne være årsag til hundens lidelser, mens to andre dyrlæger afviste, at hverken overfodring eller skaden i det konkrete tilfælde var årsag hertil. Højesteret fandt ikke, at sælgeren havde afkræftet formodningen, hvorfor der forelå en mangel. Idet denne ydermere var væsentlig, var køberen berettiget til at ophæve kontrakten. Køberen havde dog ikke krav på erstatning.
 Eksamensrelevans: Dommen vedrører, hvornår en mangel ved salgsgenstanden anses for at have foreligget på tidspunktet for risikoens overgang med den følge, at sælgeren hæfter for den pågældende mangel.
 Købeloven ("KBL") § 77 a, stk. 1, som gælder i forbrugerkøb – dvs. et køb, som en forbruger (en køber, der hovedsageligt handler uden for sit erhverv) foretager hos en erhvervsdrivende (en sælger, der handler som led i sit erhverv) – foreskriver, at afgørelsen af, om en salgsgenstand lider af en mangel, skal træffes ud fra salgsgenstandens beskaffenhed på tidspunktet for risikoens overgang. Såfremt der på dette tidspunkt foreligger en mangel, hæfter sælgeren for den pågældende mangel, uanset om manglen først viser sig senere.
 Stk. 3 indeholder en formodningsregel, som angiver, at en mangel, der viser sig inden seks måneder efter leveringen, formodes at have været til stede på tidspunktet for risikoens overgang, medmindre dette er uforeneligt med salgsgenstandens eller den manglende overensstemmelses art. Formodningsreglen er eksempelvis uforenelig med salgsgenstandens art, hvis der er tale om friske fødevarer (f.eks. frugt eller grøntsager), idet disse forventeligt går til grunde inden for seks måneder.
 Højesteret fastslog, at hunden blev leveret i juni 2009, og at den måtte aflives som følge af osteochondrose og hoftedysplasi i oktober 2009, hvorfor manglen viste sig inden seks måneder efter risikoens overgang. Der var i sagen tale om et forbrugerkøb, hvorfor KBL § 77 a fandt anvendelse, og Højesteret fandt hernæst, at der ikke i sagen var tale om en situation, hvor en anvendelse af formodningsreglen ville være uforeneligt med salgsgenstandens eller den manglende overensstemmelses art. Der forelå derfor en formodning for, at manglen forelå på tidspunktet for risikoens overgang med den følge, at sælger ville hæfte herfor, medmindre sælgeren konkret kunne afkræfte formodningen for, at manglen ved hunden


text:
var til stede på tidspunktet for risikoens overgang. En række modstridende udtalelser fra tre dyrlæger fandtes imidlertid ikke at kunne danne grundlag for at antage, at hundens lidelser var opstået efter risikoens overgang som følge af overfodring eller skade fra leg med en anden hund, og formodningen var derfor ikke blevet afkræftet.
 Højesteret lagde således til grund, at manglen ved hunden forelå på tidspunktet for risikoens overgang, hvorfor sælgeren hæftede herfor. Højesteret fandt endvidere, at manglen ved hunden konstituerede en væsentlig mangel, hvorfor køberen var berettiget til at hæve købet. Højesteret fandt dog ikke, at sælgeren havde handlet ansvarspådragende, idet det ikke af køberen var blevet godtgjort, at sælgeren kendte eller burde kendte til de to lidelser, jf. KBL § 80, stk. 1, nr. 3. Af den grund forelå der intet ansvarsgrundlag, hvorfor sælgeren ikke kunne få erstattet sin negative kontraktinteresse i form af udgifter afholdt til dyrlæge og foder.
 I dommen fandt Højesteret, at formodningsreglen i KBL § 77 a, stk. 3, som foreskriver, at en mangel i forbrugerforhold formodes at have været til stede på tidspunktet for risikoens overgang, såfremt den viser sig inden for seks måneder efter levering, fandt anvendelse på en mangel ved en hund. Sælgeren hæftede derfor for manglen, idet sælgeren ikke formåede at afkræfte formodningen.


text:
Udlodning af bonus - Beskatning som aktieindkomst ⋆ Jura for alle
 Home Domme og afgørelser Udlodning af bonus – Beskatning som aktieindkomst
 Udlodning af bonus – Beskatning som aktieindkomst
 25 Mar 2020 14:44
 19 Feb 2020 14:20
 SKM2020.133.LSR
 17-0990820
 Udlodning, bonus, aktieindkomst, udbytte, lignende værdipapirer
 Udbetaling af bonus fra H1 smba til visse medlemmer blev anset for udbytte i henhold til ligningslovens § 16 A, stk. 1, og medlemmerne blev anset for indehavere af “lignende værdipapirer” som omhandlet i ligningslovens § 16 A, stk. 1. Som følge heraf blev udbetalingen af bonus til disse medlemmer beskattet som aktieindkomst og ikke som personlig indkomst.
 Personskattelovens § 4 a, stk. 1, nr. 1, 1. led
 “Kan det bekræftes, at en kommende udlodning fra H1 smba til selskabsdeltagerne skal beskattes som aktieindkomst hos de deltagere, der er fysiske personer?”
 Skatterådet har besvaret det stillede spørgsmål med et “Nej”.
 Landsskatteretten ændrer det bindende svar til et “Ja”. Der henvises til Landsskatterettens begrundelse nedenfor.
 Af punktet “Beskrivelse af de faktiske forhold” i det bindende svar fremgår følgende:
 “H1 smba blev stiftet i 1995 ved en sammenlægning af H2 smba og H3 smba, som begge var etableret i 1991 i forbindelse med omdannelsen af de hidtidige H4-forsikringsselskaber. Omdannelsen i 1991 skete skattefrit i henhold til fusionsskattelovens § 14.
 H1 smba er et selskab med begrænset ansvar omfattet af lov om visse erhvervsdrivende virksomheder, jf. denne lovs § 3, stk. 2.
 Ifølge vedtægternes § 2 er H1 smbas formål bl.a. direkte eller indirekte at eje aktier i selskaber, som driver forsikringsvirksomhed, samt at foretage almindelig formuepleje. Endvidere har H1 smba et almennyttigt formål.
 H1 smba ejer 60 % af aktierne i det børsnoterede H5 A/S. H5 A/S ejer samtlige aktier i H6 A/S. H1 smba er således moderselskab i [...]-koncernen.
 H1 smba har ikke indskudskapital. Selskabets formue stammer således ikke fra indskud fra medlemmerne.
 H1 smba har ca. 1,2 mio. medlemmer, som alle er forsikringstagere i H6 A/S. Vedtægternes § 3 herom har i sin helhed følgende ordlyd:
 Medlemmerne er de til enhver tid værende danske forsikringstagere i H6 A/S (CVR-nr. [...]) og sådanne forsikringsselskaber, hvormed H6 A/S måtte fusionere, samt danske forsikringstagere i henhold til forsikringsporteføljer, som H6 A/S måtte købe. En forsikringstager anses for dansk, når den pågældende har fast bopæl eller hjemsted i Danmark.
 Medlemmerne hæfter ikke for selskabets forpligtelse.
 Et medlem har ved udtræden ikke krav på nogen del af selskabets formue.
 Selskabets formue og indtægter kan kun udbetales til medlemmerne ved opløsning, og kun da hvis opløsningen ikke sker i forbindelse med fusion af selskabet med et andet selskab. Dog kan der udbetales bonus til medlemmerne i henhold til § 15.
 Medlemmerne udøver deres rettigheder gennem:
 Direktionen”
 Vedtægternes § 15 om bonus har i sin helhed følgende ordlyd:
 “15.1.
 Bestyrelsen kan stille forslag om, at der udbetales bonus til medlemmerne, hvis selskabet i et regnskabsår opnår et overskud efter almennyttige aktiviteter på mere end 1 % af selskabets samlede formue. Hvis der opnås et overskud på mindre end 1 %, kan der


text:
ikke udbetales bonus, og et overskud på mindre end 1 % indgår ikke i en bonusopgørelse for et senere regnskabsår. Det samlede bonusbeløb kan ikke overstige det beløb efter skat, som selskabet modtager i udbytte og i avance ved aktietilbagekøb fra H5 A/S i det pågældende regnskabsår.
 Det samlede bonusbeløb fastsættes endvidere ud fra en samlet vurdering af det foregående års økonomiske resultater og selskabets aktuelle kapitalberedskab.
 Bestyrelsen fremsætter forslag om udbetaling af bonus på det ordinære repræsentantskabsmøde, hvor forslaget skal godkendes af repræsentantskabet med det flertal, der fremgår af § 7.4 (simpelt flertal). Repræsentantskabet kan ikke beslutte at udbetale et højere bonusbeløb end foreslået eller tiltrådt af bestyrelsen.
 Hvis der træffes beslutning om udbetaling af bonus, fordeles bonusbeløbet forholdsmæssigt i forhold til de enkelte forsikringstageres indbetalte forsikringspræmier til H6 A/S opgjort pr. 31. december i det regnskabsår, som bonussen udbetales på baggrund af.
 For at være berettiget til at modtage bonus, skal et medlem være forsikringstager pr. 31. december i det regnskabsår, som bonussen udbetales på baggrund af, såvel som det tidspunkt, hvor repræsentantskabet vedtager den pågældende udbetaling af bonus.
 Retten til bonus er en personlig ret for medlemmerne, og retten kan således ikke overdrages til tredjemand hverken til eje eller til sikkerhed”.
 Vedtægternes § 16.3 om fordeling af selskabets formue ved opløsning har følgende ordlyd:
 “16.3
 Selskabets formue skal fordeles blandt medlemmerne efter principper, som skal godkendes af Erhvervsstyrelsen, og som nærmere skal bestemmes af repræsentantskabet med det i § 7.3, stk. 1, første punktum nævnte kvalificerede flertal”.
 Ifølge regnskabet for 2016 havde H1 smba et resultat på 1.264 mio. kr. H1 smba modtog i 2016 1.461 mio. kr. i udbytte fra H5 A/S. Selskabets balance var 16.726 mio. kr. med en egenkapital på 16.091 mio. kr.
 [...]-koncernen årlige skattepligtige indkomst udgjorde i gennemsnit 1.635 mio. kr. i årene 2012-2015. Den gennemsnitlige skattebetaling udgjorde i gennemsnit 402 mio. kr. årligt i de pågældende år. Koncernens indtjening er således beskattet med en effektiv skatteprocent på ca. 25 % i selskabsskat.
 Af den årlige gennemsnitlige skattebetaling på 402 mio. kr. udgjorde H1 smbas andel ca. 74 % på baggrund af selskabets egne indtægter. H1 smbas indtægter består dels i udbytter fra H5 A/S, som er skattefri i medfør af selskabsskattelovens § 13, dels af formueafkast, som er skattepligtigt som almindelig selskabsindkomst.
 H1 smba har vedtaget at udbetale 750 mio. kr. i bonus i 2017.
 H1 anmodede i 2014 om bindende svar på følgende spørgsmål (j.nr. 14-3380236):
 Kan SKAT bekræfte, at en udlodning fra H1 smba til selskabets medlemmer er skattepligtig for modtagerne heraf, jf. statsskattelovens § 4, dvs. som personlig indkomst for fysiske personer og som almindelig indkomst for selskaber?
 Kan SKAT bekræfte, at H1 smba ikke har pligt til at indeholde kildeskat af en udlodning til selskabets medlemmer?
 Kan SKAT bekræfte, at H1 smba ikke har indberetningspligt i forhold til en udlodning til selskabets medlemmer?
 Spørgsmål 1 blev besvaret med “ja”, og spørgsmål 2 og 3 blev afvist med henvisning til skatteforvaltningslovens § 21, stk. 1.
 Den bekræftende besvarelse


text:
af spørgsmål 1 var begrundet med, at idet medlemmerne af H1 ikke har adgang til en forholdsmæssig andel af selskabets formue ved udtræden, og idet medlemskabet ikke er omsætteligt, kunne medlemskab af H1 ikke kvalificere til, at medlemskabet udgør en aktie omfattet af aktieavancebeskatningsloven.
 I forlængelse heraf udbetalte H1 smba i alt 700 mio. kr. som bonus, svarende til 5-8 % af H6 A/S’ præmier.”
 Under sagens behandling i SKAT har H1 smba fremlagt kopi af vedtægterne for H1 smba. Det er endvidere oplyst, at H1 smba fremadrettet påtænker at udbetale bonus med 500 til 800 mio. kr. om året.
 Skatterådet har besvaret det stillede spørgsmål med et “Nej”. Skatterådet tiltrådte herved SKATs indstilling og begrundelse i sagen med en supplerende begrundelse.
 Af SKATs begrundelse fremgår bl.a. følgende:
 “Det ønskes bekræftet, at udlodning i form af bonus fra H1 smba til fysiske personer skal beskattes som aktieindkomst.
 Spørgsmålet i sagen er, om en udlodning fra H1 smba er skattepligtig i medfør af statsskattelovens § 4 og dermed skal beskattes som personlig indkomst, eller om en udlodning er udbytte efter ligningslovens § 16 A, som skal beskattes som aktieindkomst.
 H1 er som selskab med begrænset ansvar (smba) generelt selskabsskattepligtigt i medfør af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2.
 Udbytter beskattes som aktieindkomst hos fysiske personer, når der er tale om “aktieudbytte efter ligningslovens § 16 A ... fra selskaber, der er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, 2, 2 e, 2 h, 4 eller 5 a“, jf. personskattelovens § 4 a, stk. 1.
 Ligningslovens § 16 A vedrører opgørelsen af den skattepligtige indkomst i forbindelse med “udbytte af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer“. Til udbytte henregnes alt, “hvad der af selskabet udloddes til aktuelle aktionærer eller andelshavere“.
 Nedenfor gennemgås de selskabsretlige regler om selskaber med begrænset ansvar. I forlængelse heraf beskrives reglerne om selskaber med begrænset ansvars skattepligt efter selskabsskatteloven, og dernæst reglerne om udbytte i henholdsvis personskattelovens § 4 a og ligningslovens § 16 A.
 Det sidste afsnit er en vurdering af, om en udlodning i form af bonus fra H1 smba konkret kan anses for udbytte, som skal beskattes som aktieindkomst.
 De selskabsretlige regler om selskaber med begrænset ansvar
 H1 er et selskab med begrænset ansvar (smba), som er omfattet af og registreret i henhold til lov om visse erhvervsdrivende virksomheder.
 Et selskab med begrænset ansvar er en særskilt selskabsform, hvor ingen af deltagerne hæfter personligt, uden begrænsning og solidarisk. Det er en betingelse, at et selskab med begrænset ansvar har minimum to deltagere, at der er mulighed for vekslende deltagerantal, og at økonomiske (herunder udbytte) og forvaltningsmæssige rettigheder ikke er baseret på deltagernes andel af kapitalen, jf. lov om visse erhvervsdrivende virksomheder § 3. Forbuddet mod at basere bl.a. udbytte på deltagernes andel af kapitalen blev indført for at adskille selskaber med begrænset ansvar fra kapitalselskaber.
 Ved lov nr. 616 af 12. juni 2013 blev det bestemt, at selskaber med begrænset ansvar alene kunne stiftes frem til den 1. januar 2014, jf. nu lov


text:
om visse erhvervsdrivende selskaber § 1, stk. 3. Det fremgår af forarbejderne til loven, at ønsket om at afskaffe selskabsformen fremadrettet skyldtes, at antallet af selskaber med begrænset ansvar havde været stigende samtidig med, at der kom væsentlig flere af disse selskaber under konkurs eller tvangsopløsning end tilfældet var med anpartsselskaber.
 I lovforslaget blev det anført, at selskaber med begrænset ansvar har karaktertræk fra selskabsretlige principper, bl.a. fordi formålet vil være på baggrund af en erhvervsmæssig aktivitet at opnå et overskud, som kan udloddes til deltagerne.
 I stedet for selskaber med begrænset ansvar blev iværksætterselskabet indført som ny selskabsform. Iværksætterselskabet er en variant af anpartsselskabet, men med en minimumskapital på én krone, jf. selskabslovens §§ 1, nr. 14, og 357 a.
 Et selskab med begrænset ansvar er skattepligtigt i medfør af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, af hele selskabets indkomst på samme måde som f.eks. et aktieselskab. I modsætning hertil er bl.a. foreninger alene skattepligtige af indtægt ved erhvervsmæssig virksomhed, jf. selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 6.
 Selskabsskatteloven fastsatte i 1960 skattepligt for bl.a. aktieselskaber og “andre selskaber i hvilke ingen af deltagerne hæfter personligt for selskabets forpligtelser, og som fordeler overskuddet i forhold til deltagernes i selskabet indskudte kapital“, jf. § 1, stk. 1, nr. 2. Bestemmelsen blev forstået således, at det var et krav, at der var en indskudskapital, dog at overskuddet kunne fordeles på grundlag af samhandel med selskabet, når blot et eventuelt likvidationsprovenu blev fordelt på grundlag af deltagernes kapitalindskud, jf. Søren Friis Hansen i Skattepolitisk Oversigt, 2015.91.
 Ved lov nr. 254 af 30. marts 2011 blev selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, ændret således, at skattepligten kom til at omfatte “selskaber m.v. omfattet af § 3 i lov om visse erhvervsdrivende virksomheder“, herunder selskaber med begrænset ansvar. I de almindelige bemærkninger til lovforslaget (FT 2010-11 L 84) anførte Skatteministeriet, at selskaber med begrænset ansvar ikke var omfattet af den dagældende § 1, stk. 1, nr. 2, da disse selskaber netop ikke må fordele overskud i forhold til deltagernes indskudte kapital. Videre anførtes, at da selskaber med begrænset ansvar er erhvervsdrivende, skulle det sikres, at disse selskaber skattemæssigt behandles efter samme regler, som gælder for aktie- og anpartsselskaber.
 Henvisningen i selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, til § 3 i lov om visse erhvervsdrivende virksomheder viste sig imidlertid at være uhensigtsmæssig, fordi erhvervsdrivende foreninger derved blev inddraget under skattepligten, mens de pågældende foreninger hidtil havde været omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 6.Ved lov nr. 1637 af 26. december 2013 blev selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, derfor redigeret således, at henvisningen til lov om visse erhvervsdrivende virksomheder udgik og blev erstattet med den nugældende formulering “registrerede selskaber med begrænset ansvar”. Det anførtes i bemærkningen til lovforslaget (L 2013-14 L 47), at hovedformålet med lovændringen i 2011 var at selskaber med begrænset ansvar i alle tilfælde skulle være omfattet af den fulde skattepligt. Det anførtes endvidere, at registrerede selskaber stiftet frem til den 1. januar 2014 således vil


text:
være omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, uanset hvordan selskaberne eventuelt fordeler overskuddet mellem selskabsdeltagerne.
 Ifølge personskattelovens § 4 a, stk. 1, nr. 1, beskattes udbytte fra selskaber, der er skattepligtige efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, 2, 2e, 2 h eller 4, som aktieindkomst, hvis betingelserne i ligningslovens § 16 A er opfyldt. Det betyder, at udlodninger fra et selskab med begrænset ansvar kan beskattes som aktieindkomst. Omvendt kan udlodning fra foreninger mv. omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 6, ikke beskattes som aktieindkomst, uanset om betingelserne i ligningslovens § 16 A i øvrigt måtte være opfyldt.
 Udbytter omfattet af ligningslovens § 16 A dobbeltbeskattes i den forstand, at indkomsten først selskabsbeskattes i selskabet, og dernæst udbyttebeskattes hos modtageren, f.eks. som aktieindkomst hos fysiske personer. Indkomstskatten for bl.a. selskaber med begrænset ansvar er 22 pct. (2016-), jf. selskabsskattelovens § 17, stk. 1.
 Skat af aktieindkomst, der ikke overstiger et grundbeløb på 51.700 kr. (2017), beregnes som en endelig skat, der udgør 27 pct. Herudover beregnes skatten med 42 pct. Satserne, som fremgår af personskattelovens § 8 a, tilsigter at skabe sammenhæng mellem beskatning af aktieindkomst, som stammer fra selskabsbeskattede midler, og personlig beskatning af f.eks. erhvervsindkomst, jf. det såkaldte neutralitetsprincip.
 Såfremt en udlodning fra et selskabs med begrænset ansvar anses for omfattet af ligningslovens § 16 A, vil udbyttet således blive beskattet på samme måde hos fysiske personer som udbytte fra et aktieselskab.
 Udbyttebeskatning efter ligningslovens § 16 A
 Den generelle hjemmel til beskatning af udbytte findes i statsskattelovens § 4, litra e, som omfatter “udbytte af alle slags ... aktier eller andre inden- og udenlandske pengeeffekter“. Videre hedder det, at “som udbyttet af aktier og andelsbeviser skal anses alt, hvad der af vedkommende selskab er udbetalt aktionærer eller andelshavere som en del af selskabet i sidste eller i tidligere regnskabsår indtjente overskud ...“.
 Ligningslovens § 16 A trådte i kraft den 1. januar 1962 og erstattede i vidt omfang statsskattelovens § 4, litra e, for så vidt angår udbytte, jf. ligningslovens § 16 D. Ligningslovens § 16 A, stk. 1, vedrører udbytte af “aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer“.
 I forarbejderne til ligningslovens § 16 A (FT 1960-61, 2. samling, tillæg A, sp. 833) anførtes bl.a., at ligningslovens § 16 A principielt omfatter enhver udlodning fra selskabet, uanset om denne hidrører fra indtjent overskud, indkomstskattefri formueforøgelse eller fra den i selskabet indskudte kapital.
 Forarbejderne til ligningslovens § 16 A indeholder ikke bidrag til fortolkning af, hvad der skal anses for “lignende værdipapirer”.
 Skattelovgivningen indeholder ikke en generel definition af, hvad der skal anses som aktier eller lignende værdipapirer mv. Aktieavancebeskatningslovens § 1, stk. 2, bestemmer dog, at loven foruden på aktier også finder anvendelse på “anparter, andelsbeviser, omsættelige investeringsbeviser og lignende værdipapirer“.
 Den juridiske vejledning C.B.2.1.3.1 beskriver i forlængelse heraf, hvilke værdipapirer, der er omfattet af aktieavancebeskatningsloven. Det fremgår bl.a., at “lignende værdipapirer” omfattet af aktieavancebeskatningsloven efter praksis er omsættelige andele i et selvstændigt skattesubjekt, der giver ejendomsret til en andel i


text:
foreningens formue samt ejendomsret til en andel af foreningens formue ved opløsning.
 Ordlyden af aktieavancebeskatningslovens § 1, stk. 2, og ligningslovens § 16 A, stk. 1, er ikke identiske, idet aktieavancebeskatningsloven tillige omfatter “omsættelige investeringsbeviser”. Begge love omfatter derimod aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer.
 Om begrebet “lignende værdipapir” anfører Henrik Peytz i Aktieavancebeskatningsloven med kommentarer, 3. udgave (2015), side 117, at det formentlig er afgørende, at der foreligger en omsættelig ejerandel i et selskab med selvstændig skatteretsevne, og at selskabsdeltagerne har en retligt begrundet forventning om at modtage andel af selskabets formue ved likvidation.
 Om værdipapirsbegrebet anfører Jan Pedersen i Skatteretten 2, 7. udgave (2015), side 427 f, at angivelsen af værdipapirer i ligningslovens § 16 A er i overensstemmelse med angivelsen af værdipapirer i aktieavancebeskatningslovens § 1, stk. 2, og at ligningslovens § 16 A følgelig omfatter udlodning til deltagere i en juridisk person, hvor deltagerne har en omsættelig deltagerandel. Dette uddyber Jan Pedersen derhen, at deltagerne skal have en forudbestemt vedtægtsmæssig ret til at modtage overskudsandel og likvidationsprovenu, således at statsskattelovens § 4, litra e, følgelig omfatter udlodninger ved enkeltstående beslutninger i juridiske personer, hvori der ikke eksisterer omsættelige deltageranparter.
 Samme sted, side 426, anfører Jan Pedersen videre, at ligningslovens § 16 A omfatter udlodninger, som sker til deltagerne i deres egenskab af indskydere eller økonomiske deltagere, mens udbetalinger til deltagere i deres egenskaber af ansatte, långivere, samhandelspartnere mv. ikke er omfattet af udbyttebegrebet.
 Fra praksis vedrørende værdipapirbegrebet kan fremhæves følgende:
 SKM2001.11.ØLR vedrørte spørgsmålet, om et likvidationsprovenu fra et gensidigt brandassuranceselskab var skattepligtigt i medfør af statsskattelovens § 4 eller skattefrit efter § 5. Der var tale om et selskab med begrænset hæftelse, hvor udtrædende medlemmer ikke havde andel i formuen, og hvor eventuel formue ved opløsning skulle fordeles blandt medlemmerne i forhold til forsikringstegning. Landsretten fandt, at likvidationsprovenuet var skattepligtigt med henvisning til, at medlemmerne ikke havde kunnet eje omsættelige andele, og at udtrædende medlemmer ikke havde andel i foreningens formue, hvorfor udlodningen var en skattepligtig indkomst i medfør af statsskattelovens § 4.
 Selskabsretligt var brandassuranceselskabet en forening og dermed ikke generelt selskabsskattepligtigt i medfør af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1-2. Dette ses dog ikke at være tillagt betydning ved landsrettens afgørelse af sagen.
 Aage Michelsen anfører i RR.SM2002.140, at dommen er åbenbart urigtig, idet der i teorien stort set er enighed om, at det afgørende kriterium for en andelsret alene er, om der er en retligt begrundet forventning om at modtage andel i likvidationsprovenuet. Aage Michelsen mener derfor ikke, at der således kan stilles krav om, at der er foreligger en frit omsættelig andel. Dommen er tilsvarende kritiseret af Lene Hjermind i TfS 2001.342 og af Sten Askholt i Lærebog om indkomstskat, 16. udgave (2015), side 592 og 594.
 Efter landsretsdommen blev der truffet to afgørelser af Ligningsrådet:
 SKM2002.158.LR vedrørte et andelsselskab, hvor medlemskab med bestyrelsens godkendelse kunne overdrages til tredjemand, og hvor der ved udtræden skulle foretages en opgørelse, hvorefter medlemmet enten skulle indbetale eller have udbetalt et nettobeløb. I tilfælde af opløsning


text:
skulle underskud dækkes af medlemmerne, og overskud udloddes til medlemmerne. Ligningsrådet fandt, at der var tale om omsættelige andele.
 I SKM2002.345.LR var der tale om udlodning af et likvidationsprovenu fra en andelsforening, hvor der alene kunne ske udbetaling til udtrædende medlemmer af eventuel andel i reservefonden, og at der derudover ikke var krav på andel i foreningens formue. Medlemmerne havde ikke råderet over reservefonden, og andelsbeviserne kunne ikke overdrages til tredjemand, men alene afstås til foreningen. Ved ophør skulle formuen fordeles blandt medlemmerne.
 Det fremgår af afgørelsen, at reservefonden bestod af henlæggelser med en procentsats af det enkelte medlems leverance og af det enkelte medlems eventuelle indskud, således at andelen i reservefonden skulle opgøres i forhold til leverancerne i hensættelsesåret. Det fremgår endvidere, at reservefonden var posteret under egenkapitalen, og at generalforsamlingen kunne træffe beslutning om udlodning fra reservefondskontiene, når blot foreningens egenkapital inklusive henlæggelser udgjorde mindst 40 pct. af balancesummen.
 Ligningsrådet fandt med henvisning til, at medlemmerne ved udtræden fik andel af foreningens formue, at der var tale om en andel omfattet af aktieavancebeskatningsloven, om end denne andel dog af hensyn til foreningens fortsatte virke kun udgjorde en begrænset del af egenkapitalen.
 Endelig foreligger der Højesterets dom i SKM2004.259.HR, som vedrørte en udlodning fra Fondsbørsvekselererne Garantiforening under afvikling. Foreningen blev stiftet i 1975 som en garantifond, hvor hvert nyt medlem skulle betale et kontant indskud, og hvor repræsentantskabet for Fondsbørsens Medlemmer ved opløsning skulle træffe bestemmelse om formuen. I 1989 blev det besluttet at ændre foreningen til en garantiforening under afvikling, og det fremgik af de nye vedtægter, at ved død kunne arvingerne indtræde i medlemmets rettigheder, og at overdragelse i øvrigt skulle godkendes af bestyrelsen. Ved opløsning skulle generalforsamlingen træffe bestemmelse om, hvorledes der skulle forholdes med foreningens formue.
 Landsretten fandt, at udlodningen var skattepligtig i medfør af statsskattelovens § 4 og henviste til, at udlodningen ikke kunne anses for en udbetaling af en del af en formue, som medlemmet allerede ejede, og at det var generalforsamlingen, der traf bestemmelse om foreningens formue ved opløsning, hvorfor det enkelte medlem ikke havde retskrav på andel i foreningens formue ved opløsning. Da der således ikke forelå en andelsret til formuen, kunne ligningslovens § 16 A ikke finde anvendelse. Højesteret stadfæstede landsrettens dom i henhold til grundene.
 Beskatning af bonus fra H1 smba
 Formålet med ændringerne i 2011 og 2013 af selskabsskatteloven var, at selskaber med begrænset ansvar skulle sidestilles skattemæssigt med bl.a. aktieselskaber. Ændringerne var nødvendige, fordi den hidtidige generelle selskabsskattepligt alene gjaldt selskaber, hvor udbytte blev fordelt på baggrund af deltagernes andel af kapitalen, mens et selskab med begrænset ansvar netop er karakteriseret bl.a. ved, at selskabet ikke må fordele overskuddet i forhold til den indskudte kapital.
 På tidspunktet for ændringerne af selskabsskatteloven var det i såvel selskabslovgivningen som i skattelovgivningen forudsat, at formålet med et selskab med begrænset ansvar i lighed med f.eks. et aktieselskab er at opnå et overskud, der kan udloddes til deltagerne. Desuagtet blev der ikke taget stilling til spørgsmålet om beskatning af udlodninger fra