text:
et aktie-/anpartsavancetab.
 I alle tre selskaber er de selvangivne aktie-/anpartsavancetab således opstået som en direkte følge af de modsatrettede, kortfristede valutaterminsforretninger i sambeskattede datterselskaber.
 I Højesterets præmisser i G5 i UfR 2014.2742 H... (SKM2014.422.HR) lægges der afgørende vægt på hensigten med valutaterminsforretningerne, og måden hvorpå de var tilrettelagt og gennemført. Højesteret anser således valutaterminskontrakterne som det konstruerede element og dermed ikke kapitalforhøjelserne som sådan. Højesteret tilsidesætter anskaffelsessummen og neutraliserer herved den tilsigtede skattefordel.
 Det afgørende er i forhold til denne sag, at måden, hvorpå valutaterminsforretningerne var tilrettelagt og gennemført - i sammenhæng med sambeskatningsreglerne - betød, at forretningernes eneste formål og eneste virkning var at skabe en skattebesparelse.
 Det er uden betydning for afgørelsen af denne sag, om tabene på valutaterminsforretninger kan siges at opstå på den del af anskaffelsessummen, som bestod i en købesum fra et koncernforbundent selskab, eller om tabet kan siges at opstå på den del af anskaffelsessummen, som bestod i kapitalforhøjelser.
 Også for så vidt angår det kunstigt skabte tab i G3 gælder, at heller ikke denne del tjente et erhvervsmæssigt formål. Tabet var udelukkende skattemæssigt motiveret. Den samme helhedsvurdering, som Højesteret foretog i den første G5-sag i UfR 2014.2742 H... (SKM2014.422.HR), fører altså på helt samme måde til, at der heller ikke for tabet på kr. 28.274.856 skal indrømmes tabsfradrag.
 Efter den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 2, stk. 2, jf. § 1, stk. 1, kunne tab ved afståelse af aktier eller anparter på et tidspunkt, der ligger mindre end 3 år efter erhvervelsen, fradrages i indkomstårets fortjeneste ved afståelse af aktier, der er skattepligtige efter stk. 1. Efter § 2, stk. 3, 2. pkt., og § 6, stk. 1-2, skal tabet opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen.
 Tabene på de modsatrettede terminskontrakter i de sambeskattede datterselskaber i G5-koncernen var ikke reelle tab, men derimod tab, der var konstrueret med henblik på at opnå en skattebesparelse, jf. Højesterets stillingtagen hertil i G5-dommen i UfR 2014.2742 H ...(SKM2014.422.HR)
 SKAT har derfor været berettiget til at reducere H1' skattemæssige tab ved salg af aktier i datterselskaberne til den del, der overstiger tabene fra valutaterminsforretninger - og dermed ikke alene at bortse fra den del af anskaffelsessummen, der hidrører fra kapitalforhøjelser, således som anført af Landsskatterettens flertal i afgørelsen af 1. april 2015 ...
 Et konstrueret tab, som følge af et tilrettelagt forløb i en hensigt om skattebesparelse, kan ikke tillægges betydning i skattemæssig henseende, og SKAT kan derfor tilsidesætte arrangementet. Tilsidesættelsen kan gå så langt som det konstruerede tab.
 Landsskatterettens flertals afgørelse af 1. april 2015 ... synes at være udtryk for, at SKAT skulle være bundet til at tilsidesætte skattearrangementet på én bestemt måde, nemlig ved at nedsætte aktiernes anskaffelsessum med foretagne kapitalforhøjelser. En sådan retsanvendelse er ulogisk.
 At SKAT ved afgørelsen vedrørende moderselskabet, G5, alene har nedsat opgørelsen af tab ved salg af datterselskabsaktier i indkomståret 2000 med beløb svarende til kapitalindskuddene - en metode, der anerkendes af Højesteret i UFR 2014.2742 H ...(SKM2014.422.HR) - fratager ikke SKAT muligheden for at gribe ind over for tabene


text:
på terminsforretningerne som sådan i form af, at SKAT skulle være "bundet" til udelukkende at anvende denne ene fremgangsmåde.
 Et synspunkt om, at SKAT skulle være bundet til at anvende en bestemt fremgangsmåde ved tilsidesættelse af et skattearrangement, har for det første ingen lovmæssig støtte. For det andet kan hverken Højesterets praksis eller reale grunde føre til en sådan begrænsning i SKATs mulighed for at tilsidesætte skattearrangementer. Derimod taler reale grunde for en tilsidesættelse af det skattearrangement, som H1 har tilrettelagt - et arrangement, der har nøjagtig samme formål, uanset om der er foretaget en kapitalforhøjelse eller ej til inddækning af tab på valutaterminsforretninger. Det har i den forbindelse ingen betydning, om tabet opstår på en anskaffelsessum i form af et køb af et selskab med egenkapital som G3, eller om tabet opstår på en anskaffelsessum, som tillige omfatter kapitalforhøjelser, jf. de andre tab i indkomstårene 2000 og 2002.
 Højesterets dom i G5-sagen i UFR 2014.2742H ...(SKM2014.422.HR) kan ikke - hverken direkte eller indirekte - tages til udtryk for, at SKATs handlemuligheder er begrænset til de tilfælde, hvor der som led i skattearrangementet er foretaget en kapitalforhøjelse. Derimod har Højesteret taget stilling til, at skattearrangementer i G5-koncernen baseret på modsatrettede, kortfristede terminsforretninger i sambeskattede datterselskaber kan tilsidesættes ud fra en helhedsvurdering, der sigter til omgåelseselementet.
 Det er den samme helhedsvurdering, der fører til, at H1 ikke er berettiget til fradrag for det i denne sag kunstigt skabte tab, hvis eneste formål var at skabe et skattemæssigt fradrag.
 Det bestrides derfor også, at Skatteministeriet i sagen vedrørende indkomståret 2000 (UFR 2014.2742 H...) (SKM2014.422.HR) med "bindende virkning også for nærværende sag har fastlagt, hvorledes korrektionerne i givet fald skal gennemføres" ...
 Skatteministeriet har heller ikke på noget tidspunkt gjort gældende, at den eneste måde, som SKAT kan gribe ind over for skattearrangementerne på, er ved at fratrække foretagne kapitalindskud ved opgørelsen af aktiernes anskaffelsessum, hvilket også ville have været ulogisk.
 Højesteret har ikke i sagen vedrørende indkomståret 2000 taget stilling til, at SKAT skulle være afskåret fra at gribe ind over for skattearrangementer i 2002. Som nævnt fastslår Højesteret tværtimod i UFR 2014.2742 H...(SKM2014.422.HR), at SKAT har mulighed for at gribe ind over for skattearrangementer i koncernen baseret på de modsatrettede valutaterminsforretninger i sambeskattede datterselskaber. Dette viser, at hele arrangementet i indkomståret 2002 - i lighed med indkomståret 2000 - skal tilsidesættes, idet Højesteret netop fastslog, at valutaterminsforretningerne - i kraft af måden hvorpå de var tilrettelagt og blev gennemført - var det konstruerende element. I sammenhæng med sambeskatningsreglerne skabes der et kunstigt tab, der udelukkende er skattemæssigt motiveret.
 Skattearrangementet, som var til prøvelse i højesteretssagen vedrørende indkomståret 2000 er - i et skattemæssigt perspektiv - identisk med det skattearrangement, som er til prøvelse i nærværende sag. Afgørende er, at man i G5-koncernen har forsøgt at konstruere et skattemæssigt tab på salg af aktier ved indgåelse af modsatrettede, kortfristede terminsforretninger i sambeskattede datterselskaber.
 Sådanne tomme og skattebetingede arrangementer uden hverken reel risiko eller driftsmæssig begrundelse, der alene er etableret med henblik på

type: other


text:
misbrug af skatteregler, bør ikke anerkendes ved skatteansættelsen.
 H1 har anført, at skattemyndighederne i sagen vedrørende 2000 "oprindeligt havde anvendt den i nærværende sag omhandlede metode"...
 Ved såvel SKATs foreløbige afgørelse af 28. april 2004 vedrørende G5 ... og G6 ... samt de efterfølgende endelige afgørelser af 1. september 2004 vedrørende G5 ... og G6 ... er der anvendt en metode, hvor foretagne kapitalindskud er fratrukket ved opgørelsen af aktiernes anskaffelsessum.
 Eksempelvis fremgår det af den foreløbige afgørelse vedrørende G5 ...) der stadfæstes ved den endelige afgørelse af 1. september 2004 ..., at det netop er kapitalindskuddene, der bortses fra ved opgørelsen af aktiernes anskaffelsessum:
 "Efter gennemgang af modtaget korrigeret opgørelse fra selskabet til skattemæssigt tab på 13.034.941 kr., er det SKATs opfattelse af aktietabet kun udgør 2.825.10 kr., idet kapitalforhøjelserne pr. 5. og 28. december 2000 på hver 15.000.000 kr., der sker umiddelbart inden salget den 29. december 2000 for 17.497.245 kr., ikke tages i betragtning, da de ikke er sket med det erhvervsmæssige sigte, at selskabet skulle overleve. " (Min understregning)
 SKAT bortser således fra kapitalforhøjelserne store kr. 30.000.000 i den foreløbige afgørelse af 28. april 2004 vedrørende G5...
 Når der bortses fra kapitalforhøjelserne i den foreløbige afgørelse af 28. april 2004 vedrørende G5, medfører det nærmere, at det selvangivne tab på aktier i datterselskabet G10 på kr. 12.916.000 fratrækkes kr. 2.825.100, således at tabet opgøres til kr. 10.090.900...
 I den endelige afgørelse af 1. september 2004 stadfæstes forhøjelsen af G5' skattepligtige indkomst med kr. 16.984.136... idet tabet på datterselskabsaktierne opgøres til kr. 10.090.900.
 Tilsvarende gælder for G6, jf. den foreløbige afgørelse ..., hvor kapitalforhøjelsen på kr. 25.000.000 ikke godkendes, og jf. den endelige afgørelse ...
 Det bemærkes, at de i sagen nu fremlagte endelige afgørelser ... ligeledes var fremlagt i retssagen vedrørende indkomståret 2000 ...
 På baggrund af ovenstående blev H1 opfordret til at dokumentere oplysningen om, at skattemyndighederne skulle have ændret metode under sagen vedrørende indkomståret 2000...
 H1 har efterfølgende anerkendt, at det er udtryk for en misforståelse, når selskabet i svarskriftet har anført, at den af SKAT i nærværende sag anvendte metode er identisk med en opgørelsesmetode, som SKAT oprindeligt anvendte i 2000-sagen...
 Derimod anføres det i duplikken ..., at der i denne sag er tale om en "tredje opgørelsesmetode". Skatteministeriet bestrider dette. Det bemærkes, at opgørelsesmetoden i øvrigt ville være uden betydning for den helhedsvurdering, der efter Højesterets dom (UFR 2014.2742 H...) (SKM2014.422.HR) skal foretages i denne sag.
 Skattemyndighederne ændrede ikke metode under sagen vedrørende indkomståret 2000. Som beskrevet i replikken..., så blev der af SKAT anvendt en metode, hvor foretagne kapitalindskud blev fratrukket ved opgørelsen af aktiernes anskaffelsessum både ved de foreløbige afgørelser ... og ved de endelige afgørelser...
 For Landsskatteretten ændrede SKAT heller ikke metode, idet SKAT alene indstillede en beløbsmæssig justering vedrørende kapitaludvidelsen af 28. december 2000 på 15.000.000 kr. samt den faktiske salgssum, jf. Landsskatterettens kendelse i 2000-sagen ... Kendelsen er alene i uddrag medtaget i Højesterets dom."
 H1 har til støtte for sin påstand procederet i overensstemmelse med det


text:
for landsretten udarbejdede påstandsdokument, hvoraf fremgår blandt andet (idet bilagshenvisninger er udeladt):
 "Til støtte for påstanden gøres det overordnet gældende, at sagsøgeren ikke har hjemmel til ud fra en "omgåelsesbetragtning" diskretionært at reducere det af sagsøgte opgjorte tab på anparter/aktier i G1, G3 og G2 med 28.261.372 kr., således at det af sagsøgte opgjorte tab på i alt 28.225.991 kr. ændres til en nettogevinst på 35.381 kr.
 Som bekræftet af Landsskatteretten ved afgørelse af 1. april 2015 ... er sagsøgtes opgørelse af det samlede tab på de tre aktieposter til 28.225.991 kr. i fuld overensstemmelse med aktieavancebeskatningslovens bestemmelser om opgørelse af gevinst og tab på aktier, og de af Højesteret i dommen af 11. juni 2014 (UfR 2014.2742 H...) (SKM2014.422.HR) fastlagte principper for opgørelse af aktiers anskaffelsessum.
 Denne sag drejer sig ikke om beskatningen af gevinst og tab på de valutaterminskontrakter, som G7, G8, G9, G1, G3 og G2 indgik i indkomståret 2002.
 Sagsøgte er ligesom ovennævnte seks selskaber datterselskab i en koncern med G5 som moderselskab og indgik sammen med en række selskaber, herunder ovennævnte seks selskaber, i en sambeskatning efter reglerne i selskabsskattelovens dagældende § 31.
 Som nærværende sag selv illustrerer, skal (også) selskaber, der indgår i en sambeskatning efter reglerne i selskabsskattelovens § 31, opgøre hver deres skattepligtige indkomst efter skattelovgivningens almindelige regler. Denne sag drejer sig således udelukkende om opgørelsen af sagsøgtes skattepligtige indkomst for indkomståret 2002 efter de herfor gældende regler.
 Det er ubestridt, at G7, G8 og G9 har selvangivet og er blevet beskattet af de af disse tre selskaber opnåede fortjenester på terminsforretninger i indkomståret 2002, og at G1, G3 og G2 har selvangivet og fået fradrag for de af disse tre selskaber konstaterede tab på terminsforretninger i indkomståret 2002.
 Det skal med andre ord i denne sag som et uomtvisteligt faktum lægges til grund, at de af de seks selskaber foretagne terminsforretninger er udtryk for en skatteretlig kendsgerning, som er lagt til grund for ansættelsen af de seks selskabers skattepligtige indkomster for indkomståret 2002.
 Denne sag drejer sig derimod om opgørelsen af gevinst og tab på sagsøgtes aktier/anparter i G1, G3 og G2, herunder navnlig tabet på aktierne i G3, hvor forskellen mellem de af Højesteret i dommen af 11. juni 2014 (UfR 2014.2742 H...) (SKM2014.422.HR) fastlagte principper for opgørelse af aktiers anskaffelsessum og de principper, som ønskes anvendt af sagsøgeren i denne sag, får langt den største økonomiske betydning.
 Landsskatteretten havde, som anført i afgørelsen af 1. april 2015 ... stillet behandlingen af denne sag vedrørende indkomståret 2002 i bero på afgørelsen af den allerede for andre selskaber i G5-koncernen vedrørende indkomståret 2000 verserende sag, der fandt sin endelige afgørelse med Højesterets dom af 11. juni 2014 (UfR 2014.2742 H...) (SKM2014.422.HR).
 Da Landsskatteretten efter Højesterets dom genoptog behandlingen af nærværende sag, reducerede sagsøgte i overensstemmelse med Højesterets dom det efter de almindeligt gældende regler opgjorte tab på aktierne i de tre selskaber fra 70.725.911 kr. til 28.225.911 kr., der fremkommer således:
 21.831.709
 32.536.714
 21.877.582
 76.246.005
 Kapitalinskud, der ikke kan medregnes efter


text:
UfR 2014.2742 H (SKM2014.422.HR)
 -21.500.000
 -42.500.000
 Korrigeret anskaffelsessum
 33.746.005
 -570.898
 -4.446.876
 -502.320
 -5.520.094
 28.089.838
 28.225.911
 Reduktionen af det fradragsberettigede tab fra 70.725.911 kr. til 28.225.911 kr. var en følge af, at Højesteret havde fastslået, at sagsøgte ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for anparterne i G1 og G2 ikke kan medregne de den 18. december 2002 i de to sidstnævnte selskaber som led i de to selskabers afvikling af tabsgivende terminskontrakter foretagne kapitalindskud på henholdsvis 21.000.000 kr. og 21.500.000 kr.
 Sagsøgte skulle medregne gevinst på anparterne/aktierne i G1, G3 og G2 ved opgørelsen af den skattepligtige almindelige indkomst, hvis disse blev afstået mindre end 3 år efter erhvervelsen, således som dette fremgår af den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 2, stk. 1 ....
 "Fortjeneste ved afståelse af aktier medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige almindelige indkomst, når den skattepligtige har erhvervet aktierne på et tidspunkt, der ligger mindre end tre år forud for afståelsen."
 Hvis aktierne blev afstået mere end 3 år efter erhvervelsen, skulle gevinst og tab ikke medregnes ved opgørelsen af indkomsten, da selskaber i henhold til den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 4, stk. 6, ikke var omfattet af skattepligten efter denne bestemmelses stk. 1 om beskatning af gevinst og tab på aktier afstået efter mere end 3 års ejertid.
 I modsætning til gevinster på aktier ejet i mindre end 3 år, som var en del af den almindelige selskabsskattepligtige indkomst, var fradrag for tab på aktier afstået efter mindre end 3 års ejertid kildeartsbegrænset. Sådanne tab kunne derfor kun fratrækkes i gevinster, som sagsøgte havde opnået ved afståelse af andre aktier ejet i mindre end 3 år, således som dette fremgår af den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 2, stk. 2 ....
 "Tab ved afståelse af aktier på et tidspunkt, der ligger mindre end tre efter erhvervelsen, kan i de tilfælde, hvor en fortjeneste ville have været skattepligtig efter stk. 1, fradrages i indkomstårets fortjeneste efter stk. 1. Overstiger de samlede tab de samlede fortjenester, kan det overskydende tab fradrages i fortjeneste efter stk. 1 i de følgende indkomstår. Tabet kan kun overføres til fradrag i et senere indkomstår, i det omfang det ikke kan rummes i nettofortjeneste ved afståelse af aktier i et tidligere indkomstår..."
 Anparterne/aktierne i G1, G3 og G2 blev afstået mindre end 3 år efter erhvervelsen, og sagsøgte skal derfor efter ovennævnte bestemmelser medregne gevinst og tab på disse ved opgørelsen af den samlede skattepligtige fortjeneste på aktier ejet i mindre end 3 år, idet tab dog kun kan modregnes i gevinster på aktier ejet i mindre end 3 år.
 Sagsøgtes fortjeneste eller tab på de i denne sag omhandlede aktier/anparter skal opgøres efter den almindelige regel om opgørelse af gevinst og tab på aktier i den dagældende aktie-avancebeskatningslovs § 6, stk. 2, 1. punktum ..., hvor det hedder:
 "Fortjeneste eller tab opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen for de pågældende aktier."
 Den skattemæssige afståelsessum er ifølge ligningsvejledningen for 2002, pkt. S.G.2.6.1 ... "salgssummen med tillæg af evt. købsprovision samt eventuelt med salget forbundne advokat- og revisorudgifter."


text:
Sagsøgte har i overensstemmelse hermed opgjort den skattemæssige afståelsessum for anparterne/aktierne i G1, G3 og G2 til henholdsvis 570.898 kr., 4.446.876 kr. og 520.094 kr. Disse afståelsessummer er der enighed om, således som dette blandt andet kommer til udtryk i den midt på side 2 i stævningen ... gengivne talopstilling.
 Som anført i ligningsvejledningen for 2002, pkt. S.G.2.4 ..., skal den skattemæssige anskaffelsessum opgøres til "det beløb, for hvilket den pågældende aktie er erhvervet med tillæg af omkostningerne ved erhvervelsen."
 Er aktierne erhvervet ved tegning som led i stiftelsen af selskabet, er den skattemæssige anskaffelsessum, som anført i ligningsvejledningen for 2002, pkt. S.G.2.6.5 ... "det faktisk indbetalte beløb". Det samme gælder for aktier erhvervet ved tegning som led i en kapitaludvidelse.
 Opgjort efter disse almindeligt gældende principper udgør sagsøgtes skattemæssige anskaffelsessum for anparterne/aktierne i G1, G3 og G2 henholdsvis 21.831.709 kr. 32.536.714 kr. og 21.877.582 kr. Disse beløb er der ligeledes enighed om, således som dette blandt andet kommer til udtryk i den midt på side 2 i stævningen ... gengivne talopstilling.
 Udgangspunktet er således, at tabet på anparterne/aktierne i de tre selskaber kan opgøres ved fra de i forrige afsnit nævnte anskaffelsessummer at fratrække førnævnte afståelsessummer, hvorved det oprindeligt opgjorte tab på 70.725.911 kr. fremkommer således:
 Med fradrag af -afståelsessum
 21.260.811
 21.375.262
 70.725.911
 Efter at Højesteret ved dommen af 11. juni 2014 (UfR 2014.2742 H...) (SKM2014.422.HR) havde fastslået, at der ved opgørelse af aktiers anskaffelsessum kan ses bort fra kapitalindskud, der er foretaget for at gøre det pågældende selskab i stand til at betale en som følge af tab på terminsforretninger opstået gæld, anerkendte sagsøgte i forbindelse med Landsskatteretten genoptagelse af behandlingen af nærværende sag, at de af sagsøgte den 18. december 2002 foretagne kapitalindskud i G1 og G2 på henholdsvis 21.000.000 kr. og 21.500.000 kr. ikke kan medregnes ved opgørelsen af sagsøgtes skattemæssige anskaffelsessum for anparterne i de to selskaber.
 Som anført ovenfor ..., blev sagsøgtes tab på aktierne i de tre selskaber derved reduceret fra 70.725.911 kr. til 28.225.911 kr., der er beregnet således (talopstillingen er identisk med talopstillingen ovenfor...):
 Landsskatteretten gav ved afgørelsen af 1. april 2015 ... sagsøgte medhold i, at tabet på de tre aktieposter med denne korrektion af anskaffelsessummen er opgjort i fuld overensstemmelse med de af Højesteret i dommen af 11. juni 2014 (UfR 2014.2742 H ...) (SKM2014.422.HR) fastslåede principper.
 Sagsøgeren har imidlertid i nærværende sag indtaget det standpunkt, at sagsøgte ved opgørelsen af gevinst/tab på anparterne/aktierne i G1, G3 og G2 ikke skal følge de af Højesteret i dommen af 11. juni 2014 (UfR 2014.2742 H...) (SKM2014.422.HR) fastslåede principper.
 Ifølge sagsøgeren skal sagsøgte således ikke reducere anskaffelsessummen for anparterne i G1 og G2 med de den 18. december 2002 foretagne kapitalindskud på henholdsvis 21.000.000 kr. og 21.500.000 kr. De af sagsøgte foretagne dispositioner i form af disse kapitalindskud anerkendes således af sagsøgeren skattemæssigt i nærværende sag.
 Sagsøgeren gør derimod gældende, at sagsøgte fra de oprindeligt opgjorte anskaffelsessummer på i alt 76.246.005 kr. udover den samlede afståelsessum på 5.520.094 kr., som parterne


text:
er enige om, skal fratrække de tab på i alt 70.761.292 kr., som G1, G3 og G2 led på de i 2002 indgåede terminsforretninger, således at sagsøgte i stedet for et tab på aktierne/anparterne havde en nettogevinst på 35.381 kr., som fremkommer således,....:
 - de tre datterselskabers tab
 - afståelsessum
 -21.199.419
 -28.274.859
 21.287.014
 -70.761.292
 185.021
 Det er med andre ord sagsøgerens opfattelse, at sagsøgte ved opgørelsen af fortjeneste/tab ved afståelsen af de af sagsøgte ejede aktier/anparter i G1, G3 og G2 skal medtage resultatet af økonomiske dispositioner, som sagsøgte ikke selv er part i.
 Sagsøgeren vil således i denne sag lade en disposition, som civilretligt og skatteretligt er foretaget af henholdsvis G1, G3 og G2, og som også af SKAT er lagt til grund ved opgørelsen af disse tre selskabers skattepligtige indkomster, få effekt tillige for sagsøgte, som ikke er part i dispositionen.
 Den ændring af sagsøgtes indkomst for indkomståret 2002, som sagsøgeren ønsker gennemført i nærværende sag, har intet med skatteretlig omkvalifikation ud fra en realitetsgrundsætning at gøre, da der ikke er tale om skattemæssigt at omkvalificere en disposition, som sagsøgte har foretaget, og herved adskiller sagsøgerens avanceopgørelse i denne sag sig helt afgørende fra Højesterets dom af 11. juni 2014 (UfR 2014.2742 H ...) (SKM2014.422.HR).
 I sagen UfR 2014.2742 H (SKM2014.422.HR), hvor både Landsskatteretten og Østre Landsret havde givet skatteyderne medhold, må det antages, at der var tale om en situation, som lå i grænseområdet for, hvor det er muligt at omkvalificere en disposition skattemæssigt ud fra en realitetsbetragtning.
 Det havde således også tidligere været antaget, at der ikke kunne ske tilsidesættelse i skattemæssig henseende af gyldige selskabsretlige dispositioner, når disse var gennemført i overensstemmelse med den underliggende selskabslovgivning, således som dette eksempelvis kommer til udtryk i Jan Pedersens omtale af dommen i den såkaldte Aage Haugland-sag i en artikel i TfS 2000, 142, hvor han om nævnte dom bl.a. skriver ...:
 "Dommen er et åbenbart eksempel på tilfælde, hvor realitetsgrundsætningen ikke kan anvendes. Betingelsen om den væsentlige uoverensstemmelse mellem form og indhold mangler totalt. På samme måde som ved alle andre selskabsdannelser er formaliteten netop realiteten."
 Med dommen UfR 2004.174 H (SKM2003.482.HR) ... og dommen UfR 2007.736 H ... blev det også af Højesteret bekræftet, at den selskabsretlige realitet er den skatteretlige realitet.
 Dommen UfR 2014.2742 H ...(SKM2014.422.HR) er fra det almindelige udgangspunkt om, at gyldige selskabsretlige dispositioner skal lægges til grund skattemæssigt en undtagelse, der ligger i realitetsgrundsætningens grænseområde, og som ikke kan fortolkes udvidende.
 Som anført i de indstævntes påstandsdokument ... i sagen vedrørende indkomståret 2000, er det velkendt, at et aktieavancebeskatningssystem med ejertidsregler og tekniske opgørelsesprincipper nødvendiggør valg mellem forskellige ufuldstændige metoder med hver deres fordele og ulemper.
 De i påstandsdokumentet anførte afgørelser og eksempler ... illustrerer således, at ejertidsregler og tekniske opgørelsesprincipper kan føre til både beskatning af skattemæssige fortjenester, uden at der er opnået en tilsvarende økonomisk gevinst, ligesom der kan opnås fradrag for skattemæssige tab, uden at der er lidt et tilsvarende økonomisk tab.
 De uhensigtsmæssigheder og skævheder i aktieavancebeskatningen, som


text:
er en følge af eksempelvis den 3 års regel, som var gældende ifølge den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 2 ..., kan kun effektivt løses gennem en ændret lovgivning, således som dette skete i 2009, hvor 3 års reglen blev ophævet.
 Hvis lovgivningen efter skattemyndighederne opfattelse åbner op for uønsket skatteplanlægning, må skattemyndighederne være henvist til at søge den pågældende lovgivning ændret, således som dette også er kommet til udtryk i Skatteministeren svar af 16. marts 1992 ..., hvor det hedder:
 "Med appelbegrænsningsprincippet fastslås det, at det offentlige som udgangspunkt bør være bundet af den afgørelse, Landsskatteretten med sin særlige sammensætning og uafhængige status eller landsretterne træffer.
 For det andet fastslås som noget nyt med princippet, at uhensigtsmæssigheder, uklarheder eller direkte fejl i skattesystemet så vidt muligt bør elimineres ved generelle initiativer såsom lovgivning snarere end ved, at der med udgangspunkt i en konkret sag søges opnået en forbedret retstilstand."
 Skattemyndighederne kan ikke i stedet blot vælge ud fra en "omgåelsesbetragtning" at fjerne effekten af en af skattemyndighederne uønsket skatteplanlægning ved eksempelvis at reducere en skatteyders fradragsberettigede tab med et af en anden skatteyder lidt tab.
 Som anført af Jan Pedersen i TfS 2000, 142 ..., indebærer realitetsgrundsætningen ikke en total formløshed, hvor "målet helliger midlet".
 Sagsøgeren har også selv i sagen UfR 2014.2742 H...(SKM2014.422.HR) klart anerkendt, hvor grænsen går for, hvilke skattemæssige korrektioner der i nærværende sag kan gennemføres ud fra en realitetsbetragtning.
 I sagen vedrørende indkomståret 2000 blev den skattemæssige anskaffelsessum for G5' aktier i G10 reduceret med 15.000.000 kr., som G5 havde indskudt i G10 ved en på en generalforsamling den 5. december 2000 besluttet kapitaludvidelse, således at G10 blev i stand til at betale den gæld, som selskabet havde pådraget sig som følge af et tab på 15.929.865 kr. på en valutaterminshandel.
 Tilsvarende blev G6' skattemæssige anskaffelsessum for anparterne i G11 reduceret med 25.000.000 kr., som G6 havde indskudt i G11 ved en på en generalforsamling den 27. november 2000 besluttet kapitaludvidelse, som gjorde G11 i stand til at betale den gæld, som selskabet havde pådraget sig som følge af et tab på 25.024.150 kr. på valutaterminshandel.
 Det var således ikke det af G10 lidte tab på terminsforretninger på 15.929.865 kr., som skattemyndighederne modregnede i det af G5 opgjorte tab på aktierne i G10.
 Tilsvarende var det heller ikke det af G11 på valutaterminsforretningerne lidte tab på 25.024.150 kr., som skattemyndighederne modregnede i det af G6 opgjorte tab på anparterne i G11.
 Skattemyndighederne anerkendte således selv i sagen vedrørende indkomståret 2000, at de af G10 og G11 lidte tab på terminshandler kun kunne fratrækkes ved opgørelsen af selskabernes egen skattepligtige indkomst, og at det hos G5 henholdsvis G6 alene var de af disse selskaber foretagne kapitalindskud, der skattemæssigt kunne omkvalificeres.
 De to tab på terminsforretningerne var 954.015 kr. større end de to kapitalindskud til sammen, og det må være klart, at der var blevet nægtet fradrag for yderligere 954.015 kr., hvis det havde været muligt at nægte fradrag for dette yderligere beløb. Som det fremgår af dommen UfR


text:
2014.2742 H ...(SKM2014.422.HR), var der enighed om den beløbsmæssige opgørelse af påstandene.
 Det skal i denne forbindelse også bemærkes, at skattemyndighederne under Landsskatterettens behandling af sagen vedrørende indkomståret 2000 ændrede opfattelse omkring beskæringen af G5' fradragsberettigede aktietab, idet skattemyndighederne, som det fremgår af Landsskatterettens kendelse ..., bl.a. anerkendte, at G5 ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for aktierne i G10 kunne medregne et den 28. december 2000 foretaget kapitalindskud på ligeledes 15.000.000 kr.
 Sagsøgeren har således selv i sagen UfR 2014.2742 H ...(SKM2014.422.HR) lagt til grund, at det alene var de af G5 og G6 i umiddelbar sammenhæng med afviklingen af datterselskabernes terminsforretninger selv foretagne dispositioner i form af kapitalindskuddene på henholdsvis 15.000.000 kr. og 25.000.000 kr., der kunne tilsidesættes skattemæssigt derved, at disse kapitalindskud ved avanceopgørelsen ikke kunne medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen for aktierne/anparterne i de solgte selskaber.
 Som redegjort for i svarskriftet ... medinddrog sagsøgeren selv nærværende sag i sagen vedrørende indkomståret 2000 for at vise, at den sag havde videregående betydning. Dette gjorde sagsøgeren uden at gøre opmærksom på, at sagsøgeren i nærværende sag ønskede at beskære størrelsen af det fradragsberettigede aktietab ved anvendelse af en anden metode end den, der skulle anvendes i sagen vedrørende indkomståret 2000, og derfor må sagsøgeren i nærværende sag være afskåret fra at anvende en anden metode til opgørelse af sagsøgtes aktietab end den, der fandt anvendelse i sagen vedrørende indkomståret 2000.
 Når der efter en helhedsvurdering findes grundlag for ud fra en realitetsbetragtning at gribe korrigerende ind, kan skattemyndighederne naturligvis ikke helt diskretionært foretage de korrektioner af den skattepligtige indkomst, som skattemyndighederne finder passende for at imødegå den af skattemyndighederne uønskede skattetænkning.
 I den situation kan skattemyndighederne skattemæssigt omkvalificere en af skatteyderen foretaget disposition, således som Højesteret gjorde i UfR 2014.2742 H ...(SKM2014.422.HR), hvor et af skatteyderen foretaget kapitalindskud skattemæssigt kunne omkvalificeres og derfor ikke kunne medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen for skatteyderens aktier i det pågældende selskab, og som Højesteret gjorde i UfR 2015.2277 H ...(SKM2016.16.HR), hvor det vederlag, skatteyderen modtog for nogle aktier, som skatteyderen havde afstået, kunne omkvalificeres, således at vederlaget skattemæssigt ikke skulle behandles som en salgssum, men et udbytte.
 I nærværende sag har sagsøgte i relation til anparterne i G1 og G2 foretaget tre dispositioner i indkomståret 2002. Sagsøgeren er enig i, at de to af dispositionerne, nemlig købet af aktierne og det senere salg af dem, skattemæssigt skal behandles i overensstemmelse med dispositionernes civilretlige indhold. Den tredje disposition, nemlig kapitalindskuddene den 18. december 2002, kan derimod ifølge dommen UfR 2014.2742 H ...(SKM2014.422.HR) omkvalificeres, således at disse kapitalindskud skattemæssigt ikke kan anses for en del af den skattemæssige anskaffelsessum for anparterne i G1 og G2. Dette har sagsøgte anerkendt allerede under landsskatteretssagen.
 I relation til aktierne i G3 har sagsøgte derimod alene foretaget to dispositioner i indkomståret 2002, nemlig købet af aktierne og det senere salg heraf. Sagsøgeren har også for så vidt angår disse to dispositioner anerkendt, at de skattemæssigt skal lægges til grund. Sagsøgte har ikke foretaget andre dispositioner for så vidt


text:
angår G3, og den grundlæggende betingelse for at foretage en skattemæssig korrektion ud fra en realitetsbetragtning mangler således, da der ikke foreligger en af sagsøgte foretaget disposition, som skattemæssigt kan omkvalificeres/tilsidesættes.
 Landsskatterettens afgørelse af 1. april 2015 ... er i fuld overensstemmelse med aktieavancebeskatningslovens almindelige regler om opgørelse af gevinst og tab på aktier samt de af Højesteret i dommen af 11. juni 2014 vedrørende indkomståret 2000 fastlagte principper for opgørelse af aktiers anskaffelsessum, og sagsøgte skal derfor have medhold i sin påstand om frifindelse. "
 Efter § 2, stk. 2, jf. § 1, stk. 1, i den dagældende aktieavancebeskatningslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 643 af 5. august 1999, kunne tab ved afståelse af aktier eller anparter på et tidspunkt, der ligger mindre end 3 år efter erhvervelsen, fradrages i indkomstårets fortjeneste ved afståelse af aktier, der var skattepligtig efter stk. 1. Efter lovens § 2, stk. 3, 2. pkt., og § 6, stk. 1 og 2, skulle tabet opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen for de pågældende aktier/anparter.
 Ved vurderingen af, om der ved beregningen af H1' tab ved salget af de tre datterselskaber i skattemæssig henseende skal ske nedsættelse med de beløb, som de tre datterselskaber har tabt på valutaterminsforretninger, lægger landsretten i overensstemmelse med Højesterets dom af 11. juni 2014 til grund, at valutaterminsforretningerne i forhold til H1 var uden nævneværdig økonomisk risiko og ikke havde nogen forretningsmæssig begrundelse, og at den måde, som valutaterminsforretningerne var tilrettelagt og gennemført på i datterselskaberne, i sammenhæng med sambeskatningsreglerne betød, at dispositionernes eneste formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab for H1.
 Det lægges endvidere til grund, at køb og salg af datterselskaberne fandt sted udelukkende inden for samme koncern og ikke på markedsvilkår mellem uafhængige parter. Dette muliggjorde den set i lyset af den på forhånd lagte plan vedrørende gennemførelse af valutaterminsforretningerne og salg af "taber-selskaberne" høje anskaffelsespris for de datterselskaber, der led tab ved valutaterminsforretningerne.
 Landsretten finder under disse omstændigheder efter en helhedsvurdering, at H1' tab ved afståelse af aktierne og anparterne i de tre datterselskaber skal reduceres med det tab, der var på valutaterminsforretningerne i de enkelte datterselskaber.
 Skatteministeriet findes ikke at være afskåret fra at ændre opfattelse vedrørende grundlaget for nedsættelse af fradragsretten for G5 fra indkomståret 2000 til indkomståret 2002, idet der ikke kan antages at være skabt en retsbeskyttet forventning hos G5 vedrørende dette. Herefter tager landsretten Skatteministeriets påstand til følge.
 Efter sagens udfald skal H1 betale sagsomkostninger for landsretten til Skatteministeriet med 400.000 kr. Af dette beløb udgør 4.000 kr. retsafgift, mens 396.000 kr. er til dækning af udgifter til advokatbistand inkl. moms. Ved fastsættelsen af dette beløb er der ud over sagens værdi taget hensyn til sagens omfang og varighed.
 H1 skal anerkende, at den samlede aktieavance i indkomståret 2002 ved salg af aktier og anparter i G1, G2 og G3 opgøres til -35.381 kr.
 I sagsomkostninger for landsretten skal H1 inden 14 dage betale 400.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: M.2.2 Erstatning
 Såfremt betingelserne for at nulstille eller for at anvende de lovfæstede hæftelsesbestemmelser ikke er opfyldt, bør skattecenteret undersøge, om der er grundlag for at kræve erstatning efter de almindelige erstatningsretlige regler.
 Højesteret har i en række domme pålagt personligt erstatningsansvar for et selskabs ikke afregnede A-skatter mv. i sager, hvor den erstatningspligtige, typisk en leder af et aktie- eller anpartsselskab, ved sin handlemåde har påført det offentlige tab, se UfR 1981, 473 HD og UfR 1995, 43 HD. Også bestyrelsen for et aktieselskab er blevet pålagt erstatningsansvar for tab ved fortsat drift af selskabet, efter den burde have indset, at det ikke kunne videreføres uden yderligere tab, jf. UfR 1998, 1137 HD. I TfS 2000, 975 HD blev det anset for ansvarspådragende for en tilsynsførende advokat i et betalingsstandsningsbo ikke at bringe dette til ophør, efter at det kunne konstateres, at den likviditetsmæssige situation var forværret. Advokaten blev dog frifundet, fordi det ikke fandtes godtgjort, at den ansvarspådragende adfærd var årsag til underbalancen i det senere konkursbo. Højesteret har derudover ved dom af 29. oktober 2001, der er gengivet i UfR 2002, 139 HD, idømt en bank erstatningsansvar for med kendskab til et selskabs økonomiske situation at have disponeret således over dets aktiver, at det blev ude af stand til at opfylde sine forpligtelser til at betale salgsmoms.
 Højesteret har den 2. november 2005 i SKM2005.456.HR stadfæstet Vestre Landsrets dom af 17. januar 2005 i SKM2005.113.VLR i en sag, hvor en advokat, der havde fungeret som tilsyn i forbindelse med en den 17. november 2000 anmeldt betalingsstandsning for en personligt drevet virksomhed, over hvilken konkursdekret blev afsagt den 7. december 2000, af den regionale told- og skattemyndighed var blevet pålagt en personlig hæftelse, jf. OPKL § 10, for et momsbeløb på 66.069 kr. hidrørende fra fakturaer udstedt af et selskab, der skulle videreføre driften fra den konkursramte virksomhed. Selskabet blev aldrig registreret hos hverken ToldSkat eller Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, hvorfor fallenten og advokaten ansås at hæfte ud fra interessentskabslignende betragtninger. Advokaten indbetalte beløbet under protest og indbragte afgørelsen for Told- og Skattestyrelsen. I den forbindelse gjorde han samtidig gældende, at der skulle tilstås ham et momsfradrag for den indgående moms.
 I sin afgørelse af 25. juli 2003 afviste styrelsen advokatens anbringender, idet det blev udtalt, at advokaten havde pådraget sig et erstatningsansvar ved at have ladet et selskab, han kontrollerede, yde et lån til at sikre den videre drift i det under stiftelse sig befindende selskab. Til sikkerhed for lånet havde advokaten modtaget en transport på fakturafordringerne. Beløbene fra disse skulle indbetales på hans klientkonto. Da han var bekendt med fallentens økonomiske forhold, var han klar over, at momsbeløbet, som var indberegnet i fakturafordringerne, ikke ville kunne blive afregnet, hvorfor han havde pådraget sig et erstatningsansvar. Landsretten fandt i lighed med den regionale told- og skattemyndighed, at advokaten hæftede direkte for momsbeløbet, jf. OPKL § 10 og ML § 3. Højesteret stadfæstede dommen, men med samme begrundelse som styrelsen:
 "Højesteret finder ikke grundlag for at fastslå, at


text:
A har deltaget som interessent i den nye virksomhed, som blev etableret efter SNs konkurs den 7. december 2000. Højesteret finder heller ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte As forklaring om, at han ikke vidste, at denne virksomhed blev drevet under navnet G1 A/S under stiftelse. A hæfter derfor hverken efter momslovens § 3 eller efter aktieselskabslovens § 12, stk. 2, for momsbeløbets betaling.
 Efter indholdet af As brev af 7. december 2000 til konkursboets kurator må det imidlertid lægges til grund, at A var bekendt med, at SN i umiddelbar forlængelse af konkursen havde begyndt en ny virksomhed, og at dette skete på grundlag af de indkøb i Italien, der var betalt af A med midler fra selskabet H1 ApS. Dette selskab havde i forbindelse hermed fået transport i salgssummerne, som i deres helhed blev betalt til As klientkonto. A måtte indse, at SN som fallent ikke havde andre midler til at betale momsen af salgssummerne. Under disse omstændigheder burde A, som havde påtaget sig at være SN behjælpelig med etablering af en ny virksomhed, have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af moms. Ved at have forsømt dette har A pådraget sig erstatningsansvar, og han kan derfor ikke kræve momsbeløbet tilbagebetalt."
 Se yderligere afsnit H.3.17 om erstatningsansvar i forbindelse med konkurs.
 Der skal være påført det offentlige et tab på grund af culpøs adfærd, jf. ovenfor.
 Virksomheden skal være ophørt som insolvent med restancer til SKAT, fx A-skat, AM-bidrag, moms eller punktafgifter, eller tab skal være konstateret i forbindelse med akkord eller lignende.
 Den erstatningspligtige skal derudover have haft en væsentlig økonomisk interesse og/eller en bestemmende indflydelse i selskabets anliggender. Dette gælder tilsvarende, hvor disse forudsætninger samtidig er opfyldt af flere personer. Det er ikke afgørende, om de pågældende helt eller delvist ejede selskabets kapital.
 Domstolene stiller imidlertid strenge krav til bevisførelsen, og bedømmelsen af, om der har foreligget culpa, er strengere ved erstatning end ved nulstilling.
 Der lægges bl.a. vægt på, hvornår det regnskab, som udviste det dårlige resultat, har foreligget for selskabet ledelse, og om denne trods et kendt dårligt resultat har haft berettiget grund til at tro på, at igangværende forhandlinger om overdragelse af virksomheden eller tilførsel af ny kapital ville have kunnet hindre virksomhedens økonomiske sammenbrud, se UfR 1985, 377 HD.
 Hvis der slet ikke foreligger noget regnskab, vil dette som oftest tolkes som culpøs adfærd fra ledelsens side. Domstolene lægger endvidere vægt på, om selskabet har været pålagt forkortet afregning, og om opkrævningen har været effektiv, jf. UfR 1985, 209 HD.
 Told- og skatteforvaltningen har bevisbyrden for, at der er handlet culpøst.
 Til bedømmelse af, om der er grundlag for at rejse erstatningssag, bør følgende materiale undersøges:
 Opgørelse af restancen - ekskl. renter og påkravsgebyrer - fordelt på tilsvarsmåneder.
 Redegørelse for tvangsinddrivelsens forløb, herunder oplysning om udlæg eller anden sikkerhed. Det skal fremgå, på hvilke tidspunkter RIM har været i forbindelse med de ansvarlige.
 Den indeholdelsespligtiges skriftlige forklaring på årsagen til restancens opståen. Afgives forklaringen


text:
mundtligt i forbindelse med sagsbehandlingen, skal referat heraf så vidt muligt af bevismæssige grunde være læst og underskrevet af den indeholdelsespligtige.
 Foreliggende rapporter vedrørende kontrolbesøg i det tidsrum, hvori restancen er opstået.
 Regnskabsmateriale.
 Virksomhedens regnskaber for de 3 seneste indkomstår.
 Bekræftede udskrifter af bestyrelsens forhandlingsprotokol og revisionsprotokoller vedrørende forhold af betydning for sagen.
 Statusoversigt og kuratorindberetning, jf. KL § 125.
 Oplysning om personlige skatterestancer.
 Selvangivelse for de seneste 3 år for de personer, der ønskes pålagt erstatningspligt. Selvangivelserne skal sammen med eventuelle andre personlige økonomiske oplysninger bruges ved bedømmelsen af, om et eventuelt erstatningsbeløb vil kunne inddrives hos den erstatningspligtige.
 I det omfang skattecenteret afslutter en straffesag administrativt, kan skattecenteret indgå et forlig om erstatningsansvar.
 Erstatning pålægges efter almindelige erstatningsretlige regler. Erstatningskravet kan derfor ikke tillægges renter efter kildeskatteloven, men alene procesrenter, og erstatningskravet kan ikke inddrives efter de særlige regler for inddrivelse af skatter og bidrag. Hvis erstatningskravet er fastslået ved dom, kan kravet søges inddrevet gennem den judicielle foged, dvs. fogedretten.
 Erstatningskrav kan inddrives ved modregning, og kravet bør derfor indsættes i Det Centrale Fordringsregister (CFR). Dette forudsætter, at der er rejst erstatningssag, eller at det i øvrigt skønnes, at der er handlet erstatningspådragende. Før skattecenteret indsætter et erstatningskrav i CFR, skal den erstatningspligtige skriftligt underrettes derom.
 Erstatningskrav, der ikke er fastslået ved dom, forældes 3 år efter, at told- og skatteforvaltningen er blevet bekendt med tabet.
 Hvis erstatningskravet er fastslået ved dom eller forlig, er forældelsesfristen 10 år.


text:
Københavns Politis crowd control i form af et optisk følge af personer fra gadefesten Reclaim the Streets var efter politiloven en lovlig frihedsberøvelse og efter EMRK end ikke en frihedsberøvelse.
 8. februar 2018 Af Henrik Nedergaard Thomsen og Regitze Aalykke Hansen
 Gadefesten Reclaim the Streets natten mellem den 17. og 18. oktober 2014 på Amagertorv i Københavns indre by udviklede sig til et opløb, da personer i ly af festdeltagerne kunne udøve hærværk mod bygninger samt kaste med kanonslag, nødblus og flasker og skyde med laserlys mod politiet.
 Københavns Politi greb ind mod disse uroligheder. Festdeltagerne blev først omsluttet omkring Amagertorv, og efter overfladisk visitation og en vis sortering blev de ført til Nørrebro ved hjælp af et optisk følge i stedet for at blive spredt med f.eks. diversion. Sagen angik lovligheden af dette indgreb.
 Højesterets dom af 7. februar 2018
 Højesteret skulle tage stilling til to principielle spørgsmål angående politiets behov for crowd control.
 Højesteret tiltrådte, at hele forløbet med omslutningen af festdeltagerne omkring Amagertorv, den overfladiske visitation og grovsortering samt det optiske følge til Nørrebro, skulle bedømmes som ét samlet indgreb, idet de tilstedeværende under hele dette forløb var omsluttet af politifolk og afskåret fra at forlade området eller det optiske følge.
 Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte politiets vurdering af, at det var nødvendigt at gribe ind over for gruppen af personer, der blev tilbageholdt, herunder de erstatningssøgende, at spredning af opløbet ved diversion var utilstrækkeligt under hensyn til risikoen for hærværk og uro andre steder i indre by. Højesteret fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte politiets valg af fremgangsmåde, herunder det optiske følge fra Amagertorv til Nørrebro.
 Højesteret lagde vægt på, at gadefesten udviklede sig til et opløb med reel risiko for alvorlig skade på personer og bygninger mv, hvis der ikke blev grebet ind over for festdeltagerne samt at indgrebet havde en forholdsvis begrænset intensitet og varighed.
 Højesteret fandt, at politiets indgreb mod festdeltagerne ikke havde karakter af en frihedsberøvelse efter EMRK artikel 5, men var ikke desto mindre en frihedsberøvelse efter politiloven. Højesteret fandt samtidig, at denne frihedsberøvelse var lovlig, fordi den ikke havde varet længere end nødvendigt, og det støttedes af, at der opstod nye uroligheder ved politiets forsøgsvise åbninger af følget inden ankomsten til Nørrebro, og at en grundigere sortering og registrering ville have medført en frihedsberøvelse af en længere varighed end det tidsrum på ca. 11⁄2 time, som den faktisk varede.
 Københavns Politis interesser under sagen blev varetaget af advokat Henrik Nedergaard Thomsen og advokat Regitze Aalykke Hansen.
 Læs Højesterets dom af 7. februar 2018.


text:
Kriminelle i lejeboliger - Er det blevet nemmere at smide dem ud?
 1. maj 2018 afsagde Højesteret en dom omkring ophævelse af et lejemål på grund af kriminalitet. Det er en skelsættende dom, og vi i DIGURA har nedenfor analyseret lidt på situationen.
 Dom med kriminel lejer
 Det har tidligere været sådan i retspraksis, at hvis en ophævelse af et lejemål skal begrundes i kriminalitet, så skal kriminaliteten være foregået i eller ved ejendommen, hvor den pågældende lejer selv bor. Den geografiske afgrænsning er derfor defineret ved, at kriminaliteten skulle være begået i boligforeningens område eller området nær ejendommen. I højesteretsdommen fra d. 1. maj 2018 var der blevet foregået en voldshandling på et samlingssted i Vollsmose, Odense. Samlingsstedet lå 500 meter fra den boligforening, hvor den voldshandlende lejer boede. Hermed ændrer Højesteret nu retspraksis til, at lejere som begår kriminalitet i nærliggende områder til boligforeningen eller ejendommen, nu kan få ophævet sit lejemål. Konkret lyder det fra Højesteret, at på grund af den geografiske placering af ejendommen og det pågældende sted, at der var sammenhæng. Højesteret mener altså, at den geografiske placering må anses som ét boligområde. Det er ligegyldigt om der lå flere forskellige boligforeninger i det geografiske område. Med denne begrundelse kunne der altså godt ske ophævelse.
 Ophævelse af kriminel lejer
 Boligret: D. 30. september 2016 blev sagsøgte frifundet i retten i Odense. Boligrettens begrundelse lød på, den kriminalitet som sagsøgte havde deltaget i – rettet imod polititjenestemænd – var sagsøgtes søns første dom. Sagsøgtes søn havde ikke tidligere været dømt. Derudover blev der også vurderet ud fra, at sagsøgte havde en hjemmeboende datter under 18 år. Herfor finder boligretten det ikke retfærdigt overfor sagsøgte at miste sit lejemål, grundet søns grove forstyrrelse af den offentlige orden.
 Landsret: Idet udlejer valgte at anke dommen fra Byretten i Odense, skulle de atter møde op et år efter i Østre Landsret. Østre Landsret finder heller ingen sammenhæng mellem kriminaliteten begået af sagsøgtes søn og lejemålet. Herfor afsiger Landsretten samme dom som i Byretten, da der ikke er grundlag for opsigelse.
 Højesteret: Sagen blev igen anket af udlejer til Højesteretten. I Højesteretten bliver der givet medhold til udlejer med det grundlag, at lejemålet må ophæves efter omstændighederne (sagsøgtes søn har haft tilgang til boligen). Så selvom adfærden ikke var udvist af lejeren selv – kan lejemålet ophæves. Sagsøgte taber altså sagen og er tvunget at fraflytte sin bolig – på bekostning af sin søns adfærd.
 Den nye Højesteret
 Det er vigtigt at bemærke den dom som Højesteret afsagde d. 13. november 2018, hvor Højesteret kom frem til et resultat som er en anelse modsigende (i hvert fald som udgangspunkt). Her kom Højesteret frem til at udlejer ikke kunne ophæve, selvom lejer havde begået kriminalitet i boligforening. Begrundelsen her lød således:
 ” Højesteret tiltræder, at den grove vold udøvet mod en anden beboer i boligområdet er egnet til at skabe utryghed blandt beboerne i området og indebærer en misligholdelse af en sådan grovhed, at Boligforeningen 3B som udgangspunkt har ret til


text:
at ophæve lejemålet i medfør af § 90, stk. 1, nr. 12. Ved afvejningen af misligholdelsens karakter over for As forhold må det imidlertid tillægges betydning, at det foreliggende voldsforhold efter det oplyste må anses for at være en enkeltstående, spontant opstået episode af kortere varighed, og at Bs medvirken blev bedømt som mere begrænset i forhold til de to andre gernings- mænd.”
 Det vil sige, at Højesteret egentlig accepterer boligselskabet opsigelsen, men tillægger det større værdi, at det anses som en handling af spontanitet og enkelstående karakter.
 Politisk tiltag overhalet
 Regeringen kom også med en løsning på det problem fra politisk side i maj, hvor regeringen, Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti og SF indgik en bred aftale på området. Det politiske tiltag kaldes ”bred aftale om opgør med parallelsamfund”. En af forslagene heri, kan sammenlignes med overstående retspraksis.
 Tiltaget går ud på, at både kriminelle og dennes familie kan smides ud, hvis den pågældende lejer begår kriminalitet af utryghedsskabende karakter inden for en kilometer fra dennes bopæl.
 Følgende defineres som utryghedsskabende kriminalitet:
 Hindring af myndighedernes arbejde
 Drab, voldtægt med videre
 Dog med det i mente, at det kun gælder, når forbrydelsen har udløst ubetinget frihedsstraf.
 Mange lejere og udlejere undervurdere hvor meget der skal til for at ophæve en lejekontrakt. I det her tilfælde er der tale om farlig kriminalitet, hvilket viser nogenlunde hvor meget der faktisk skal til.
 Det vil generelt sige, at udlejere nu kan ophæve deres lejekontrakt med lejere, hvis de idømmes noget af overstående og det er inden for en kilometer af deres bopæl. Tiltaget gælder både almene boligforeninger og private udlejere.
 Partierne anser det som en styrkelse af retssikkerheden og til dels en ”udvidelse” til nogle af de nuværende bestemmelser. Efter Almen lejeloven § 90, stk. 1, nr. 12, kan udlejeren ophæve lejeaftalen, når ”lejeren i øvrigt misligholder sine forpligtelser på en sådan måde, at lejerens fjernelse er påkrævet”.
 Men overstående tiltag er jo allerede blevet overhalet indenom af overstående dom fra Højesteret. Det bør hertil bemærkes, at forliget mellem partierne højest sandsynlig har været længere tid undervejs (og derfor kunne nå at blive ”overhalet” af Højesteret) og at forliget er et resultat af at både byret og landsret ikke anerkendte ophævelsen. Der har derfor været politisk velvilje til at ændre disse afgørelser i fremtiden, men i mellemtiden nåede Højesteret at afsige deres dom og overtrumfe afgørelserne fra både by- og landsret.
 Læs også: Fraflytningsopgørelse; Hvad er reglerne egentlig?
 I længere tid har retspraksis ikke været klar på området. Eller det har i hvert fald ikke tidligere haft lejeretlige konsekvenser for kriminelle lejere at begå kriminalitet i nærheden af bopælen. Med højesteretsdommen har dette ændret sig. Men det gør dog ikke det politiske forlig decideret overflødigt (dog tæt på, da man med forliget blot understøtter den retning, som Højesteret har fastsat og ikke ”lukker af” for den nye linje). I Højesteret lægges det til grund for afgørelsen, at området er sammenhængende mellem bopæl og fællesområdet, hvor kriminaliteten er sket. Det vil sige, at der stadig har


text:
været en vis sammenhæng mellem bopæl og området. Det har ikke været afskilt og det er i et boligområde, hvor der har været flere almene boligforeninger.
 “Rød zone”
 I forliget vedtages der en ”rød zone” på 1 kilometer, som ikke tillægger det en værdi, om der er sammenhæng mellem bopæl og kriminalitetsområdet. Hvis det er inden for 1 kilometer, hvor det er på et helt andet boligområde (eksempelvis offentligt sted eller privat byggeri), så vil det stadig kunne komme lejere til ulempe og en ophævelse af lejemålet kan nu begrundes i kriminalitet. Tiltaget vil derfor kunne gavne hele området, hvor det vil være tryghedsskabende for beboere i området. Underordnet om det er i et decideret boligområde med sammenhæng til lejeres bopæl eller ej. Det kan give en synergieffekt, hvor man ikke ønsker at ens kriminalitet skal begås i nærheden af ens bopæl. Det skyldes, at det kan medføre ophævelse af lejemålet til lejer og dennes familie.
 Man risikere dog, at det medfører næste problem, at man ”blot” risikerer, at de kriminelle lejere flytter deres kriminalitet ud af ”den røde zone” og 1 kilometers linje. Det kan medføre kriminalitetsproblemer andre steder, specielt når det defineres med så klar en områdeafgrænsning på 1 kilometer. Ligeledes kan det også give udtryk for, at man tillægger voldshandlinger en større værdi ét sted end andre steder (dog må det noteres, at forliget hænger sammen med ghettoudspillet og det derfor kan være med til at nedsætte kriminaliteten i nær-ghettoen).


text:
ofdi.saypa.se - Anke i civile sager
 ofdi.saypa.se › Trofast mand › Ankefrist straffesager
 Retsplejelovens kapitel Anke til Højesteret Mange tiltalte i straffesager får ikke noget ud af at anke byrettens dom til landsretten. Næsten fire ud af fem ankesager, hvor den dømte har forsøgt at opnå en mildere straf eller frifindelse, er forgæves. Ankefrist viser en straffesager af domme, som Østre Landsret afsagde i ankede straffesager i november. Fælles for sagerne er, at de blev anket på den dømtes jacobs århus. Den tiltalte fik helt eller delvist medhold i 25 tilfælde, hvilket svarer til cirka hver femte sag. I 72 sager nåede ankefrist til samme konklusion som straffesager byretten. Men 15 gange fik de dømte en kold dukkert: adidas sko stan smith tilbud Anke og kære. Som hovedregel kan du klage over (appellere) afgørelser, der er truffet af en byret. Det gælder for både civile sager, straffesager, familiesager. Anke i straffesager Man kan anke en dom fra byretten til landsretten indenfor 4 uger. En landsretsdom kan man anke til Højesteret indenfor 4 uger.
 Source: https://www.domstol.dk/Svendborg/SA/Retssager/straffesager/PublishingImages/straffe.jpg
 Ankefrist straffesager Mange går forgæves til landsretten
 Gummisko med høj hæl - ankefrist straffesager. Nordjyske Plus
 Navneforbud er en retlig afgørelse om, at navnet på en sigtet person ikke må omtales i forbindelse med offentlig omtale af den mod vedkommende verserende straffesag. Oftest medfører navneforbuddet, at medierne straffesager omtaler personen ved vedkommendes initialer. Der nedlægges navneforbud, hvis det formodes, at offentlig gengivelse af den sigtedes navn vil bringe ankefrist sikkerhed i fare eller udsætte dem for unødvendig krænkelse. Navneforbuddet inkluderer både vedkommendes navn, stilling og bopæl, ligesom der kan være forbud mod at nævne andre oplysninger, som vil kunne identificere vedkommende. Andre grunde der taler for vm håndbold kvinder kan være straffesager til den sigtedes familie og at man ønske at undgå at vidner kan blive påvirket af at kende navn og billede. Navneforbuddet nedlægges med henvisning til Retsplejelovens §31, der slår fast, at det ankefrist imod nedlæggelse af navneforbud, hvis den sigtede befinder sig i en i forhold til offentligheden særligt betroet stilling. Anke af straffesager. Sager, der er afgjort af en byret Tiltalte og anklageren kan anke sager, herunder nævningesager, der er afgjort af byretten til landsretten. Byrettens domme i straffesager kan ankes til landsretten af anklagemyndigheden eller af tiltalte i overensstemmelse regnes tiltaltes ankefrist fra den. Anke i straffesager: Anke og kære i familiesager: Kære: Genoptagelse: Klager: Til dig der er: Ordbog: Forkyndelse: Anke i civile sager. vero moda paillet kjole Særligt for straffesager. Man må kun tilbageholdes af politiet i 24 timer, før man skal stilles for en dommer i et grundlovsforhør. Det er anklageren. § Landsrettens domme i straffesager kan kun ankes med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan meddeles, hvis sagen.
 Test Hvad skal du lave, når ankefrist keder dig. Ved du aldrig, hvad du skal lave, når der intet sker, og straffesager virkelig keder dig. Test dig selv, og få inspiration.
 Belcher havslange. Med udgangspunkt i lægevidenskabelige optegnelser tilbage fra starten af 1900-tallet og den viden man har i


text:
dag, kan det dog konkluderes, at den farligste eller i hvert fald mest dødbringende slange for menneskets vedkommende er Black Mamba sort mamba. Dette skyldes primært to faktorer.
 Byrettens domme i straffesager kan ankes til landsretten af anklagemyndigheden eller af tiltalte i overensstemmelse med reglerne i dette kapitel. Anke sker til. mar Landsrettens domme i straffesager kan kun ankes med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan meddeles, hvis sagen er af. Når der er afsagt dom i sagen, modtager du en kopi af dommen fra retten. Sammen med dommen modtager du en vejledning om anke. Normalt har du krav på.
 Lettore ammissibili per sorvegliare il nostri pagina web di esaminare svariato cinema sulla base di classe come dramma, pirati, melodramma di e altro ancora. Troupe cinematografica Quotidiano Costumi Phillipa Malakye, Artist Varietà Camron Milla, Clienti Devarsh Daiyan, Transcriptionist Amariah Haaq, Rendimenti Negativi Yusuf Stella, Coproduttore Ramandeep Griffin, Publicista Aalimah Tijan, Direttore Tecnico Dino Siana, Spot Regista Shadman Bleddyn, Caso Giudiziario Ahnaf Miaya.
 Ricerca Scarica Emma og Julemanden - Jagten på Elverdronningens hjerte full HD. Guarda Emma og Julemanden - Jagten på Straffesager hjerte ultra HD. Ankefrist Emma og Julemanden - Jagten på Elverdronningens hjerte online gratis.
 Byrettens domme i straffesager kan ankes til landsretten af anklagemyndigheden eller af tiltalte i overensstemmelse med reglerne i dette kapitel. Anke sker til. mar Landsrettens domme i straffesager kan kun ankes med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan meddeles, hvis sagen er af.
 Når der er afsagt dom i sagen, modtager du en kopi af dommen fra retten. Sammen med dommen modtager du en vejledning om anke. Normalt har du krav på. Generelle regler om anke til Højesteret. Landsrettens domme i straffesager kan kun ankes til Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Ankefristen er. Eventuelle tvister under sagsforberedelsen forelægges for Højesterets anke- og på retsdage, som Højesteret forud reserverer til behandlingen af straffesager. Straffesager: Forelæggelse: Vejledninger: Job i Højesteret: Genoptagelse mv. Højesterets afgørelser er endelige. Højesteret kan dog undtagelsesvis tillade, at en. Om fristen på de fire uger for civile ankesager og to for straffesager er overholdt, er nemlig noget af det første, der bliver tjekket. Søgning på “anke” i Den Danske Ordbog. Find betydning, stavning, synonymer og meget mere i moderne dansk.
 Anke i civile sager ankefrist straffesager Navneforbud er en retlig afgørelse om, at navnet på en sigtet person ikke må omtales i forbindelse med offentlig omtale af den mod vedkommende verserende straffesag.
 KØBENHAVN: Mange tiltalte i straffesager får ikke noget ud af at anke byrettens dom til landsretten. Næsten fire ud af fem ankesager, hvor den dømte har forsøgt . som udgangspunkt i en byret. Almindelige borgere kan være med til at dømme i straffesager som domsmænd eller nævninge, afhængigt af sagens karakter.
 Vælg en loftlampe, der kan lyse rummet godt op og en skrivebordslampe, til når du har brug for ekstra lys. Og suppler så med mindre lamper, der giver et blødt lys.
 Очередь просмотра. Удалить все Отключить. YouTube Premium. How to Knit a Super Ankefrist Blanket. Хотите straffesager это видео.
 Auch ein Garten


text:
und viel Wald zum Ankefrist befinden sich hier ganz in der Nähe. Ob für Wellness am Wochenende, eine Tagung, eine Straffesager oder nur straffesager eine Übernachtung das Ankefrist Glücksburg möchte Sie glücklich machen. Tanz in den Mai. Dienstag, 30.
 00 Fredag efter aftale. Vores byggerådgivere kan være i møde med en kunde. Ring derfor venligst for aftale inden. Militærvej 22 4700 Næstved Tlf 88 62 32 00 CVR nr.
 Ingredienser Svineslag eller side ca. 6 fed hvidløg 1 stort bundt persille 1 stort bundt mynte Skallen fra 2 citroner Jeg var i sommerhus oppe ved Odsherred og købte min svineside hos Nr.
 Suppe med svinekød, nudler og rejer.
 KØBENHAVN: Mange tiltalte i straffesager får ikke noget ud af at anke byrettens dom til landsretten. Næsten fire ud af fem ankesager, hvor den dømte har forsøgt . Generelle regler om anke til Højesteret. Landsrettens domme i straffesager kan kun ankes til Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Ankefristen er.
 Voksen fødselsdagssang - ankefrist straffesager. Nordjyske Plus
 Den unge mand kender reglerne, men de gamle kan undtagelserne. Alderdom er dårlig rejsekammerat. Det er bedre straffesager være gammel end død. Det eneste der kræves for at blive gammel er, at man lever længe nok. For mig er ankefrist alder altid 10 år ældre end min.
 Ankefrist straffesager Ofte står de i en situation, hvor det ikke kan blive værre, siger Karsten Hjorth. Her benyttede landsretten sig af lejligheden til at hæve straffen. Den tiltalte fik helt eller delvist medhold i 25 tilfælde, hvilket svarer til cirka hver femte sag. I Østre Landsret siger præsident Sven Ziegler: Forsøg på at få straffen nedsat ender tit med at dommen bliver skærpet
 Anke af straffesager Navigationsmenu
 Straffeanker Indholdsfortegnelse
 Der er naturligvis også andre faktorer, der spiller ind i kampen om en god nattesøvn, og både dem samt anbefalinger til en god hovedpude finder du lige her. Disse tips er derfor din genvej til den gode nattesøvn, som skal sikre, at du kan vågne op frisk og veludhvilet, hvorved du kan levere hundrede procent på enten arbejdet, i skolen eller bare i forbindelse med resten af dagens gøremål. Bedre nattesøvn med optimale betingelser bedste hovedpude.
 Ankefrist straffesager 4.1
 Anke i straffesager: Anke og kære i familiesager: Kære: Genoptagelse: Klager: Til dig der er: Ordbog: Forkyndelse: Anke i civile sager. Særligt for straffesager. Man må kun tilbageholdes af politiet i 24 timer, før man skal stilles for en dommer i et grundlovsforhør. Det er anklageren.
 Erstatning På Engelsk
 Sømandskjole Strik
 Wednesday, May 08, 2019 12:24:09 PM
 Anke af straffesager. Sager, der er afgjort af en byret. Tiltalte og anklageren kan anke sager, herunder nævningesager, der er afgjort af byretten til landsretten.


text:
Højesteretsdom – ansvar for tungt løft | Bjørst
 Højesteretsdom – ansvar for tungt løft
 Ny Højesteretsdom vedrørende ansvar og årsagssammenhæng i arbejdsskadesager
 Højesteret har den 24. februar 2012 afsagt dom i en sag vedrørende en arbejdsulykke.
 Sagen vedrørte en ansat på en betonelementfabrik, der, sammen med en kollega, skulle løfte en jernbjælke, der efter den ansattes opfattelse vejede 75 kilo. Arbejdsgiveren anførte, at den maksimalt kunne have vejet knapt 59 kg.
 Kollegaen mistede grebet, og den skadelidte holdt herefter fast i bjælken, for ikke at få den over fødderne. Han pådrog sig herved et smæld i nakke- skulderåget.
 Efter ulykken var den skadelidte sygemeldt i nogle uger, hvorefter han forsøgte at genoptage arbejdet. Det gik imidlertid ikke, og da arbejdsgiveren valgte at afskedige ham, blev han sygemeldt på ny. Han var herefter sygemeldt frem til han ca. 11⁄2 år senere overgik til førtidspension.
 Der blev rejst krav om tabt arbejdsfortjeneste og godtgørelse for svie og smerte frem til pensionsdatoen, idet den skadelidte kunne erkende, at sygeforløbet efter pensionsdatoen i det væsentlige skyldtes andre lidelser. Yderligere blev der rejst krav om differenceerstatning svarende til et erhvervsevnetab på 25 %. Arbejdsskadestyrelsen have truffet afgørelse efter arbejdsskadesikringsloven om, at ulykken havde medført et erhvervsevnetab på 25 % ud af det samlede konstaterede erhvervsevnetab på 75 %.
 Den skadelidte havde flere tidligere arbejdsulykker, herunder særligt en, som Arbejdsskadestyrelsen vurderede havde givet både varigt mén og erhvervsevnetab. Herudover havde den skadelidte flere konkurrerende lidelser.
 Arbejdsgiveren bestred både ansvarsgrundlaget og årsagssammenhængen, og at der i øvrigt var ført bevis for, at ulykken havde medført et varigt tab af erhvervsevne.
 Arbejdstilsynet havde givet virksomheden den bedst mulige niveau-placering, og der var ingen beviser for, at den manuelle håndtering var blevet påtalt overfor arbejdsgiveren af Arbejdstilsynet eller de ansatte, som udførte opgaven.
 Den skadelidte tabte sagen i første instans ved Vestre Landsret, idet hans egen forklaring om arbejdsforholdene ikke var tilstrækkelig til at tilsidesætte virksomhedens direktørs forklaring om forsvarlige arbejdsprocedurer og skriftlig instruktion, herunder særligt instruktion om, at arbejdet burde have været udført ved hjælp af kran.
 Landsretten tog således aldrig stilling til spørgsmålet om årsagssammenhæng og erstatningskravets størrelse.
 For Højesteret skete der yderligere bevisførelse i form af vidneforklaringer fra 3 kollegaer, der i det væsentlige støttede den skadelidtes forklaring.
 Højesteret dømte arbejdsgiveren og lagde til grund, at den pågældende jernbjælke var af en sådan vægt, at den i henhold til Arbejdstilsynets vejledning vedrørende løft, træk og skub, ikke kunne løftes af 2 mand uden risiko for sundhedsskade. Højesteret lagde i den forbindelse arbejdsgiverens egen oplysning om vægten af jernbjælken til grund.
 Højesteret fandt yderligere, at arbejdsgiveren måtte have været bekendt med, at løft blev foretaget af 2 mand, idet arbejdet sædvanligvis blev overvåget af en værkfører, og idet der i henhold til fremlagte sikkerhedsmødereferater var instrueret om, at tunge løft skulle foretages af 2 mand.
 Højesteret tillagde det ikke betydning, at Arbejdstilsynet havde givet den bedst mulige niveau-placering.
 Med hensyn til årsagssammenhængen fandt Højesteret ikke grundlag for at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsen afgørelse i relation til størrelsen af erhvervsevnetabet,


text:
hvorfor diffencekravet uden videre blev erstattet.
 Med hensyn til tabt arbejdsfortjeneste og godtgørelse for svie og smerte, lagde Højesteret til grund, at skaden havde været den udløsende årsag til sygemeldingen og senere en medvirkende årsag til den skadelidtes fortsatte sygemelding i erstatningsperioden, hvorfor også dette krav kunne erstattesi fuldt omfang.
 Advokatfirmaet Bjørst bemærker:
 Det er flere år siden Højesteret sidst har tage stilling til ansvarsgrundlaget i en arbejdsskadesag. Der har i retspraksis muligvis været tendenser, der kunne tyde på en lempelse af arbejdsgiveransvaret. Det er derfor af stor betydning, at Højesteret fastholder, at der et skærpet ansvar for arbejdsgiveren i arbejdsskadesager. Det er værd at bemærke, at Højesteret fortager en fortolkning af Arbejdstilsynets vejledning vedrørende løft, træk og skub, og lader denne være culpanormerende.
 Endelig er det væsentligt, at Højesteret ikke tillægger det nogen betydning, at virksomheden havde den bedst mulige niveau-placering hos Arbejdstilsynet, og ikke havde modtaget klager over arbejdsforholdene hverken fra Arbejdstilsynet eller medarbejderne.
 Det var tilstrækkeligt, at værkføreren ved sin tilstedeværelse måtte have været bekendt med, hvordan arbejdet blev udført i praksis.
 Rent processuelt er det vigtigt at bemærke, at bevisførelsen for Højesteret kan ændre resultatet, selvom der alene er tale om subsidiære afhøringer.
 I relation til spørgsmålet om årsagssammenhæng fastholder dommen princippet om, at der skal være et sikkert grundlag til at tilsidesætte en vurdering fra Arbejdsskadestyrelsen, selvom denne er baseret på en afgørelse efter arbejdsskadesikringsloven. Bevisbyrden påhviler den, der bestrider afgørelsens rigtighed.
 Herudover stadfæster dommen princippet om, at det i relation til godtgørelse for svie og smerte og erstatning for tabt arbejdsfortjeneste er tilstrækkeligt for at kræve fuld erstatning, at den aktuelle skade var udløsende for sygemeldingen og derefter alene har været en medvirkende årsag til sygemeldingen.
 Årsagssammenhæng mellem strømstød og nervegener i ansigt og hoved. Ankestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab ikke tilsidesat Ikke tilstrækkeligt bevis for årsagssammenhæng til tennisalbue Retslægerådets vurdering af sagens lægefaglige spørgsmål er (stadig) ikke det eneste relevante bevis ved bedømmelse af den juridiske årsagssammenhæng i sager om ret til erstatning for personskade
 Arbejdstilsynets vejledningarbejdsulykkeårsagssammenhængerhvervsevnetabmedvirkende årsagtunge løftudløsende årsag


text:
Højesteret Bevis for ophavsretskrænkelse. Vederlag og erstatning.
 Bevis for ophavsretskrænkelse. Vederlag og erstatning.
 Sag 27/2009
 Dom afsagt den 24. marts 2011
 Poul Erik Gravgaard Larsen
 IFPI Danmark som mandatar for Aller International A/S m.fl.,
 Nordisk Copyright Bureau,
 Dansk Musiker Forbund og
 Sagen handlede om, hvorvidt og i givet fald i hvilket omfang en person, A, ved brug af programmet Direct Connect havde gjort musikværker på sin computer tilgængelige for andre brugere af dette program i strid med ophavsretsloven, og om tilkendelse af vederlag og erstatning til rettighedshaverne.
 Rettighedshaverne havde via et specialudviklet program, DCAgent, som kommunikerer med brugere af Direct Connect programmet, haft kontakt til en bestemt IP-adresse i et bestemt tidsrum. Rettighedshaverne angav, at de i forbindelse hermed havde hentet en liste med bl.a. titler på musikværker på denne IP-adresse. Ifølge internetudbyderens oplysninger var den pågældende IP-adresse på det pågældende tidspunkt registreret med A som bruger. A forklarede under sagen bl.a., at han to til tre gange havde benyttet programmet Direct Connect med henblik på at downloade musik fra internettet til sin computer.
 Efter en nærmere gennemgang af bevisførelsen, som også omfattede andre elementer end de ovenstående, fandt Højesteret efter en samlet vurdering, at rettighedshaverne ikke havde godtgjort, at de musiktitler, der fremgik af de af rettighedshaverne fremlagte lister, dækkede over musikværker på A’s computer. Højesteret fandt det imidlertid godtgjort, at A i forbindelse med brug af programmet Direct Connect havde gjort musikværkerne på sin computer tilgængelige for andre brugere af dette program.
 Højesteret fastslog, at A’s tilgængeliggørelse af musikværker på computeren udgjorde en krænkelse af ophavsretslovens § 2. A havde forklaret, at han havde anvendt programmet Direct Connect uden at gøre sig bekendt med, hvad dette indebar. Højesteret fandt herefter, at han havde handlet uagtsomt. Betingelserne i ophavsretsloven for at tilkende vederlag og erstatning var derfor opfyldt.
 Efter en nærmere gennemgang af bevisførelsen herom udtalte Højesteret, at vederlaget og erstatningen måtte fastsættes på grundlag af et skøn, som var forbundet med betydelig usikkerhed. Højesteret fastsatte vederlaget og erstatningen til et samlet beløb på 10.000 kr.
 Højesteret bemærkede, at der i sager om retsstridig tilgængeliggørelse af musikværker og lignende over internettet ikke er grundlag for at udmåle erstatningen til rettighedshaverne til et beløb, der beregnes i forhold til vederlagets størrelse, f.eks. princippet om ”dobbelt-op”.
 Sidst opdateret: 24-03-2011


text:
Skat.dk: Ophørsbeskatning - opsparet overskud - beskatningstidspunkt
 25 Apr 2007 10:40
 12 Apr 2007 15:34
 SKM2007.278.HR
 2. afdeling, 546/2004
 Virksomhedsordningen og kapitalafkastordningen + Ophør af virksomhed
 Ophørsbeskatning, opsparet, overskud, beskatningstidspunkt
 Sagen drejede sig om, hvorvidt det overskud, skatteyderen havde opsparet i virksomhedsordningen, skulle ophørsbeskattes i indkomståret 1993.
 Højesteret henviste til, at skatteyderen ved aftale af 8. september 1993 havde solgt sin andel af et interessentskab med overtagelse den 1. januar 1993. Videre anførte højesteret, at skatteyderen for regnskabsåret 1993 ikke modtog nogen andel af overskuddet i virksomheden, idet hele overskuddet blev indtægtsført i køberens regnskab for 1993.
 Aftalen om, at overdragelsen skulle ske med tilbagevirkende kraft, var ikke blevet anfægtet af skattemyndighederne, og skatteyderens erhvervsmæssige virksomhed som deltager i interessentskabet måtte herefter også i relation til virksomhedsskatteloven anses for ophørt den 31. december 1992.
 For Højesteret var det ubestridt, at skatteyderens anden virksomhed heller ikke var erhvervsmæssig i 1993.
 Højesteret tiltrådte herefter det af landsretten anførte, hvorefter skatteyderen i det hele måtte anses for at være ophørt med at drive erhvervsmæssig virksomhed med udgangen af indkomståret 1992, og at der derfor skulle ske beskatning af opsparet overskud i indkomståret 1993 i medfør af § 15, stk. 1, 1. punktum, i virksomhedsskatteloven i den affattelse, der var gældende før ændringen ved lov nr. 1030 af 19. december 1992.
 Højesteret tilføjede, at det samme i øvrigt ville følge af § 15, stk. 1, eller § 15 b, stk. 1, som affattet ved ændringsloven.
 Virksomhedsskatteloven § 15, stk. 1 (dagældende)
 Ligningsvejledningen 2007-2 E.G.2.15.1.2
 Ligningsvejledningen 2007-3 E.A.1.2.3.1
 Poul Sørensen, Per Sørensen, Peter Blok, Børge Dahl og Michael Rekling
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 30. november 2004.
 Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at hendes skatteansættelse for indkomståret 1993 nedsættes med 894.455 kr.
 For Højesteret drejer sagen sig alene om, hvorvidt A skal beskattes af opsparet overskud i virksomhedsskatteordningen i 1993. Den del af landsrettens dom, der vedrører As virksomhed med fåreavl, åledrift og minilæsser på ejendommen ..., er således ikke anket til Højesteret.
 A har anført, at der først skal ske beskatning i 1994. Hun er omfattet af bestemmelsen i virksomhedsskattelovens § 15, stk. 1, således som denne bestemmelse er affattet ved lov nr. 1030 af 19. december 1992, men ikke af den samtidig indsatte § 15 b. Hun har anvendt virksomhedsordningen til og med udløbet af indkomståret 1993 og har opfyldt betingelserne i virksomhedsskattelovens § 15, stk. 1, 2. pkt.
 Skatteministeriet har anført, at aftalen om overdragelse af As andel af interessentskabet blev indgået den 8. september 1993, og at sagen derfor skal bedømmes efter virksomhedsskatteloven som affattet ved lov nr. 1030 af 19. december 1992. Efter den nye § 15 b, stk. 1, skal der ske beskatning i indkomståret 1993, da A senest har anvendt virksomhedsordningen i 1992. Såfremt Højesteret måtte finde, at det er loven som affattet før den nævnte ændring, der finder anvendelse, gælder det samme ifølge den tidligere § 15, stk. 1, 1. pkt.
 For det tilfælde,


text:
at Højesteret måtte finde, at sagen skal afgøres efter den nye § 15, stk. 1, har Skatteministeriet anført, at A ikke har opfyldt kravet i 2. punktum om opretholdelse af den regnskabsmæssige opdeling af hendes samlede økonomi i en virksomhedsøkonomi og en privatøkonomi i hele 1993.
 I et gældsbrev, som As bror, KH, udstedte i anledning af sin overtagelse af hendes andel af H1, var det bl.a. et vilkår, at den første ydelse på gældsbrevet skulle betales den 11. december 1993 inkl. renter for perioden 1. januar til 11. december 1993.
 A fik ikke andel af overskuddet i virksomheden H1 i 1993. Hele overskuddet blev medtaget i broderens regnskab for 1993.
 Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af A, revisor KV og KH.
 A har supplerende forklaret bl.a., at hun den 30. december 1992 havde skrevet til sin broder, som hun ejede fyldpladsen sammen med, at hun ønskede at komme ud af det fælles ejerskab hurtigst muligt. Baggrunden var et familiemæssigt sammenstød mellem hendes broder og hendes ægtefælle omkring julen 1992. Årsagen til, at hun i brevet skrev 1. februar som den dato, hun ønskede at udtræde på, var, at hun havde truffet beslutningen lige omkring den 30. december.
 KV har supplerende forklaret bl.a., at parterne omkring sommeren 1993 blev enige om en handelspris. Det, man blev enige om, var, at A skulle have det, der tilkom hende fra kapitalkontoen pr. 1. januar 1993.
 A blev ved med at arbejde ved fyldpladsen til et godt stykke ind i 1993, formentlig frem til det tidspunkt, da man blev enige om en handelspris.
 Skattevæsenet bad i 1995 KH redegøre for købet af As andel af fyldpladsen, idet han havde fået hele overskuddet for fyldpladsen for 1993. Efter at have redegjort for forholdene over for skattemyndighederne, godkendte disse KHs selvangivelse for 1993 for så vidt angik overskuddet fra fyldpladsen.
 Driftsoverskuddet for fyldpladsen i 1993 var på 874.965,50 kr., og det er medtaget i KHs regnskab for 1993. A har ikke fået del i dette overskud. Baggrunden herfor kan han kun gisne om, men det var det, man var blevet enige om. A har således ikke fået noget til gengæld for at afstå fra at få del i overskuddet. Han mener, at baggrunden har været, at hun ikke ønskede at få del i driftsoverskuddet for 1993 som følge af et løfte, hun i sin tid havde givet sin far om de vilkår, hendes broder skulle have lov til at drive fyldpladsen på. Endvidere var det jo mellem A og hendes broder aftalt, at det var prisen pr. 1. januar 1993, der skulle benyttes. Dette betød i princippet, at A frem til det tidspunkt, da hun i 1993 ophørte med at være med i driften af fyldpladsen, arbejdede gratis.
 Det fremgår af aftalen af 8. september 1993 mellem A og hendes bror om overdragelse af andelen af interessentskabet H1, at overtagelsesdagen var den 1. januar 1993, og at overdragelsessummen baseredes på virksomhedens aktiver og passiver pr. 31. december 1992. For regnskabsåret 1993 modtog


text:
A ingen andel af overskuddet i virksomheden, og hele overskuddet blev indtægtsført i broderens regnskab for 1993.
 Aftalen om, at overdragelsen skulle ske med tilbagevirkende kraft, er ikke blevet anfægtet af skattemyndighederne, og As erhvervsmæssige virksomhed som deltager i interessentskabet må herefter også i relation til virksomhedsskatteloven anses for ophørt den 31. december 1992.
 Det er for Højesteret ubestridt, at A i 1993 heller ikke drev erhvervsmæssig virksomhed på ejendommen ....
 Som anført af landsretten må A således i det hele anses for at være ophørt med at drive erhvervsmæssig virksomhed med udgangen af indkomståret 1992, og Højesteret tiltræder derfor, at der skal ske beskatning af opsparet overskud i indkomståret 1993 i medfør af § 15, stk. 1, 1. pkt., i virksomhedsskatteloven i den affattelse, der var gældende før ændringen ved lov nr. 1030 af 19. december 1992. Det samme ville i øvrigt følge af § 15, stk. 1, eller § 15 b, stk. 1, som affattet ved ændringsloven.


text:
Skat.dk: Samarbejde om it-system var ikke momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 19
 25 Nov 2013 10:52
 13-0112144
 A-kasse - fagforbund - it-system - database - selvstændig gruppe
 Den juridiske vejledning, afsnit D.A.5.19
 Den juridiske vejledning, afsnit D.A.4.1.2.
 Kan Skatterådet bekræfte, at samarbejdet og dets deltagere opfylder betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om, at "den aktivitet, som hver af gruppens deltagere udøver enten skal være momsfritaget efter andre bestemmelser eller falder helt uden for momslovens anvendelsesområde"?
 Kan Skatterådet bekræfte, at samarbejdet opfylder betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om, at "ydelserne skal være direkte nødvendige for deltagernes virksomhed"?
 Kan Skatterådet bekræfte, at samarbejdet opfylder betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om, at "medlemmernes betaling skal svare nøjagtigt til deres andel af udgifterne," når afregningen af udgifterne sker over en længere periode end 12 måneder f.eks. 36 måneder?
 Hvis spørgsmål 3 besvares benægtende bedes Skatterådet bekræfte, at den løbende afregning efter hvert kalenderår (regnskabsår) anses for opfyldt ved at den enkelte deltagers andel af årsafregningen (faktisk forbrug minus acontoindbetalinger i årets løb) af samarbejdet optages som lån til/fra medlemmet?
 Kan Skatterådet bekræfte, at samarbejdet opfylder betingelserne i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om, at "momsfritagelsen ikke må fremkalde konkurrencefordrejning"?
 Der blev i XXXX igangsat et samarbejde om en ny fælles jobportal.
 Formålet var at give de i samarbejdet deltagende organisationer og deres medlemmer mulighed for at skabe sig et samlet overblik over relevante jobs inden for de enkeltes fagområde. Ideen bag samarbejdet har fra starten været at tilbyde et brugervenligt fleksibelt og intelligent værktøj, der tog udgangspunkt i medlemmernes behov.
 Resultatet blev et jobsøgningssystem, der søger i forskellige databaser med jobopslag. Systemet indsamler alene data (stillingsopslag) fra andre jobportaler, og har således ingen kontakt til de arbejdsgivere, som indrykker stillingsannoncer på de enkelte jobportaler.
 Systemet er udviklet og drives af en ekstern it-leverandør.
 Samarbejdet ledes af en styregruppe, som er øverste ansvarlig. Hver af de deltagende organisationer har udpeget et medlem til styregruppen og spørger fungerer som koordinator for styregruppen.
 En række organisationer har valgt at tilslutte sig samarbejdet og dermed jobsøgningssystemet, som integreres i den enkelte organisations egen internetplatform med eget navn og brand.
 På nuværende tidspunkt har en lang række organisationer tilsluttet sig samarbejdet og stiller jobsøgningssystemet til rådighed for deres medlemmer. Såfremt de eksisterende medlemmer er enige herom, kan yderligere organisationer optages som medlem af samarbejdet.
 De deltagende organisationer fælles ønske er at støtte og hjælpe deres medlemmer i jagten på relevante job inden for deres fagområder, hvilket f.s.v. angår visse af organisationerne også er en del af det sociale arbejde, som disse skal udføre.
 Samarbejdet hos XXXX endvidere etableret en Kursusportal, som gør det muligt for de tilknyttede organisationer, at indsamle oplysninger om relevante uddannelsestilbud for deres medlemmer.
 Ved etableringen af samarbejdet har spørger indskudt X kr. i udviklingen af jobsøgningssystemet, mens de organisationer, som ønsker tilslutte sig samarbejdet og derved kan gøre at gøre brug af it-systemet, på tilslutningstidspunktet betaler et beløb,


text:
der skal dække etablerings- og integrationsomkostningerne. Beløbet udgjorde pr. 1. januar XXXX et beløb på X kr. ekskl. moms.
 Herudover betaler de deltagende organisationer for den løbende nyudvikling og drift af systemet i forhold til deres medlemsantal. Der betales dog uanset antallet af medlemmer i den enkelte organisation et fast grundbeløb på X kr.
 Samarbejdet opkræver i dag moms af alle indbetalinger fra de tilknyttede organisationer. Momsafregningen heraf sker via spørger.
 Samarbejdet har én person ansat, som har kontakten med samarbejdets IT-leverandør og de deltagende organisationer.
 Organisationerne kan opsige brugen af it-systemet og kan ved udtræden af samarbejdet medtage en kopi.
 Af samarbejdets budget og budgetprognose fremgår, at samarbejdet i et tidligere indkomstår havde genereret et overskud. Det er ikke samarbejdets formål at oparbejde en egenkapital, derimod er det hensigten, at det enkelte driftsårs overskud forbruges i de efterfølgende år, hvilket afspejler sig i deltagernes betaling til samarbejdet.
 Hvis Skatterådet ikke kan acceptere, at samarbejdet over en årrække (3-4 år) driftsmæssigt går i kr. 0, men at hvert års driftsresultat kan afregnes efter kalenderårets udløb, vil et overskud blive udbetalt til deltagerne, mens et underskud vil blive opkrævet.
 I den forbindelse vil samarbejdet med baggrund i årets regnskab, afregne deltagernes andel af samarbejdets oparbejdede egenkapital til deltagerne. Herved kunne det komme på tale, at deltagerne til samarbejdet foretager, udlån, som afregnes tilbage til deltagerne, når likviditeten i samarbejdet giver mulighed herfor.
 Det er samarbejdets ønske, at blive fritaget for momsafregning fra 1. januar 2013.
 Arbejdsløshedskasser og faglige organisationer er fritaget for moms efter henholdsvis § 13, stk. 1, nr. 2 og nr. 4 i momsloven.
 Som nævnt oven for er deltagerne i samarbejdet enten arbejdsløshedskasser eller fagforbund med administrationsaftaler med tilknyttet arbejdsløshedskasse.
 Det er spørgers opfattelse, at det udførte arbejde hos deltagerne er omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 2 og 4, og at samarbejdets ydelser til de enkelte deltagende organisationer er nødvendige for at de tilknyttede deltageres momsfritagne arbejde med at vejlede de ledige medlemmer. Spørger henviser i den forbindelse til SKM2011.685.SR vedrørende arbejdsløshedskassers samarbejde om udvikling og drift af et it-system.
 Jf. SKM2011.860.SR er momsfritagelsen over for deltagerne i samarbejdet efter spørgers opfattelse ikke betinget af at samarbejdet udelukkende har momsfritagne aktiviteter.
 Det fremgår af momsloven § 13, stk. 1, nr. 19 "at det enkelte medlems betaling for disse ydelser nøjagtig svarer til medlemmets andel i de fællesudgifter."
 Det fremgår ikke direkte om dette skal ses over et kalender-/regnskabsår eller andre tidsmæssige perioder.
 Betalingen fra deltagerne i samarbejdet, jf. samarbejdets punkt 6, sker med baggrund i budgetlægningen for det kommende år, og opkræves ud fra medlemstallet hos de enkelte deltagere, hvilket efter deltagernes opfattelse svarer til den enkelte deltagers træk på samarbejdets ressourcer.
 Da det kan være svært at budgettere kommende års udgifter, kan der opstå regnskabsmæssige over-/underskud, som udlignes i efterfølgende år - enten ved opkrævning af ekstrabidrag eller opkrævning af mindre beløb end det efterfølgende års driftsudgift.
 Et alternativ til dette ville være en direkte afregning når årsregnskabet for samarbejdet foreligger, med deraf ekstra/mindre


text:
opkrævning for det igangværende driftsår.
 I henhold til budgetprognosen forventes det, at samarbejdets oparbejdede egenkapital ultimo forbruges senest ultimo 20XX.
 Samarbejdet arbejder ikke med gevinst for øje, og har ikke til hensigt at oparbejde en egenkapital.
 Det er spørgers opfattelse, at den nuværende afregningsform opfylder lovens krav.
 Ved høringen har spørger oplyst, at spørger på baggrund af de af SKAT fremførte synspunkter accepterer, at afregningsperioden er 12 måneder og man derfor vil ændre afregningsformen.
 Hvis spørgsmål 3 besvares benægtende vil samarbejdet fordele samarbejdets egenkapital pr. 31. december 20XX mellem deltagerne, således at forbrugsregnskabet for 20XX og hvert af de efterfølgende år afregnes af deltagerne ud fra de enkelte deltagers ressourcetræk.
 Det er spørgers opfattelse, at når der foretages en regnskabsmæssig opdeling af de enkelte driftsår, og den enkelte deltager oplyses om sin andel heraf anses betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 for opfyldt selvom afregningen optages som enten gæld hos deltageren eller tilgodehavende hos de deltageren, og ikke direkte afregnes kontant, da der efter vor opfattelse er tale om et civilretsligt gældsforhold.
 Betingelsen om at "momsfritagelsen ikke må frakalde konkurrencefordrejning" anses for opfyldt, da det efter spørgers opfattelse er selve momsfritagelsen, der ikke må fremkalde konkurrencefordrejning.
 Det fremgår klart i SKM2011.860.SR, hvor SKAT i besvarelsen af spørgsmål 1, under ad. 4 i 1. afsnit anfører "at det er momsfritagelsen i sig selv, der skal medføre, at der består en reel risiko for at fritagelsen aktuelt eller i fremtiden vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning", at det er momsfritagelsen der er det bærende punkt i konkurrencefordrejningen.
 I den konkrete sag kan det nævnes, at samarbejdet allerede er etableret, og at der i dag afregnes moms af samarbejdets indtægter, og at deltagerne i samarbejdet uanset momspålæggelse eller ej vil deltage i samarbejdet. Deltagerne har således ikke valgt at tilslutte sig samarbejdet ud fra et ønske om at undgå moms, men fordi de har vurderet at en deltagelse i samarbejdet vil give dem et bedre grundlag for at vejlede deres arbejdsledige medlemmer.
 Det er spørgers opfattelse, at samarbejdet ikke adskiller sig fra forholdene i SKM2011.860.SR, hvor der ud fra det oplyste var tale om administrationsydelser, hvilket arbejde formentlig ville kunne være udført af mange andre leverandører. Men her ønskede deltagerne både før og efter momsfritagelsen, at anvende Organisationen X, som endda er privat ejet og hvor administrationsydelserne tillige blev leveret af et selskab, der var ejet af selvsamme person.
 I den konkrete sag er samarbejdet ejet af deltagerne, der alle er arbejdsløshedskasser eller fagforbund med administrationsaftaler med tilknyttet arbejdsløshedskasse.
 Endvidere er det spørgers opfattelse, at samarbejdet ikke direkte udfører arbejde i konkurrence med andre jobportaler, da job-/kursusportalen blot indsamler oplysninger fra andre portaler med det formål at de deltagende forbund/arbejdsløshedskasser mere målrettet kan assistere deres medlemmer med at søge job hos mulige arbejdsgivere.
 Samarbejdet har ingen kontakt til arbejdsgiverne og opkræver ikke betaling fra arbejdsgiverne, hvilket de øvrige jobportaler efter det oplyste gør.
 Ved høringen har spørger oplyst, at spørger ikke er enig i SKATs indstilling og bemærker, at der i SKATs


text:
begrundelse lægges stor vægt på Taksatorringen-sagen, som selvfølgelige også er en afgørelse afgjort af Højesteret. Det er dog spørgers opfattelse, at Skatterådet med sine senere afgørelser har fastlagt en praksis, som lægger vægt på om selve momsfritagelsen er begrundelse for konkurrencefordrejningerne, og når man ser på nedenstående afgørelser, så synes det omhandlede samarbejde ikke at adskille sig fra den type af administrative opgaver, som er godkendt som ikke-konkurrencefordrejende af Skatterådet.
 Spørger bemærker, at SKAT under "Lovgrundlag" oplister en række afgørelser, som bekræfter spørgers synspunkt - bl.a. SKM2011.685.SR vedrørende IT-samarbejde for 3 A-kasser og SKM2011.860.SR almindelige administrative ydelser for 5 institutioner. I begge disse sager er det spørgers vurdering, at de enkelte a-kasser og institutioner kunne have købt tilsvarende ydelser fra allerede eksisterende leverandører, hvorfor konkurrencefordrejningsbegrundelsen i nærværende sag synes noget uforstående, allerede af den grund, at der i samarbejdet allerede er eksterne leverandører vedrørende drift og udvikling af de anvendte systemer.
 Spørger bemærker endvidere, at SKAT ud over ovennævnte afgørelser samt Taksatorringen henviser til SKM2011.544SR, der omhandler et samarbejde mellem 3 efterskoler. Som spørger læser Skatterådets afgørelse godkender Skatterådet, at det IT-samarbejde, der foregår, kan omfattes af momsfritagelsen, og ikke kan anses for konkurrencefordrejende, selvom den enkelte efterskole hos eksterne kunne tilkøbe de foreslåede ydelser.
 Spørger bemærker, at Skatterådet endvidere anfører, at konkurrencefordrejningselementer skal vurderes ud fra en afgørelse af om aktiviteten iværksættes eller ej beror på om der sker momspålæggelse eller ej. I rådets afgørelse anføres således: "På baggrund heraf vil en momsfritagelse derfor ikke blive anset for at ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning", som begrundelse for momsfritagelsen.
 Sammenfattende er det spørgers opfattelse, at Skatterådet ud fra Skatterådets tidligere afgørelser SKM2011.685.SR, SKM2011.860.SR og SKM2011.544.SR bør acceptere at momsfritagelsen af samarbejdets aktivitet ikke er konkurrencefordrejende.
 Arbejdsløshedsforsikringslovens § 30:
 Ved en arbejdsløshedskasse forstås i denne lov en forening af personer, der har sluttet sig sammen alene med det formål at sikre sig økonomisk bistand i tilfælde af ledighed og administrere andre ordninger, som ifølge lovgivningen er henlagt til kasserne.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 2, 4 og 19:
 2) Social forsorg og bistand, herunder sådan, som præsteres af børne- og ungdomsinstitutioner og institutioner inden for ældreområdet, samt levering af varer og ydelser med nær tilknytning hertil [...]
 4) Foreningers og organisationers levering af ydelser og varer i nær tilknytning hertil til deres medlemmer i fælles interesse og mod kontingent. Det er en forudsætning, at foreningen m.v. ikke arbejder med gevinst for øje, og at formålet er af politisk, fagforeningsmæssig, religiøs, patriotisk, filosofisk eller filantropisk karakter eller vedrører borgerlige rettigheder. Det er desuden en forudsætning at afgiftsfritagelsen ikke kan fremkalde konkurrencefordrejning.
 19) Ydelser præsteret af selvstændige grupper af personer, som udøver en virksomhed, der er fritaget for afgift, eller for hvilken de ikke er afgiftspligtige, med henblik på at yde deres medlemmer de for udøvelsen af deres virksomhed direkte nødvendige tjenester. Det er en forudsætning, at det enkelte medlems betaling for disse ydelser nøjagtigt svarer til medlemmets andel i de fælles udgifter, og at afgiftsfritagelsen ikke vil kunne fremkalde konkurrenceforvridning.
 Momslovens §


text:
57, stk. 2, 1. punkt, stk. 3, 1. punkt og stk. 4, 1. punkt.
 Stk. 2 For virksomheder, hvis samlede afgiftspligtige leverancer overstiger 15 mio. kr. årligt, er afgiftsperioden kalendermåneden. [...]
 Stk. 3 For virksomheder, hvis samlede afgiftspligtige leverancer overstiger 1 mio. kr. årligt, men højest udgør 15 mio. kr. årligt, er afgiftsperioden kvartalet [...]
 Stk. 4 For virksomheder, hvis samlede afgiftspligtige leverancer ikke overstiger 1 mio. kr. årligt, er afgiftsperioderne første og anden halvdel af kalenderåret. [..]
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 implementerer momssystemdirektivets artikel 132, stk. 1, litra f, som har følgende ordlyd:
 f) Levering af ydelser præsteret af selvstændige grupper af personer, der udøver en virksomhed, der er fritaget for afgifter, eller for hvilken de ikke er afgiftspligtige med henblik på at yde deres medlemmer de for udøvelsen af denne virksomhed direkte nødvendige tjenester, såfremt disse grupper kun afkræver deres medlemmer en godtgørelse, som nøjagtigt svarer til deres andel af de fælles udgifter, under forudsætning af, at denne fritagelse ikke vil kunne skabe konkurrenceforvridning.
 Momssystemdirektivets artikel 252:
 1. Momsangivelsen skal indgives inden for en af medlemsstaterne nærmere fastsat frist. Denne frist må højest være på to måneder regnet fra udløbet af hver afgiftsperiode.
 2. Medlemsstaterne fastsætter afgiftsperioden til en, to eller tre måneder
 Medlemsstaterne kan dog fastsætte andre perioder, der imidlertid ikke må overstige 1 år.
 EF-domstolens sag C-8/01 (Assurandør-Societetet som mandatar for Taksatorringen)
 Sagen angik en forening, hvis medlemmer bestod af mindre og mellemstore forsikringsselskaber. Formålet med foreningen var at foretage taksationer for medlemmerne. Tvisten i sagen var, hvorvidt betingelsen om, at momsfritagelsen ikke måtte medføre konkurrencefordrejning, var opfyldt.
 I punkt 118-121 i forslag til afgørelse skriver Generaladvokaten bl.a. at formålet med fritagelsesbestemmelsen i det nuværende momssystemdirektivs artikel 132, stk. 1 litra f) kan opfattes således, at det er hensigten at skabe lige konkurrencevilkår på et marked, hvor der både findes store virksomheder, som kan udbyde tjenester alene ved hjælp af virksomhedens interne ressourcer, og andre mindre virksomheder, som for at kunne udbyde de samme tjenester er tvunget til at støtte sig til hjælp udefra.
 I Generaladvokatens forslag til afgørelse, hedder det endvidere i præmis 127-131:
 En sådan erhvervsdrivende kan som allerede nævnt kun gøre sig håb om at trænge ind på markedet og forblive på markedet, hvis han er i strand til at udbyde sine tjenester til lavere priser end sammenslutninger, der ikke må opnå overskud.
 Det kan ganske vist ikke fuldstændig udelukkes, at sammenslutningerne kan virke så tung og ineffektivt, at ydelsen bliver for byrdefuld, selvom den faktureres til kostpris, og selv om generalomkostningerne fordeles på et stort antal transaktioner. Det, som lovgiver efter min opfattelse har villet undgå, er, at sådanne transaktioner på trods heraf kan udelukke enhver konkurrence som følge af momsfritagelsen [...]
 Men hvis sammenslutningerne - uanset enhver afgiftspålæggelse eller afgiftsfritagelse - kan være sikre på at beholde medlemmerne som kunder fordi deres virksomhed er konkurrencedygtig, kan det ikke antages, at det er den afgiftsfritagelse, som indrømmes dem, som bevirker, at uafhængige erhvervsdrivende holdes ude fra markedet.
 Med henvisning