text:
en auktion, som denne har afholdt, eller for dem, der har foretaget deres køb ved hjælp af funktionerne "køb nu" eller "optjent rabat".
 C-37/16, SAWP
 Kollektive forvaltningsorganisationer for ophavsret og beslægtede rettigheder opkrævede i henhold til den polske ophavsretslov i eget navn, men for rettighedshavernes regning, gebyrer for salg af tomme medier og apparater til optagelse og gengivelse af værker. Gebyrerne kunne ikke anses for vederlag for leverancer.
 C-28/16 MVM Magyar Villamos Müvek Zrt.
 Et holdingselskab, der griber ind i administrationen af sine datterselskaber, kan ikke anses for at udøve en "økonomisk virksomhed" i momssystemdirektivets forstand, når det hverken fakturerer disse selskaber for de ydelser, det har erhvervet i hele koncernens interesse, eller momsen i denne henseende, og et sådant holdingselskab har ikke ret til at fradrage den indgående moms, der er betalt for de erhvervede tjenesteydelser, for så vidt som disse tjenesteydelser vedrører transaktioner, der ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
 C-432/15, Pavlína Baštová
 En afgiftspligtig hesteejers tilrådighedsstillelse af en hest til arrangøren af et hestevæddeløb med henblik på hestens deltagelse i et væddeløb udgør ikke en levering af en ydelse mod vederlag, i tilfælde af at tilrådighedsstillelse ikke giver anledning til betaling af et deltagerhonorar eller anden direkte aflønning, og i tilfælde af at det alene er de hesteejere, hvis heste bliver placeret godt i løbet, som modtager en præmie, selv hvis denne er fastsat på forhånd. En sådan tilrådighedsstillelse af en hest udgør derimod en levering af ydelser mod vederlag i tilfælde af, at den giver anledning til arrangørens betaling af en aflønning uafhængig af den pågældende hests placering i løbet.
 Der er fradrag for købsmoms i forbindelse med transaktioner vedrørende forberedelse og deltagelse i hestevæddeløb af heste tilhørende den afgiftspligtige, som avler og træner sine egne væddeløbsheste såvel som andres heste, med den begrundelse, at udgifterne afholdt i forbindelse med disse transaktioner er del af de generelle omkostninger ved den pågældende persons økonomiske virksomhed, på betingelse af at de udgifter, der er afholdt i forbindelse med hver af disse transaktioner, har en direkte og umiddelbar forbindelse med hele denne virksomhed. Dette kan være tilfældet, hvis de således afholdte omkostninger vedrører væddeløbsheste, som faktisk er bestemt til salg, eller hvis disse hestes deltagelse i væddeløb objektivt set er et middel til at fremme den økonomiske virksomhed, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere.
 Om drift af væddeløbsstalde og stutterier, se evt. D.A.3.1.4.2.2.
 C-463/14, Asparuhovo Lake Investment Company
 Sagen drejer sig om momspligt af og fradrag for abonnementsaftaler om rådgivningsydelser.
 EU-domstolen fastslog, at momssystemdirektivets artikel 24, stk. 1, skal fortolkes således, at begrebet "levering af ydelser" omfatter abonnementsaftaler om levering af rådgivningsydelser til en virksomhed af bl.a. juridisk, handelsmæssig og økonomisk karakter, hvor tjenesteyderen har stillet sig til rådighed for kunden i aftalens løbetid.
 Endvidere at for så vidt angår abonnementsaftaler som de i hovedsagen omhandlede skal momssystemdirektivets artikel 62, stk. 2, artikel 63 og artikel 64, stk. 1, fortolkes således, at afgiftspligten indtræder og forfalder ved udløbet af den periode, for hvilken betalingen er aftalt, uden


text:
at det kommer an på, om og hvor ofte kunden faktisk har gjort brug af tjenesteyderens ydelser.
 Forenede sager C-250/14 og C-289/14, Air France-KLM og Hop!-Brit Air
 Et luftfartsselskabs udstedelse af billetter skal pålægges moms i tilfælde, hvor passagerne ikke kan opnå tilbagebetaling, hvis passagerne ikke bruger de udstedte billetter.
 De ydelser, som luftfartsselskabets skal udføre for at opfylde sine forpligtelser i forbindelse med en aftale om luftbefordring af personer, er passagerernes indtjekning og ombordstigning, modtagelsen af disse om bord på flyet på det afgangssted, der er fastsat i den omhandlede befordringsaftale, flyets afgang på det planlagte afgangstidspunkt, transport af passagererne og deres bagage fra afgangs- til ankomststedet, forplejning af passagererne under flyrejsen og endelig passagerernes udstigning under sikre forhold på det i henhold til aftalen fastsatte ankomststed og ankomsttidspunkt. Gennemførelsen af disse ydelser er imidlertid kun mulig, hvis luftfartsselskabets passager møder op på den fastsatte dato og det fastsatte boardingsted, idet selskabet forbeholder passageren retten til at nyde godt heraf indtil boardingtidspunktet under de omstændigheder, der er præciseret i den transportaftale, som blev indgået i forbindelse med billetkøbet. Den individualiserede modydelse til passageren for dennes betaling for billetten er derfor passagerens ret til at nyde godt af opfyldelsen af luftfartsselskabets forpligtelser. Uanset om passageren gør brug af denne ret. Luftfartsselskabet leverer en ydelse til passageren bestående i, at passageren får mulighed for at nyde godt af, at selskabet opfylder sine forpligtelser. Den betaling for billetten, som ikke tilbagebetales, kan derfor ikke anses for en kontraktlig erstatning, der ikke skal pålægges moms, fordi den har til formål at afhjælpe det af selskabet lidte tab. Ligesom beløbet ikke kan anses for et depositum.
 Afgiftspligten indtræder på det tidspunkt, hvor billetprisen modtages. Uanset om beløbet modtages af luftfartsselskabet selv, af en tredjemand, der handler i selskabets navn, eller af en tredjemand, der handler i eget navn, men for luftfartsselskabets regning.
 Tilsvarende skal et luftfartsselskab betale moms af en standardkompensation modtaget fra en tredjemand, der inden for rammerne af en franchisekontrakt dels markedsfører luftfartsselskabets billetter for selskabets regning dels betaler selskabet en standardkompensation for de af passagerne ubenyttede billetter beregnet som en procentdel af den årlige omsætning på ruterne.
 Bemærk, at der i Frankrig er moms på indenrigsflyvning.
 C-174/14, Saudacor
 Muligheden for at kvalificere en levering af tjenesteydelser som en levering mod vederlag forudsætter udelukkende, at der består en direkte sammenhæng mellem denne levering og en modværdi, som den afgiftspligtige faktisk har modtaget. En sådan direkte sammenhæng foreligger, såfremt der mellem tjenesteyderen og modtageren består et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser, idet det af tjenesteyderen modtagne vederlag udgør den faktiske modværdi af den ydelse, som leveres til modtageren (jf. bl.a. dom Serebryannay vek, C-283/12, EU:C:2013:599, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
 Henset til den varige og fortsatte karakter af de tjenesteydelser, som Saudaçor leverer på området for planlægning og administration, kan den omstændighed, at dette vederlag ikke er fastsat i forhold til de individualiserede tjenester men som et fast beløb og på årlig basis med henblik på at dække

type: other


text:
de omkostninger, selskabet har til driften, ikke i sig selv påvirke den direkte sammenhæng mellem leveringen af ydelserne og den modtagne modydelse, hvis størrelse fastsættes på forhånd efter faste kriterier (jf. i denne retning dom Le Rayon d'Or, C-151/13, EU:C:2014:185, præmis 36 og 37).
 C-159/14, “Koela-N" EOOD
 Momssystemdirektivets artikel 14, stk. 1, skal fortolkes sådan, at artiklen er til hinder for, at skattemyndighederne anser leveringen for ikke at være foretaget - med den virkning, at køberen nægtes fradragsret - med den begrundelse, at køberen ikke selv har fået varen tilsendt, fordi leverandøren i stedet har sendt varen til kundens kunde. Tilsvarende er Momssystemdirektivets artikel 14, stk. 1, til hinder for, at skattemyndighederne anser leveringen for ikke at være foretaget - med den virkning, at køberen nægtes fradragsret - med den begrundelse, at køberens leverandør har benyttet en underleverandør, som har sendt varen til køberen.
 Kendelse (på fransk og bulgarsk), dog domskonklusion på dansk.
 Om dommen i øvrigt, se afsnit D.A.11.1.5.2 om fradrag og svig.
 C-7/13, Skandia America Corp. (USA), filial Sverige
 Medlemmerne af en fællesregistrering udgør tilsammen en afgiftspligtig person. Hvis en filial i et EU-land af et selskab med hjemsted i et tredjeland er medlem af en fællesregistrering i EU-landet, så kan hjemstedet og filialen derimod ikke betragtes en og samme afgiftspligtige person. Levering af ydelser fra hjemstedet til filialen udgør derfor momspligtige transaktioner. Fællesregistreringen er betalingspligtig for modtagelsen af ydelserne. Se omtalen i afsnit D.A.3.3.1 af momsudvalgets retningslinje om fællesregistreringer på baggrund af dommen.
 C-494/12, Dixons Retail
 Misbrug af bankkort som betalingsmiddel i forbindelse med de i sagen aktuelle transaktioner var uden betydning for den omstændighed, at disse kunne kvalificeres som leveringer af goder i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i sjette direktiv og direktiv 2006/112. For så vidt som de i sagen omhandlede salg i øvrigt opfyldte de objektive kriterier, som ligger til grund for begrebet levering af goder i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i sjette direktiv og direktiv 2006/112, kan den omstændighed, at det efterfølgende viste sig, at disse salg var blevet betalt ved hjælp af kort, som var blevet misbrugt, ikke medføre, at betalingen af prisen for de pågældende salg ikke udgjorde en modværdi.
 C-283/12, Serebryannay vek EOOD
 En levering af ydelser til reparation og indretning af en lejlighed skal betragtes som leveret mod vederlag, hvis tjenesteyderen i henhold til en kontrakt, der er indgået med ejeren af denne lejlighed, på den ene side forpligter sig til at levere denne tjenesteydelse for egen regning og på den anden side får ret til at råde over denne lejlighed med henblik på at anvende den til sin økonomiske virksomhed i kontraktens løbetid uden at være forpligtet til at betale leje, mens ejeren får den indrettede lejlighed tilbage ved kontraktens udløb.
 C-653/11, Paul Newey
 Kontraktvilkår er - skønt de udgør et forhold, der skal tages i betragtning - ikke afgørende for identifikationen af leverandøren og modtageren i forbindelse med en "levering af tjenesteydelser" i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i 6. momsdirektivs artikel 2,


text:
nr. 1), og artikel 6, stk. 1. De kan særligt forkastes, når det viser sig, at de ikke afspejler den økonomiske og forretningsmæssige virkelighed, men udgør et rent kunstigt arrangement, som ikke hænger sammen med den økonomiske virkelighed og alene er gennemført med henblik på at opnå en afgiftsmæssig fordel, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge.
 Om dommen, se også afsnit D.A.3.4 Misbrug.
 C-520/10, Lebara Ltd.
 Telefonioperatør udbød teletjenester til en distributør i form af telefonkort. Telefonkortene indeholdt alle nødvendige oplysninger til at foretage internationale telefonopkald ved hjælp af en infrastruktur, der var stillet til rådighed af operatøren. Telefonkortene blev af distributørerne videresolgt i eget navn og for egen regning til slutbrugere. Enten direkte eller gennem andre afgiftspligtige personer, såsom grossister og detailhandlere. Domstolen fandt, at telefonioperatøren leverede en teletjeneste mod vederlag til distributøren. Operatøren leverede derimod ikke en anden tjenesteydelse mod vederlag til slutbrugeren, når denne efter at have erhvervet telefonkortet udøver retten til at foretage telefonopkald ved at anvende de på kortet påførte oplysninger.
 C-93/10, GFKL Financial Services AG
 En erhvervsdrivende, der for egen risiko køber uerholdelige fordringer til en pris, som er lavere end fordringernes pålydende værdi, leverer ikke tjenesteydelser mod vederlag som omhandlet i artikel 2, nr. 1), og udøver ikke økonomisk virksomhed, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde, når differencen mellem fordringernes pålydende værdi og købsprisen afspejler de omhandlede fordringers faktiske økonomiske værdi på tidspunktet for deres overdragelse.
 Sammenhold med C-305/01, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring GmbH, der er omtalt nedenfor.
 C-40/09, Astra Zeneca UK Ltd
 Et selskab inden for lægemiddelindustrien tilbyder sine ansatte (lønmodtagere) en aflønningsordning, der består af en fast årlig løn, der betegnes som »fordelsfond« , og som omfatter en kontant betaling og i givet fald fordele, som de ansatte forudgående har valgt, idet hver fordel, som en ansat har valgt, bevirker, at der i denne ansattes fond foretages et bestemt fradrag. Blandt disse fordele tilbyder selskabet sine ansatte værdikuponer, der kan anvendes i visse forretninger. Disse værdikuponer har en pålydende værdi af 10 GBP, men de resulterer i et fradrag med et lavere beløb (mellem 9,25 GBP og 9,55 GBP) i de ansattes fond.
 Domstolen fandt, at et selskabs levering af en værdikupon, som selskabet har erhvervet til en pris inklusive moms, til sine ansatte, mod at sidstnævnte giver afkald på en del af deres løn i kontanter, udgør en levering af tjenesteydelser, som foretages mod vederlag.
 C-277/05, Société thermale d'Eugénie-les-Bains
 EF-domstolen slog fast, at beløb, der betales i form af et depositum inden for rammerne af aftaler om levering af momspligtige hotelydelser - når kunden gør brug af sin mulighed for annullation, og bestyreren af hotelvirksomheden beholder disse beløb - skal anses for godtgørelse for det tab, der er lidt som følge af kundens annullation. Depositummet er herved uden direkte sammenhæng med nogen form for levering af tjenesteydelser mod vederlag, og er derfor som sådan ikke momspligtig. Ikke levering mod vederlag.
 Skattestyrelsen finder ikke, at EF-domstolen herved har taget stilling til, hvorvidt dette ligeledes gælder, hvis afbestillingen foretages efter leverancens påbegyndelse. Såfremt


text:
sådanne beløb beholdes anses de for momspligtige. Se TfS1999, 173 TSS. ML § 23, stk. 3, finder dog ikke anvendelse på beløbene, se D.A.7.2.5.
 Sammenhold evt. dommen med dommen i de forenede sager C-250/14 og C-289/14, Air France-KLM og Hop!-Brit Air.
 C-210/04, FCE Bank
 Ydelser fra hjemsted i et EU-land til fast forretningssted i andet EU-land. Det faste forretningssted modtog ydelser i form af konsulentbistand, management, personaleuddannelse, databehandling samt applikationssoftware.
 EF-domstolen fandt, at hjemsted og fast forretningssted skulle anses for en og samme momspligtige person. Der bestod derfor ikke et retsforhold mellem to parter vedrørende en gensidig udveksling af ydelser. Ikke levering mod vederlag.
 Sammenhold med C-7/13, Skandia America Corp. (USA), filial Sverige, der er omtalt ovenfor.
 Se evt. tillige SKM2009.119.SR, hvor Skatterådet udtalte, at i det omfang et forsikringsselskabs filial i udlandet udgør et fast forretningssted i momslovens forstand, kan filialen og selskabet - uanset sag C-210/04, FCE Bank plc - ikke anses for tilsammen at udgøre en enkelt afgiftspligtig person, når selskabet indgår i en fællesregistrering her i landet. Se endvidere SKM2016.344.SR (omtalt nedenfor) og afsnit D.A.14.1.7.
 C-435/03, British American Tobacco International Ltd
 Tyveri af varer kan ikke anses for levering mod vederlag og kan derfor ikke være momspålagt. Det har ikke betydning, om varerne er punktafgiftspligtige. Ikke levering mod vederlag.
 Der er i forbindelse med dommen ikke taget stilling til anvendelsen af momssystemdirektivets artikel 155 (tidligere 6. momsdirektivs artikel 16, stk. 1, som affattet ved artikel 28c, punkt E), som er den underliggende hjemmel for ML § 11 a. Se evt. afsnit D.A.4.8.4 om afgiftsoplag.
 Sammenhold med dommen i C-273/12, Harry Winston SARL, der er omtalt i D.A.4.9.3 (momspligt (importmoms) ved tyveri fra toldoplag).
 C-305/01, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring GmbH.
 Factoring. En erhvervsdrivende, der opkøber fordringer med overtagelse af tabsrisikoen og som modværdi fakturerer sine kunder et gebyr, udøver økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i momssystemdirektivets artikel 2 og 9 (tidligere artikel 2 og 4), og er dermed en afgiftspligtig person.
 Denne økonomiske virksomhed er ikke omfattet af momsfritagelsen i ML § 13, stk. 1, nr. 11, litra c). Se afsnit D.A.5.11.4.4 om forvaltning af egne udlån og D.A.5.11.6.4 om fordringer og inddrivelse af fordringer.
 Sammenhold med C-93/10, GFKL Financial Services AG, der er omtalt ovenfor. Og med C-435/05, Investrand BV om egne fordringer, der er omtalt i D.A.3.1.4.2.4.
 C-77/01, EDM
 Tre konsortier var hver især oprettet med det formål at lokalisere mineralforekomster i hvert sit område i Portugal. Hvis det var rentabelt at udnytte forekomsterne, skulle der oprettes et selskab med henblik på udnyttelsen. Medlemmerne af hvert konsortium arbejdede hver især, men i fælles interesse, gratis for konsortiet. Ikke levering mod vederlag.
 Derimod fandt domstolen i samme sag, at når et medlems overskridelse af forpligtelsen til gratisarbejde medførte ret til betaling fra de andre medlemmer af konsortiet, så var betalingen momspligtig. Levering mod vederlag.
 C-174/00, Kennemer Golf & Country Club
 Golfklub. Årlige bidrag fra medlemmerne var uafhængige af, om medlemmerne brugte klubbens faciliteter med tilhørende ydelser, samt af omfanget af evt. brug. Levering mod vederlag.


text:
C-498/99, Town & County Factors Ltd
 Konkurrence. Udbyderen var kun moralsk forpligtet til at udbetale eller overdrage præmierne. Aftalen om deltagelse i konkurrencen kunne ikke af deltagerne påberåbes ved domstolene. Levering mod vederlag.
 C-455/98, Kaupo Salumets m.fl.
 Indsmugling af alkohol. Ulovligt indført produkt i konkurrence med lovligt indførte produkter. Importmoms ved indsmugling.
 C-3/97, Goodwin, Unstead
 Forfalskede parfumeprodukter. Forfalskede produkter i konkurrence med lovlige produkter. Levering mod vederlag.
 C-283/95, Karlheinz Fischer
 Ulovligt hasardspil. Indehaver af spilletilladelse afholdt spil, der ikke var omfattet af tilladelsen og dermed var ulovlige. De ulovlige spil var i konkurrence med tilsvarende spil udbudt lovligt af andre med tilladelse til afholdelse af spillene. Levering mod vederlag.
 C-258/95, Julius Fillibeck Söhne
 Arbejdsgivers befordring af sine ansatte. Efter kollektiv overenskomst skulle arbejdsgiver sørge for befordringen af de ansatte fra disses bopæl til skiftende arbejdssteder, når der var tale om en vis længere afstand. De befordrede ansatte betalte ikke for transporten og fik ikke lønnen nedsat svarende til værdien af transporten. Ikke levering mod vederlag.
 Især interessant i forbindelse med byttehandel. Se evt. videre afsnit D.A.8.1.1.10.
 C-16/93, Tolsma
 Gadeorgel. Musikfrembringelse på offentlig vej. Ikke aftale om vederlag, selvom gademusikanten beder om og også modtager frivillige betalinger fra de forbipasserende. Ikke levering mod vederlag.
 C-269/86, Mol
 Narkotika. Med undtagelse af visse særtilfælde, hvor narkotiske stoffer sælges under myndighedsovervågning til medicinske eller videnskabelige formål, er narkotiske stoffer forbudt i alle medlemsstater. Ulovligt salg af narkotiske stoffer er derfor ikke i konkurrence med lovligt salg af samme stoffer. Ulovligt salg af stoffer er endvidere ikke omfattet af EF-traktatens og momsdirektivernes formål om skabelsen af et fælles marked. Ikke levering mod vederlag.
 Domstolen kom til samme resultat i sag C-289/86, Happy Family. Ikke levering mod vederlag.
 Derimod fandt domstolen i C-158/98, Coffeshop Siberië, at udlejning af et sted, der blev anvendt til salg af narkotika var omfattet af sjette momsdirektivs anvendelsesområde. Levering mod vederlag.
 C-102/86, Apple and Pear Development Council
 Udviklingsråd. Rådets opgaver bestod hovedsageligt i at gøre reklame for æbler og pærer samt fremme deres afsætning og forbedre deres kvalitet. Rådet kunne pålægge frugtavlerne en lovbestemt afgift. Denne afgift havde ikke en direkte sammenhæng med den indirekte fordel, som den enkelte frugtavler måtte drage af rådets arbejde for frugtavlernes fælles interesser. Ikke levering mod vederlag.
 C-154/80, Coöperatieve Aardappelen
 bewaarplaats GA
 Andelsselskab drev et varelager, men opkrævede ikke lagerafgift af sine medlemmer for lagerydelsen. Ikke levering mod vederlag.
 SKM2012.529.HR
 Sagen vedrørte, om selskabet var forpligtet til at betale moms i perioden fra 1. oktober 2003 til 31. december 2005 i forbindelse med affaldsbehandling af biler, der blev udbetalt skrotningsgodtgørelse for.
 Højesteret fandt, at reglerne i bilskrotbekendtgørelsen indebærer, at der mellem den, som afleverer sin bil til affaldsbehandling, og den registrerede virksomhed, som skal forestå affaldsbehandlingen, må anses indgået en aftale om udførelse af en tjenesteydelse i form af affaldsbehandling af bilen. Hvis den registrerede virksomhed modtager et vederlag for affaldsbehandlingen, skal der derfor betales moms af denne ydelse, jf. momslovens § 4, stk. 1.
 Højesteret tiltrådte, at selskabets annoncering på hjemmesiden, i aviser og


text:
ved skiltning gav indtryk af, at bilerne udelukkende modtages med henblik på skrotning. Stort set alle de biler, som selskabet modtog i den omhandlede periode, blev skrottet og ikke videresolgt. I alle de tilfælde, som denne sag angik, havde bilens registrerede ejer underskrevet skrotningsattestens fortrykte transporterklæring, hvorefter den pågældende dels transporterede sit krav på skrotningsgodtgørelse uigenkaldeligt til H1 selskabet, dels erklærede at være fyldestgjort for beløbet, og at bilen var ubehæftet. På grundlag af denne transport fik selskabet udbetalt skrotningsgodtgørelsen for den pågældende bil.
 Højesteret fandt derfor, at selskabet måtte anses for at have indgået aftale om affaldsbehandling med ejerne af de biler, som selskabet modtog, og som der blev udbetalt skrotningsgodtgørelse for. Dette gjaldt, selv om aftalen med den enkelte bilejer var udformet som en aftale om køb af en brugt bil. Selskabet havde derfor været forpligtet til i medfør af momslovens § 4, stk. 1, at betale moms af vederlaget for affaldsbehandlingen af de pågældende biler for perioden fra 1. oktober 2003 til 31. december 2005.
 Se også omtalen af SKM2008.519.LSR og SKM2008.594.LSR nedenfor.
 SKM2011.775.HR
 Udlejningsvirksomhed måtte anses for drevet af sagsøger personligt. Udokumenteret, at virksomheden var overdraget til anden side. Levering mod vederlag.
 Stadfæstelse af SKM2008.29.VLR
 TfS1996, 357HD
 Den forhøjede afgift var opkrævet med hjemmel i et aftalelignende forhold og var derfor vederlag for en ydelse. Højesteret henviste derudover til de grunde, der var anført af landsretten.
 I TfS1995, 332ØLD fastslog landsretten, at uanset at den forhøjede parkeringsafgift var fastsat som en standardtakst af betydelig størrelse i forhold til den sædvanlige parkeringsafgift begrundet i CarPark A/S ́s ønske om at undgå parkering i strid med forskrifterne, blev den forhøjede afgift, der blev opkrævet med hjemmel i et aftalelignende forhold, anset som vederlag for en ydelse omfattet af ML § 4, stk. 1, jf. ML § 27, stk. 1, jf. ML § 13, stk. 1, pkt. 8), 2. pkt.
 Højesteret stadfæster TfS1995, 332ØLD.
 SKM2018.480.VLR
 Sagen angik, om de forhøjede parkeringsafgifter/kontrolafgifter, som appellanten, et parkeringsselskab, opkræver af bilister, der parkerer deres bil i strid med forskrifterne i privatejede parkeringsanlæg, som appellanten er operatør på, udgør vederlag for en momspligtig udlejning af parkeringsplads, jf. momslovens § 4, stk. 1, 1. pkt., jf. § 13, stk. 1, nr. 8, 2. pkt. Sagen angik 13 nærmere opregnede tilfælde, hvor appellanten opkræver sådanne forhøjede parkeringsafgifter eller kontrolafgifter.
 Landsretten bemærkede, at det omhandlede beløb over for de bilister, der parkerer, er betegnet som et ”kontrolgebyr” eller en ”kontrolafgift”, og at beløbet opkræves i 13 typesituationer, hvor bilisten har parkeret i strid med forskrifterne for parkering på parkeringspladsen. Landsretten bemærkede videre, at opkrævningen i alle tilfælde forudsætter, at bilisten har foretaget en parkering og således faktisk har benyttet et areal på parkeringspladsen til sit køretøj i et givent tidsrum, hvorfor der foreligger en direkte sammenhæng mellem parkeringen og betalingen af beløbet.
 Landsretten fandt på den baggrund, at beløbet, der opkræves med hjemmel i et aftalelignende forhold, skal anses som vederlag for en ydelse omfattet af momslovens § 4, stk. 1, hvorved landsretten tillige henviste til


text:
Højesterets dom af 12. april 1996 (U.1996.883H). Landsretten bemærkede videre, at de retningslinjer, som kan udledes af EU-Domstolens praksis efter Højesterets dom om begrebet ”levering mod vederlag”, herunder i sagen C-277/05, Société thermale d’Eugénie-les-Bains, der var påberåbt af parkeringsselskabet, ikke indebærer, at den retstilstand, der er fastlagt af Højesteret i dommen, ikke kan opretholdes. Det af parkeringsselskabet anførte om den momsmæssige behandling af kontrolgebyrer i bl.a. Storbritannien, Tyskland og Sverige kunne ikke føre til et andet resultat
 Vestre Landsrets dom stadfæster Byrettens dom i SKM2017.269.BR
 SKM2015.768.VLR
 Det blev ved Højesterets dom i SKM2012.529.HR fastslået, at når appellanten skrotter biler, der er indleveret til appellanten, leverer selskabet en momspligtig skrotningsydelse til bilejerne.
 Der var ikke for landsretten fremkommet oplysninger, som gav grundlag for at antage, at appellanten i den periode, som sagen angik, havde ændret måden at drive virksomhed på.
 Appellanten var derfor også for denne periode forpligtet til at betale moms af vederlaget for affaldsbehandlingen af de pågældende biler, jf. momslovens § 4.
 Appellanten gjorde gældende, at SKAT med SKM2006.751.SKAT havde ændret praksis for afgiftsperioder, der lå efter de perioder, som Højesteret havde taget stilling til. SKM2006.751.SKAT måtte således efter sin ordlyd forstås sådan, at appellanten for disse perioder ikke leverede en momspligtig skrotningsydelse, men derimod en momsfri intern ydelse. Herved var der efter appellantens opfattelse skabt en praksis, som ikke med tilbagevirkende kraft kunne ændres i forhold til selskabet.
 Landsretten afviste appellantens synspunkt med henvisning til ordlyden af meddelelsen. Landsretten fastslog herudover, at appellantens forståelse af meddelelsen ville være i strid med momslovgivningen, hvorfor appellanten tillige af denne grund ikke kunne støtte ret på meddelelsen.
 Byretten var nået til samme resultat.
 SKM2007.125.VLR
 Omkostningsfordeling mellem aktionærer i forbindelse medstiftelse af selskab og selskabets køb af en række datterselskaber. Der var fremlagt kopi af faktura fra selskabet til en hovedaktionær vedrørende køb og salg af rådgivningsydelser i forbindelse med etableringen af selskabet. Efter bevisførelsen blev det imidlertid lagt til grund, at hovedaktionærens betaling til holdingselskabet skete som led i en aftalt omkostningsfordeling mellem aktionærerne i holdingselskabet og ikke som betaling for en leverance fra holdingselskabet til hovedaktionæren. Ikke levering mod vederlag.
 Da sagen blev behandlet i Landsskatteretten, var det på baggrund af de faktiske forhold i sagen SKATs opfattelse, at udgifterne til rådgivere havde en direkte og umiddelbar tilknytning til aktionærernes transaktioner vedrørende aktier. De implicerede parter havde allerede forud for etableringen af selskabet behandlet spørgsmålet om en forholdsmæssig fordeling af udgifterne. Dette understøttede netop, at udgifterne havde en direkte og umiddelbar tilknytning til aktionærernes transaktioner vedrørende aktier.
 Det fremgår endvidere af sagen, at selskabet alene havde faktureret hovedaktionæren differencen mellem rådgivningsudgifter rekvireret af aktionæren, men betalt af selskabet, og den andel, som det var aftalt, at de andre aktionærer skulle betale af rådgivningsudgifterne.
 SKM2017.269.BR
 Sagen angik, om de forhøjede parkeringsafgifter/kontrolafgifter, som sagsøgeren, et parkeringsselskab, opkræver af bilister, der parkerer deres bil i strid med forskrifterne i privatejede parkeringsanlæg, som sagsøgeren er operatør på, udgør vederlag for en momspligtig udlejning af parkeringsplads, jf. momslovens § 4, stk. 1, 1. pkt., jf.


text:
§ 13, stk. 1, nr. 8, 2. pkt. Sagen angik 13 nærmere opregnede tilfælde, hvor sagsøgeren opkræver sådanne forhøjede parkeringsafgifter eller kontrolafgifter.
 Byretten henviste til, at Højesteret i U1996.883H (TfS 1996,357H) har fastslået, at uanset, at en forhøjet parkeringsafgift er fastsat som en standardtakst af betydelig størrelse i forhold til den sædvanlige parkeringsafgift begrundet i et ønske om at undgå parkering i strid med forskrifterne, er den forhøjede afgift, der opkræves med hjemmel i et aftalelignende forhold, at anse som vederlag for en ydelse omfattet af momslovens § 4, stk. 1, jf. § 27, stk. 1, jf. § 13, stk. 1, nr. 8, 2. pkt.
 Byretten bemærkede videre, at denne momsretlige vurdering ikke ændres af, at en arbejdsgruppe under Justitsministeriet i en rapport fra juni 2013 bl.a. anførte, at opkrævningen af en forhøjet parkeringsafgift i civilretlig henseende har karakter af en bod, der bliver pålagt som følge af, at bilisten har misligholdt en privatretlig aftale, idet dette alene relaterer sig til den aftaleretlige fortolkning og vurdering af parkeringsvilkår og kravene til skiltningens beskaffenhed.
 Videre bemærkede retten (ved en henvisning til Landsskatterettens begrundelse), at EU-Domstolens praksis efter højesteretsdommen, herunder dom af 18. juli 2007 i sag C-277/05, Société thermale, ikke kunne føre til noget andet resultat, da denne sag vedrørte et hotels tilbageholdelse af et depositum som følge af hotelgæstens annullation af sin værelsesreservation, og dermed en anden problemstilling.
 Endelig bemærkede retten, at der fortsat ikke var grundlag for præjudiciel forelæggelse af sagen for EU-Domstolen. Retten havde allerede under sagens forberedelse nægtet at imødekomme sagsøgerens begæring herom, jf. SKM2016.553.BR.
 Byrettens dom er anket til Vestre Landsret. Under ankesagen anmodede sagsøger om forelæggelse for EU-Domstolen om fortolkningen af artikel 2, stk. 1, litra c, i momssystemdirektivet. Landsretten udtalte, at der foreligger en omfangsrig praksis fra EU-Domstolen om fortolkningen af begrebet ”levering mod vederlag” i direktivets artikel 2, og at landsretten ville inddrage de fortolkningsprincipper, der følger af EU-Domstolens praksis, ved afgørelsen af sagen. Landsretten fandt derfor ikke forelæggelse nødvendig på det foreliggende grundlag og imødekom ikke begæringen. Se SKM2018.193.VLR.
 Landsretten stadfæstede dermed byrettens dom, jf. SKM2016.553.BRx
 SKM2014.41.BR Sagen vedrører spørgsmålet, om sagsøgeren i forbindelse med skrotning af biler havde leveret en momspligtig ydelse i form af affaldshåndtering til de tidligere ejere, der havde overdraget bilerne til sagsøgeren, jf. momslovens § 4, stk. 1.
 Retten fandt, efter en vurdering af de foreliggende omstændigheder, at sagsøgeren reelt måtte anses for at have overtaget bilerne som skrot, at sagsøgeren havde været forpligtet til at håndtere disse som skrot, og at der som følge heraf - uanset om sagsøgeren i formueretlig henseende måtte anses for at være ejer af køretøjet - havde været tale om en momspligtig ydelse.
 Se tillige SKM2012.529.HR
 SKM2012.519.BR Sagen vedrører spørgsmålet, om A (sagsøgeren) er rette indkomstmodtager af en henvisningsprovision på kr. 400.000,- (inkl. moms) oppebåret i forbindelse med, at den koncern, hvori A (sagsøgeren) var ansat, erhvervede en række byggegrunde. Aftalen med sælger om henvisningsprovisionen blev indgået af A (sagsøgeren) i eget navn. Det blev aftalt, at sælgeren skulle betale en


text:
af A (sagsøgeren) anvist person eller selskab 400.000 kr. inkl. moms i henvisningsprovision, når der forelå anmærkningsfrit skøde. Efter tinglysningen af køberkoncernens skøder vedrørende grundene, udstedte F1 Bank den 1. august 2005 en krydset check på 400.000 kr. til A (sagsøgeren) personligt som henvisningsprovision.
 SKAT havde anset A (sagsøger) for skatte- og momspligtig af beløbet. Landsskatteretten var nået til samme resultat.
 Under sagen ved byretten afgav køberkoncernens revisor to erklæringer, hvortil der bl.a. var vedlagt et kontokort fra et af koncernselskaberne, der indeholdt en postering på kr. 400.000,- benævnt "prov. [adresse]". På baggrund af de afgivne forklaringer, de afgivne revisorerklæringer og posteringen i en af koncernselskabernes bogføring fandt retten, at A (sagsøgeren) havde løftet den skærpede bevisbyrde.
 Byretten fandt altså, at A havde løftet bevisbyrden for, at han ikke var rette indkomstmodtager af beløbet og derfor ikke var skatte- og momspligtig af henvisningsprovision fra sælger, oppebåret i forbindelse med at A's arbejdsgiver købte en række byggegrunde.
 SKM2011.764.BR Et større vikarbureau, havde ikke fradragsret for moms af fakturaer udstedt af to "stråmandsfirmaer" vedrørende "udlejning" af vikarer, der arbejdede "sort" med rengøring for bureauets kunder, idet de to "stråmandsfirmaer" reelt ikke drev virksomhed, hvorfor der ikke var tale om momspligtige leverancer fra dem til bureauet. Efter de faktiske omstændigheder i sagen fandtes vikarerne reelt at have været ansat hos bureauet, hvorfor bureauet var forpligtet til at indeholde A-skatter mv. samt hæftede for ikke-indeholdte A-skattebeløb mv. Sagen er anket til landsretten.
 SKM2017.665.LSR
 Da en forening ikke kunne anses for at have leveret en modydelse til medlemmerne for deres kontingentbetaling, forelå der allerede af denne grund ikke momspligt heraf jf. momslovens § 4, stk. 1. Landsskatteretten besvarede derfor et spørgsmål om fritagelse efter bestemmelserne i momslovens § 13, stk. 1, nr. 4 og 21 benægtende.
 Det bemærkes, at det er Skattestyrelsens opfattelse, at det i forbindelse om afgørelser om momsfritagelse § 13, stk. 1, nr. 17 og 21, kan være nødvendigt forudsætningsvis at tage stilling til, om en forenings formål er omfattet af § 13, stk. 1, nr. 4, selvom foreningen i relation til kontingentbetalingen, ikke kan anses for at udøve økonomisk virksomhed.
 SKM2015.315.LSR
 Landsskatteretten stadfæstede SKATs afslag på klagerens anmodning om tilbagebetaling af et momsbeløb på 4.230.873,51 kr. for perioden 1. marts 2010 - 25. april 2013, da klagerens salg af entrébilletter var foretaget mod vederlag og dermed omfattet af momspligten, uanset om køberne havde benyttet billetterne, jf. momslovens § 4, stk. 1.
 Landsskatteretten kunne i det hele tiltræde SKATs afgørelse og begrundelse herfor. Der sås således ikke at være støtte for klagerens synspunkt om, at leverancer, der ikke anvendes af køber, ikke udgør levering mod vederlag. Salg af varer og ydelser, herunder billetter til eksempelvis fodboldkampe og teater- og biografforestillinger, udgør leverancer uanset købers eventuelle manglende benyttelse af det købte. Momspligten for billetterne indtrådte ved betalingen, jf. momslovens § 23, stk. 3.
 At erstatninger, godtgørelser og deponeringer i visse situationer ikke måtte udgøre leverancer mod vederlag, ændrede ikke herved, jf. de af klageren påberåbte afgørelser.
 SKM2015.240.LSR
 Et udtrædelsesvederlag, som selskabet modtog af


text:
en samarbejdspartner i forbindelse med opsigelse af samarbejdet, ansås ikke for et vederlag for en ydelse fra selskabet, og der skulle derfor ikke svares moms af vederlaget. Landsskatteretten ændrede derved Skatterådets afgørelse i SKM2013.809.SR.
 Skatteministeriet har indbragt kendelsen for domstolene.
 SKM2010.816.LSR Et dansk holdingselskab, som opkøbte produktionsmaskiner her i landet og indskød disse som apportindskud i forbindelse med en kapitalforøgelse i selskabets udenlandske datterselskab, ansås for at foretage afgiftspligtige transaktioner efter momslovens § 4, stk. 1. Selskabet kunne derfor fratrække købsmomsen, jf. momslovens § 37, stk. 1. Levering mod vederlag.
 SKM2010.792.LSR
 Landsskatteretten fandt, at en andelsboligforening ved at levere brugsrettigheder til andelshaverne mod betaling af boligafgift driver økonomisk virksomhed og dermed udgør en momspligtig person. Foreningen skal derfor som udgangspunkt opkræve moms af sine leverancer.
 EF-domstolens afgørelse i sagen C-442/01, KapHag, om moms af kontantindskud ved optagelse af selskabsdeltagere fandtes ikke at kunne begrunde et andet resultat, idet den forelagte sag ikke omhandlede moms af indbetalte indskud, men af den boligafgift, som foreningen opkræver sine medlemmer.
 SKM2008.594.LSR
 Biler. Affaldsbehandling. For miljøbehandling af biler var det fra og med 23. november 2005 en konkret vurdering, om selskabet har leveret affaldsbehandling til bilens ejer (levering mod vederlag), eller om selskabet har købt bilen og derefter affaldsbehandlet den for egen regning og fået udbetalt skrotningsgodtgørelse fra Miljøordningen for biler i egenskab af ejer af bilerne (ikke levering mod vederlag).
 Landsskatteretten når frem til samme resultat som SKAT i SKM2006.751.SKAT.
 Ved orientering til autoophuggerne af 23. november 2005 tillod Miljøordningen for biler, at ophuggerne fremover kunne få udbetalt skrotningsgodtgørelse i egenskab af ejer af bilerne uden, at bilerne først var blevet indregistreret til ophuggerne. Ejerforholdet kunne i stedet dokumenteres ved handelsdokumenter.
 SKAT udsendte på denne baggrund SKM2006.751.SKAT. Meddelelsen er præciseret ved SKM2009.785.SKAT.
 SKM2008.519.LSR
 Affaldsbehandling af biler. Selskabet fik transport i skrotningsgodtgørelse fra Miljøordningen fra biler. Selskabet blev anset for at have leveret ydelser mod vederlag til dem, der havde indleveret biler til affaldsbehandling. I de tilfælde, hvor der var udbetalt et beløb til bilejerne svarende til eller større end skrotningsgodtgørelsen, forelå der ydelser mod vederlag i form af reservedele. Levering mod vederlag.
 Landsskatteretten nåede til samme resultat som SKAT i SKM2004.211.TSS og SKM2006.67.SKAT. Om momsgrundlaget, se disse meddelelser og afsnit D.A.8.1.1.10 om byttehandel.
 SKM2008.410.LSR
 En fond oprettet ved lov til sikring af forbrugerne ved køb af rejsearrangementer blev ikke anset for omfattet af pligten til at svare lønsumsafgift, da fonden ikke anses for at levere tjenesteydelser mod vederlag i momslovens forstand. Ikke levering mod vederlag.
 Bemærk, at fondens virksomhed i hovedsagen udøves i rejsekundernes interesse, og at kunden er dækket af garantiordningen, uanset om rejsearrangøren opfylder sine forpligtelser overfor fonden.
 SKM2008.343.LSR
 Salg af forudbetalte teleydelser mv. Beløb, som efter kundens valg ikke anvendes eller kun anvendes delvist i forbindelse med, at en kunde indsætter et beløb på sin mobilkonto. Teleselskabet kan efter en vis periode tage beløbet til indtægt uden modsvarende levering. Ikke levering mod vederlag.
 Landsskatteretten ændrede derved det bindende svar i SKM2007.294.SR.
 SKM2008.139.LSR
 Støttemedlemmernes betaling af kontingent til en forening, der arbejdede


text:
for at bevare naturen, udgjorde ikke et vederlag for en ydelse i henhold til ML § 4, stk. 1. Begrundelsen var, at foreningens virke for almene samfundsmæssige interesse ikke primært kom støttemedlemmernes specifikke interesser, men en bredere kreds til gode. Støttemedlemmerne kunne derfor ikke anses for at have modtaget en konkret modydelse for deres betaling af støttekontingentet. Ikke levering mod vederlag.
 SKM2007.425.LSR
 Et selskab udbetalte ikke et bestyrelseshonorar til bestyrelsesmedlemmet selv, men i stedet til et fagforbund. Landsskatteretten anså dette for at være begrundet i et afkald til fordel for forbundet fra medlemmets side og ikke i, at der mellem forbundet og det pågældende selskab består et retsforhold vedrørende gensidig udveksling af ydelser. Ikke levering mod vederlag.
 Landsskatteretten ændrede derved det bindende svar i SKM2006.589.SR
 SKM2005.529.LSR
 Et inkassofirma opkrævede gebyr for at fremsende girokort til skyldnere, der havde indgået en afdragsordning. Fremsendelsen blev anset som en ydelse overfor skyldnerne mod forud fastsat vederlag. Det var efter det oplyste frivilligt, om skyldnerne benyttede det fremsendte girokort, og om de betalte gebyrerne. Det forhold kunne ikke fratage fremsendelsen karakteren af en ydelse mod vederlag, når skyldneren rent faktisk betalte beløbet. Levering mod vederlag.
 SKM2004.497.LSR
 Udlejers modtagelse af erstatning fra garantistillende bank for en lejers misligholdelse af lejeaftalen blev ikke anset som momspligtig. Erstatning blev ikke anset som vederlag for levering af en ydelse.
 SKM2004.402.LSR
 Udlejer måtte anses for at have leveret en ydelse til lejer ved at frigøre lejer for dennes forpligtelser i henhold til lejekontrakten. Da ydelsen var leveret mod vederlag, var den momspligtig efter momslovens § 4.
 Muligheden for at opsige en ellers uopsigelig aftale, der først blev aftalt efterfølgende. Sammenhold med SKM2013.809.SR.
 SKM2003.541.LSR
 Rykkergebyrer, der var aftalt på forhånd. Gebyrerne måtte anses for et standardiseret og objektivt grundlag for godtgørelse af kreditorvirksomhedens omkostninger til rykkerprocedure mv. Ikke levering mod vederlag.
 SKM2003.527.LSR
 Præmier for deltagelse i arkitektkonkurrencer var ikke momspligtige. Ikke levering mod vederlag.
 SKM2002.608.LSR
 Ydelser i form af intim massage var momspligtige.
 Momsnævnet kom til samme resultat i Mn. 623/79. På baggrund af en henstilling fra nævnet besluttede skatteministeren dog på baggrund af de foreliggende særegne omstændigheder at fritage aktiviteten for moms indtil videre. Momsfritagelsen ophørte 1. juli 1994, da ministerens beføjelse til at fritage aktiviteter for moms faldt bort.
 SKM2002.515.LSR
 Kurator. Bistand i forbindelse med afhændelse af konkursbos pantsatte faste ejendomme i fri handel. Den del af kurators vederlag, som kunne henføres til bistanden, måtte anses for vederlag for en ydelse til konkursboet. Levering mod vederlag.
 Derimod kunne hverken kurator eller konkursboet anses for at have leveret ydelser til panthaverne i forbindelse med afhændelsen af ejendommene. Ikke levering mod vederlag.
 SKM2002.121.LSR
 Moderselskab blev anset for at levere serviceydelser til et datterselskab bestående i juridiske ydelser, managementkonferencer, ledelses- og administrationsydelser samt medvirken ved køb, salg og leje af ejendomme. Management fee blev anset for vederlag for ydelserne. Levering mod vederlag.
 SKM2001.36.LSR
 Delebilsforening. Landsskatteretten fandt, at indmeldelsesgebyr, månedligt kontingent og lejegebyrer udgjorde vederlag for foreningens ydelser. Levering mod vederlag.
 Se også afsnit D.A.8.1.1.2.4 om biomkostninger og afsnit D.A.8.1.1.2.5 om tilslutningsafgifter.


text:
SKM2019.432.SR
 xSkatterådet bekræftede, at medlemskabet af en fordelsklub er en elektronisk leveret ydelse. Der blev lagt vægt på, at betingelserne for at anse ydelsen for en elektronisk leveret ydelse ikke alene er opfyldt i forbindelse med oprettelse og fornyelse af medlemskabet, men også i forbindelse med den ydelse, som kunden efterspørger fra spørger bestående i opnåelse af rabatter, deltagelse i auktioner og modtagelse af håndplukkede købsforslag.x
 xI forbindelse med medlemskabet af klubben opnår medlemmet et antal kreditter, som kan bruges til hel eller delvis betaling af varer. Skatterådet bekræftede, at hel eller delvis betaling af varer med optjente kreditter som følge af medlemskabet kan anses for en ubetinget rabat på varen. Værdien af kreditterne skal derfor ikke indgå i momsgrundlaget for varerne. Varerne kan efter en konkret vurdering ikke anses for overdraget vederlagsfrit i de tilfælde, hvor varen fuldt ud betales med kreditter optjent som følge af medlemskabet. Momsgrundlaget for varerne består af betalingen for de ekstra kreditter, som kunden har købt i forbindelse med bestillingen af varerne med henblik på varekøbet. Dog med tillæg af betaling i penge eller i ekstra kreditter i de tilfælde, hvor der skal betales særskilt for fragt.x
 SKM2019.18.SR
 På baggrund af en konkret vurdering af den af Fonden udøvede virksomhed og ud fra de kriterier, som fremgår af EU-Domstolens afgørelse i sag C-102/86, Apple and Pear Development Council, var det Skatterådets opfattelse, at der ikke var den fornødne direkte sammenhæng mellem den obligatoriske afgift, som blev opkrævet hos X og konkrete modydelser fra Fonden.
 Ved vurderingen henså Skatterådet bl.a. til, at de obligatoriske afgifter ikke blev opkrævet hos X, som følge af et mellem parterne etableret retsforhold om levering af nærmere angivne ydelser, men derimod var en konsekvens af en ved lov pålagt forpligtigelse.
 Skatterådet lagde endvidere vægt på, at Fondens virksomhedsaktivitet generelt er begrænset til foranstaltninger, som gavner branchen generelt. Der var således ikke tale om individuelle tjenesteydelser leveret til den enkelte mod et vederlag, ligesom der heller ikke var en direkte sammenhæng mellem størrelsen af den afgift, som blev betalt og de fordele, som den enkelte måtte opnå.
 Se også de identiske sager offentliggjort som:
 SKM2019.19.SR
 SKM2019.20.SR
 SKM2019.21.SR
 SKM2019.22.SR
 SKM2019.23.SR
 SKM2019.24.SR
 SKM2018.269.SR
 Skatterådet bekræftede under hensyn til det oplyste om, at Spørger stiller aktiverne til rådighed for X uden at opkræve vederlag herfor, at betingelsen i momslovens § 4 ikke opfyldes, og transaktionen medfører derfor som udgangspunkt ikke en momsbetaling.
 SKM2018.268.SR
 Skatterådet bekræftede, at eventuelt udbytte fra helejet datterselskab til Spørger ikke er momspligtigt for Spørger. Dette uanset Spørger stiller aktiver til brug for en tandlægevirksomhed vederlagsfrit til rådighed for datterselskabet.
 SKM2018.267.SR
 Skatterådet bekræftede, at udbetalingen af overskudsandel til Spørger fra et interessentskab, der driver tandlægevirksomhed, og hvori Spørger er én af to interessenter, ikke er momspligtigt for Spørger. Dette uanset Spørger stiller aktiver til brug for tandlægevirksomheden vederlagsfrit til rådighed for interessentskabet.
 SKM2017.453.SR
 Skatterådet bekræftede, at spørgers tilrådighedsstillelse af datakapacitet (Hashing-kapacitet) momsmæssigt kan anses for elektronisk leverede ydelser. Skatterådet bekræftede, at spørger i forbindelse med tilrådighedsstillelsen efter praksis om edb-bureauer kan


text:
opnå godtgørelse af elafgift. Skatterådet bekræftede, at spørgers aktiviteter vedrørende bitcoin mining falder uden for momslovens anvendelsesområde.
 SKM2016.344.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at en dansk filial ikke skal beregne moms af ydelser modtaget fra hovedkontoret i et andet EU-land, når selskabet indgår i en fællesregistrering i det andet EU-land, og når hovedkontoret fordeler en andel af de af hovedkontoret afholdte generalomkostninger til filialen. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at spørgers filials leverancer til fællesregistreringen i det andet EU-land ikke kan anses for leverancer mod vederlag.
 Skatterådet fandt på baggrund af oplysningerne om den foretagne omkostningsallokering, at momsgruppen foretager leverancer mod vederlag til spørgers filial. Betingelsen om, at der mellem tjenesteyderen og modtageren består et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser, måtte anses for opfyldt. Der er tale om udveksling af ydelser mellem to afgiftspligtige personer. Der findes således momsmæssigt to retssubjekter, der kan indgå indbyrdes aftaler. Det er ikke en supplerende betingelse, at der også civilretligt eksisterer to retssubjekter.
 At den aftalte cost plus-model civilretligt kan anses for en intern aftale i spørger, og dermed civilretligt ikke er en aftale mellem to selvstændige parter, kan ikke medføre et andet resultat, når spørger momsmæssigt er delt i to særskilte afgiftspligtige personer. Det ledelsesmæssige sammenfald mellem de to afgiftspligtige personer kan heller ikke begrunde et andet resultat. Skatterådet fandt, at omkostningsallokeringen måtte anses for vederlag for ydelser leveret til filialen af hovedkontoret bestående i overordnet ledelse, produktudvikling, risk management og anden support. Der blev i den forbindelse henvist til, at omkostningsallokeringen i forbindelse med cost plus-modellen sker på baggrund af de funktioner, som de respektive enheder udfører. Tilsvarende måtte filialen anses for at levere ydelser til hovedkontoret mod vederlag.
 Skatterådet fandt dog, at omkostningsfordelingen fra filialen til hovedkontoret i forbindelse med udført salgsarbejde ikke kan anses for vederlag for en leverance fra spørgers filial til fællesregistreringen. Skatterådet lagde i den forbindelse vægt på, at det var oplyst, at filialen er ansvarlig for at forestå salgsarbejdet og for at indgå forsikringsaftaler med danske modparter. Det var endvidere oplyst, at det er filialen, der tegner forsikringerne med danske modparter, og at policerne udfærdiges i filialens navn. Skatterådet fandt på den baggrund efter en konkret vurdering, at det er spørgers filial, og ikke den fællesregistrering i EU-udlandet A, som spørgers hovedkontor er en del af, der må anses for leverandør af de omhandlede forsikringsydelser til de danske modparter. Salgsarbejdet kunne derfor ikke anses for leveret til fællesregistreringen.
 Se evt. omtalen i afsnit D.A.3.3.1 af momsudvalgets retningslinje om fællesregistreringer på baggrund af dommen i sag C-7/13, Skandia America Corp. (USA), filial Sverige.
 SKM2015.708.SR
 Skatterådet bekræfter, at Spørgers levering af managementydelser til vækstvirksomheder er udøvelse af økonomisk virksomhed mod vederlag i de tilfælde, hvor vækstvirksomheden bliver solgt og Spørger derfor modtager et vederlag for de leverende managementydelser. Skatterådet bekræfter endvidere, at momspligten for de omhandlede leverancer indtræder på det tidspunkt, hvor ydelserne er endeligt præsenteret.
 SKM2015.626.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at elektricitet produceret i juni 2015 og faktureret 20-25 dage efter udløbet af produktionsmåneden momsmæssigt kunne


text:
anses for leveret før 1. juli 2015. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at spørger kunne anvende de nye regler om omvendt betalingspligt for visse leveringer af elektricitet i forbindelse med alle korrektioner af tidligere afregninger, som vil blive foretaget efter 30. juni 2015, når den tidligere afregning og dermed korrektionen vedrører elektricitet leveret før 1. juli 2015. Skatterådet kunne derimod bekræfte, at en række negative priselementer (balanceomkostninger, netomkostninger, producentgebyr og administrationsomkostning) ved spørgers køb af elektricitet er omfattet af den omvendte betalingspligt som negative priselementer ved opgørelsen af vederlaget for elektricitet leveret af vindmølleejere til spørger.
 SKM2015.254.SR
 Skatterådet anser et salg af en vare, som først sættes i produktion, når Spørger har opnået 200 bestillingerne på varen, og hvor de 200 første kunder med købet af varen opnår retten til at dele 10 pct. af Spørgers fremtidige salg af det pågældende produkt, for to selvstændige leverancer i form af en vare samt en immateriel rettighed, som består i retten til en del af fremtidige indtægter af Spørgers salg af varen.
 SKM2015.193.SR
 Skatterådet fandt, at en forening, som var stiftet af tre fagforeninger, var en afgiftspligtig person og at de ydelser, som foreningen leverede til medlemmerne skulle anses for levering mod vederlag.
 SKM2014.784.SR
 Skatterådet kunne bekræfte, at foreninger, som modtog donationer fra en virksomhed, ikke skulle betale moms heraf. Som led i virksomhedens markedsføring tilbød den sine kunder, at de samtidig med deres køb kunne give en donation til en velgørende eller almennyttig forening. Donationen udgjorde en vis procentdel af betalingen for købet.
 Modtagerne af donationer var velgørende eller almennyttige foreninger, og der var ikke knyttet betingelser til modtagelsen heraf. Der var ikke et retsforhold om gensidig udveksling af varer eller ydelser mod betaling mellem virksomheden og foreningerne, og der var heller ikke betingelser om levering af varer eller ydelser fra foreningerne til 3.-mand.
 Størrelsen af betalinger fra virksomheden til de enkelte foreninger var uafhængige af virksomheden, idet de udelukkende blev bestemt ud fra selskabets kunders præferencer, og der var dermed ikke direkte forbindelse mellem betalingerne og eventuelle leverancer fra de modtagende foreninger. Ikke levering mod vederlag.
 Er eksempel på en situation, hvor en betaling udgør en donation/gave.
 SKM2014.569.SR
 Skatterådet kunne bekræfte, at spørger skulle afregne dansk moms efter reglerne om reverse charge af den del af client commission ved en shared order (commission-puljen), som efterfølgende blev tildelt en udenlandsk service provider under en commission sharing agreement (CSA), da den aktuelle transaktion blev anset for, at være omfattet af begrebet levering mod vederlag i momslovens forstand.
 Det var SKATs opfattelse, at der med støtte i de faktuelle oplysninger, herunder indholdet i de fremlagte kontrakter, netop bestod et detaljeret reguleret retsforhold mellem en tjenesteyder og modtager, der vedrørte en gensidig udveksling af ydelser, idet det af tjenesteyderen modtagne vederlag udgjorde modværdien til den ydelse, som leveres til modtageren. At aftalegrundlaget ikke indeholdt bestemmelser, hvorved Service provideren udtrykkeligt var forpligtiget til, at yde en bestemt ydelse til spørger og modtage et bestemt vederlag, ændrede ikke herved. Levering mod vederlag.
 Om evt. momsfritagelse, se D.A.5.11.8.7.


text:
SKM2014.748.SR
 En forening var ikke omfattet af momsfritagelsen i ML § 13, stk. 1, nr. 1. Foreningen opkrævede ikke vederlag for de ydelser, som de udstationerede personer udførte, men leverede ydelserne som vederlagsfri hjælp. Foreningen var ikke omfattet af momsfritagelsen i ML § 13, stk. 1, nr. 4. Foreningen leverede ikke varer eller ydelser i nær tilknytning hertil til medlemmerne. Kontingentbetalingen var derfor ikke vederlag for leverancer til medlemmerne. Foreningen leverede ikke reklameydelser mod vederlag, når gavegivere, medlemmer og sponsorer alene fik et støttebevis, som de kunne hænge op i deres forretningslokale. Ikke levering mod vederlag.
 SKM2013.809.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at et modtaget udtrædelsesvederlag kunne anses som en momsfri godtgørelse for misligholdelse af en kontrakt. Udtrædelsesvederlaget måtte derimod anses for et vederlag for spørgers kundes udnyttelsen af en på forhånd aftalt mulighed for at opsige en aftale, der ellers som udgangspunkt var uopsigelig.
 En på forhånd aftalt mulighed for at opsige en aftale, der ellers som udgangspunkt var uopsigelig. Sammenhold med SKM2004.402.LSR.
 Landsskatteretten har i SKM2015.240.LSR ændret Skatterådets afgørelse. Skatteministeriet har indbragt kendelsen for domstolene.
 SKM2013.609.SR En kommune der byggemodner og udstykker arealer med henblik på salg, handler som en afgiftspligtig person, jf. ML § 3, stk. 2, nr. 3. Når kommunen i den forbindelse etablerer veje og grønne områder, og ejerskabet af disse veje og grønne områder forbliver hos kommunen, foreligger der ikke levering mod vederlag, jf. ML § 4, og der kan ikke fradrages moms for udgifter til etableringen.
 Afgørelsen er også beskrevet i afsnit D.A.3.2.4
 SKM2013.515.SR Skatterådet bekræftede, at en bygherres krav mod entreprenøren vedrørende ydelser leverert af trediemand ikke skulle tillægges moms, at entreprenørens tilbagebetaling af en tidligere betaling fra bygherren ikke var en momspligtig leverance og at tilbagebetalingen omfatter den oprindelige moms. Ligesom Skatterådet bekræftede, at sagsomkostninger ikke skulle tillægges moms. Afgørelsen er også beskrevet i afsnit D.A.7.2.5 og D.A.8.1.1.4
 SKM2013.81.SR Et privat klagenævn skulle pålægge moms ved fakturering af gebyrer, bøder og afgifter til de enkelte virksomheder. Der skulle ikke pålægges moms ved nævnets fakturering af underskudfordeling og kreditering af overskudsfordeling til aftaleparterne.
 SKM2012.514.SR Kunden betaler for retten til at byde på spørgers hjemmeside ved at købe bud af spørger. Kun 1 kunde kan vinde auktionen. Det er Skatterådets opfattelse, at spørgers levering af adgang til at byde på en vare, er momspligtig. Der er kun én kunde i hver auktion, der kan vinde retten til at købe varen til den forholdsvis lave budpris. En vare, som koster 5.000 kr., vil typisk ligge på op til 500 kr. Skatterådet kan bekræfte, at spørger skal opkræve moms ved levering af varer vundet ved auktion til lav budpris. Det bindende svar er også omtalt i afsnit D.A.8.1.1.1.2 om at momsgrundlaget er vederlaget.
 SKM2012.492.SR Skatterådet bekræfter, at der ikke skal opkræves moms af gebyr ved patienters udeblivelse fra undersøgelse og behandling. Gebyret falder uden for momslovens anvendelsesområde.
 SKM2011.556.SR Skatterådet fandt, at spørger driver økonomisk virksomhed, og at der dermed foreligger en levering mod vederlag, når virksomhedens ansatte kan erhverve et måltid mod et løntræk efter skat


text:
på 20 kr.
 SKM2011.706.SR
 Skatterådet fandt, at en forening ud fra de beskrevne faktiske forhold, driver selvstændig økonomisk virksomhed.
 Der er ved vurderingen lagt vægt på, at foreningen mod kontingentbetaling i henhold til § 2 i vedtægterne leverer ydelser til medlemmerne i form af varetagelse af medlemmernes interesser.
 Der leveres endvidere bistand ved administration af formidlingsordningen, garantiordningen og de andre støtteordninger samt kurser målrettet medlemmernes brug af ordningerne og den deraf følgende afrapportering til Kunststyrelsen. Endvidere er der ydet rådgivning, sparring og assistance til medlemmerne med konkrete tvister eller problemstillinger.
 Herudover driver foreningen selvstændig økonomisk virksomhed ved mod særskilt vederlag at sælge annoncer i x-kataloget. Endvidere opkræves hos medlemmerne og producenterne et særskilt vederlag for deltagelse i x-seminaret.
 Da foreningen således driver økonomisk virksomhed er den dermed omfattet af momslovens anvendelsesområde for såvel de kontingentfinansierede medlemsaktiviteter som for aktiviteter mod særskilt vederlag.
 En del af aktiviteterne var momsfritaget. Se afsnit D.A.5.4.2.
 SKM2011.428.SR Skatterådet bekræftede, at en ejendomsadministrator ikke kan undlade moms ved fakturering til udlejer af ekstravederlaget for at opkræve rykkergebyrer hos udlejers restanter, uanset at der ikke opkræves moms af rykkergebyret. Skatterådet kan ikke bekræfte, at administrator efter aftale med udlejer kan fakturere udlejers restanter direkte og uden moms, idet Skatterådet finder, at rykkergebyret rettelig tilkommer udlejer, og hvis det er aftalt mellem udlejer og administrator, at administrator kan beholde gebyret, må dette betragtes som administrators vederlag for arbejdet med rykkerproceduren, som administrator udfører for udlejer, og dette vederlag er momspligtigt.
 SKM2011.56.SR Skatterådet bekræfter, at et ankenævn er momspligtig af de gebyrer mv. der betales af sagens parter. Skatterådet finder derimod ikke, at ankenævnet er momspligtig af det generelle tilskud til driften, der ydes af brancheforeningen. Se ligeledes SKM2007.243.SR
 SKM2010.426.SR Skatterådet bekræftede, at adgang til fri kantine i forbindelse med nedgang i kontantløn udgør levering mod vederlag af kantineydelser til virksomhedens medarbejdere. Se evt. afsnit D.A.8.1.1.10 om byttehandel.
 Skatterådet svarede, at en eventuel overskudsdeling vedrørende driften af P-hus og P-plads mellem et OPP-selskab og en offentlig institution, hvor sidstnævnte stillede den grund, hvorpå P-anlægget skulle anlægges, vederlagsfrit til rådighed for OPP-selskabet, var vederlag for en leverance vedrørende udlejning af grundarealet.
 Institutionens eventuelle deltagelse i dækning af et underskud fra driften af P-anlægget anså Skatterådet for at udgøre et momspligtigt tilskud til OPP-selskabet, fordi modydelsen herfor er den fortsatte drift af P-anlægget. Se D.A.8.1.1.7.4.3.
 SKM2008.331.SR
 Et selskab oprettet med det formål at etablere, udvikle og drive et fælles register for kommunerne, var momspligtig af årlige vederlag, som modtages fra kommunerne. Skatterådet fastslog, at der består en tilstrækkelig direkte forbindelse mellem de udførte tjenesteydelser på kommunernes vegne og de modtagne vederlag. Levering mod vederlag.
 SKM2007.760.SR
 Indskud af patenter og rettigheder som apportindskud i innovationsselskaber, som foretages af Danmarks Tekniske Universitet, og for hvilke universitetet modtager aktier, optioner eller warrants, er momspligtigt, som salg af rettigheder. Levering mod vederlag.
 Ankenævnet på Energiområdet er en momspligtig person. Generelle bidrag fra energiselskaberne opkrævet af Energistyrelsen på nævnets vegne kan anses for vederlag for leverancer til selskaberne.
 Se ligeledes SKM2011.56.SR
 SKM2010.636.SKAT og SKM2010.637.SKAT
 SKAT har


text:
udtalt sig om begrebet "levering mod vederlag" i relation til den momsmæssige behandling af tilgift og lignende salgsfremmende foranstaltninger. Med udgangspunkt i en analyse af aftalegrundlaget mellem køber og sælger skal det undersøges, om tilgiften dækkes af en andel af det vederlag, som køberen har betalt. Hvis ja, udløses beskatning efter momslovens § 4, stk. 1. Som eksempel kan nævnes den situation, hvor tilgiften kan fravælges, og hvor vederlaget ved et fravalg reduceres. Her fremgår det allerede af muligheden for prisreduktion, at tilgiften ikke er vederlagsfri, og dette gælder også, selvom reduktionen af vederlaget i mange tilfælde vil være mindre end den værdi, som tilgiften angives at repræsentere. Levering mod vederlag kan også forekomme i en situation, hvor tilgiften er obligatorisk, og hvor køberen betaler ét vederlag, idet der ikke i det indbyrdes retsforhold mellem køber og sælger er mulighed for at fravælge tilgiften. En sådan handel fremstår for køberen i økonomisk henseende som én samlet transaktion, hvor han for sit vederlag modtager én vare eller tjenesteydelse og én tilgift.
 Om salgsfremmende foranstaltninger, se også C-53/09, Loyalty Management UK Ltd. og C-55/09, Baxi Group Ltd., som er omtalt i D.A.4.1.6.2.
 Se evt. også D.A.4.3.2 og D.A.8.1.1.4.
 SKM2004.273.TSS
 En række restancegebyrer inden for forsyningssektoren er ikke omfattet af momsloven. Ikke levering mod vederlag.
 Derimod er gebyrer for åbnebesøg momspligtige. Gebyrer for betalingsaftaler (afdragsordninger vedrørende allerede opståede restancer) er omfattet af momsloven, men momsfrie. Levering mod vederlag.
 SKM2003.271.TSS
 Erstatningsbeløb for misligholdelse af leasingkontrakter er ikke momspligtige, da de falder uden for momslovens anvendelsesområde. Ikke levering mod vederlag.
 I forbindelse med opsigelser, der ikke sker i anledning af misligholdelse og ved aftalte ændringer af allerede indgåede aftaler, er vederlag i forbindelse med opsigelsen eller ændringen derimod momspligtige. Levering mod vederlag.
 SKM2001.200.TSS
 En virksomhed fik medhold i, at den drev selvstændig økonomisk virksomhed, når den indkøbte mad- og drikkevarer fra tredjemand og solgte videre til medarbejderne. Betaling skete ved løntræk til en pris svarende til 18,6 pct. til 32,2 pct. af indkøbsprisen.


text:
Fradrag for visse lønomkostninger? Nej, siger Højesteret
 Kan lønomkostninger til medarbejdere, som er beskæftiget med M&A-aktiviteter, fradrages på lige fod med øvrige lønomkostninger? Ifølge SKAT er svaret nej. Det var Østre Landsret enig i, men fandt dog samtidig, at praksis i de aktuelle indkomstår havde tilladt fradrag. Ifølge Østre Landsret kunne fradrag derfor kun nægtes med fremadrettet virkning. Nu har Højesteret ændret Østre Landsrets dom.
 Spørgsmålet om fradragsret for lønomkostninger opstod, da SKAT nægtede to banker fradragsret for lønomkostninger til medarbejdere, der havde været beskæftiget med dels at overdrage nogle bankfilialer og dels at overtage nogle bankaktiviteter. I begge sager var det SKATs synspunkt, at medarbejdernes lønomkostninger ikke kunne anses for fradragsberettigede driftsomkostninger, men derimod var ikke-fradragsberettigede anlægsudgifter.
 En fradragsberettiget driftsudgift defineres i lovgivningen som en udgift, der er medgået til at erhverve skattepligtig indkomst, mens en ikke-fradragsberettiget anlægsudgift er en udgift, der er medgået til at tilvejebringe et nyt indkomstgrundlag i form af start af/udvidelse af virksomhed. Forholder man sig udelukkende til disse definitioner, har SKAT en vis pointe. Køb og salg af virksomheder kan udgøre en udvidelse/indskrænkning af indkomstgrundlaget. Men er det den rigtige måde at anskue problemstillingen, når der er tale om en arbejdsgiver med mange ansatte, hvoraf de fleste utvivlsomt er beskæftiget med den løbende drift?
 Det forudsætter jo, at der skal holdes ret meget styr på, hvad de enkelte medarbejdere foretager sig i løbet af arbejdsdagen, og arbejdsgiveren vil derfor typisk stå med en ganske problematisk administration. Netop dette forhold fik i foråret regeringen til at meddele, at hvis Højesteret gav SKAT medhold, ville regeringen via lovgivning sikre fradragsretten. Det vides ikke med sikkerhed, hvorvidt det også gælder fradragsretten tilbage i tid.
 Højesteret konkluderer i dommen, at der ikke er grundlag for at antage, at lønudgifter altid skal anses for driftsomkostninger, men at der ligesom for øvrige omkostninger skal foretages en vurdering af, om de vedrører drift eller anlæg. Når en medarbejder udfører driftsopgaver og andre opgaver, der ikke vedrører driften, skal der derfor ifølge Højesteret foretages en opdeling – eventuel skønsmæssig – af omkostningerne, hvorefter kun de lønudgifter, der anses for at vedrøre driften, kan fradrages.
 Modsat Østre Landsret fandt Højesteret ikke, at der havde eksisteret en fast administrativ praksis om fradragsret for lønudgifter for medarbejdere, der var beskæftiget med virksomhedskøb mv. En forudgående offentlig tilkendegivelse om, at fradragsretten blev nægtet, var derfor ikke nødvendig. SKAT var derfor berettiget til at nægte fradragsret for lønomkostningerne i de indkomstår, der var aktuelle i de to sager (2008-10). Bankerne fik heller ikke medhold i, at hvis lønudgifterne ikke kunne fradrages som driftsomkostninger, ville de i stedet kunne tillægges anskaffelsessummen for de anskaffede aktiver, der udgjorde udvidelsen af virksomheden. Højesteret fandt det imidlertid ikke godtgjort, at lønomkostningerne havde en sådan tilknytning til aktiverne, at de kunne tillægges anskaffelsessummen.
 Efter dommen er situationen således, at SKAT umiddelbart kan nægte fradrag for lønomkostninger, der ikke anses for at vedrøre driften såvel bagud i tid som fremadrettet – det gælder ved SKATs almindelige ligningsmæssige gennemgang, og det gælder i de


text:
Advokaten 9 Interessant dom om kurs- og markedsmanipulation
 Højesteret fandt på den baggrund, at landsretten havde lagt en forkert forståelse af udtrykket ‘værdi i markedet’ til grund og ophævede derfor landsrettens dom og hjemviste sagen til fornyet behandling ved landsretten.
 Markedsmisbrugsforordningen er trådt i kraft med virkning fra 3. juli 2016. Forordningen, der afløser markedsmisbrugsdirektivet og reglerne i værdipapirhandelsloven om markedsmisbrug, er relevant for alle advokater, der rådgiver børsnoterede selskaber. Højesteretsdommen vil få betydning for sager om kursmanipulation efter de hidtidige regler og for sager om markedsmanipulation efter forordningen.
 Af Hans Fogtdal, advokat (H) (M.C.J.), Plesner
 Der har i de senere år været betydeligt mediefokus og politisk bevågenhed omkring kriminalitet begået i forbindelse med børsforhold, og der har ved retterne været behandlet en række sager på området med forskellige resultater.
 Højesteret har siden indførelsen af forbuddet mod insiderhandel i 1991 og efter vedtagelsen af børsreformen i 1995 (Børsreform II), hvor et egentligt forbud mod kursmanipulation blev indført, afsagt i alt otte domme om markedsmisbrug, heraf tre om insiderhandel, en dom om uberettiget videregivelse af intern viden og fire om kursmanipulation. Der er dermed afsagt et relativt stort antal højesteretsdomme inden for dette relativt begrænsede, men absolut ikke ukomplicerede retsområde.
 Reglerne om markedsmisbrug har siden deres vedtagelse i dansk ret haft en noget omskiftelig historie, hvor reglerne fra alene at være baseret på dansk ret, fra 2004 har været baseret på et EU-direktiv – markedsmisbrugsdirektivet – og senest fra juli 2016 fremgår direkte af markedsmisbrugsforordningen. Forordningen får direkte virkning i Danmark og skal altså ikke implementeres nationalt.
 Principiel dom om kursmanipulation
 Efter forordningens ikrafttræden har Højesteret afsagt en principiel dom om kursmanipulation.
 Et aktieselskab, der havde en portefølje bestående af værdipapirer, og dets ejer blev tiltalt for kursmanipulation efter den skærpede strafhjemmel i straffelovens § 299 d. Desuden blev en bank og dens finanschef principalt tiltalt for medvirken til overtrædelse efter samme bestemmelse og subsidiært tiltalt for manglende underretning til Finanstilsynet om mistænkeligt forhold.
 Selskabsejeren og finanschefen havde telefonisk drøftet mulighederne for at handle en ejendomsobligation, som selskabsejeren i forvejen ejede en betydelig portefølje af. Efterfølgende afgav selskabsejeren på vegne af sit selskab og gennem banken en købsordre på obligationen på kurs 35 (som siden annulleredes) og senere en købsordre på kurs 30, selvom obligationen sidst var handlet til 1,1, hvilket efterfølgende blev matchet af en modsatrettet salgsordre, hvorved markedskursen på årets sidste handelsdag steg til en lukkekurs på 30.
 Et flertal i byretten frifandt de tiltalte for alle tiltaler og henviste til, at obligationen var illikvid og dermed svær at prisfastsætte, hvorfor de tiltaltes forklaring om værdiansættelse ikke kunne tilsidesættes. Derudover henviste flertallet til, at de tiltaltes budafgivning lå inden for spreadet, det vil sige inden for intervallet mellem udbuds- og budkurs. Der blev i byretten afgivet dissens, idet én voterende fandt selskabsejeren og hans selskab skyldige i kursmanipulation, dog ikke efter straffelovens skærpede strafhjemmel i § 299 d, men efter den almindelige strafhjemmel i værdipapirhandelsloven. Denne dommer fandt endvidere banken og finanschefen skyldige efter den subsidiære tiltale om manglende


text:
opfyldelse af den almindelige pligt til indberetning af mistænkelige transaktioner til finanstilsynet.
 Landsretten stadfæstede frifindelsen og anførte i præmisserne: “Det kan lægges til grund, at der på Nasdaq OMX (børsen) alene var begrænset antal bud og udbud med hensyn til den pågældende obligation i de sidste måneder af 2011, og at der var en meget betydelig afvigelse (spread) mellem bud- og udbudskurser. Dette spread må ses som udtryk for, at de pågældende bydere og udbydere havde en åbenlyst forskellig opfattelse af obligationens værdi. Det kan videre lægges til grund, at obligationen i de sidste måneder af 2011 kun blev handlet på børsen meget få gange og til ganske forskellige kurser, og at disse handeler alene omfattede mindre antal. Det er herefter ikke blot ved disse forudgående handeler – eller i øvrigt på anden måde – godtgjort, at værdien i markedet afveg fra den kurs på først 35 og dernæst 30, som [...] tilbød at købe en obligation til den 30. december 2011. Landsretten har herved også lagt vægt på, at disse købstilbud lå inden for det spread, der den pågældende dag var på børsen for den omhandlede obligation. Som sagen er forelagt for landsretten, er det herefter ikke bevist, at afgivelsen af de to købsordrer, der er beskrevet i tiltalen, har været egnede til at påvirke kursen på obligationen i en retning, der afveg fra dennes værdi i markedet. Der foreligger derfor ikke en overtrædelse af værdipapirhandelslovens § 38, stk. 1, nr. 2, eller nr. 4, og landsretten tiltræder, at de tiltalte er frifundet for den principale tiltale.”
 Landsretten tiltrådte også, at den tiltalte bank og finanschef blev frifundet for den subsidiære tiltale for overtrædelse af værdipapirhandelslovens bestemmelse om pligt til indberetning til finanstilsynet.
 Efter anken til Højesteret anmodede forsvarerne i sagen om en præjudiciel afgørelse om fortolkningen af bestemmelserne om kursmanipulation. Forsvarerne gjorde gældende, at sagen indeholdt EU-retlige fortolkningsproblemer, som kunne begrunde en forelæggelse for EU-Domstolen, herunder at det var væsentligt for afgørelsen af den konkrete sag, om der i medfør af EU-retten skal foretages en helhedsvurdering af de konkrete forhold for det enkelte værdipapir (de tiltaltes synspunkt), eller hvorvidt den senest noterede kurs på værdipapiret er det eneste afgørende kriterium ved bedømmelsen af sagens faktiske forhold (anklagemyndighedens synspunkt).
 Højesteret traf ved en kendelse af 30. juni 2016 afgørelse om ikke at tage forsvarernes anmodning om en præjudiciel afgørelse i sagen til følge. Højesteret anførte, at markedsmisbrugsdirektivets regler om kursmanipulation med videre efter deres ordlyd, formål og den foreliggende praksis fra EU-Domstolen, ikke gav anledning til en sådan tvivl om fortolkningen af EU-retten, at der var grundlag for en præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen, inden Højesteret skulle tage stilling til hovedspørgsmålet i sagen. Højesteret tog derfor ikke anmodningen om præjudiciel forelæggelse til følge.
 Højesterets afgørelse af 24. august 2016
 Højesteret traf afgørelse i selve sagen 24. august 2016 ved at ophæve landsrettens dom og hjemvise sagen til fornyet behandling ved landsretten. For Højesteret var spørgsmålet, om der var grundlag for at ophæve landsrettens dom og hjemvise sagen, fordi landsretten ved


text:
vurderingen af, om de to købsordrer afveg fra obligationens ‘værdi i markedet’, havde anvendt værdipapirhandelslovens § 38, stk. 1, urigtigt, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, jf. § 912, stk. 1, nr. 3.
 Efter at have henvist til en tidligere dom om kursmanipulation UfR 2001.578H, der drejede sig om illikvide værdipapirer, hvor det blev afgjort, at der med udtrykket ‘disses værdi i markedet’, forstås den børsnoterede kurs, til forarbejderne til lovændringerne i 2004 og hensynene bag bestemmelserne, fandt Højesteret ikke, at lovændringen i 2004 gav anledning til en ændring i Højesterets tidligere forståelse af begrebet. Højesteret henviste herved også til de almindelige bemærkninger til lovændringerne i forbindelse med forordningen i 2016.
 Højesteret fandt således ikke, at det forhold, at der er en meget betydelig afvigelse (spread) mellem bud- og udbudskurser til stede, er en relevant omstændighed at lægge vægt på ved vurderingen af, om en handling har været egnet til at påvirke værdien af et værdipapir i markedet.
 Udgangspunktet ved handel med finansielle instrumenter må være, at en køber ønsker at købe til en så lav kurs som muligt, mens en sælger ønsker at sælge til en så høj kurs som muligt. Det forhold, at der er en betydelig afvigelse mellem bud og udbud, siger ikke i sig selv noget om værdien af det pågældende værdipapir. Det afgørende for værdien af et værdipapir i markedet må være den kurs, hvor en køber og en sælger har kunnet mødes i en handel.
 Højesteret anførte, at udtrykket ‘værdi i markedet’ i den dagældende værdipapirhandelslovs § 38, stk. 1 – også når det gælder illikvide værdipapirer – må forstås som den senest noterede børskurs, hvor kursen er resultat af en handel mellem uafhængige parter med modsatrettede interesser, det vil sige en handel, hvor sælger ønsker at opnå højest mulig kurs, mens køber ønsker at købe billigst muligt.
 Højesteret gav dog udtryk for en snæver modifikation hertil, idet børskursen må kunne fraviges, hvis den ikke kan anses for et retvisende udtryk for værdipapirets værdi i markedet. Noget sådant ville efter Højesterets opfattelse efter omstændighederne kunne være tilfældet, hvis der efter den senest noterede børskurs er indtrådt generelle ændringer i markedet, f.eks. renteændringer, eller hvis udstederen af værdipapiret i en selskabsmeddelelse eller på lignende måde har givet oplysninger, der har betydning for værdien af papiret.
 Højesteret understregede, at den kurs, som er angivet for eksempel i en salgsordre, men som ikke fører til en handel, derimod ikke i sig selv viser, at den senest noterede børskurs ikke kan anses for retvisende. Højesteret fandt, at landsrettens præmisser måtte forstås således, at landsretten ikke havde anvendt den senest noterede børskurs fra 28. december 2011 ved vurderingen af obligationens værdi i markedet 30. december 2011, da købsordrerne blev afgivet. Landsretten havde henvist til, at der er tale om en illikvid obligation, og at der var en meget betydelig afvigelse (spread) mellem bud- og udbudskurser.
 Betydningen af højesteretsdommen i sager om kursmanipulation eller markedsmanipulation
 Højesteretsdommen vil utvivlsomt få meget stor betydning for sager om kursmanipulation med et gerningstidspunkt før


text:
juli 2016, så længe der i retssystemet i en rum tid endnu verserer sådanne sager.
 For så vidt angår sager om markedsmanipulation med et gerningstidspunkt efter markedsmisbrugsforordningens ikrafttræden er det værd at bemærke, at det ikke længere er en betingelse for at kunne straffe for markedsmanipulation, at de foretagne handlinger har været egnet til at påvirke kursen i en retning, der afviger fra værdipapirets værdi i markedet, og Højesterets afgørelse vil i hvert tilfælde ikke på dette punkt længere have konkret betydning.
 Helt overordnet vil højesteretsdommen dog også efter markedsmisbrugsforordningen kunne få betydning, idet den adfærd, der efter den tidligere værdipapirhandelslov var omfattet af forbuddet mod kursmanipulation, også fremover – som udgangspunkt – vil være strafbar som markedsmanipulation. Det fremgår således direkte af forarbejderne til lov om ændring af værdipapirhandelsloven som følge af markedsmisbrugsforordningen, at det strafbare område for kursmanipulation efter de tidligere regler videreføres efter forordningen.
 Advokat (H) (M.C.J.), hos Plesner, rådgiver om corporate compliance, myndighedshåndtering, økonomisk kriminalitet, strafferet, efterforskning og advokatundersøgelser.
 Tidligere vicestatsadvokat hos Statsadvokaten for Særlig International og Økonomisk Kriminalitet, hvor han var fagleder i børs- og finanssager, og hos Rigsadvokaten. Er forfatter til bogen ‘Børskriminalitet’ fra 2015 og medforfatter på bogen ‘Politiklageordningen’ 2012, begge fra Jurist- og Økonomforbundets Forlag.
 Hans Fogtdal er endvidere ekstern lektor ved Københavns Universitet i faget Børskriminalitet.


text:
Fortolkningsbidrag fra Højesteret om sygdom og handicap – Mette Klingsten Advokatfirma
 Fortolkningsbidrag fra Højesteret om sygdom og handicap
 15/12/17 Mette Klingsten
 Begrebet »handicap« skal fortol-kes således, at det omfatter en tilstand, der er forårsaget af en lægeligt diagnosticeret helbredelig eller uhelbredelig sygdom, når denne sygdom medfører en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, og denne begrænsning er af lang varighed. Karakteren af de foranstaltninger, som arbejdsgiveren skal træffe, er ikke afgørende for, om en persons helbredstilstand skal anses for omfattet af dette begreb.
 Højesteret har for nylig afsagt to domme, hvor spørgsmålet var, om der forelå handicap i forskelsbehandlingslovens forstand. Arbejdsgivere må ikke opsige medarbejdere, hverken direkte eller indirekte på baggrund af race, hudfarve, religion, politiske overbevisning, seksuelle orientering, alder, handicap, eller national, social eller etnisk oprindelse. Det er især spørgsmål om handicap og alder, der har givet anledning til fortolkningsproblemer.
 Arbejdsgivere må ikke opsige medarbejdere på baggrund af blandt andet handicap. Dette er en del af forbuddet mod diskrimination i forskelsbehandlingsloven.
 Forskelsbehandlingsloven indeholder ikke en definition på, hvad der er et handicap. Der er en række lidelser, som kan være et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand, selv om medarbejderen ikke direkte har fortalt arbejdsgiveren, at der er tale om et handicap eller arbejdsgiveren ikke har opfattet lidelsen som et handicap.
 Et handicap er en langvarig og diagnosticeret fysisk, psykisk eller intellektuel funktionsnedsættelse, som betyder, at den pågældende ikke kan arbejde på lige fod med andre medarbejdere.
 Det vil være i strid med forskelsbehandlingsloven at opsige en medarbejder på grund af handicap, hvis medarbejderen er i stand til at varetage stillingen med forskellige tilpasninger.
 Selv om sygdom ikke er det samme som et handicap, kan langvarigt sygefravær udvikle sig til et handicap. Det kan eksempelvis være tilfældet, hvis sygdommen bliver kronisk. I tilfælde af opsigelse i medfør af 120-dagesreglen skal man være opmærksom på, om der kan være tale om et handicap. I forrige nyhedsbrev omtalte vi en Højesteretsafgørelse fra 22. november 2017, hvor Højesteret tog stilling til beregningen af 120 sygedage ved deltidssygemelding. I den pågældende sag var det ikke gjort gældende, at der var tale om et handicap.
 I to afgørelser fra 22. november 2017 har Højesteret taget stilling to sager om handicap.
 Den første sag omhandlede en medarbejder, der i 2009 var udsat for en ulykke, som resulterede i et sprunget korsbånd i det ene knæ. Efter en kikkertundersøgelse oplevede hun en svær svimmelhed, der besværliggjorde udførslen af hendes arbejdsopgaver. Arbejdsgiveren forsøgte at imødekomme medarbejderens særlige behov med henblik på sikre hendes muligheder for at vende tilbage til arbejdspladsen, herunder færre arbejdsdage, hjemmearbejdsdage og hensyn til medarbejderens behandlingsforløb. Arbejdsgiveren afskedigede senere medarbejderen på grund af en upassende adfærd udvist under et møde, hvor medarbejderens tilbagevenden til arbejdspladsen blev drøftet.
 Den anden sag omhandlede en medarbejder, der efter en hjerneoperation udviklede træthed, der invaliderede hende. Medarbejderen forsøgte trods den invaliderende


text:
træthed at opretholde en arbejdstid mellem 12 og 18 timer om ugen. Sygdommens karakter blev vurderet som i bedste fald som stationær og i værste fald som progressiv. Medarbejderen kunne derfor ikke genoptage sit fuldtidsarbejde. Arbejdsgiveren afskedigede efterfølgende medarbejderen som følge af det omfattende sygefravær. Efter afskedigelsen blev medarbejderen ved en speciallægeerklæring diagnosticeret med invaliderende træthed efter hjerneoperationen.
 Det afgørende spørgsmål var i begge sager, hvorvidt der i overensstemmelse med hidtidig dansk retspraksis omkring fortolkningen af handicapbegrebet skulle foreligge en lægeligt diagnosticeret sygdom på opsigelsestidspunktet. Højesteret udtalte i begge sager, at det efter EU-Domstolens praksis ikke er en betingelse for, at der foreligger et handicap i direktivets forstand, at funktionsbegrænsningen skyldes en sygdom, der er lægeligt diagnosticeret. Højesteret fastsatte i forlængelse heraf, at det må bero på en vurdering af samtlige af sagens omstændigheder, herunder navnlig oplysninger fra læger og andre sundhedspersoner, om medarbejderen på tidspunktet for den påståede forskelsbehandling må anses for handicappet i direktivets og dermed forskelsbehandlingslovens forstand.
 Højesteret udtalte endvidere i den første sag, at det var bevist, at medarbejderen ikke kunne vende tilbage på arbejdspladsen. Derudover havde virksomheden imødekommet medarbejderens særlige behov ved at tilbyde passende hjælpeforanstaltninger i overensstemmelse med kravet i forskelsbehandlingslovens § 2a, der tilstrækkelig lettede mulighederne for at vende tilbage til arbejdspladsen. Højesteret lagde derfor til grund, at afskedigelsen af medarbejderen ikke var begrundet i hendes sygdom eller sygefravær, men i hendes upassende adfærd overfor arbejdsgiveren. Der var derfor ikke tale om en opsigelse i strid med forskelsbehandlingsloven.
 Højesteret lagde i den anden sag til grund, at medarbejderens træthed var omfattet af handicapbegrebet, og arbejdsgiveren burde have vidst, at medarbejderen var handicappet. Herudover, så havde arbejdsgiveren ikke overholdt sin pligt efter forskelsbehandlingslovens § 2a til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger, der kunne lette medarbejderens tilbagevenden til arbejdspladsen. Medarbejderen forsøgte at informere arbejdsgiveren yderligere om symptomerne ovenpå hjerneoperationen og forsøgte også at etablere kontakt mellem hjerneskadecentret og arbejdsgiveren. Højesteret fandt, at opsigelsen derfor var i strid med forbuddet om forskelsbehandling på grund af handicap, blandt andet fordi arbejdsgiveren (en bank) ikke havde opfyldt sin pligt til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger.
 Det kan efter Højesterets afgørelse i de to sager især konkluderes, at det fortsat ikke er diagnosen på opsigelsestidspunktet, der er afgørende, men om den pågældende funktionsnedsættelse af fysisk, mental eller psykisk karakter som i samspil med forskellige barrierer, kan hindre medarbejderen i at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre medarbejdere, og funktionsnedsættelsen er af lang varighed. Højesteret udtalte, at der ikke i tidligere sager havde været anledning til at tage stilling til, om der kunne være tale om handicap, hvis funktionsbegrænsningen ikke skyldes en sygdom, der er lægeligt diagnosticeret.
 Godtgørelserne for opsigelser i strid med forskelsbehandlingsloven udmåles efter samme principper som godtgørelser efter ligebehandlingsloven (graviditet, barsel, forældre- eller fædreorlov), og det vil sige, at godtgørelserne udmåles til 6, 9 eller 12 måneders løn, typisk baseret på medarbejderens anciennitet.
 I praksis opleves det ofte, at det er spørgsmålet, om der er tale om et handicap, der kan give anledning til udfordringer samt spørgsmålet


text:
om tilpasningsforanstaltninger. Arbejdsgiveren har pligt til at tilpasse arbejdspladsen til den handicappede medarbejder, så medarbejderen kan fungere i stillingen på lige fod med andre ikke-handicappede medarbejdere, men tilpasningerne må ikke udgøre en uforholdsmæssigt stor byrde for arbejdsgiveren.
 Det kan derfor ofte være fornuftigt at gennemføre en høring, herunder inddrage kommunen, ikke mindst, hvis der er tale om en medarbejder i et fleksjob, før man gennemfører en opsigelse af en medarbejder, der måske lider af et handicap. Skulle det komme til at en sag, kan det blive afgørende om arbejdsgiveren har foretaget tilpasninger (eller har undersøgt muligheden for at foretage tilpasninger) når det skal afgøres, om det var i orden at opsige medarbejderen.


text:
Selskabstømning. Forældelse.
 Sagerne 432/2008, 39/2009, 15/2009 og 41/2009
 Dom afsagt den 18. januar 2011.
 Sag 432/2008
 Statsautoriseret revisor Jens Otto Laursen
 Rolf Nielsen,
 advokat Claus Høxbro,
 advokatfirmaet Groth-Andersen & Nørkjær A/S og
 Sag 15/2009
 HOP nr. 49 ApS under konkurs,
 Sag 39/2009
 Sag 41/2009
 Advokat Claus Høxbro og
 advokatfirmaet Groth-Andersen & Nørkjær A/S
 Statsautoriseret revisor Jens Otto Laursen og
 Sælgeren af overskudsselskab og køberens bank erstatningsansvarlige over for skattevæsenet for dettes tab ved selskabstømning. Ansvarets fordeling mellem disse og sælgerens rådgivere. Forældelse.
 I 1992 solgte Rolf Nielsen anparterne i Soft Tux ApS til et finansieringsselskab for ca. 10,5 millioner kroner svarende til selskabets egenkapital med et tillæg på 85 % af selskabets latente skattebyrde. Det handlede selskab gik efterfølgende konkurs uden betaling til skattevæsenet, som var den eneste kreditor. Konkursboet rejste erstatningskrav mod sælgeren og køberens pengeinstitut, som igen rejste erstatningskrav mod sælgerens advokat og revisor.
 Ud over de nævnte spørgsmål om erstatningsansvar og den interne fordeling af dette var der bl.a. også spørgsmål om, hvorvidt bankens friholdelsespåstand over for sælgerens advokat og revisor var forældet eller bortfaldet som følge af passivitet. Endvidere gjorde sælgeren for Højesteret bl.a. gældende, at en række transaktionsbilag var forfalsket, og at Højesteret skulle tage i betragtning, at han under sagens behandling i landsretten blev udsat for, at dommere forsøgte at hindre domstolsbehandlingen og ikke var upartiske. Sælgeren gjorde ikke gældende, at nogen af de dommere, som havde afsagt dommen i landsretssagen, var inhabile.
 Højesteret fandt ikke grundlag for at antage, at nogen af sagens bilag var forfalsket, og det, som sælgeren havde anført om sagens behandling ved landsretten, kunne ikke tillægges betydning ved sagens afgørelse.
 Højesteret fastslog, at sælgeren og køberens bank var erstatningsansvarlige over for konkursboet.
 Om den interne fordeling af erstatningsansvaret udtalte Højesteret bl.a., at der ikke var grundlag for at fravige de principper for fordeling af ansvaret mellem sælgeren af overskudsselskabet, køberens pengeinstitut og sælgerens rådgivere, som er fastlagt ved Højesterets dom i ”Thrane-sagen” (Ugeskrift for Retsvæsen 2000 s. 365).
 Højesteret fastslog, at bankens friholdelsespåstand over for sælgerens rådgivere ikke var forældet eller bortfaldet som følge af passivitet.
 Landsretten var nået til samme resultat, men landsrettens dom blev ændret på et enkelt punkt som følge af en ændret påstand.


text:
M var rejst fra Bulgarien til Danmark med 2 børn og ville ikke hjemgive børnene til Bulgarien. Betingelserne for at undlade at tilbagegive børnene var opfyldt, TFA 2017/109 ØLD - Landsforeningen Børn og Samvær
 M var rejst fra Bulgarien til Danmark med 2 børn og ville ikke hjemgive børnene til Bulgarien. Betingelserne for at undlade at tilbagegive børnene var opfyldt, TFA 2017/109 ØLD
 M var rejst fra Bulgarien til Danmark med 2 børn og ville ikke hjemgive børnene til Bulgarien. Betingelserne for at undlade at tilbagegive børnene var opfyldt, TFA 2017/109 HD
 Sagen er rejst som en anmodning om tilbagegivelse efter børnebortførelseslovens kapitel 4 om tilbagegivelse af børn, som ulovligt er ført her til landet og dermed omfattet af Haagerkonventionen af 25. oktober 1980. Det der i sagen skal tages stilling til er, om der er tale om en ulovlig børnebortførelse i medfør af lovens § 10 og hvis der er det, om der foreligger grunde til at nægte en tilbagegivelse, jf. lovens § 11.
 Børnebortførelseslovens § 10 (Hagerkonventionens artikel 3)
 Det fremgår af afgørelsen om skilsmisse af 19. maj 2011 fra Sofias Distriktsret, at moderen, M, fik forældremyndigheden over både B1 og B2, mens faderen, F, fik samværsret med pigerne.
 Efter børnebortførelseslovens § 10, stk. 2, er en børnebortførelse eller tilbageholdelse ulovlig, hvis handlingen strider mod forældremyndighedsindehaverens rettigheder i fællesskab eller alene ifølge loven i den stat, hvor barnet havde bopæl umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen, og rettighederne udøvedes på det tidspunkt, hvor barnet blev bortført eller blev tilbageholdt, eller de fortsat ville være udøvet, hvis den ulovlige handling ikke var foretaget. En tilsvarende formulering genfindes i Hagerkonventionens artikel 3.
 Det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen i børnebortførelseslovens § 10 (betænkning 1166/1989 om internationale børnebortførelser på side 71), at den som ikke har forældremyndigheden men samværsret, ikke vil kunne fremsætte krav om tilbagegivelse.
 Efter både bestemmelsens ordlyd og forarbejderne til denne, at det derfor en betingelse for at anse en tilbageholdelse for ulovlig, at det er forældremyndighedsindehaverens rettigheder der krænkes, og at disse rettigheder faktisk udøves på det tidspunkt, hvor barnet blev bortført eller tilbageholdt. Efter bestemmelsen i børnebortførelsesloven skal man anse forældremyndighedsindehaveren for at være den, der i barnets bopælsland anses for retligt at udøve denne funktion.
 Efter en umiddelbar fortolkning af afgørelserne fra de bulgarske domstole, er det nærliggende at antage, at det er M, der alene har den fulde forældremyndighed over B1 og B2, mens F har samværsret. Fogedretten har på den baggrund og i medfør af børnebortførelseslovens § 14, stk. 3 (artikel 15 i Haagerkonventionen), indhentet en afgørelse fra en myndighed i Bulgarien om, at bortførelsen anses for ulovlig efter bulgarsk ret.
 Det Bulgarske Justitsministerium, der i henhold til bulgarsk lovgivning er myndigheden, der afgiver erklæringer efter Haagerkonventionens artikel 15, har fastholdt, at tilbageholdelsen af B1 og B2 er ulovlig efter bulgarsk ret. Der henføres navnlig til, at spørgsmålet om bopæl ikke er en del af de rettigheder, som den forælder, der har eneret til forældremyndigheden, får tildelt. Ændring af barnets bopæl kræver samtykke fra


text:
begge forældre. Dette støttes af F’s forklaring for fogedretten.
 Under disse omstændigheder, finder fogedretten – trods formuleringerne i afgørelserne fra de bulgarske domstole og navnlig skilsmisseafgørelsen af 19. maj 2011 – at F må antages efter bulgarsk ret at have medbestemmelsesret over, hvor B1 og B2 skal bo, og dermed en del af forældremyndigheden i Haagerkonventionens forstand, jf. artikel 5 i konventionen, jf. børnebortførelseslovens § 10, stk. 2, nr. 1.
 F har ikke protesteret over i hvert fald to flytninger, som M efter det oplyste har foretaget med pigerne i Sofia i perioden fra samlivsophævelsen i december 2009 og indtil flytningen til Danmark i efteråret 2015. Da der her er tale om lokale flytninger, der står i stor kontrast til at flytte pigerne permanent til Danmark, bevirker dette forhold – efter fogedrettens opfattelse – ikke i sig selv, at F ikke har udøvet bopælsrettighederne på det tidspunkt, hvor M tog B1 og B2 med til Danmark, jf. børnebortførelseslovens § 10, stk. 2, nr. 2.
 På ovenstående baggrund finder fogedretten efter en samlet betragtning, at M’s flytning af B1 og B2 her til landet, må anses for ulovlig, jf. børnebortførelseslovens § 10.
 Efter oplysningerne i sagen kan det lægges til grund, at B1 og B2 har haft bopæl hos M siden december 2009. Efter F’s forklaring må fogedretten endvidere lægge til grund, at F ikke nødvendigvis ønsker, at B1 og B2 skal have bopæl hos ham. Han ønsker alene, at pigerne skal tilbage til Bulgarien. Begge piger har utvetydigt givet udtryk for, at de ikke ønsker sig tilbage til F, og de efterlader begge klart det indtryk, at de vil modsætte sig tilbagegivelsen.
 B1 fylder snart 11 år (- – – 2016), og hun har en aldersvarende modenhed, og en god selvindsigt. Hun har utvetydigt givet udtryk for, at hun ikke ønsker sig tilbage til F. Når dette sammenholdes med de udtalelser, som B1 er fremkommet med under børnesamtalen, sammenholdt med den børnesagkyndiges vurdering, er der en alvorlig risiko for, at en tilbagegivelse mod hendes vilje og til en fader, som hun ikke har boet med siden december 2009, vil være til skade for B1’s sjælelige sundhed eller sætte hende i en situation, som hun ikke bør tåle. Herefter og da hun endvidere har nået en alder og modenhed, der gør, at der bør tages hensyn til, at hun selv modsætter sig tilbagegivelsen, nægter fogedretten tilbagegivelsen af B1, jf. børnebortførelseslovens § 11, nr. 2 og 3.
 B2 er 8 år gammel og hun har hele sit liv levet sammen med og været nært tilknyttet til sin storesøster B1. Herefter, og på baggrund af fogedrettens samtale med B2, sammenholdt med den børnesagkyndiges vurdering, foreligger der også for B2’s vedkommende en alvorlig risiko for, at en tilbagegivelse af hende til Bulgarien uden hendes storesøster, vil være til skade for B2’s sjælelige sundhed, eller sætte hende i en situation, som hun ikke bør tåle, jf. børnebortførelseslovens § 11, nr. 2.
 Som følge af ovenstående tager fogedretten ikke anmodningen om tilbagegivelse af B1 og B2


text:
til Bulgarien til følge.
 Det fremgår af sagen, at M, uanset at hun i kendelsen om parternes skilsmisse m.v. er tillagt forældremyndigheden over begge børn, ikke uden F’s samtykke har kunnet få udstedt pas til dem. Da F ikke ønskede at medvirke, blev hans samtykke erstattet af en afgørelse af 16. november 2012 truffet af Sofias kredsret. Efter denne afgørelse kunne der herefter udstedes pas til børnene, således at de kunne »udrejse ... i et ubegrænset antal rejser til EU-lande, Serbien, Montenegro, Kroatien, Makedonien, Bosnien-Herzegovina, Tyrkiet, Schweiz og USA, i et tidsrum, hvor det ikke er fastlagt, at [F] afholder det retsbestemte samvær med børnene, således at det undtagelsesvis sker ikke mere end en weekend af den tid, som tilkommer ham«.
 Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har den 10. februar 2015 afsagt dom i sagen Penchevi mod Bulgarien (klagesag nr.77818/12) om et tilfælde, hvor den bulgarske højesteret – modsat de tidligere instanser – havde nægtet at erstatte faderens samtykke til udstedelse af pas med en retsafgørelse. Det fremgår forudsætningsvis også af denne dom, at forældremyndighedsbegrebet i bulgarsk ret er underlagt indskrænkninger, som ikke kendes i dansk ret.
 Efter den bulgarske centralmyndigheds udtalelse af 5. januar 2016, som er fulgt op af samme myndigheds redegørelse af 14. marts 2016, tiltræder landsretten herefter af de grunde, som fogedretten har anført, at M’s flytning af B1 og B2 til Danmark er ulovlig, jf. børnebortførelseslovens § 10.
 Børnene B1 og B2, der i dag er henholdsvis 11 år og 9 år, flyttede i september 2015 med deres mor, M, til Danmark fra Bulgarien og har siden boet her i landet med deres mor og dennes nye ægtefælle. Sagen angår, om børnene efter reglerne i børnebortførelsesloven (lov om international fuldbyrdelse af forældremyndighedsafgørelser mv.) skal tilbagegives til Bulgarien, hvor deres far, F, har bopæl.
 Under sagen er det et spørgsmål, om udrejsen til Danmark i september 2015 og det fortsatte ophold i Danmark udgør en børnebortførelse, der er omfattet af § 10 i børnebortførelsesloven. Hvis dette er tilfældet, skal det afgøres, om tilbagegivelse af børnene kan nægtes i medfør af børnebortførelseslovens § 11, nr. 2 og 3.
 Børnebortførelseslovens § 10
 Efter børnebortførelseslovens § 10, stk. 1, skal børn, som ulovligt er ført her til landet eller ulovligt tilbageholdes her, efter anmodning tilbagegives til den, som barnet tilbageholdes fra, hvis barnet umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen havde bopæl i en stat, som har tiltrådt Haagerkonventionen om barnebortførelser (konvention af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser). Efter stk. 2 er en bortførelse eller tilbageholdelse ulovlig, hvis handlingen strider mod forældremyndighedsindehaverens rettigheder ifølge loven i den stat, hvor barnet havde bopæl umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen, og rettighederne udøvedes på det tidspunkt, hvor barnet blev bortført eller tilbageholdt, eller de fortsat ville være udøvet, hvis den ulovlige handling ikke var foretaget. Børnebortførelseslovens § 10 gennemfører Haagerkonventionens artikel 3, som beskytter bl.a. rettigheder, der tilkommer en forældremyndighedsindehaver enten i fællesskab eller alene. Efter konventionens artikel 5, litra a, omfatter »forældremyndighed« retten til at drage omsorg for barnets person