text:
nr. 3, hvorefter dispositionen
 "skal have været lagt klart frem for myndighederne",
 er opfyldt. Heri ligger ifølge bestemmelsens forarbejder, at den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
 Det fremgår af Højesterets dom af 9. november 2011 (SKM2011.769.HR), at omgørelse som udgangspunkt må forudsætte, at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser.
 H1 Holding ApS' selvangivelse for 1992/93 indeholder oplysning om, at dette selskab har modtaget et skattefrit udbytte på 37 mio. kr. fra H2 Holding. Udbyttet fremgår imidlertid ikke klart af H1 Holdings årsregnskab for samme periode, der var vedlagt dette selskabs selvangivelse. Af årsregnskabet for H2 Holding for perioden 1. maj 1992-30. september 1993, der er dateret den 30. november 1993, fremgår, at der foreslås et udbytte på 37 mio. kr. for dette regnskabsår. Der fremgår ikke noget om, at udbyttet skulle være blevet udbetalt i regnskabsåret. H2 Holdings udbytteerklæring, udbytteattesten og revisorerklæringen efterlader ligeledes det indtryk, at udbyttet først er udbetalt efter generalforsamlingen den 22. december 1993, dvs. i regnskabsåret 1993/94.
 Under disse omstændigheder finder Højesteret, at dispositionen den 30. september 1993 ikke har været lagt klart frem for skattemyndighederne.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 Holding ApS og H2 Holding ApS solidarisk betale 300.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Ny højesteretsdom om asbest og rygning | Horten
 Højesteret har afsagt en dom i en sag, hvor spørgsmålet var, om en medarbejders lungecancer var forårsaget af mangeårig rygning eller af påvirkningen af asbest på den tidligere arbejdsplads.
 Der har siden 1980'erne været totalforbud imod anvendelsen af asbest i byggematerialer, men der ses stadig nye tilfælde af sygdommen asbestose. Det skyldes blandt andet, at sygdommen ofte først opstår mange år efter, at en person har været udsat for asbesten. Lungecancer forårsaget af asbest blev i 2013 optaget i erhvervssygdomsudvalgets fortegnelse over erhvervssygdomme.
 I den ledende Højesteretsdom fra 1989 om arbejdsskader som følge af asbest, blev det fastslået, at arbejdsgiveren var erstatningsansvarlig, og at rygning ikke skulle anses som egen skyld, uanset at asbeststøvet ifølge Retslægerådet ikke var den væsentligste årsag til skaderne.
 Storrygende asbestarbejder blev ramt af lungecancer
 I den afsagte dom fra Højesteret havde en mand i perioden 1979-1986 arbejdet med betydelige mængder asbest. Samtidig havde han i 40 år haft et dagligt forbrug af cigaretter på 20-30 stk. og fik siden konstateret lungecancer.
 Arbejdsskadestyrelsen anerkendte sygdommen som en arbejdsskade. Da mandens méngrad skulle fastsættes, opstod der dog uenighed om, hvorvidt asbestskaden med overvejende sandsynlighed skyldtes andre forhold end de erhvervsmæssige - den mangeårige rygning - med den virkning, at der skulle foretages fradrag i méngraden, eller lade denne bortfalde helt.
 Asbest medfører en fordobling af risikoen for cancer
 Sagen blev forelagt Retslægerådet, som udtalte, at mandens cigaretforbrug havde øget hans risiko for lungecancer med 10-20 %, når der sås bort fra asbestpåvirkningen. Samtidig havde asbesten kun øget risikoen med 2 %, når der sås bort fra tobaksrygningen.
 Retslægerådet udtalte dog, at rygning og påvirkning fra asbest har en såkaldt multiplikativ effekt, hvilket vil sige, at påvirkningen fra asbesten havde medført en fordobling af risikoen for lungecancer, dvs. 20-40 %, når både rygningen og asbesten blev taget i betragtning. Samtidig udtalte Retslægerådet, at antallet af lungecancertilfælde forårsaget af asbest udgør ca. 50 % både for rygere og ikke-rygere.
 Havde manden med andre ord ikke været udsat for asbest i sit arbejde, havde hans risiko for at udvikle lungecancer været halveret, men asbestpåvirkningen havde kombineret med rygningen fordoblet risikoen for cancer.
 Arbejdsskadestyrelsen og Ankestyrelsen kom på denne baggrund frem til, at mandens samlede varige mén udgjorde 15 %, men at 90 % heraf var forårsaget af rygningen og derfor ikke kunne henføres til arbejdet. Derfor blev manden ikke tilkendt en godtgørelse, da den arbejdsrelaterede méngrad var under bagatelgrænsen på 5 %.
 Højesteret: Asbest var årsag til lungecancer
 Højesteret henviste indledningsvist til formodningsreglen i arbejdsskadesikringsloven § 8, som fastslår, at når en sygdom kan anerkendes som en erhvervssygdom eller en arbejdsskade, ydes en godtgørelse, medmindre det må anses for overvejende sandsynligt, at sygdommen er forårsaget af andre forhold end de erhvervsmæssige.
 Det måtte ifølge Højesteret bero på en konkret bevisbedømmelse, om mandens lungecancer var forårsaget af rygning eller af den skadelige asbestpåvirkning.
 Højesteret mente i modsætning til Ankestyrelsen ikke, at der skulle tages udgangspunkt i risikoen for at udvikle lungecancer, såfremt manden

type: other


text:
ikke var ryger. Derimod skulle der tages udgangspunkt i, at manden var ryger, og at risikoen for at udvikle lungekræft var steget fra 10 til 20 % som følge af asbestpåvirkningen.
 Det var derfor ikke i medfør af formodningsreglen i arbejdsskadesikringsloven overvejende sandsynligt, at lungecanceren var forårsaget af andet end asbestpåvirkningen. Højesteret bemærkede, at risikoen for at udvikle lungecancer på tilsvarende vis ville have været fordoblet som følge af asbesten, selvom manden ikke havde været ryger.
 Højesteret fandt derfor, at mandens varige mén på 15 % skulle anses for at være en følge af arbejdsskaden.
 Dommen viser, at uanset at et højt cigaretforbrug i højere grad end asbest øger risikoen for at udvikle lungecancer, var det ikke i medfør af den særlige formodningsregel i arbejdsskadesikringsloven overvejende sandsynligt, at mandens lungecancer ikke var forårsaget af asbestpåvirkningen.
 I relation til de såkaldte "differencekrav", som udgør medarbejderes erstatningskrav efter erstatningsansvarsloven på ydelser i anledning af en arbejdsskade mod arbejdsgiveren, er det vigtigt at have for øje, at der ikke gælder en tilsvarende formodningsregel i det erstatningsretlige system.
 Efter erstatningsansvarsloven gælder den almindelige vurdering af årsagssammenhæng i relation til konkurrerende lidelser. Den konkurrerende risiko for og årsag til udvikling af lungecancer som følge af rygning ville derfor formentligt have ført til det modsatte resultat efter erstatningsansvarsloven.
 SE mere om dommen Sagsnr. 13/2015 her:


text:
Skat.dk: Skattefritagelse ved salg af ejendom - ekspropriation - bindende svar (SKM2008.832.SR)
 06 Nov 2008 13:31
 07-01464
 Skattefritagelse, salg af ejendom, ekspropriation, bindende svar
 LSR stadfæstede SRs afgørelse om, at avancen ved salg af en ejendom ikke var skattefri efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11. Retten fandt det ikke sandsynliggjort, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at ejendommen ville blive eksproprieret, såfremt der ikke var indgået en frivillig aftale om salg af ejendommen.
 "Kan spørgeren sælge jordarealet til ejendommen X1 (ca. 25.000 m2) skattefrit efter reglerne om ekspropriation, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 11, hvis jordarealet sælges til en privat bygherre, som på salgstidspunktet opfylder betingelserne for gennemførelse af ekspropriation?"
 I henhold til ejendoms- og vurderingsoplysningerne erhvervede klageren i 1997 ejendommen X1 i lige sameje med sin ægtefælle. Ejendommen havde matr. nr. Y1 og var pr. 1. januar 2006 vurderet som en beboelsesejendom med et matrikuleret areal på 28.137 m2. Ejendommen kaldes "xx". Klageren og hans ægtefælle var tilmeldt på adressen i perioden fra 17. november 1997 til 1. maj 2007.
 I henhold til skøde af 1. maj 2006 solgte klageren og hans ægtefælle to arealer betegnet som del nr. 3 og 4 af matr. nr. Y1 på henholdsvis 978 m2 og 23.182 m2 til et selskab. Ejendommen var en ubebygget grund. Følgende fremgår blandt andet af punkt 8 i skødet:
 "Køber erklærer i henhold til § 8 i lovbekendtgørelse 1989-12-22 nr. 990 om sommerhuse og campering mv., at den erhvervede ejendom skal anvendes i erhvervsøjemed, udstykning med henblik på opførelse af ejendomme til boligformål, og at formålet ikke omfattes af lovens § 1."
 De to arealer fik matr. nr. Y2 og Y3.
 I forbindelse med salget blev ejendommen udstykket i 4 dele med arealer på henholdsvis 1.195 m2, 978 m2, 23.182 m2 og 2.782 m2. Ejendommen havde den 1. oktober 2006 et matrikuleret areal på 2.782 m2. Bygningerne på ejendommen var beliggende på arealet på 2.782 m2. Ved skødedato af 1. maj 2007 solgte klageren og hans ægtefælle den del af ejendommen, hvorpå bygningerne var beliggende.
 Klageren ejer herefter i lige sameje med sin ægtefælle ejendommen X2 matr. nr. Y4, som blev udstykket fra matr. nr. Y1 i indkomståret 2006. Klageren og hans ægtefælle opførte et helårshus på ejendommen, hvor de bor i dag. Ejendommen er vurderet som en beboelsesejendom med et areal på 1.195 m2.
 I henhold til § 2.1 i lokalplanen for boligområdet af 17. april 1996 bestod lokalplanen af følgende matr. nr.: Y5, Y6, Y7, Y8, Y9, Y10, Y11, Y12, Y13, Y14 og Y15, samt matrikler, som efter 1. december 1995 er udstykket herfra. Lokalplanen var opdelt i områderne 1, 2 og 3.
 I henhold til side 7 i lokalplanen omfattede delområde 2 følgende: "xx", en fritliggende ejendom, 3 matrikler, der allerede var udstykket til boligformål, samt et udmatrikuleret areal til vejareal.
 Delområderne 2 og 3 skulle i henhold til lokalplanen anvendes til boligformål, hvor der måtte opføres både åben-lav og tæt-lav bebyggelse i 2 etager med en maksimal bygningshøjde på 8,5 meter.
 I henhold til kortbilag 1 og 2


text:
vedhæftet lokalplanen var "xx" omfattet heraf.
 Lokalplanen fra 1996 var udarbejdet af kommune a, som i dag er en del af kommune b.
 I marts 2007 fremsatte kommune b forslag til lokalplan for boligkvarteret. Baggrunden for forslaget til lokalplanen var i henhold til redegørelse for lokalplansforslaget følgende:
 "Efter ejerskifte af "xx's" jordtilliggende ved boligområdet er der ønsket mulighed for at anvende arealet til tæt-lav bebyggelse, hvilket byrådet imødekommer med denne lokalplan.
 Lokalplanen detaildisponerer arealet til den aktuelle bebyggelse, men fastholder også de muligheder, der hidtil har været for boligbebyggelse på den gamle gartnerigrund i den sydlige del af lokalplanområdet.
 Områdets byggemodning forventes forestået af grundejerne i samarbejde med forsyningsselskaber og kommunen. Det indbefatter bl.a. anlæg af veje, stier og fællesarealer.
 Byggemodning og opførelse af boliger på markedet i den nordlige del af området forventes iværksat kort efter lokalplanens endelige vedtagelse."
 Lokalplanen omfatter i henhold til § 2.2 i forslaget følgende matr. nr.: Y1, Y8, Y14, Y15 og Y4, Y2, Y3 samt del af matr. nr. Y5, samt grunde, der siden 1. januar 2007 måtte være udstykket fra ejendommene.
 I henhold til § 3 i forslaget til lokalplanen er hele arealet udlagt til anvendelse som boligområde med mulighed for åben-lav og tæt-lav bebyggelse.
 Skatterådet har besvaret spørgsmål om bindende svar med "nej", således at der ikke er givet tilsagn om, at en del af ejendommen X1 kan afstås skattefrit til en privat bygherre i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 Ifølge Skatterådets praksis, offentliggjort i SKM2006.438.SKAT, og anført i Ligningsvejledningen for 2007, afsnit E.J.2.8, skal følgende krav derfor være opfyldt, for at overdragelsen af en fast ejendom anses for at være sket i en ekspropriationslignende situation omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. punktum:
 Den af kommunalbestyrelsen vedtagne og offentliggjorte lokalplan kan ikke gennemføres uden erhvervelse af den omhandlede ejendom.
 Betingelse a. må derfor også anses for opfyldt for jordarealets vedkommende, såfremt jordarealet sælges til en privat bygherre.
 Under henvisning til, at ekspropriation er et meget alvorligt indgreb, jf. ovenfor, kræves det, for at der kan foreligge en ekspropriationssituation, at kommunalbestyrelsen, efter at ekspropriationshjemlen er blevet skabt, også har truffet en beslutning om at ville gennemføre en ekspropriation af den pågældende ejendom, hvis en frivillig aftale ikke opnås.
 Ekspropriationsvilje og -realitet skal være dokumenteret med en udskrift af kommunalbestyrelsens beslutningsprotokol. Beslutningen skal indholdsmæssigt gå ud på, at kommunen straks iværksætter ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke indgås.
 Kompetencen kan ikke delegeres fra kommunalbestyrelsen. Folketingets Ombudsmand har tilkendegivet, at et så væsentligt skridt som beslutning om ekspropriation bør træffes af selve kommunalbestyrelsen, jf. FOB 72.92, jf. 74.23. Denne henstilling har Indenrigsministeriet gjort til en forskrift i SKR nr. 167 af 15. juli 1974, der stadig er gældende.
 Det anses derfor ikke for sandsynliggjort, at kommunalbestyrelsen ville foretage ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke kunne opnås. Betingelse b. er derfor ikke opfyldt.
 Det bemærkes, at betingelse b. kun ville være opfyldt, såfremt kommunalbestyrelsen allerede på det tidspunkt, hvor der blev truffet endelig aftale om salg af ejendommen, havde truffet beslutning om at foretage ekspropriation, såfremt


text:
en frivillig aftale ikke kunne opnås.
 Klagerens repræsentant har fremsat påstand om, at spørgsmålet om bindende svar skal besvares med "ja", således at der gives tilsagn om, at jordtilliggendet til ejendommen "xx" beliggende X1 kan sælges skattefrit i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 Til støtte herfor har repræsentanten blandt andet anført, at der på aftaletidspunktet var hjemmel til at gennemføre en ekspropriation, og at det på aftaletidspunktet måtte kunne påregnes, at den eksproprierende myndighed ville gennemføre ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået.
 Ejendommen "xx" er omfattet af lokalplanen fra 1996. Den gældende lokalplan er vedtaget den 17. april 1996. I henhold til lokalplanen er "xx" beliggende i byzone og omfattet af område 2 i lokalplanen. Dette område er udlagt til boligformål med grønne områder, stiforbindelse, herunder adgang til tunnel, samt mulighed for indpasning af såvel åben-lav som af tæt-lav bebyggelse i form af fritliggende parcelhuse og dobbelthuse.
 Lokalplansområdet 2 ligger i den sydlige del og i forlængelse af et eksisterende parcelhuskvarter. Det har blandt andet været kommunalbestyrelsens formål med lokalplanen at gennemføre en udvidelse af det eksisterende boligkvarter i den sydlige del.
 Det er ubestridt, at matr. nr. Y1 - "xx" - er en del af lokalplanen. Dette fremgår dels af tegningen på side 6 i lokalplanen og dels af beskrivelsen af lokalplanens delområde 2. Det må enten skyldes en forglemmelse, at matr. nr. Y1 ikke er positivt nævnt i punkt 2.1 i lokalplanen, eller at matr. nr. Y1 efter 1. december 1995 er udstykket fra en af matriklerne som nævnt i punkt 2.1.
 Det fremgår af lokalplanen, at retsvirkningerne for området er, at der i området kun må ske ændringer, som er i overensstemmelse med lokalplanen. Tilsvarende kan der foretages ekspropriation af private ejendomme eller rettigheder over ejendomme omfattet af lokalplanen, når ekspropriationen vil være af væsentlig betydning for virkeliggørelsen af lokalplanen, jf. planlovens § 47, jf. side 8 i lokalplanen.
 Klageren og hans ægtefælle overvejede i foråret 2006 i forbindelse med et eventuelt salg af ejendommen, hvorvidt det ville være attraktivt at blive boende på selve gården og alene frasælge et jordareal, svarende til det påtænkte boligudviklingsområde, eller om de skulle afstå hele ejendommen. Dette blev vurderet i forhold til de personlige ulemper, det ville medføre for klageren og hans ægtefælle at bo midt i et parcelhuskvarter med bebyggelse samt færdsel tæt på gården.
 Disse overvejelser mundede i foråret 2006 ud i, at klageren og hans ægtefælle besluttede sig for at sælge et jordareal på ca. 25.000 m2, svarende til det areal, som lokalplanen lagde op til, skulle anvendes til boligformål.
 Herefter blev i alt 24.160 m2 landbrugsjord frasolgt ejendommen X1. Køberens formål med erhvervelsen af arealet svarer til de af kommune a oplyste hensigter i lokalplanen med anvendelsen af området til boligformål. Dette fremgår af skødets punkt 8.
 Køberen udarbejdede i forbindelse med erhvervelsen af arealet et samlet boligudviklingsprojekt for området. Køberen vil forestå udstykningen, byggeriet mv. med efterfølgende salg af de udstykkede ejendomme. Projektet er indarbejdet i en ny lokalplan - som køberen har


text:
udarbejdet i samarbejde med kommune b.
 Kommune b er således en del af den nye lokalplan, idet det er bygherren sammen med kommunen, som skal forestå byggemodningen. Dette gælder blandt andet anlæg af veje, grønne områder og stier til skole og institutioner mv.
 Formålet med lokalplanen er for køberen at opnå godkendelse af byggeprojektet beliggende på det af køber tilkøbte areal. Projektet omhandler udbygning af området til boliger som beskrevet i den oprindelige lokalplan.
 I henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11 gælder reglen også fortjeneste ved salg til en erhverver, når formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen. Arealet, som klageren solgte til selskabet, skal anvendes til formål, som berettiger til at ekspropriere ejendommen.
 I TfS 2003.645 præciserede Skatteministeren, at reglerne i ejendomsavancebeskatningslovens § 11 kan finde anvendelse, hvor der indgås en frivillig aftale med et privat selskab, men det er betinget af, at der skal foreligge en ekspropriationskompetence bagved, og at det på aftaletidspunktet måtte påregnes/sandsynliggøres, at dispositionen ellers ville blive gennemført ved ekspropriation.
 Kommune b - tidligere kommune a - har kompetencen til at gennemføre ekspropriation i henhold til Planlovens § 47. Det vil sige, at der på tidspunktet for indgåelsen af købsaftalen forelå en konkret kompetence til at gennemføre ekspropriationen, og arealet skal i henhold til købsaftalen anvendes til formål, som opfylder betingelserne for at gennemføre ekspropriationen, jf. lokalplanen vedtaget den 17. april 1996. Det kunne derfor påregnes, at der ville ske ekspropriation, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale.
 I Højesterets dom af 10. april 1996, gengivet i TfS 1996.356, var der på aftaletidspunktet hjemmel til at gennemføre en ekspropriation. Den ekspropriationsberettigede var ikke part i handlen, og Højesteret fandt, at det måtte påregnes, at afståelse af arealet ville blive gennemført ved ekspropriation, hvis ikke der forinden blev indgået frivillig aftale om overdragelse til varmeværket. Hertil bemærkes, at der ikke forelå nogen erklæring fra den ekspropriationsberettigede om at gennemføre ekspropriation, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale. Højesteret fandt, at avancen ved salget var omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 Kommune b havde på aftaletidspunktet kompetencen til at gennemføre ekspropriationen. Tilsvarende måtte det kunne påregnes, at der ville ske ekspropriation, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale, idet kommunen anses for at have en væsentlig interesse i at udvide boligområdet, som i øvrigt støder op til eksisterende boligkvarterer med skole og institutioner. Arealet udgør således en naturlig del af boligbygningen i området. Dette understøttes af, at kommunen sammen med køber udarbejdede en ny lokalplan for det omhandlede areal, ligesom det forventes, at køber igangsætter projektet, når den endelige lokalplan er vedtaget.
 I SKM2003.443.LSR (TfS 2003.827 LSR) fandt Landsskatteretten, at det var tilstrækkeligt, at der forelå en aktuel og reel risiko for ekspropriation, og der blev ikke stillet krav om dokumentation, for at der ville blive gennemført ekspropriation, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale. Dette svarer i øvrigt til Højesterets dom offentliggjort i TfS 1996.356, hvor Højesteret fandt, at det var tilstrækkeligt, at ekspropriationen var påregnelig.
 Landsskatteretten fandt endvidere i TfS 1997.442LSR,


text:
at der ikke kan stilles krav om, at den ekspropriationsberettigede skal afgive en skriftlig erklæring om, hvorvidt der vil ske ekspropriation, hvis ikke der indgås en frivillig aftale, men at det er tilstrækkeligt, at en ekspropriation vil kunne påregnes.
 Tilsvarende kan der i nærværende sag alene stilles krav om, at en eventuel ekspropriation måtte påregnes, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale. Påregneligheden er sandsynliggjort allerede ved, at lokalplanen har givet kommunen beføjelser til at ekspropriere ejendommen, jf. planlovens § 47.
 Det følger af ministerens svar, domme og kendelser, at det ikke er afgørende for anvendelse af reglerne i ejendomsavancebeskatningslovens § 11, om aftalen bliver indgået med en ekspropriationsberettiget eller ikke-ekspropriationsberettiget køber, eller om køber er en offentlig myndighed eller en privat person/selskab. Der skal blot på overdragelsestidspunktet foreligge en ekspropriationshjemmel og dermed en risiko for, at en ekspropriation gennemføres. Det må kunne påregnes, at der vil ske ekspropriation.
 Hverken ministeren, Højesteret eller Landsskatteretten stiller krav om en dokumentation/beslutning/erklæring fra den ekspropriationsberettigede myndighed, men stiller krav om, at der ud fra en konkret vurdering foreligger påregnelighed. Der henvises til TfS 1997.442 LSR og SKM2003.443.LSR (TfS 2003.827LSR).
 Ordet "påregnelighed" har samme styrke som ordet "sandsynlighed", idet påregnelighed og sandsynlighed udtrykker det samme, nemlig at man forventer en hændelse, men at det ikke er sikkert, hvornår hændelsen indtræffer, eller om den overhovedet indtræffer.
 Påregneligheden antages at ligge i, at der for det pågældende område eksempelvis er en godkendt lokalplan, som beskriver et areals formål og anvendelse, og at kommunen via den godkendte lokalplan har kompetencen til at ekspropriere til det pågældende formål.
 Det ligger således implicit i vedtagelsen af lokalplanen, at det må kunne påregnes, at der på tidspunktet vil ske ekspropriation, såfremt der ikke bliver indgået en frivillig aftale.
 Ved vedtagelsen af lokalplanen har ejeren ikke længere mulighed for frit at disponere over ejendommen, som er omfattet af lokalplanen, idet lokalplanen begrænser anvendelsen af ejendommen til boligformål. Der er således tale om et indgreb i privatsfæren, som har nogle økonomiske konsekvenser for ejeren, hvilket der blandt andet skattemæssigt er taget højde for ved vedtagelsen af ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 Viser det sig senere, at der ikke er behov for det pågældende område til boligformål, må det antages, at kommunen vil ændre områdets anvendelse og formål i en ændret kommune- eller lokalplan, hvorefter en ekspropriation ikke længere kan påregnes.
 I den aktuelle lokalplan fra april 1996 blev det tidligere delområde 1 således tilbageført til landzone, idet kommunen ikke længere ønskede at udstykke dette område til boligformål.
 Det er ikke afgørende for påregneligheden, hvorvidt ekspropriationen sker i umiddelbar forlængelse af en godkendt lokalplan eller senere.
 I Landsskatterettens kendelse offentliggjort i SKM2003.443.LSR (TfS 2003.827) blev der lagt vægt på, at Miljøministeren i februar 1996 havde pålagt elselskaberne en udbygning af vindkraften. Dette pålæg gik indtil år 2005. Det vil sige, at påregneligheden strakte sig over 9 år. Der var således tale om en påregnelighed, der medførte en ekspropriationslignende afhændelse.
 Påregneligheden for klageren ligger i, at så længe ejendommen er omfattet af lokalplanen til brug


text:
for boligudvikling, så længe må klageren kunne påregne ekspropriation, jf. planlovens § 47.
 Skatterådet henviser i deres afgørelse til en højesteretsdom af 11. august 1995, gengivet i TfS 1995, 575. Denne højesteretsdom fra 1995 er ikke sammenlignelig med denne sag, da der netop foreligger en ekspropriationshjemmel, allerede inden der blev indgået betinget købsaftale. Hertil skal det i øvrigt bemærkes, at Højesteret 10 måneder senere den 10. april 1996 afsagde dommen offentliggjort i TfS 1996, 356. Højesteret fandt, at en frivillig aftale om overdragelse af et areal mellem en privat person og et privat varmeværk kunne omfattes af skattefrihed efter EBL § 11.
 Højesteret nåede endvidere frem til, at det var påregneligt, at en ekspropriation ville blive gennemført, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale, idet kommunen havde indarbejdet det pågældende areal i lokalplanen. Kommunen havde dermed en interesse i, at det pågældende areal blev anvendt i henhold til lokalplanen og dens formål. Hertil bemærkes, at kommunen havde kompetencen til at gennemføre ekspropriation af det pågældende areal, og at kommunen ikke havde behandlet sagen om ekspropriation. Der forelå således ikke nogen erklæring fra den ekspropriationsberettigede om at gennemføre ekspropriation, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale.
 I en ikke-offentliggjort afgørelse fra Landsskatteretten af 17. april 2000 med journalnummer 2-4-1847-0368 fandt Landsskatteretten, ligesom i TfS 1997.442, at der hverken i ejendomsavancebeskatningslovens § 11, eller dennes motiver, findes hjemmel til at stille krav om, at den ekspropriationsberettigede myndighed på aftaletidspunktet skal have afgivet en erklæring til ejeren om, at han, såfremt en frivillig overdragelse ikke finder sted, må påregne ekspropriation.
 Der er tale om en skærpet fortolkning dels af reglerne i ekspropriationsbestemmelsen i EBL § 11, dels af gældende domme og kendelser på området, når Skatterådet stiller krav om, at den ekspropriationsberettigede skal dokumentere viljen til at ekspropriere, hvis en frivillig aftale med en køber ikke var blevet indgået, og henviser til SKM2006.438.SKAT.
 Skatterådet stiller således langt større krav til påregnelighed og sandsynlighed, end det tidligere er kommet til udtryk i Højesteret og ved Landsskatteretten. Skatterådet kræver således dokumentation i form af erklæring fra den ekspropriationsberettigede, på trods af, at både Højesteret og Landsskatteretten tidligere har udtalt, at hverken ordlyden eller fortolkningen af ejendomsavancebeskatningslovens § 11 kan kræve en sådan dokumentation, som Skatterådet nu stiller krav om.
 Samtidig med kravet om sikkerhed/dokumentation anfører Skatterådet som et af kravene til skattefriheden, at "på aftaletidspunktet må det kunne påregnes, at ekspropriation vil ske i mangel af frivillig aftale,.." Ordet "påregnes" som Skatterådet anvender i afgørelsen, svarer nøje til formuleringen, som anvendes af Højesteret og Landsskatteretten.
 Når Skatterådet således med deres egen henvisning til påregnelighed fortsat stiller krav om dokumentation/beslutning/erklæring, er der tale om en skærpende fortolkning af kravene til ekspropriation, hvortil både Ministeren, Højesteret og Landsskatteretten alene stiller krav om, at ekspropriationen må være påregnelig.
 Skatterådet kan ikke stille skærpende krav til "påregnelighed", idet en skærpelse må bero på fremtidig ændret praksis på området.
 SKAT har i udtalelsen til Landsskatteretten anført, at i TfS 1997.442 skulle ejendommen anvendes til placering af en transformerstation,


text:
som efter det oplyste ikke inden for tekniske og økonomiske rammer med rimelighed kunne placeres andre steder. Dette er taget ud af en sammenhæng i forbindelse med B-elværkets udtalelser i sagen.
 B-elværket udtalte senere i besvarelsen, at deres svar var givet ud fra en forudsætning af, at lodsejeren nægter anbringelse af anlægget på sin jord. Dette var ikke tilfældet, idet spørgsmålet i sagen alene drejede sig om at sikre skattefrihed ved afståelsen. B-elværket udtalte endvidere, at hvis den pågældende lodsejer ikke ønskede at sælge til B-elværket, kunne det tænkes, at en nabo-lodsejer ikke havde noget imod anlægget, der så kunne placeres hos naboen i stedet. I henhold til B-elværket blev dette forhold ikke nærmere undersøgt, da lodsejeren ikke nægtede opstillingen af el-anlægget, men alene ville sikre sig skattefriheden. Det må således antages ud fra sagens oplysninger, at el-anlægget kunne placeres andre steder, hvor både de tekniske og økonomiske rammer var i orden.
 Det vurderes, at SKAT lagde vægt på, at de tekniske og økonomiske rammer var i orden for at kunne gennemføre en ekspropriation. SKAT konkluderede således, at der ud fra de foreliggende oplysninger i den sag var en aktuel og reel risiko for ekspropriation - modsætningsvis nærværende sag.
 Ekspropriation er imidlertid påregnelig i begge sager. Der foreligger i begge sager kompetencer til at gennemføre ekspropriationer på overdragelsestidspunktet, hvorfor der i begge sager er en aktuel og reel risiko for ekspropriation. I ingen af sagerne foreligger der en skriftlig tilkendegivelse fra den ekspropriationsberettigede myndighed om at gennemføre ekspropriation, hvis ikke der bliver indgået en frivillig aftale om salg. Hertil bemærkes, at det jordlod, som blev afstået til B-elværket, ikke var positivt udpeget som jordlod til placering af el-anlægget, idet anlægget kunne have været placeret andre steder. Dette i modsætning til denne sag, hvor klagerens ejendom positivt er omfattet af ekspropriationsbestemmelsen i planlovens § 47, jf. lokalplanen.
 På side 3 i SKAT's udtalelse til Landsskatteretten anfører SKAT følgende vedrørende højesteretsdommen fra 1996: "Højesteret lagde vægt på, at kommunen ifølge kommuneplanen havde vedtaget, at det pågældende areal skulle anvendes til etablering af varmeforsyningsanlæg." Dette er direkte forkert, idet det fremgik af kommuneplanen, at området kun måtte anvendes til erhvervsformål, såsom fjernvarmecentral og lager. Det bemærkes, at 'erhvervsformål' er et meget bredere begreb end "boligformål", som er anvendt i nærværende sag.
 SKAT udtaler endvidere, at den pågældende kommunes forslag til lokalplan "alene" havde til formål at muliggøre, at det omtalte areal kunne anvendes til etablering af fjernvarmeværk. Udgangspunktet i lokalplanen var imidlertid som anført, at det omhandlede areal skulle anvendes til "erhvervsformål, såsom fjernvarmecentral og lager". Når lokalplanen anvender udtrykket "såsom", er dette et meget svagere udtryk end ordet "alene", som SKAT anvender ved gengivelsen af højesteretsdommen.
 Kommunen henvendte sig ikke til klageren og hans ægtefælle for at købe ejendommen, men dette var heller ikke tilfældet i Højesterets dom.
 Det har ikke været muligt at få oplyst, hvorvidt kommune b tidligere har foretaget ekspropriationer til byudvikling. I Højesterets dom fra 1996 havde der ikke tidligere været gennemført ekspropriationer generelt i kommunen udover ekspropriationer


text:
generelt til kloak- og naturgasledninger samt til anlæg af vej- og stiforløb. I sagen havde kommunen ikke taget stilling til en eventuel ekspropriation, hvis ikke der blev indgået en frivillig aftale, ligesom kommunen ikke havde fået henvendelse fra køberen om mulighed for ekspropriation af det købte område. Det skal ligeledes bemærkes, at kompetencen til at gennemføre ekspropriation i sagen lå hos kommunalbestyrelsen i den pågældende kommune og ikke i lov om varmeforsyning, jf. den dagældende lov om varmeforsyning § 24, stk. 1.
 SKAT er enig i, at der på salgstidspunktet var lovhjemmel til at foretage ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke kunne opnås. SKAT er også enig i, at det ikke udelukker skattefrihed, at det omhandlede jordareal blev solgt til et privat firma og ikke kommunen.
 Det er imidlertid stadig SKAT's opfattelse, at det ikke er tilstrækkeligt sandsynliggjort, at kommunen rent faktisk ville have foretaget ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke kunne opnås.
 I Højesterets dom af 10. april 1996, offentliggjort i TfS 1996.356 H, udtalte Højesteret, at betingelsen for skattefrihed i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt., var, at det på aftaletidspunktet kunne påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået, og ifølge dommen lagde Højesteret vægt på, at kommunen ifølge lokalplanen havde vedtaget, at det pågældende areal skulle anvendes til etablering af varmeforsyningsanlæg.
 Højesterets bemærkninger i dommen indeholder således følgende sætning: "Forud for underskrivelsen af det betingede skøde havde kommunalbestyrelsen, som må antages generelt at have en væsentlig interesse i fjernvarmeværkets virksomhed, vedtaget et forslag til tillæg til kommuneplanen og et forslag til lokalplan, som alene havde til formål at muliggøre den påtænkte anvendelse af arealet."
 Højesteretsdommen adskiller sig afgørende fra nærværende sag, da der i den sag var tale om salg til et fjernvarmeværk, hvorfor det efter det oplyste måtte påregnes, at afståelse af arealet ville blive gennemtvunget ved ekspropriation i medfør af varmeforsyningslovens § 23 eller kommuneplanlovens § 34, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået. Til forskel fra nærværende sag var der således ikke tale om en eventuel ekspropriation, der alene havde hjemmel i planlovens § 47, hvor det må anses for uklart, om og hvornår kommunalbestyrelsen i givet fald vil foretage ekspropriation.
 I Landsskatterettens kendelse af 19. december 1996, offentliggjort i TfS 1997.442, udtalte Landsskatteretten, at der hverken i ordlyden af ejendomsavancebeskatningslovens § 11 eller dennes motiver findes hjemmel til at stille krav om, at den ekspropriationsberettigede myndighed på aftaletidspunktet skulle have afgivet en skriftlig erklæring til ejeren om, at han, såfremt frivillig overdragelse ikke fandt sted, måtte påregne ekspropriation.
 Dette udelukker imidlertid ikke, at der må stilles krav om, at der skal foreligge en vis ekspropriationsvilje og -realitet, og i den pågældende sag skulle ejendommen anvendes til placering af en transformerstation, som efter det oplyste ikke inden for tekniske og økonomiske rammer med rimelighed kunne placeres andre steder.
 Der måtte derfor i denne sag anses at foreligge en aktuel og reel risiko for, at ekspropriation i givet fald ville blive foretaget, og den pågældende sag


text:
adskiller sig derfor afgørende fra nærværende sag.
 De påberåbte offentliggjorte afgørelser vedrører alle afståelse til andet formål end byudvikling, og der var derfor en anden lovhjemmel til at foretage ekspropriation end planlovens § 47. I de nævnte afgørelser måtte det efter de foreliggende oplysninger anses for påregneligt, at en ekspropriation ville blive foretaget, såfremt en frivillig aftale ikke kunne opnås.
 I denne sag er der tale om salg til byudvikling, og lovhjemlen til ekspropriation er derfor alene planlovens § 47. Der kan ikke antages at være noget tvingende behov for at gennemføre byudviklingen netop nu, og den tidligere lokalplan har eksisteret i over 10 år, før jordarealet blev solgt. Det omhandlede jordareal ligger i udkanten af byområdet, idet der på den ene side af arealet er bymæssig bebyggelse og på den anden side ubebyggede arealer udenfor byen. Der kan derfor heller ikke af byplanmæssige grunde antages at være et tvingende behov for at foretage byudviklingen netop nu.
 Der henvises til præmisserne i Højesterets dom af 11. august 1995, offentliggjort i TfS 1995.575H, hvoraf det fremgår, at det på aftaletidspunktet må skulle påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation ved manglende frivillig aftale. Dokumentationskravene vil eksempelvis kunne sandsynliggøres ved en henvisning til kommunalbestyrelsens beslutning om, at ejendommen ønskes erhvervet om nødvendigt ved ekspropriation.
 Kommunalbestyrelsen har rent faktisk ikke truffet beslutning om at ville ekspropriere, hvis en frivillig aftale ikke kunne opnås, og det kan derfor fortsat ikke anses for tilstrækkeligt sandsynliggjort, at kommunalbestyrelsen ville have truffet beslutning om ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke kunne opnås.
 Den omstændighed, at kommunalbestyrelsen den 21. marts 2007 vedtog et nyt lokalplansforslag for området, der som den tidligere lokalplan udlægger arealet til boligbyggeri mv., og at køber efter det oplyste vil igangsætte byggeprojektet, når den nye lokalplan efter høringsfristens udløb den 23. maj 2007 forventes vedtaget af kommune b, kan ikke føre til andet resultat, idet disse forhold ikke nødvendigvis betyder, at kommunen ville have truffet beslutning om ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke kunne opnås.
 Det er altid kommunalbestyrelsen, der skal tage stilling til, om der skal gennemføres ekspropriation på grundlag af en kommune- eller lokalplan.
 Under henvisning til, at ekspropriation er et meget alvorligt indgreb, kræves det derfor, for at der kan foreligge en ekspropriationssituation, at kommunalbestyrelsen, efter at ekspropriationshjemlen er blevet skabt, også har truffet beslutning om at ville gennemføre en ekspropriation af den pågældende ejendom, hvis en frivillig aftale ikke opnås.
 Ved frivillig overdragelse til en ekspropriationsberettiget er det efter praksis, jf. Højesterets dom af 11. august 1995, offentliggjort i TfS 1995. 575H, og Højesterets dom af 5. februar 2008, offentliggjort i SKM2008.165.HR, en betingelse for fritagelse for beskatning i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt., at klageren kan godtgøre, at der var ekspropriationshjemmel, og sandsynliggøre, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået. Der er i den forbindelse ikke hjemmel til at stille krav om, at den ekspropriationsberettigede myndighed på aftaletidspunktet skulle have afgivet skriftlig erklæring


text:
til ejeren om, at han, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale, måtte påregne ekspropriation. Der henvises til Landsskatterettens kendelse af 19. december 1996, offentliggjort i TfS 1997.442LSR.
 Det lægges til grund som ubestridt, at der var ekspropriationshjemmel på aftaletidspunktet, idet ejendommen var omfattet af kort til lokalplanen fra 1996, og det fremgår af lokalplanen, at "xx" var en del af delområde 2.
 Det er imidlertid rettens opfattelse, at det ikke er sandsynliggjort, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at ejendommen ville blive eksproprieret, såfremt der ikke blev indgået en frivillig aftale om salg af ejendommen. Det er særligt tillagt vægt, at lokalplanen blev udarbejdet i 1996, og at klageren solgte ejendommen i indkomståret 2006, ligesom det er oplyst, at kommunen ikke har henvendt sig til klageren for at købe ejendommen.
 Avancen ved salget af ejendommen er derfor ikke skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11.


text:
Opsigtsvækkende afgørelse fra Højesteret om beviskrav ved udlejers opsigelse af lejeforhold
 Det har hidtil været god latin, at man, i tilfælde hvor man ønskede dokumentation for, at en meddelelse – eksempelvis en opsigelse af et lejemål – nåede frem til modparten, benyttede forsendelse i form af rekommanderet brev.
 Dokumentationen var enten postbuddets kvittering for afleveringen eller meddelelsen fra postvæsenet om, at det anbefalede brev lå til afhentning på det lokale posthus indtil en vis dato. Indholdet af meddelelsen var nået frem til modtager, da postvæsenet enten afleverede brevet på adressen eller indlagde meddelelsen i adressatens postkasse.
 Højesteret har imidlertid ved en kendelse afsagt medio september 2013 underkendt det anbefalede brevs værdi som dokumentation for, at meddelelsen er kommet frem til modtageren.
 Der er selvfølgelig tale om en afgørelse, der er begrundet i konkrete, faktuelle forhold, men kendelsen bør alligevel tages til efterretning af udlejere.
 De nærmere faktiske omstændigheder var følgende – udlejer ønskede at opsige en lejer, idet udlejer selv ønskede at benytte det lejede og fremsendte derfor ultimo april 2011 en opsigelse ved almindeligt og anbefalet brev. Opsigelsen indeholdt oplysning om indsigelsesvarslet på 6 uger. Lejer protesterede rettidigt, men udlejer indbragte ikke opsigelsen for boligretten. Det kan tilføjes, at udlejer 15 måneder forinden ligeledes havde sendt en opsigelse af lejemålet med samme begrundelse (opsigelsesfristen var imidlertid forkert), som lejeren rettidigt havde protesteret over for. Denne opsigelse havde udlejer imidlertid ikke indbragt for boligretten inden 12 ugers fristens udløb. Ultimo september 2011 opsagde udlejer på ny lejemålet, opsigelsesskrivelsen havde samme indhold som i april måned 2011. Opsigelsen blev sendt ved almindeligt og anbefalet brev, og det anbefalede brev blev ikke afhentet inden for afhentningsfristen. Lejer protesterede ikke inden 6 ugers fristens udløb, og udlejer indgav derfor begæring til fogedretten om umiddelbar fogedforretning med det formål at få lejer udsat af lejemålet.
 Fogedretten nægtede at fremme udsættelsessagen, hvorimod landsretten indtog det modsatte synspunkt.
 Sagen kom for Højesteret, der nægtede at fremme fodforretningen med følgende begrundelse –
 Højesteret præciserer indledningsvis, at der ved vurderingen af, hvilke krav der stilles til beviset for, at en meddelelse er blevet afsendt og kommet frem til adressaten, må tages udgangspunkt i de forhold, der kendetegner det enkelte område. Hermed fastslår Højesteret, at det er de konkrete forhold, der er afgørende.
 Dernæst noterer Højesteret, at det er ubestridt, at opsigelsen af lejemålet er sendt som anbefalet brev, og at det anbefalede brev ikke blev afleveret til modtageren eller afhentet på posthuset.
 Højesteret fastslår herefter, at det påhviler udlejer at dokumentere, at det almindelige brev med opsigelsen er kommet frem til modtageren. Dette synspunkt må forstås således, at udlejers dokumentationspligt ligeledes omfatter den meddelelse om det anbefalede brev, som postbuddet indlagde.
 Henset til de konkrete forhold – ifølge lejers forklaring blev posten regelmæssigt afleveret forkert på adressen – der var fire postkasser på adressen, og det var uklart, i hvilken postkasse lejers post skulle lægges – lejer havde sendt en e-mail til sin rådgiver om, at man ikke havde modtaget nogen opsigelse – så stadfæster Højesteret fogedrettens afgørelse,


text:
og udsættelsen nægtes fremmet.
 Højesteret tilkendegiver endvidere, at man i øvrigt tiltræder fogedrettens vurdering af, hvorvidt selve opsigelsen kunne tillægges retsvirkning.
 Der er tale om en afgørelse, der er begrundet i konkrete forhold, men den kan alligevel have interesse også i andre sager.
 I situationer, hvor udlejer har et kendskab til indsigelser fra lejer om, at postforsendelser ikke når frem til lejer, eller kendskab til fyldte postkasser, der ikke tømmes af lejer, så bør man sikre sig dokumentation for, at påkrav eller eksempelvis opsigelser kommer frem til lejer på anden vis end ved brug af anbefalede breve eller breve med den såkaldte hvide afleveringsattest. Man kan udmærket forestille sig, at Højesterets kendelse vil få afsmittende effekt i sådanne konkrete tilfælde.
 I disse tilfælde kunne en aflevering personligt på adressen af udlejer og en yderligere person være en mulighed. En tro og love erklæring fra to personer på, at forsendelsen enten er afleveret personligt til lejer eller en person fra dennes husstand eller som alternativt afleveret i postkassen/skubbet ind ved hoveddøren, burde være tilstrækkelig dokumentation for, at meddelelsen er kommet frem til modtager.
 Det er i øvrigt i den forbindelse værd at bemærke sig reglen i Lejelovens § 4, stk. 2 om elektronisk kommunikation mellem udlejer og lejer (brug af eksempelvis e-mail). Sådan kommunikation kræver aftale mellem parterne, og elektronisk kommunikation kan ikke bruges ved opsigelse og betalingspåkrav ved for sen betaling af leje. E-mail løser altså ikke problemet.


text:
Skat.dk: S.I.1.3.3 Sekundære justeringer
 LL § 2, stk. 5, giver adgang til at foretage en betalingskorrektion i tilfælde af transaktioner mellem interesseforbundne parter, der ikke har fundet sted på markedsvilkår. Princippet er, at den skattepligtige ved ændringer i skatteansættelsen som følge af armslængderegulering kan undgå følgeændringer (såkaldte sekundære justeringer) ved at forpligte sig til betaling i overensstemmelse med armslængdepriser og -vilkår. En sekundær justering betyder således, at man justerer for det forhold, at der ikke er sket betaling svarende til den pris, der er fastsat i overensstemmelse med armslængdeprincippet. Betegnelsen sekundær justering anvendes i OECD's retningslinier for transfer pricing (Transfer Pricing Guidelines for Multinational Enterprises and Tax Administrations).
 Bestemmelsen er nødvendig for at sikre, at der kan foretages korresponderende nedsættelse her i landet, når f.eks. udlandet som led i en transfer pricing sag forhøjer et dansk datterselskabs udenlandske moderselskab, fordi det danske selskab har betalt for lidt i vederlag.
 Som et eksempel på, hvor reglerne om betalingskorrektion kan anvendes, kan nævnes ydelse af et rentefrit lån fra et moderselskab til et datterselskab. Korrektionen vil omfatte en beskatning af et rentebeløb hos moderselskabet, indrømmelse af et tilsvarende rentefradrag hos datterselskabet og i overensstemmelse med gældende dansk praksis - som en sekundær justering - en beskatning af et tilskud svarende til den sparede rente hos datterselskabet.
 Datterselskabet kan imidlertid undgå beskatning af rentetilskuddet ved at forpligtige sig til betaling af det fastsatte rentebeløb til moderselskabet. Dog er rentetilskud i forbindelse med ikke-markedskonforme lån fra moderselskab til datterselskaber og i forbindelse med sådanne lån imellem søsterselskaber, skattefri for det modtagende selskab, ligesom det tilskudsydende selskab ikke har fradragsret, forudsat at betingelserne om koncernforbindelse og sambeskatning i SEL § 31 D, stk. 1 og 4 er opfyldt. Der henvises til afsnit S.I.1.3.2.
 Et andet eksempel kan være overdragelse af aktiver til over- eller underpris. Overdrages f.eks. en erhvervsejendom fra et selskab til dets hovedaktionær til underpris, korrigeres selskabets indkomst, idet ejendommen anses for afstået til handelsværdien. Dette har betydning ved opgørelsen af, om selskabet ved afståelsen har realiseret en fortjeneste eller et tab og for spørgsmålet om genvundne afskrivninger. Aktionærens anskaffelsessum reguleres tilsvarende. Endelig beskattes aktionæren af korrektionsbeløbet, der betragtes som maskeret udbytte. Denne sidstnævnte (sekundære) justering kan aktionæren undgå ved at forpligte sig til at betale beløbet til selskabet.
 Foreligger der en situation, hvor en ejendom overdrages fra aktionæren til selskabet til overpris, reduceres selskabets anskaffelsessum til handelsværdien, mens aktionærens afståelsessum reguleres tilsvarende. Merprisen betragtes som maskeret aktieudbytte til aktionæren. Aktionæren kan frigøre sig for beskatning af maskeret udbytte ved at påtage sig en forpligtelse til at tilbagebetale. Bestemmelsen giver således adgang til at afværge sekundære justeringer både i tilfælde, hvor det aftalte vederlag er lavere end armslængdeprisen, og hvor det aftalte vederlag er for højt.
 Se dog i den forbindelse afsnit S.F.2.2.4. om aktionærlån, herunder afsnit S.F.2.2.4.2 som omhandler de skattemæssige konsekvenser for en hovedaktionær, såfremt et selskab har ydet lån til hovedaktionæren på ikke-markedsmæssige vilkår. I afsnittet omtales den situation, hvor en hovedaktionær, til hvem selskabet har ydet lån, ikke vurderes


text:
at være i stand til at tilbagebetale lånet. I en sådan situation må hævninger, som en aktionær, der ikke er i stand til at tilbagebetale lånet, løbende foretager over mellemregningskontoen, i almindelighed betragtes som løn til aktionæren, forudsat at aktionæren arbejder for selskabet. I det omfang aktionæren ikke udfører arbejde for selskabet, som svarer til hævningerne, betragtes disse dog som maskeret udbytte.
 Såfremt de kontraherende parter i den kontrollerede transaktion begge er skattepligtige til Danmark, vil eksempelvis et for højt fastsat vederlag for en vare resultere i en korrektion af både sælgers og købers skattepligtige indkomst. En ændring i op- eller nedadgående retning udløser således adgang til at afværge den sekundære justering for den part, der som følge af skævvridning af priser og vilkår har modtaget og bliver beskattet af en økonomisk fordel, der ligger ud over armslængde prisen.
 Er vederlaget for en vare eksempelvis 100 for højt, vil en korrektion resultere i en nedsættelse af sælgers indkomst med de 100, der er betalt for meget. Korrektionen vil tilsvarende resultere i en forhøjelse på 100 for køber, såfremt der har været fradragsret for det betalte vederlag. Såfremt adgangen til at afværge en sekundær justering ikke anvendes, vil den sekundære justering bestå af en forhøjelse af sælgers indkomst med 100, der svarer til de 100, som køber har betalt for meget.
 Såfremt sælger er skattepligtig til Danmark, men køber er udenlandsk, vil en salgspris, der er fastsat 100 for højt, kunne resultere i en forhøjelse af købers udenlandske indkomst. Sælger vil dernæst anmode om en tilsvarende korresponderende nedsættelse af den skattepligtige indkomst med 100. Denne korresponderende ændring vil udløse adgangen til at afværge en sekundær justering. Såfremt adgangen til at afværge den sekundære justering ikke anvendes, vil justeringen i dette tilfælde svare til en forhøjelse af sælgers indkomst, svarende til de 100, der er modtaget for meget i vederlag.
 Såfremt køber er skattepligtig til Danmark, men sælger er udenlandsk, vil en salgspris, der er fastsat 100 for højt, resultere i en forhøjelse af købers skattepligtige indkomst. Sælger vil dernæst anmode om en korresponderende nedsættelse af den udenlandske indkomst med 100. En eventuel sekundær justering vil imidlertid skulle foretages af den udenlandske skattemyndighed. Ønsker den skattepligtige at forpligte sig til betaling i overensstemmelse med de i LL § 2, stk. 1 anvendte priser og vilkår, skal denne forpligtelse påtages i tilknytning til gennemførelsen af korrektionen. En påklage af korrektionen udskyder ikke tidspunktet for påtagelsen af betalingsforpligtelsen. Betalingsforpligtelsen har virkning fra det oprindelige transaktionstidspunkt, hvorfor der eksempelvis skal beregnes rente fra dette tidspunkt. Der skal ske periodisering af renter ved betalingskorrektionen.
 For grænseoverskridende kontrollerede transaktioner gælder desuden, at en sekundær justering alene kan undgås, hvis den pågældende udenlandske skattemyndighed foretager en beskatning på grundlag af priser og vilkår, der er i overensstemmelse med armslængdeprincippet. Se i øvrigt afsnit S.I.2.
 Er moderselskabet i eksemplet, hvor der ydes et rentefrit lån fra moderselskab til datterselskab, et udenlandsk selskab, er den kontrollerede transaktion omfattet af SKL § 3 B. Det danske datterselskabs mulighed for at undgå


text:
den sekundære justering i form af et tilskud er derfor betinget af, at skattemyndigheden i det land, hvor moderselskabet er hjemmehørende, beskatter moderselskabet af det i overensstemmelse med LL § 2, stk. 1 fastsatte rentebeløb.
 Adgangen til at undgå sekundære justeringer efter LL § 2, stk. 5, omfatter en delmængde af de tilfælde, hvor der kan blive tale om omgørelse efter SFL § 29, idet LL § 2, stk. 5 alene omfatter omgørelse ved betaling. Se endvidere Processuelle regler på SKATs område, afsnit O vedrørende SFL § 29.
 Om praksis vedrørende sekundære justeringer kan der henvises til følgende afgørelser:
 SKM2009.50.BR. Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgerens skatteansættelser for indkomstårene 2000 og 2001 skulle genoptages som følge af betalingskorrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5. Det sagsøgende selskab havde haft en uforrentet gæld til dets hovedanpartshaver. For de omhandlende indkomstår havde skattemyndighederne korrigeret skatteansættelserne efter armslængdeprincippet i ligningslovens § 2, stk. 1. Sagsøgeren havde derved fået et rentefradrag svarende til den fikserede rente, og sagsøgerens skattepligtige indkomst var blevet forhøjet med et skattepligtigt tilskud svarende til den sparede rente. Sagsøgeren ønskede at undgå beskatningen af det skattepligtige tilskud efter reglen om betalingskorrektion i ligningslovens § 2, stk. 5. For sagens udfald var det blandt andet afgørende om sagsøgeren overfor hovedanpartshaveren havde påtaget sig en forpligtelse til at betale det fikserede rentebeløb, og i så fald om forpligtelsen var påtaget rettidigt. Retten bemærkede, at spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren havde påtaget sig betalingsforpligtelsen, ikke havde været inddraget under den administrative behandling af sagen.Sagen blev på den baggrund hjemvist til skattemyndighedernes fornyede behandling.
 SKM2007.903.LSR. En hovedaktionær var skattepligtig efter satserne i ligningslovens § 16A, stk. 10, jf. § 16, stk. 9, vedrørende lejligheder, der af selskabet var udlejet til hovedaktionærens døtre. Der var adgang til betalingskorrektion efter ligningslovens § 2, stk. 4, beregnet på grundlag af markedslejen med fradrag af den faktisk betalte husleje.
 SKM2007.465.HR. Skattemyndighederne havde beskattet en hovedaktionær af maskeret udbytte i forbindelse med hovedaktionærens køb af 50 pct. af en ejendom, der var ejet af det af hovedaktionæren kontrollerede selskab. Tanken havde været, at der skulle handles til den senest bekendtgjorte offentlige ejendomsværdi minus 15 pct., men i og med at der i overdragelsesaftalen og skødet var angivet nominelle beløb, medførte kontantomregningen af den overtagne gæld, at ejendommen var overdraget til den offentlige ejendomsvurdering minus ca. 18,5 pct. Skatteyderen anerkendte, at der forelå maskeret udlodning op til den offentlige ejendomsvurdering minus 15 pct., men kunne ikke anerkende at blive beskattet af maskeret udlodning op til den af myndighederne skønnede handelsværdi, der var fastsat til den senest bekendtgjorte ejendomsvurdering. Endvidere gjorde appellanten gældende, at myndighederne burde have tilladt betalingskorrektion/omgørelse. Højesteret fandt, at skattemyndighederne havde været berettiget til at tilsidesætte den aftalte overdragelsessum, der var lavere end den offentlige ejendomsværdi minus 15 pct., og Højesteret tiltrådte endvidere, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over handelsværdien. Højesteret tiltrådte således den i ligningsvejledningen angivne praksis, hvorefter der i tilfælde, hvor kontantprisen ligger uden for plus/minus 15 pct. af den seneste kontante


text:
ejendomsværdi, ikke kun sker beskatning i det omfang kontantprisen ligger uden for 15 pct.-grænsen men af hele forskelsbeløbet. Højesteret udtalte endvidere, at det er en betingelse for betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 4, at der sker betaling i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis handlen var afsluttet mellem uafhængige parter, jf. § 2, stk. 1. Appellanten havde alene tilbudt delvis betalingskorrektion op til den offentlige ejendomsvurdering minus 15 pct., og Højesteret fandt på den baggrund, at betingelsen ikke var opfyldt. I relation til appellantens anbringende vedrørende omgørelse bemærkede Højesteret, at appellanten ikke havde ansøgt om tilladelse hertil. Højesteret stadfæstede på den baggrund dommen.
 SKM2001.407.LSR. Nogle transaktioner mellem en direktør og et selskab blev korrigeret skattemæssigt. Korrektionen kunne ikke karakteriseres som forhold, der var omfattet af LL § 2, stk. 4.
 SKM2001.371.LSR. I forbindelse med stiftelsen af et holdingselskab havde det helejede datterselskab afholdt advokat- og revisorudgifter. Udgifterne vedrørte holdingselskabets forhold, hvorfor de ikke kunne fratrækkes i datterselskabet, jf. LL § 8 J, ligesom de blev anset for skattepligtigt tilskud til holdingselskabet. Forholdet vedrørte spørgsmålet om rette omkostningsbærer, hvorfor det ikke var omfattet af LL § 2, stk. 4.
 SKM2001.370.LSR. Et selskab afholdt renovationsudgifter på et enfamilieshus, der var stillet til rådighed for hovedaktionæren samt et andet af denne ejet selskab. Der ansås at foreligge maskeret udlodning til hovedaktionæren. Forholdet ansås ikke for omfattet af LL § 2, stk. 4, jf. stk. 1.
 SKM2001.369.LSR. I forbindelse med en virksomheds overdragelse mellem to interesseforbundne selskaber havde myndighederne ændret værdiansættelsen af igangværende arbejder. Myndighederne fandtes herved at have ændret vilkårene for den økonomiske transaktion mellem to interesseforbundne selskaber, således at forholdet var omfattet af LL § 2, stk. 4.
 SKM2001.368.LSR En ejendomsmægler indgik aftale om projektering af et byggeri og modtog i vederlag 3 mio. kr. Han overførte en del af vederlaget til et af ham ejet selskab. Landsskatteretten fandt ikke, at betalingen til selskabet var en transaktion omfattet af LL § 2, stk. 1 og der kunne ikke ske betalingskorrektion efter § 2, stk. 4.
 SKM2001.38.LSR. En overførsel af et konsulenthonorar fra et selskab til dettes ejer, der ansås for rette indkomstmodtager, kunne ikke karakteriseres som korrektion af priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner mellem interesseforbundne parter, og forholdet var derfor ikke omfattet af LL § 2, stk. 1.


text:
Interview med Christian Harlang / FAKLEN.DK - en humanistisk modoffensiv
 Interview med Christian Harlang | FAKLEN 06
 Advokat Christian Harlang har sammen med professor dr.jur. Ole Krarup i sommer ført Grundlovssagen mod statsminister Poul Nyrup Rasmussen i Østre Landsret, en sag, som i foråret 1998 skal finde sin endelige afgørelse i Højesteret. Christian Harlang fortæller her om et årelangt sagsforløb præget af talrige hindringer fra politisk hold og en generel ulighed i processen, der klart har været til statsministerens fordel ...
 Hvordan og blandt hvem opstod ideen til at undersøge muligheden for at anklage statsminister Poul Nyrup Rasmussen for at have overtrådt Grundloven, da han underskrev Maastricht-traktaten?
 - Når man nu med Maastricht-traktaten laver en regulær politisk union, opstår problemet, hvor grænserne for den danske grundlov ligger i forhold til EU-systemet. Skal grænserne f.eks. fortolkes suverænt af de danske domstole, som man jo skulle tro, eftersom Grundloven giver disse del i landets højeste myndighed? Svaret er nej. Efter EF-Domstolens praksis og alle EU-kyndiges opfattelse gælder et forrangsprincip, hvor den nationale ret er underlagt EF-Domstolen.
 Baggrunden for den her sag er så, at i forbindelse med folkeafstemningerne i 1992 og 1993 rettede en kreds bestående af 41 universitetsprofessorer, dommere og advokater, der både omfattede EU-tilhængere og EU-modstandere, henvendelse til statsministeren, det vil sige henholdsvis Poul Schlüter i 1992 og Poul Nyrup Rasmussen i 1993. Man ønskede iværksat en undersøgelse af de forfatningsretlige problemer, der knytter sig til medlemskabet af Unionen generelt, og navnlig som følge af overgivelse af fortolkningsretten til EF-Domstolen i Luxembourg med hensyn til kompetenceforholdet mellem EU-organerne og de nationale forfatningers områder.
 Det, som lå de 50 jurister på sinde, var med andre ord, om det virkelig kunne være hensigten, at fortolkningen af Grundlovens grænser reelt var blevet flyttet ind under EF-Domstolen og dermed væk fra de danske domstole.
 Hverken Schlüter eller Nyrup Rasmussen reagerede imidlertid på opfordringen til at undersøge problematikken, hvorefter fulgte en del avisskriverier - man undrede sig naturligvis ikke så lidt over, at statsministrene så at sige fejede spørgsmålet ind under gulvtæppet, når hele 50 jurister påpegede afgørende retlige problemer i forhold til noget så vigtigt som Grundloven. Man blev altså nødsaget til at søge andre muligheder, f.eks. at gå rettens vej. I den henseende blev der så rettet henvendelse til mig, og det korte af det lange er, at Ole Krarup og jeg selv endte med at føre sagen for domstolene for en gruppe på 12 danske statsborgere som officielle sagsøgere.
 - Det er vel næppe almindeligt, at 50 jurister retter henvendelse til landets statsminister og tilmed påpeger et konkret retligt problem på grundlovsniveau?
 - Nej. Og det var fremtrædende jurister; som nævnt deltog ikke bare mange professorer og advokater, men tilmed en pæn portion dommere, og det selv om dommere sædvanligvis er meget tilbageholdende over for den slags.
 - Et kernepunkt i hele sagen er, hvorvidt Grundlovens paragraf 20 er blevet overtrådt; en paragraf, der fastslår, at Danmark kun kan afgive suverænitet »i nærmere bestemt omfang«, hvis ikke Grundloven ligefrem skal ændres. Hvor


text:
ligger de juridiske rammer for denne formulering, sådan som I fortolker den?
 - En meget stor del af Folketingets lovgivning består i stadig større omfang blot i at implementere EU-direktiver i dansk ret. Højesteret kan end ikke selv afgøre fortolkningen af gennemførelsen af et direktiv fra EU, på trods af at den ifølge Grundloven er landets øverste domstol, men skal i stedet skrive til EF-Domstolen og udbede sig en officiel fortolkning herfra. I det hele taget er det tilfældet for en lang række forhold af central retlig og politisk betydning, at det i hvert fald ikke længere er i overensstemmelse med, hvad jeg lærte, dengang jeg læste stats- og forfatningsret i 70erne. Dengang fik vi at vide, at Folketinget og domstolene var de øverste myndigheder, men i dag er Folketinget direkte underordnet en lang række direktiver fra Ministerrådet i Bruxelles, der virker som en slags lovgivende regering, ligesom Højesteret tilsvarende er underordnet Domstolen i Luxembourg.
 Faktum er i hvert fald, at der kun er ganske få områder tilbage, hvor der er dansk enekompetence, og hvor der derfor ikke kan komme en EU-retsakt og stille krav til Folketingets lovgivning - ja, det er nærmest kun kirkepolitikken, der endnu er på danske hænder!
 Spørgsmålet er så: Hvor går grænsen for denne suverænitetsafgivelse? Der står i paragraf 20, at den ikke må overskride et »nærmere bestemt omfang«; men hvem afgør, hvornår suverænitetsafgivelse ikke længere sker i et nærmere bestemt omfang? Kan paragraf 20, der er en undtagelsesbestemmelse, bruges til at afskaffe det danske folkestyre skive for skive?
 Det, formuleringen i paragraf 20 sigter på, og det, det drejede sig om i 1953 ved grundlovsændringen, hvor den blev indført, var at sikre, at Danmark kunne indgå i mellemfolkelige organisationer à la FN og den slags - men kan denne bestemmelse så også bruges til at indlemme Danmark i en egentlig statsdannelse, hvor man successivt opløser den danske styreform, fordi man fører alle de væsentligste kompetenceområder uden for landet, stykke for stykke? Noget skete ved indmeldelsen i EF i 1973, noget skete ved anvendelsen af den såkaldte gummiparagraf, Romtraktatens artikel 235, noget skete ved indtrædelsen i det Indre Marked i 1987, noget skete ved Maastricht-traktaten i 1993 ... Men hvornår er grænsen nået?
 Er der en kvalitativ eller en kvantitativ grænse? Eller eventuelt begge dele? Med den kvalitative mener vi spørgsmålet om, hvilken art af kompetence, man kan overføre; kan man overhovedet overføre reelt set uafgrænsede sagsområder med afgørende betydning for den danske befolkning til EU med hjemmel i paragraf 20, når EU-systemet oven i købet selv har en slags gummielastik, der afgør, hvad og hvordan det skal fortolkes?
 For der er jo bestemt ikke tale om, at man blot overdrager suverænitet med hensyn til f.eks. postbefordring eller med hensyn til indgåelse af konventioner mod børnearbejde eller den slags; der er tale om, at man overdrager egentlige lovgivnings- og domstolsbeføjelser på centrale livsområder - og det er EU-systemet selv, der definerer grænserne herfor. Samtidig overlader man det på en måde, der er helt uden den


text:
grad af demokratisk tilblivelsesprocedure, herunder åbenhed, som trods alt gælder for vedtagelsen af love i Danmark; i EU-systemet er vedtagelsen af retsakter jo ikke bare bureaukratisk uigennemskuelig, men også fuldstændig lukket.
 Endvidere er der så det kvantitative aspekt af suverænitetsoverdragelsen. Man kan simpelt hen ikke bruge paragraf 20 til at overgive så megen suverænitet. Man kan heller ikke gå frem efter salamitaktikken ved at bortskære den største del af den danske suverænitetspølse og give den væk, bare fordi det er sket løbende i mange tykke og tynde skiver, i stedet for på en gang; ud fra et kvantitativt synspunkt har vi i hvert fald nået et punkt, hvor det klart er blevet for meget.
 Det er også muligt, at det rent faktisk var for meget allerede i 1973 ved Danmarks indmeldelse i EF, men det behøver Højesteret for så vidt ikke at tage stilling til i den verserende sag, eftersom man blot skal vurdere, hvorvidt tårnet nu er væltet, ikke nødvendigvis hvornår - altså om der i dag er overladt for megen suverænitet ud fra en samlet betragtning.
 Jefferson ville bestemt synes bedre om vores grundlov end om Maastricht-traktaten, fordi Grundloven er tilrettelagt ud fra Montesquieus princip om magtens tredeling, og selv om den selvfølgelig også er lidt antikveret og præget af mange mærkelige historiske rudimenter, så er dens ånd i hvert fald dugfrisk i forhold til EU-systemets franske, magtarrogante kabinetstyre.
 - Hvordan er magtforholdet Grundloven og EUs instanser imellem?
 - EU-retsakterne er »tværgående og dynamiske«, som det hedder, og dermed meget vidtgående og ekspansive; f.eks. kan forbudet mod tekniske handelshindringer og forbudet mod diskrimination af udenlandske virksomheder bruges på tværs af alt muligt andet som udenrigspolitiske instrumenter. Disse forskellige, såkaldte friheder, ligger immanent i EU-systemet, og EF-Domstolen fungerer samtidig som en i videre forstand retsudviklende instans. I modsætning til de danske domstole, som er uhyre tilbageholdende med at bevæge sig ind på politiske territorier, er dette noget, som Domstolen i Luxembourg gør, ofte med vellyst.
 EF-Domstolen opererer således som en slags grønne baretter, et elitekorps i integrationsprojektet - og sådan opfatter de faktisk også sig selv. Når dommerne tiltræder, skriver de højtideligt under på, at de vil arbejde for at fremme integrationen. Det er altså en selvstændigt virkende mekanisme, som dommerne vel føler sig bundet til såvel som tiltrukket af. Dermed bliver de part i en regulær forfatningskamp om, hvor magten skal ligge i Europa - om det er i det enkelte medlemslands nationale parlament, hvor de folkevalgte dog til en vis grad står til ansvar over for vælgerne, eller om det skal være et i lukket kammersystem, hvor Ministerrådet i Strassbourg bliver lovgivningsmagt i en forfatningsretlig struktur, der er konstrueret efter et fransk kabinetstyre model 1820 - og hvor Kommissionen, der ikke står til ansvar over for nogen som helst, alene har initiativretten til lovgivning og i virkeligheden besidder hele den strukturelle sociologiske magt.
 Og skal magtens tyngdepunkt defineres af staternes forfatninger, som f.eks. vor egen grundlov, der jo for så vidt er åndeligt og politisk yngre end


text:
EU-modellen og mere i overensstemmelse med de amerikanske frihedsidealer, eller skal det defineres af EU-organerne?
 Det, som i det hele taget undrer mig - det lyder måske retorisk og lidt naivt, når jeg siger det - er måske, at de ledende politikere i Europa tør. At de allerede er så indfiltret i EU-systemet, at de end ikke har det dårligt med at opbygge sådan et Europas forenede stater, og at det sker på et totalitært fundament med despekt for folket og individet.
 Man kan selvfølgelig godt finde forfatninger fra midten af forrige århundrede i Europa, som er mere vidtgående i kravet om at dele magten op end vores, men den danske grundlov hører trods alt til i den forfatningsfamilie, der er inspireret af den frihedsånd, som udsprang i midten af forrige århundrede i Europa, og som var en aflægger af Jeffersons tankegang. En tankegang, der jo tager udgangspunkt i og samtidig er et bolværk mod, at al magt korrumperer, og at absolut magt korrumperer absolut, og på baggrund af hvilken Maastricht-traktaten afgjort burde være aldeles passé.
 Jeg undrer mig over, at politikerne slet ikke erkender, at dette her altså ikke går. Hvis de virkelig ønsker Europas forenede stater, og ønsker det så hurtigt, som det tilsyneladende er tilfældet, er det yderst betænkeligt, at de ikke i det mindste opbygger det på baggrund af de gode principper, vi kender fra den amerikanske forfatning ... Men i stedet skruer de altså den forfatningsmæssige gearing af det her tilbage til noget, som hører en historisk overstået og mere despotisk tankegang til. Det er simpelt hen dødsensfarligt.
 Jeffersons og Montesquieus synspunkter om magtadskillelse bliver jo stedse mere og mere aktuelle og nødvendige. Jo hurtigere det går, jo flere og større værdier der er i systemet, desto mere bliver det en tvingende nødvendighed med denne forfatningssikrede begrænsning af magtgrundlaget - hvis da ikke retssamfundet skal bryde sammen. Man er simpelt hen ikke i stand til at luge de værste former for korruption og svindel ud uden - og retssamfundet bryder navnlig sammen, når befolkningen netop på baggrund af denne erfaring mister tilliden til politikerne.
 Østre Landsret tog simpelt hen ikke sagen alvorligt, og jeg har hele tiden ment, at denne sag kun kunne vindes i Højesteret, for i Østre Landsret får man meget let det indtryk, at tankegangen hos embedsmændene i Justitsministeriet også dominerer dommernes tankegang. Det er for så vidt heller ikke så mærkeligt, eftersom de fleste af Østre Landsrets dommere netop kommer med en karrieremæssig baggrund som embedsmænd i Justitsministeriet.
 Den almindelige respekt for hele retssamfundet forsvinder selvfølgelig, hvis det, der foregår i toppen af systemet, er svindel og humbug, for hvorfor i alverden skulle den almindelige borger så overholde loven?
 - Men har vi ikke selv valgt politikerne til at føre landets politik, ud fra hvordan verden ser ud i dag, og hvad skal vi så egentlig med en grundlov, der har flere generationer på bagen?
 - Spørgsmålet er, om vi har en grundlov af navn og af gavn? Vi mener, at


text:
vi også har en grundlov af gavn, hvorfor der er grænser for, hvad politikerne kan foretage sig. Politikerne har ganske enkelt ikke mandat til at ophæve Danmarks tusindårige suverænitet, som den for tiden er nedfældet i Grundloven.
 I den forbindelse siger så Erling Olsen - meget overraskende, synes jeg - at det ikke er jurister, der skal afgøre det her, men politikerne selv. Dertil må man sige, at dét jo i virkeligheden er det samme som, at politikerne skal være fuldstændig ubundne af Grundloven - på trods af at de altså alle sammen, da de tiltrådte, har skrevet under på at ville overholde denne. Men hvis Erling Olsens synspunkt er rigtigt, så kan de naturligvis skrive under ganske ubekymret, for de kan aldrig nogen sinde blive stillet til regnskab for, om de har overtrådt en grundlov, som de selv kan udlægge, præcis som det passer dem.
 Reelt er det bare det samme som at sige, at vi slet ikke skal have nogen grundlov, for hvis den blot er en uforpligtende, ceremoniel størrelse, der er grundlov kun af navn, men ikke af gavn, ja, så kan politikerne f.eks. fra den ene dag til den anden eller successivt ophæve Danmark som selvstændig stat.
 - Men er det ikke et politisk spørgsmål, som de folkevalgte og ikke juraen skal tage stilling til?
 - Det er det også, men det er også et retligt spørgsmål, eftersom Grundloven er en kontrakt mellem borgerne og politikerne. En kontrakt, der må laves om, hvis politikerne ønsker store, markante ændringer i forhold til magtfordelingen - som man f.eks. har gjort det i Sverige og andre EU-lande i forbindelse med EU-medlemskabet.
 Den slags er selvfølgelig besværligt, men det må man tage med, for det besvær er jo samtidig garantien for, at magten ikke forandres ukontrollabelt fra dag til dag. Og det er jo det, der er problemet med den falske tone, som hele tiden har lydt i EU-debatten, for man har jo aldrig villet sige, hvad det hele i realiteten drejede sig om, fordi Grundloven stod i vejen og af frygt for, at folk simpelt hen ikke ville være med - det er der, det store traume ligger den dag i dag.
 Vi indledte af samme grund den mundtlige procedure i Landsretten med at sige, at Grundloven herom forpligter politikerne til ærlighed. Hvis det, der foregår i forbindelse med Unionen, er en successiv opløsning af Danmark som selvstændig stat, så skal politikerne redeligt sige til befolkningen, at det er en sådan opløsning, de iværksætter. Så må de argumentere for dét og lave en ny grundlov, der er tilpasset hertil, så ingen jura længere står i vejen for en suverænitetsafgivelse i meget vidt omfang - og så kan man på den baggrund afholde en ærlig folkeafstemning.
 Det er jo i det hele taget en meget svag indvending, at det er »så svært« at lave Grundloven om, for rent faktisk skal der ikke mere til, end at den skal vedtages i to på hinanden følgende folketing og efterfølgende sendes til folkeafstemning,


text:
hvor et flertal på 40% af de stemmeberettigede stemmer for. Det er jo almindelig flertalsafgørelse, hvis blot mere end 80% stemmer.
 Hvis politikerne finder dét for besværligt, så må de jo bare forklare befolkningen, at vi ikke kan komme ind i det her slaraffenland, som de ser EU som, uden det »besvær«, folket og Folketinget får med at stemme for en grundlovsændring.
 - På baggrund af de muligvis meget store konsekvenser af sagen, hvordan oplevede I så, at Østre Landsret i 1994 afviste, at den overhovedet kunne komme for en domstol, og at Højesteret efterfølgende fuldstændig utvetydigt gav jer medhold heri i 1996?
 - Højesterets dom gav os kraftigere medvind, end vi havde turdet regne med. Ikke alene fik vi altså medhold i, at sagen skulle for domstolene, men dommen udtryktes meget stærkt i retning af vores synspunkter for selve sagens videre forløb. I dommen hedder det ligeud, at der må »lægges vægt på, at tiltrædelsen af Traktaten om den Europæiske Union indebærer overførsel af lovgivningskompetence inden for en række almene og væsentlige livsområder og derfor i sig selv er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed«.
 Med den formulering har vi faktisk fået et par pluspoint på forhånd. Højesteret behøvede jo ikke at sige andet, end at spørgsmålet om, hvorvidt Grundloven er overholdt eller ej, må siges at være så vigtigt, at sagen skal have lov til at komme for retten. De begrænser sig ikke hertil, men går direkte helt ind i sagens materie, endnu inden denne overhovedet er kommet for retten, eftersom der konstateres en overføring af kompetence inden for almene og væsentlige livsområder.
 Et strålende center tiltrækker, et cirkustelt tiltrækker - også et ressource-velhavende politisk cirkustelt som EU. Hvor er der store møder; hvor kan vi stå i mørke jakkesæt og se betydningsfulde ud; hvor er der meget høje skattefrie lønninger; hvor sker det hele; hvor er man noget, hvis man er noget; hvor er der topstillinger, som en politiker, embeds- eller organisationsmand kan gøre sig håb om at erhverve sig i sin karrieres efterår? I EU.
 - Kom det bag på dig, at Højesteret i modsætning til Østre Landsret gav jer medhold?
 - Nej. Østre Landsret tog simpelt hen ikke sagen alvorligt, og jeg har hele tiden ment, at denne sag kun kunne vindes i Højesteret, for i Østre Landsret får man meget let det indtryk, at tankegangen hos embedsmændene i Justitsministeriet også dominerer dommernes tankegang. Det er for så vidt heller ikke så mærkeligt, eftersom de fleste af Østre Landsrets dommere netop kommer med en karrieremæssig baggrund som embedsmænd i Justitsministeriet.
 - Vil det sige, at de i realiteten er inhabile i nærværende sag, hvor også Justitsministeriet for så vidt risikerer at blive holdt medansvarligt for grundlovsoverskridelser?
 - Vi har et særligt problem med inhabilitet, eftersom nogle af dommerne i Østre Landsret selv har beskæftiget sig med EF-retlige spørgsmål i Justitsministeriet i den periode, hvor artikel 235 - gummiparagraffen - i særlig grad blev anvendt til at udvide området for, hvad der kunne


text:
vedtages i Ministerrådet. Direktivforslagene har jo passeret igennem Justitsministeriet - men har Justitsministeriet anført, om der kunne være problemer med overholdelse af Grundlovens paragraf 20 ...? Det har vi ikke indtryk af, men vi ved jo ikke noget om det.
 Det vil sige, at de jurister, der har siddet og beskæftiget sig med dette her i Justitsministeriet, selv er delagtige i en fortolkning af Grundloven i retning af, at paragraf 20 ikke er problematisk i forhold til Romtraktatens artikel 235, selv om denne er blevet benyttet uden for det af traktaten definerede område, og har altså dermed transplanteret suverænitet til EU, som egentlig hører hjemme i Folketinget - og som ingen formelt har besluttet skulle overgives til EU-organerne. Man har accepteret, at artikel 235 er blevet brugt til, at EU så at sige kan stjæle suverænitet, som ellers tilhører det danske parlament.
 Det er altså atter problemstillingen om, hvad man kan bruge paragraf 20 til, der dukker op. Kan man bruge den til hvad som helst? Betyder det ikke noget, at suverænitetsafgivelsen ifølge denne paragraf kun må være af »nærmere bestemt omfang«? Er det betydningsløst? Er det for sjov, at det står der?
 Det er det spørgsmål, som man fortolkningsmæssigt har skullet afgøre i Justitsministeriet, og hvor man altså bare har sagt »det er nok i orden« ...
 - Da endelig selve grundlovssagen - og ikke bare retten til at få lov til at føre den - skulle for domstolene, måtte I tilbage til de selv samme dommere i Østre Landsret, der oprindelig havde afvist den. Har Landsretten på denne specielle baggrund i tilstrækkelig grad formået at leve op til den nødvendige uforudindtagethed i forhold til domsafgørelsen?
 - Jeg må da indrømme, at jeg havde håbet på, at Østre Landsret ville have taget skeen i den anden hånd i anden omgang. Altså at man efter at være blevet underkendt af Højesteret havde set i øjnene, at den sag, som man slet ikke mente, var en sag, nu måtte kræve en anderledes grundig og ordentlig behandling - men det håb er blevet aldeles skuffet.
 Østre Landsret havde absolut ikke skiftet attitude. Det er nøjagtig den samme negative indstilling, som det hele tiden har været - på trods af Højesterets dom. Der kan man undre sig over, at Landsretten ikke har levet op til sin rolle som underordnet domstol; det er jo sådan, systemet fungerer, at den overordnede domstol lægger en standard på det generelle retsplan, som de underordnede instanser må følge.
 Jeg synes, man kan sige, at Østre Landsret har optrådt obsternasigt, ikke alene over for os som sagsøgere, men også over for Højesteret i denne sag. Det er, som om man ikke rigtig har villet erkende, at sagen skulle behandles ordentligt og seriøst ved domstolene, og hvis man læser dommen, kan man også se, at den er en vild flugt væk fra, hvad Højesteret har sagt. Det er egentlig ganske mærkeligt - det svarer ikke til, hvad man lærer på det juridiske studium.
 - Østre Landsret afsagde dom i sagen


text:
den 27. juni 1997 og frikendte pure statsministeren for grundlovsoverskridelse i forbindelse med underskrivelsen af Maastricht-traktaten. Du kaldte sagsforløbet i Landsretten for »en skamplet på dansk retshistorie« ...
 - Ja, det gjorde jeg, fordi vi på så mange punkter blev obstrueret. F.eks. fik vi overhovedet ikke mulighed for at afhøre vores vidner, og da vi ønskede 22 dage stillet til rådighed - hvilket ikke er lang tid for en sådan sag, fordi vi skulle belyse både det kvalitative og det kvantitative aspekt af grundlovsoverskridelsen - fik vi kun 121⁄2 dag. Helt uhørt.
 Det er aldrig sket før - og jeg har dog behandlet over 100 sager ved Østre Landsret. Hvis man beder om et bestemt antal dage, og det ikke er fuldstændig hen i vejret, så får man selvfølgelig det. Og det her er dog en stor sag, der drejer sig om retsudviklingen over 25 år og om meget principielle spørgsmål - det er måske den vigtigste sag i dette århundrede, så hvorfor skulle den ikke have sin tid?
 Men Kammeradvokaten pressede meget på for at begrænse forløbet, og det fulgte Landsretten. Der har været tale om en fuldstændig forbrødring mellem Kammeradvokaten og Østre Landsret - de virkede som pot og pande.
 Champagnen flyder så at sige alle vegne i EU. Det er ikke korruption i snæver forstand, men det er for så vidt korruption i bred forstand.
 - Men når man, som I ofte har gjort, antyder ikke helt fair spil fra Landsrettens side i denne sag, så melder sig vel naturligt spørgsmålet - hvorfor? Hvilken interesse skulle man have i at føre befolkningen bag lyset?
 - Østre Landsret har simpelt hen ikke lyst til at underkende systemet. Det er en tendens, vi ser mange steder, men den er meget udpræget i Østre Landsret. Man er ikke interesseret i at skandalisere politikerne, uanset omkostningerne; men dermed er de jo med til at afskaffe sig selv, fordi de politiske hensyn kommer før juraen. Retssystemet bør selvfølgelig være hævet over noget sådant.
 Ligesom det f.eks. var tilfældet, da man afskaffede slaveriet i en historisk retssag i England i begyndelsen af 1800-tallet. Det foregik på den måde, at en dommer fra London nåede frem til, at det var i strid med det engelske retsgrundlag. Slaveriet blev simpelt hen afskaffet ved en dom.
 Men inden han kom så langt, blev der argumenteret for slaveriets opretholdelse derved, at der f.eks. alene i London ville være 50.000 tjenere, der kunne gå fra deres herskab, og man påstod endog, at dommeren selv ikke længere ville kunne få strøget sine skjorter og den slags; det blev alt sammen brugt som led i forsøget på at presse ham til at underordne juraen konventionens og det pæne selskabs behov.
 Men dommeren dømte slaveriet ulovligt - koste hvad det måtte, for som han sagde: »May Heaven fall down - I want to see justice prevail!«
 - Pointen er altså, at domstolene ikke kan tage hensyn til, om så konsekvensen af en dom er, at himlen falder ned - eller en


text:
statsminister må gå af, for den sags skyld - de skal alene vurdere, om loven er overholdt; og for Østre Landsret stod andre hensyn end hensynet til juraen måske på spil?
 - Ja. Spørgsmålet er, om statsministeren skal være omfattet af loven ligesom vi andre. Det kan selvfølgelig godt lyde barskt i nogle ører, at det hele for så vidt drejer sig om »den rene jura« - Justitias sværd - men hvad er alternativet? I et retssystem må der være noget, der hedder jura. Og hvad er jura? Ja, det er noget, man har aftalt og vedtaget over tid, noget, der ikke igen og igen skal diskuteres, medmindre man på demokratisk vis gennemfører ændringer. Det vil sige, at det ikke er et spørgsmål om vilkårlig, døgnflueagtig magt; der er derimod visse ting, man kan regne med, og det er altså blevet til rettigheder og pligter, som heller ikke politikerne kan løbe fra.
 - Men hvori skulle politikernes motiv bestå til hele denne proces med gradvis at opløse Danmark som nationalstat, så vi bliver assimileret med Europas forenede stater?
 - Tænk på en sommeraften, hvor man stiller en lampe med en stærk pære ud i haven - alle insekterne kommer flyvende, magnetisk tiltrukket.
 Administrationen er jo et sandt eldorado for embedsmænd, politikere og organisationsfolk; hvor de naturlige karrieremuligheder hidtil er stoppet inden for landets grænser, så kan man nu stå på spring til at forlænge karrieren i Bruxelles’ kæmpemæssige bureaukrati. Her tælles stillingerne i et tocifret tusindtal, og mange, mange hundrede er topstillinger, som er aflønnet med svimlende skattefrie beløb. At deltage i euroeliten tiltrækker endog skeptikere!
 Jeg skal ikke kunne sige, om det er den udsigt, der appellerer til vor tids politikere og bestemmer det. Men det er ikke ubetydeligt, at der står et strålende rigt cirkustelt og lokker med talrige møder, middage og privilegier; og så er der selvfølgelig også lidt selvindbildning med i spillet, for folk er jo modtagelige for pomp og pragt - i Europas centrum kan man virkelig føle sig betydningsfuld.
 Men det er den imperiale tankegang om igen. Magt, penge og ressourcer og magt igen. Og Amsterdam-traktaten medfører jo yderligere milliarder til centret - flere gratis pølsebrød og fadøl i pauserne, og flere ampere til cirkuslamperne ...
 I Bruxelles er det jo alene Kommissionen, der i al sin ophøjethed bag nedrullede gardiner og lukkede døre har monopol på, hvilke forslag der skal stilles til love. Ingen andre, end ikke Ministerrådet, kan fremstille lovforslag, kun Kommissionen, disse mærkelige politiske embedsmænd, som ikke står til ansvar over for nogen som helst - men det er dem, der står i forbindelse med lobbyisterne.
 Så kan det godt være, at det lyder meget godt, at grænserne samtidig brydes ned - men det betyder jo bare, at man får meget mere baggrundspoliti til at rende rundt på banegårdene og i privathjem og kontrollere folk. Og det er jo ikke folk som mig, der bliver checket først, men det er selvfølgelig navnlig de mørklødede, der ustandselig skal have checket kufferten eller


text:
lommerne.
 - Er man ved at udvikle et af de gamle feudale lagdelte systemer igen, hvor de nationale forfatninger, som f.eks. Grundloven, der netop er et opgør hermed, afvikles?
 - Ja, præcis. Det er for så vidt feudalismen og monarkismen eller det imperiale islæt, der vender tilbage. Man afvikler de frie forfatninger og borgernes ret til at drage politikerne til ansvar - med 150 års forsinkelse bliver alt dette rullet tilbage. Magten laver et nyt cirkustelt, men hvem er det egentlig, der har den afgørende indflydelse på det her? Lobbyisterne?
 I Bruxelles er det jo alene Kommissionen, der i al sin ophøjethed bag nedrullede gardiner og lukkede døre har monopol på, hvilke forslag der skal stilles til love. Ingen andre, end ikke Ministerrådet kan fremstille lovforslag, kun Kommissionen, disse mærkelige politiske embedsmænd, som ikke står til ansvar over for nogen som helst - men det er dem, der står i forbindelse med lobbyisterne.
 Og det er jo i virkeligheden horribelt - for hvad er denne her lobbyisme egentlig for noget? Bliver man inviteret ud til middage? Hvor mange bøffer får man? Hvad er overhovedet grundlaget for at få lov til at tale med Kommissionens embedsmænd? Kan du og jeg få møde med en embedsmand om f.eks. udviklingen af den tunge lastbiltrafik i Europa? Nej, selvfølgelig ikke; de ville grine os ud - vi kan slet ikke komme igennem. Men hvis jeg nu er lobbyist med fast adresse og sekretariat i Bruxelles og holder møder og receptioner? Hvem ved - systemet er komplet uigennemskueligt.
 - I Østre Landsret fik I ikke lov til at føre forskellige ministre som vidner; hvorfor er det så vigtigt for jer?
 - Ivar Nørgaard har jo f.eks. udtalt til B.T., at han har været med til at bryde Grundloven i forbindelse med behandlingen af EU-direktiver, og det ville vi naturligvis meget gerne høre ham fortælle nærmere om.
 Noget af det, som man jo argumenterer for fra Kammeradvokatens side, er, at der er parlamentarisk kontrol med lovgivningsprocesserne i EU, således at forstå, at når ministeren er med i Rådet, så har han Markedsudvalget siddende på nakken af sig. Vores pointe er modsat, at denne såkaldte parlamentariske kontrol slet ikke fungerer, bl.a. fordi ministeren jo ikke har noget fast mandat fra Folketingsudvalget. Det, der reelt sker, er, at Folketingsudvalget får en orientering på forhånd, inden noget har manifesteret sig ordentligt, hvorefter ministeren alene forhandler sig frem til et resultat, som ikke bliver afstemt i forhold til mandatet, og hvorefter han heller ikke skal stå til ansvar over for Folketingsudvalget - sket er sket.
 Det er nogle af disse procedurer, vi gerne vil have belyst ved afhøring af forskellige tidligere og nuværende ministre. Det er så fra vore modstanderes side blevet fremstillet, som om vi gerne ville »politisere« sagen, fordi ministrene er politikere, men man glemmer, at ministrene rent faktisk er de øverste embedsmænd, og at det er som embedsmænd, de har siddet i Rådet og deltaget i lovgivningsprocessen!
 I det hele taget vil vi høre de implicerede om


text:
hele proceduren omkring lovgivningen, f.eks. tidligere ministre som Ivar Nørgaard, Kjeld Olesen, Uffe Ellemann-Jensen samt en fremtrædende embedsmand som Niels Ersbøll, der har været ambassadør, hvilket vil sige, at han har deltaget i den faste repræsentation i Bruxelles og i øvrigt i en årrække fungeret som generalsekretær for Ministerrådet. Vi vil gerne have opklaret, hvordan de for Danmark bindende EU-retsakter helt konkret bliver til.
 Kammeradvokaten har selvfølgelig lagt os hindringer i vejen, og det er jo for så vidt hans job - selv om man må sige, at statens repræsentant i en sag af denne vigtighed ikke burde optræde, som om han repræsenterer sælgerne af en svampebefængt ejendom. Men det gør han.
 Men det fik vi bare ikke lov til af Landsretten.
 - Men bestemmer sagsøgerne ikke sædvanligvis selv, hvem der skal føres som vidner?
 - Jo. Men retten kan bruge en særbestemmelse, hvis det er fuldstændig evident, at det er aldeles irrelevante vidner. Det har de altså behændigt skønnet. Det er således ualmindelig mange hindringer, man har lagt os i vejen. Vi kaldte dem »Landsrettens 8 plager«.
 Kammeradvokaten har selvfølgelig lagt os hindringer i vejen, og det er jo for så vidt hans job - selv om man må sige, at statens repræsentant i en sag af denne vigtighed ikke burde optræde, som om han repræsenterer sælgerne af en svampebefængt ejendom. Men det gør han. Der er nogle krav til, hvordan det offentlige kan optræde, også som procespart, som de simpelt hen ikke opfylder.
 Men det alvorlige svigt er der, hvor Landsretten blindt følger Kammeradvokaten og påfører os en lang række obstruktioner, som vi aldrig havde drømt om, at nogen skulle opleve i en dansk retssal, f.eks. for kort tid til forberedelse, for kort tid i retten, afskæring af beviser og en lang række andre hindringer af nærmest chikanøs art. Alt sammen med det ene formål at få sagen til at være så lille, så tynd og så ubetydelig som muligt, så man kan undgå, at der bliver gravet for dybt.
 - Landsretten afviste også jeres anmodning om at få udleveret bilag, f.eks. mødereferater bl.a. fra Europaudvalget?
 - Ja, der er jo tale om en række sagsakter, som Kammeradvokaten har, men som vi ikke må se. Staten har altså alle de relevante papirer, hvilket naturligvis giver en ulighed i processen, eftersom Kammeradvokaten kan fremlægge bilag helt selektivt. Vi har ingen mulighed for at vurdere, om de bilag, som ikke bliver fremlagt, også måtte have relevans for sagen.
 Og interessant er det også, at Kammeradvokaten ikke engang påberåber sig bestemmelsen i Retsplejelovens paragraf 299 om »hemmeligholdelse af hensyn til fremmede magter« - et krav, hvis rimelighed retten i givet fald skulle afgøre. Men man nøjes simpelt hen med at sige, at de pågældende sagsakter er »irrelevante«. Det er åbenbart tilstrækkeligt.
 Landsretten har altså ikke alene skullet mene, at materialet eventuelt kunne være uden interesse, men at det uden tvivl er komplet irrelevant.
 Det er imidlertid meget sjældent, at man i en retssag når frem til, at et dokument, som en


text:
af parterne mener eventuelt kunne være af interesse, uden videre bliver afslået. Det er en grov ulighed - ikke mindst i så vigtig en sag som denne.
 - Et 16 år gammelt notat dukker op i september 1996 og dokumenterer, at embedsmænd i Udenrigsministeriet allerede i 1980 påpegede, at udviklingen inden for EF rejste »forfatningsmæssige problemer« for Danmark - hvordan vurderede Landsretten betydningen heraf?
 - Vi har brugt notatet som støtte for vores krav om at få fremlagt andre bilag, men Landsretten har slet ikke taget stilling til notatet - og det er jo meget bekvemt. Der var tale om en henvendelse til Folketingsudvalget, og vi ville naturligvis gerne vide, om der findes andre tilsvarende henvendelser, men det har man altså ment, var irrelevant. Uden videre begrundelse.
 Kafka, var der nogen, der sagde.
 - Hvordan opfattede I Kammeradvokatens oplysninger om, at Danmark ville blive kastet ud i en forfatningskrise, hvis lige ikke er set siden 2. Verdenskrig, om sagsøgerne får domstolenes medhold?
 - Det er en meget slet skjult trussel. Og han sagde noget, der var endnu værre, idet han understregede, at hvis domstolene skulle finde på at underkende politikerne, så ved man ikke, hvordan politikerne ville forholde sig - underforstået: I forhold til domstolene.
 - Med hvilken hjemmel kan han sige det, og til hvilke politikere refererer han?
 - Det gad jeg også nok vide. Det er egentlig ganske horribelt, at man skal høre noget sådant her i landet. Han truer i virkeligheden med repression - at politikerne skulle hævne sig på domstolene, hvis ikke dommen falder ud til deres egen fordel!
 Montesquieu ville blive rasende, hvis han hørte det der ...
 - Men Maastricht- og Amsterdam-traktaten præsenteres jo netop som en cadeau til den danske skepsis med bekæmpelse af arbejdsløsheden, bedre miljø og større åbenhed øverst på dagsordenen?
 - Ja, men det er noget sludder og vrøvl. Hvis der er nogen, der kritiserer noget, f.eks. at vi nu har 22 millioner arbejdsløse, selv om man indførte det Indre Marked i 1986 for at bekæmpe arbejdsløsheden - dengang var der 12 millioner arbejdsløse - hedder det, at vi bare lige skal lidt videre. Det hedder hele tiden, at vi bare lige skal lidt videre - så skal det hele nok blive bedre, bare lige et skridt til, en traktat til, lige lidt videre ...
 Stilstand er ganske enkelt ensbetydende med tilbagegang i et sådant system. Nu får vi så Amsterdam-traktaten - endnu en station, hele tiden videre, flere ampere på lyset i cirkusteltet, og politikerne er modtagelige og rives med, for det er der, det sker, det er der, hvor beslutningerne træffes.
 Stephan Stengler og Rune Engelbreth Larsen


text:
Elmer Advokater | Højesterets dom 16. maj 2006 om ugyldige regler, ansættelsesbevis og deltid. Elmer & Partneres bemærkninger - Elmer Advokater
 nyheder Elmer Advokaterne Nyheder Usorteret Højesterets dom 16. maj 2006 om ugyldige regler, ansættelsesbevis og deltid. Elmer & Partneres bemærkninger Højesterets dom 16. maj 2006 om ugyldige regler, ansættelsesbevis og deltid. Elmer & Partneres bemærkninger Dommen giver anledning til følgende bemærkninger: Deltidsloven Arbejdsgiveren var en praktiserende læge, der drev en lægepraksis med 1 ansat lægesekretær på fuld tid. Med mellemrum var der tilknyttet yngre læger under uddannelse, men ikke fast ansatte læger. Der havde over en årrække været nedgang i patienttallet og nedgang i antallet af konsultationer. Der var indført øget brug af elektronisk kommunikation. I forbindelse med at sekretæren var fraværende gik det op for lægen, at der ikke var brug for en klinikassistent på fuld tid. Lægen opsagde derfor sekretæren fra stillingen på fuld tid og tilbød i samme brev, at sekretæren kunne forblive i ansættelse 20 timer om ugen. Det ønskede sekretæren ikke. Fremover havde arbejdsgiveren kun ansat en anden sekretær 20 timer om ugen. Efter deltidsloven må man ikke opsige en ansat fordi den ansatte har afslået at arbejde på deltid. Spørgsmålet var herefter, om denne situation var omfattet af beskyttelsen i loven. Sø- og Handelsretten var nået frem til, at den ansatte var beskyttet og tilkendte en godtgørelse. Sø- og Handelsretten fandt, at arbejdsgiveren skulle føre bevis for nødvendigheden af nedskæringen, og det bevis var ikke løftet. Det ændrede Højesteret. Højesteret fandt det sagligt begrundet i ændringerne i arbejdets omfang og karakter, at reducere arbejdskraftsbehovet til 20 timer. Højesteret slog også fast, at deltidsloven ikke begrænser arbejdsgiverens adgang til at foretage afskedigelser ud fra et sagligt skøn over behovet for arbejdskraft.
 Arbejdsgiveren gjorde i en lang periode efter lægesekretærens ophør kun brug af 20 timers arbejdskraft. Efter gældende regler på arbejdsmarkedet og praksis fra domstole og voldgiftssager, er det normalt afgørende for sagligheden af en opsigelse, at nedskæringen gennemføres konsekvent. Gør den det, efterprøver domstolene normalt ikke arbejdsgiverens skøn. Højesteret traf ikke afgørelse på det grundlag, men vurderede ændringerne i arbejdets omfang og karakter. Højesteret synes at lægge bevisbyrden for det saglige moment hos arbejdsgiveren. Deltidsloven har derfor sat en ny norm, der skal overholdes, for at mindre nedskæringer kan anses for saglige. Og det er nødvendigt med et stærkt bevis for sagligheden af reduktion af arbejdskraftbehovet. Visse dele af pressen har udlagt Højesterets dom som en anerkendelse af, at arbejdsgivere frit kan flytte medarbejdere fra fuldtid til deltid. Det er ikke rigtigt. Dommen udtaler, at deltidsloven ikke forhindrer saglige nedskæringer i arbejdskraftbehovet. Men loven og dens forarbejder forudsætter, at ændringer skal ske frivilligt og sætter store begrænsninger på tvangsmæssige ændringer i arbejdstid. Ansættelsesbevisloven Arbejdsgiveren betalte uden indsigelse en godtgørelse på 5.000 kr. for en mangelfuld kontrakt. Men der kom ikke samtidig en ny kontrakt, der opfyldte loven. Højesteret fastslår, at der i denne situation som hovedregel skal betales en ny godtgørelse. I den konkrete sag var den ansatte sygemeldt i hele perioden mellem