text:
faktiske og retlige udnyttelsesmulighed var sammenfaldende, fastslået at der skal ansættes et byggeteknisk beregningsareal beregnet ud fra det samlede bebyggede areal.
 Som udgangspunktet ansættes fællesarealer til 0 m2. Undtagelsen hertil er, at såfremt det areal, der er nødvendigt for at opfylde de planmæssige forskrifter, er højere end det opgjorte beregningsareal, skal en del af eller hele fælles arealet værdiansættes på samme vis, som det øvrige grundstykke.
 I denne konkrete sag, er de planmæssige forskrifter anført i lokalplan-3, hvor bebyggelsesprocenten er angivet til 35. Idet ejendommens bruttoetageareal udgør 5.112 m2, kræver det et grundareal på 14.600 m2. Ejendommens samlede grundareal er på 18.518 m2. Dermed vil det beregningsmæssige fællesareal udgøre 2.240 m2, idet vejarealet udgør 1.678 m2. Fællesarealet ansættes til kr. 0. Der kan i øvrigt henvises til nedenstående beregning samt eksempel 3 i Vurderingsvejledningens afsnit C.2.1.2.
 Idet Vurderingsmyndigheden har henført 0 m til fællesarealet til kr. 0 for vurderingen pr. 1. oktober 2006, er det nævnets opfattelse, at denne værdi skal ændres med baggrund i nedenstående beregning af grundværdien.
 Beregning af grundværdien for alle påklagede år
 Medregnet i vurderingen som fællesareal indtil 1. oktober 2005
 -1.293.750 kr.
 -1.940.625 kr.
 Grundværdi ansat af vurderingsyndigheden
 Det er nævnets opfattelse, at de beregnede grundværdier svarer til værdien i handel og vandel, når der henses til lokalområdet samt ejendommens beliggenhed, hvorfor grundværdierne nedsættes hertil for de påklagede år.
 Ejerens påstande og anbringender
 Fradrag i grundværdien for grundforbedrende udgifter i henhold til vurderingsloven §§ 17-18 hæves med kr. 3.113.030 fra kr. 2.495.390 til kr. 5.608.420 fra genoptagelsesåret 2001 og frem. Grundværdien nedsættes som følge af en reduktion i antallet af byggeretter efter Landsskatterettens skøn fra genoptagelsesåret 2001 og frem.
 Ejendommen tildeles et nedslag for de afholdte udgifter på kr. 250.572 til ekstrafundering og pilotering på ejendommen samt geoteknik. Nedslaget fremskrives efter byggeomkostningsindekset fra 1983, hvor nedslaget første gang kunne have været tildelt ejendommen og indsættes fra genoptagelsesåret 2001 og frem.
 Fradrag i grundværdien for grundforbedrende udgifter i henhold til vurderingsloven §§ 17-18 hæves mest muligt efter Landsskatterettens skøn.
 Klagers partsrepræsentant har i skrivelse af 29. april 2005 med hjemmel i skatteforvaltningsloven § 33, stk. 2 anmodet vurderingsmyndigheden om genoptagelse af ejendomsvurderingen med henblik på at ansætte fradraget for grundforbedrende udgifter på ejendommen til kr. 8.069.656. Ejendommens grundværdi, herunder grundværdispecifikationer har ligeledes været genstand for behandling i sagen.
 Vurderingsmyndigheden har i afgørelse af 22. maj 2007 fastsat fradraget for grundforbedrende udgifter til kr. 2.905.678, og valgt at forhøje antallet af byggeretter fra 73 til 83 fra 1. oktober 2006.
 Vurderingsankenævnet har i afgørelse af 23. februar 2009 fastsat fradraget for grundforbedrende udgifter til kr. 2.945.420. Ankenævnet har endvidere nedsat antallet af byggeretter til 68 fra genoptagelsesåret 2001 og frem, og ansat et areal på 2.240 m2 til 0 kr. (....)
 Der er i denne sag tvist om, hvorvidt nedenstående udgifter kan kategoriseres som grundforbedrende og dermed berettiger til fradrag i grundværdien med hjemmel i vurderingsloven og/eller kapitalanvendelsens udstrækning og dermed fradragets størrelse:
 3.278.030
 3.113.030
 Der henvises til påstandsopgørelsen i bilag 3 for en nærmere specifikation af


text:
de enkelte poster.
 Det fremgår af skema 3, punkt 39, at der er afholdt kr. 109.791 til landinspektør. Dette beløb indeholder udgifter til bygningsafsætning, som ifølge praksis ikke er fradragsberettiget. Udgiften til bygningsafsætning er beregnet på baggrund af de vejledende honorarregler for landinspektører pr. 1994 og indeksreguleret tilbage til 1987, og fratrukket landinspektørudgiften jf. nærmere sagens bilag 4. Herved fremkommer beløbet på kr. 83.438, som danner grundlag for påstanden. Vurderingsankenævnet har ikke tilkendt et særskilt fradrag for landinspektør, men alene et samlet skønsmæssigt beløb til projektering og tilsyn (....). Det gøres gældende, at der ved udførelsen af ovenstående arbejde i forbindelse med ejendommen, er tale om en forbedring af grundens værdi i ubebygget stand, og at den afholdte udgift derfor må karakteriseres som en udgift, der berettiger til fradrag i grundværdien for forbedringer.
 Ad projektering og tilsyn
 Arkitekt- og ingeniørhonorar for så vidt angår projektering og tilsyn, er i henhold til praksis, opgjort skønsmæssigt til 10 % af anlægsudgifterne til vej-, sti- og forsyningsanlæg. Vurderingsankenævnet har skønsmæssigt ansat de samlede udgifter til kr. 165.000 som ifølge vurderingsankenævnet svarer til 10 % af udgifterne til anlæg af stamledninger til kloakforsyningen, stamveje samt stier. Denne skønsmæssige opgørelse bestrides som værende alt for lavt ansat, idet der er i skønnet langt fra er taget hensyn til det omfattende anlægsarbejde, som har været udført i forbindelse med denne storparcel. Det gøres gældende, at der ved udførelsen af ovenstående arbejde i forbindelse med ejendommen, er tale om en forbedring af grundens værdi i ubebygget stand, og at den afholdte udgift derfor må karakteriseres som en udgift, der berettiger til fradrag i grundværdien for forbedringer.
 Ad vandforsyningsanlæg
 Ad varmeforsyningsanlæg
 Ad tilslutningsafgift til el
 Det gøres gældende, at elforsyningen har etableret elforsyningsnettet i og udenfor storparcellen, hvilket er almindeligt forekommende. Der henvises i den forbindelse til det vedlagte ledningskort, som viser omfanget af det udførte el-arbejde.
 Tilslutningsafgiften udgør kr. 541.680 opgjort på baggrund af oplysningen i skema 3 punkt 20, sammenholdt med specifikationen i skema 2 punkt 57 og fratrukket besparelsen på kr. 3.660. jf. bilaget "Redegørelse for mer- og mindreudgifter til skema 3".
 Elforsyningsselskaberne finansierer disse anlægsarbejder med indtægter i form af tilslutningsafgifter. Således har grundejer indirekte bekostet de elanlæg, der sikrer forsyning til ejendommen, hvorved betingelsen om fradrag i vurderingsloven § 17 er opfyldt. Der kan endvidere henvises til TFS.1987.599.DEP, hvori departementet klart tilkendegiver, at tilslutningsafgift til elforsyning er fradragsberettiget.
 Vurderingsankenævnet har afvist at godkende fradrag for tilslutningsafgift til el. Begrundelsen tager udgangspunkt i, at der ikke er tilslutningspligt til el i ubebygget stand. Der henvises i den forbindelse til SKM2009.323.VLR, som fastslår at tilslutningspligt ikke har betydning for en fradragsansættelse efter vurderingslovens § 17. Dermed ses ankenævnets begrundelse at mangle hjemmel og støtte i praksis.
 Ad tilslutningsafgift til vand
 Det gøres gældende, at vandforsyningen har etableret vandledningerne i lokalområdet, jf. bilagte ledningskort, og at dette er finansieret af de indbetalte tilslutningsafgifter, hvorved betingelserne for fradrag jf. vurderingslovens § 17 er opfyldt. Tilslutningsafgift til vand fremgår af skema 3 punkt 20, sammenholdt med specifikationen i

type: other


text:
skema 2, punkt 57 og fratrukket besparelsen på kr. 4.273 jf. bilaget "Redegørelse for mer- og mindreudgifter til skema 3". Vurderingsankenævnet har afvist at godkende fradrag for tilslutningsafgift til vand. Begrundelsen tager udgangspunkt i, at der ikke er tilslutningspligt til vand i ubebygget stand. Der henvises i den forbindelse til SKM2009.323.VLR, som fastslår at tilslutningspligt ikke har betydning for en fradragsansættelse efter vurderingslovens § 17. Dermed ses ankenævnets begrundelse at mangle hjemmel og støtte i praksis.
 Ad tilslutningsafgift til varme
 Det gøres gældende, at den betalte tilslutningsafgift iht. skema 3 punkt 28 på kr. 157.389 finansierer etablering af forsyningsledninger med det formål at skabe forbindelse til det eksisterende forsyningsnet. I den forbindelse henvises der til det vedlagte ledningskort, som præcist angiver omfanget af det forsyningsnet, der er etableret for at betjene nærværende udstykning. Det fremgår af "Tarifvejledning 2001", side 9, udgivet af Danske Fjernvarmeværkers Forening, at tilslutningsafgiften "... skal dække konkrete investeringer i ledningsnettet fra produktionsanlæg til forbruger. Det kan dreje sig om transmissionsledninger, distributionsanlæg og gadeledninger inklusiv stikafgreninger frem til grundskel". Der er dermed tale om at udgifterne går til foranstaltninger af materiel karakter, der forbedrer den ubebyggede grund.
 Vurderingsankenævnet har afvist at give fradrag for tilslutningsafgifterne, idet varmebidraget iht. Lokalplan-2 først er forfaldent til betaling ved bygningens opførelse og dermed ifølge vurderingsankenævnet ikke medfører værdiforøgelse af den ubebyggede grund. Det gøres imidlertid gældende, at der ved betaling af tilslutningsafgift, uanset om denne betales ved grundkøb eller ved ejendommens færdigopførelse, er tale om en forbedring af grundens værdi, og at der følgelig er fradrag for kapitalanvendelsen ved betaling af udgifterne. Der henvises i den forbindelse til SKM2009.323.VLR, som fastslår, at det hverken er betalings- eller opkrævningstidspunktet, som er afgørende for fradragsretten. I den nævnte dom tilkendes der derfor fradragsret for tilslutningsafgiften til fjernvarmeværket.
 Den retlige vurdering og anbringender - grundværdiansættelsen
 Vurderingsloven § 13, stk. 1 har følgende ordlyd:
 Vurderingsankenævnet har med udgangspunkt i ovenstående fortolkning udfundet antallet af byggeretter ved at beregne hvor mange m2 bolig, der må opføres i henhold til den gældende lokalplan, og dividere det med en gennemsnitlig boligstørrelse på 95 m2. Dette betyder i den konkrete sag, at antallet af byggeretter ansættes til 68 (18.518 m2 * 0,35/95). Der er enighed om, at antallet af byggeretter i den konkrete sag kan ansættes til 68 under forudsætning af, at den gennemsnitlige boligstørrelse i Danmark er 95 m2.
 Det gøres imidlertid gældende, at Vurderingsvejledningens angivelser om den gennemsnitlige boligstørrelse i Danmark på mellem 90 m2 og 100 m2 er utidssvarende. Det fremgår således af Socialministeriets rapport fra 2006 "Den almene boligsektors fremtid", side 48, at den gennemsnitlige boligstørrelse i Danmark i 2005 var 113 m2. På baggrund af Socialministeriets rapport bør den gennemsnitlige boligstørrelse på normalt 90-100 m2 forhøjes efter Landsskatterettens skøn i forbindelse med brugen af byggeretsværdiprincippet. Det gøres derfor gældende at boligstørrelsen som minimum bør anslås til mellem 105 m2 og 110 m2, hvorved antallet af byggeretter for ejendommen bør nedsættes yderligere.(....)
 Repræsentanten har endvidere revideret sin påstand således:
 Kr. 83.438
 Kr. 64.685
 Kr. 671.343


text:
Kr. 292.800
 Tilslutningsafgift el
 Kr. 270.840
 Tilslutningsafgift vand
 Kr. 31.694
 Tilslutningsafgift varme
 Kr. 267.883
 Kr. 2.330.420
 Kr. 2.495.420
 Kr. 4.091.798
 Kr. 1.596.378
 Det i klagen til Landsskatteretten anførte fastholdes.
 Vand- og varmeforsyningsanlæg
 Klager har fået foretaget en byggeteknisk opmåling og beregning af de interne hovedvand- og varmeledninger, og som følge heraf ændres påstandsbeløbene til henholdsvis kr. 64.685 og kr. 671.343, jf. nedenfor. Det gøres gældende, at det klart fremgår af de interne ledningskort, at der internt på grunden er etableret hovedvand- og varmeforsyningsanlæg, der har karakter af hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning, at hovedanlæggene er anlagt af klager i forbindelse med byggemodning af grunden, og at klager derfor er berettiget til fradrag for de afholdte grundforbedrende udgifter (bilag 10). Udgifterne er indeholdt i byggeregnskabets post 26 "Samlet entreprisesum" på kr. 28.674.032 (bilag 11) samt i specifikationen til skema 2 under post 64 "Samlet entreprisesum", underpost 5. VVS på kr. 2.890.971 (bilag 12).
 Det har desværre ikke været muligt at indhente en nærmere specifikation af udgifterne, men en opmåling af ledningskortene og en efterfølgende beregning efter V&S-prisbogen dokumenterer, at udgifterne til etablering af det interne hovedvandforsyningsanlæg har udgjort kr. 64.685 og til hovedvarmeforsyningsanlæg kr. 671.343 (bilag 13).
 Herudover fastholdes fradrag for "terrænregulering forsyningsledninger i jord" på kr. 292.800 (kr. 240.000 eksklusiv moms). Det gøres gældende, at der på ejendommen eksisterer et omfattende vand- og varmeforsyningsanlæg, der må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning, og der anmodes derfor om fradrag for udgifterne til etablering heraf.
 Vurderingsankenævnet har i udtalelse af 19. juni 2009 indstillet til, at der indrømmes et fradrag på kr. 292.800 dækkende arbejder i forbindelse med anlæggelse af forsyningsselskaber. Dette tiltrædes, jf. klagers bemærkninger af 12. august 2009 til vurderingsankenævnets udtalelse. Den anførte post var indeholdt i anmeldelse til vurderingsankenævnet under punkt 6.2 på kr. 466.258.
 Det i klagen til Landsskatteretten anførte fastholdes, idet påstandsbeløbene dog ændres til 50 % af de anførte beløb svarende til kr. 270.840 for el-tilslutningsafgift, kr. 31.694 for vandtilslutningsafgift og kr. 78.695 for varmetilslutningsafgift, idet det ikke kan afvises, at en andel af bidragene ligeledes er medgået til etablering af stikledninger til boligerne på ejendommen.
 (....) Det allerede indrømmede fradrag for projektering og tilsyn på kr. 165.000 påklages ikke. Derimod anmodes om yderligere fradrag for projektering og tilsyn på 10 % af de afholdte anlægsudgifter til vandforsyning (kr. 64.685), varmeforsyning (kr. 671.343) samt arbejder i forbindelse med anlæggelse af forsyningsledninger (kr. 292.800) på i alt kr. 1.028.828 svarende til kr. 102.883. Det samlede fradrag vil således udgøre kr. 267.883.
 Landsskatteretten har i den seneste tid udviklet en praksis, hvorefter Landsskatteretten uden nærmere begrundelse har skærpet dokumentations- og bevisbyrdekravene til skatteydere i sager om fradrag for forbedringer i tilfælde, hvor størrelsen af udgiften til etablering af fradragsberettigende grundforbedringer ikke er udspecificeret i et byggeregnskab, faktura e. lign., men i stedet er estimeret på baggrund af opmålinger af de faktisk etablerede anlæg og beregninger efter enhedspriserne i V&S prisbogen. Landsskatteretten anfører således i adskillige af sine seneste


text:
kendelser til, at fradragsberettigende udgifter i sådanne situationer godkendes med et skønsmæssigt ansat beløb, der ofte er på mindre end 50 % af den ifølge V&S-beregningerne estimerede udgift. Det gøres gældende, at Landsskatteretten ikke har hjemmel til i forbindelse med vurderingen af en afholdt udgift størrelse at udøve et frit forvaltningsretligt skøn over udgiftens størrelse, idet vurderingens genstand er af faktisk og ikke retlig karakter. Landsskatterettens vurdering af udgiftens størrelse er alene berettiget i tilfælde, hvor der foreligger bevisnød. I nærværende sag foreligger der imidlertid ikke bevisnød, hvorfor der end ikke er hjemmel til at udøve et skatteretligt værdiskøn. Der kan i den forbindelse henvises til artiklen "Det skatteretlige værdiskøn" af lektor, p.hd., Malene Kerzel i TfS 2005.497. Til støtte for at der ikke foreligger bevisnød, gøres det gældende, at bevisbyrdekravene for sagsøger alene fordrer, at sagsøger sandsynliggør udgiftens størrelse, idet der henvises til Højesterets dom offentliggjort i SKM2004.162.HR, hvor Højesteret fastslog, at skatteyderen blot skulle sandsynliggøre størrelsen af en afholdt udgift for at opnå ret til et lovhjemlet skattemæssigt fradrag. Dommen er i overensstemmelse med hovedkonklusionen i Skatteministeriets undersøgelse af legalitetskrav til SKATs afgørelser offentliggjort i TfS 1998.137, og synspunktet er, at tvivl om hjemmelsgrundlaget ubetinget er myndighedernes problem. Heri ligger ikke blot, at der ikke kan fortolkes i skærpende retning, ud over hvad lovens tekst - og eventuelt klare lovmotiver - berettiger til; men tillige, at usikkerhed om rækkevidden af en hjemmel trækker i retning af en udvidende fortolkning, hvor dette er til gunst for skatteyderen. Om beregninger i henhold til V&S-prisbogen kan det helt overordnet oplyses, at V&S-prisbogen (V&S Prisdata) udgives af Byggecentrum og V&S Byggedata A/S, der ifølge egne oplysninger i V&S-prisbogen:
 Enhedspriserne i V&S-prisbogen er udtryk for gennemsnitspriser for faktisk udførte bygge- og anlægsopgaver. Priserne er så almindeligt anerkendt i bygge- og anlægsbranchen, at byggeriets parter - dvs. både bygherrer, entreprenører og rådgivere - udfører priskalkulationer på baggrund af oplysningerne i V&S-prisbogen ved udarbejdelse af tilbud på bygge- og anlægsopgaver og i forbindelse med vurderingen af, om modtagne tilbud kan accepteres eller ej. Priserne i V&S-prisbogen er opgjort med udgangspunkt i prisniveauet på Sjælland ekskl. Hovedstadsområdet. Der er dog i V&S-prisbogen taget højde for, at prisforholdene ikke er ens overalt i landet, hvorfor der i forhold til de i prisbogen anførte priser, multipliceres med en områdefaktor, der ligeledes fremgår af V&S-prisbogen. Konkret udføres V&S-beregningerne over f.eks. forsyningsnet ved, at de relevante ledninger måles op på et ledningskort modtaget fra enten forsyningsselskab eller byggemodner/klager. Ledningskortet er dokumentation for, hvor ledningerne rent faktisk er placeret, og typisk er ledningernes art og dimensioner angivet på ledningskortet. Såfremt Landsskatterettens kendelse, der væsentligt tilsidesætter de udførte beregninger, indbringes for domstolene, og der udmeldes syn og skøn, vil en syns- og skønsmand med overvejende sandsynlighed også udfærdige sin syns- og skønserklæring på baggrund af netop ledningskort og beregninger efter V&S-prisbogen. Det gøres på baggrund af ovenstående gældende, at sagsøger har sandsynliggjort udgifternes størrelse ved de fremlagte bilag og beregninger, og at sagsøger derfor er berettiget til fradrag i grundværdien som anført


text:
i påstanden.
 Den retlige vurdering og anbringender - antal af byggeretter
 Efter dette princip ansættes et antal byggeretter svarende til det antal boliger af normalstørrelse, der kan opføres på en ejendom med de for ejendommen gældende retlige begrænsninger.
 Grundarealet for den påklagede ejendom udgør 18.518 m2, og med en bebyggelsesprocent på 35, kan der opføres 6.481 m2 på grunden. Ved beregningen af antallet af byggeretter har vurderingsankenævnet taget udgangspunkt i en gennemsnitlig boligstørrelse på 95 m2, og når på den baggrund frem til 68 byggeretter (6.481 m2 / 95 m2). Det gøres gældende, at det ansatte antal byggeretter er for højt.
 Det fremgår således af Statistisk Årbog 2001-2010, at den gennemsnitlige boligstørrelse i perioden 2001-2009 har udgjort 108,9 m2 - 111,7 m2 (bilag 14).
 Det ovenfor anførte kapitel i Statistisk Årbog omhandler udviklingen i danske Bygge- og boligforhold. Kapitlet indeholder en gennemgang af, hvordan størrelsen på den gennemsnitlige husstand og den gennemsnitlige bolig har udviklet sig set i forhold til året før. Beregningen inkluderer de forskellige boligtyper, såsom et gennemsnitsparcelhus, en gennemsnitlig etagebolig og et gennemsnit række-, kæde og dobbelthus. På den baggrund beregnes den gennemsnitlige boligstørrelse.
 Herudover fremgår det af vurderingsvejledningen 2012-1, afsnit C.2, at:
 Anvendelsen af byggeretsværdiprincippet hviler på en forudsætning om, at der på en grund kan opføres et hus af normal størrelse på grunden, hvilket i nyudstykninger betyder en gennemsnitlig boligstørrelse sædvanlige ikke under 100 - 110 m2.
 De af vurderingsankenævnet anvendte 95 m2 er således i strid med både vurderingsvejledningen og den dokumenterede, gennemsnitlige boligstørrelse, og det gøres derfor gældende, at det ved ansættelsen af byggeretter skal anvendes en gennemsnitlig boligstørrelse på 110 m2, hvilket vil svare til den reelle gennemsnitlige boligstørrelse, og antallet af byggeretter skal derfor ansættes til 58 (6.481 m2 / 110 m2).
 Med andre ord skal grundværdien nedsættes, hvis grundens bæredygtighed (beskaffenhed) er ringe (....).Vurderingsankenævnet har afslået at ansætte nedslag som følge af ringe jordbundsforhold. Begrundelsen herfor er, at ankenævnet ikke finder de ringe jordbundsforhold eller afholdte udgifter til ekstrafundering for dokumenteret i fornødent omfang. At dette er korrekt bestrides.
 Det fremgår således af den geotekniske rapport, at der foretaget 8 boringer på grunden.
 Prøveboringer påviste et 0,4 - 1,2 m tykt lag af muld og muldblandede materialer. Herudover konkluderer rapporten, at:
 Fundamentet skal føres mindst til frostfri dybde, som på grund af aflejringernes store siltindhold må sættes til 1,2 m's dybde under fremtidigt terræn. Ved Boring-1 og Boring-2 (områdets nordvestlige del) er der målt meget små forskydningsstyrker, og der kan også ved flere af de øvrige boringer spores en tendens til lavere forskydningsstyrker i 1,5 á 2,0 m's dybde. Det kan derfor være nødvendigt stedvis at øge fundamentsbredden, og derved mindske fundamentstrykket, eller alternativt at føre fundamenterne ned gennem de bløde lag.
 På baggrund af det anførte gøres det gældende, at de ringe jordbundsforhold er dokumenterede via den geotekniske rapport. Rapporten konkluderer således entydigt, at oversiden af bæredygtigt lag først findes ned til 2,0 meter under terræn, hvilket er betydeligt lavere end normalniveauet på 0,9 meter under terræn. Herudover er


text:
udgifterne til ekstrafundering indeholdt i byggeregnskabets post 17 "Ekstrafundering og pilotering" med kr. 228.140 samt post 47 "Geotekniker" på kr. 22.432, jf. bilag 11. Klager er således berettiget til et nedslag i grundværdien som følge af ringe jordbundsbundsforhold svarende til de afholdte dokumenterede udgifter på kr. 228.140 til ekstrafundering samt kr. 22.432 til jordundersøgelser svarende til i alt kr. 250.572, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1 samt Landsskatterettens omfattende og entydige praksis på området gengivet nedenfor.
 I Landsskatterettens kendelse af 18. september 2009 vedrørende ejendommen ...2 godkendte Landsskatteretten nedslag for ekstrafundering svarende til det i byggeregnskabet angivne beløb på kr. 150.000. Der var ikke i sagen fremlagt nogen anden dokumentation for udgiftens størrelse eller en særlig specifikation af udgiftens sammensætning.
 I Landsskatterettens kendelse af 29. april 2010 vedrørende ...3 godkendte Landsskatteretten nedslag på kr. 1.230.200 for udgifter til ekstrafundering og geotekniske undersøgelser svarende til de i byggeregnskabet angivne beløb på kr. 1.077.822 og kr. 152.372. Der var ikke i sagen fremlagt nogen anden dokumentation for udgiftens størrelse eller en særlig specifikation af udgiftens sammensætning.
 I Landsskatterettens kendelse af 25. maj 2010 vedrørende ...4 godkendte Landsskatteretten nedslag for ekstrafundering svarende til det i byggeregnskabet angivne beløb på kr. 215.031. Der var ikke i sagen fremlagt nogen anden dokumentation for udgiftens størrelse eller en særlig specifikation af udgiftens sammensætning, men Landsskatteretten bemærkede desuagtet jf. side 6, første afsnit "Udgifterne, som samlet udgør kr. 215.031, er dokumenterede i byggeregnskabet".
 I Landsskatterettens kendelse af 14. juli 2010 vedrørende ejendommen ...5 godkendte Landsskatteretten nedslag for ekstrafundering svarende til det i byggeregnskabet angivne beløb på kr. 65.000. Der var ikke i sagen fremlagt nogen anden dokumentation for udgiftens størrelse eller en særlig specifikation af udgiftens sammensætning, men Landsskatteretten bemærkede desuagtet jf. side 6, andet afsnit "Udgifterne, som samlet udgør kr. 65.000, er dokumenterede i byggeregnskabet".
 I Landsskatterettens kendelse af 15. september 2010 vedrørende ejendommen ...6 godkendte Landsskatteretten nedslag for ekstrafundering svarende til det i byggeregnskabet angivne beløb på kr. 276.436. Der var ikke i sagen fremlagt nogen anden dokumentation for udgiftens størrelse eller en særlig specifikation af udgiftens sammensætning, men Landsskatteretten bemærkede desuagtet jf. side 7, andet afsnit "Udgifterne, som samlet udgør kr. 278.436 i 1984-niveauer, er dokumenterede i byggeregnskaberne i posterne "ekstrafundering og pilotering"."
 I Landsskatterettens kendelse af 28. oktober 2010 vedrørende ejendommen ...7 godkendte Landsskatteretten nedslag for ekstrafundering svarende til det i byggeregnskabet angivne beløb på kr. 1.131.614. Der var ikke i sagen fremlagt nogen anden dokumentation for udgiftens størrelse eller en særlig specifikation af udgiftens sammensætning. Ankenævnet havde i sagen foretaget et reduceret skøn, men Landsskatteretten fastslog, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte den dokumenterede udgift i byggeregnskabet jf. kendelsens side 11, andet afsnit.
 I Landsskatterettens kendelse af 30. august 2011 vedrørende ...8 godkendte Landsskatteretten nedslag for ekstrafundering svarende til det i byggeregnskabet angivne beløb på kr. 106.278. Der var ikke i sagen fremlagt nogen anden dokumentation for udgiftens størrelse eller en særlige specifikation af udgiftens sammensætning. Landsskatteretten bemærkede desuagtet, at "Udgifterne, som samlet udgør 106.278 kr. i 1979-niveau, er dokumenterede


text:
i byggeregnskaberne i posterne "ekstrafundering og pilotering" og i "jordbundsundersøgelser"."
 Nedslaget skal fremskrives efter SKATs fremskrivningsfaktorer fra ekstrafunderingens påbegyndelse i 1984 og indsættes i genoptagelsesåret 2001 og derefter.
 250.572
 426.674
 456.968
 479.816
 489.413
 Når antallet af byggeretter ansættes til 58, og når nedslag i grundværdien sker som ovenfor anført, er grundværdiberegningen i genoptagelsesåret 2001 følgende:
 Områdepris =
 (1 byggeret: 800 m2 x 150 kr.
 = 120.000) 58 x 120.000 kr =
 Kr. 6.960.000
 Arealværdi 14.600 m2
 14.600 m2 á 150 kr.=
 1.678 m2 vej til kr. 0
 2.240 m2 fællesareal til kr. 0
 Kr. 9.150.000
 Nedslag med 12,5 % for manglende udstykning og stor grund
 Kr. 1.143.750
 Kr. 8.006.250
 Nedslag som følge af ekstrafundering
 Kr. 489.413
 Reguleret Grundværdi (afrundet)
 Kr. 7.516.800
 Grundværdien udgør grundens handelsværdi i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse, jf. vurderingsloven. Ved ansættelsen skal der tages hensyn til de til grunden knyttede rettigheder og byrder af offentligretlig karakter. Dette følger af bestemmelserne i vurderingslovens § 6, jf. § 13 stk. 1 og § 13, stk. 2.
 Ejendommen er beliggende i et grundværdiområde, som følge lokalplanen er udlagt til tæt-lav bebyggelse, og hvor der er opført bebyggelse i overensstemmelse hermed. Det ses derfor at være med rette, at byggeretsværdiprincippet anvendes ved ansættelsen af grundværdien.
 Byggeretsværdiprincippet indebærer, at grundværdien beregnes som summen af en byggeretsværdi og en arealværdi. Byggeretsværdiprincippet hviler på den betragtning, at en grunds værdi kan deles op i en del, der vedrører retten til at opføre et hus - byggeretsværdien - og en anden del, der afhænger af arealstørrelsen - arealværdien. Ved fastsættelse af antallet af byggeretter, anses et normal hus at have en gennemsnitlig boligstørrelse på 90-100 m2, jf. vurderingsvejledningen 2002 - 2006.
 At byggeretsværdiprincippet kan anvendes til ved beregning af grundværdien for ejendomme udlagt til tæt-lav boligbebyggelse, fremgår bl.a. af rettens kendelse af den 28. september 1995, offentliggjort i Tidsskrift for Skatteret, TfS1995.864. I sagen var der sammenfald mellem den retlige og faktiske udnyttelse. Retten fastsatte således antallet af byggeretter under hensyntagen til det antal etagemeter, der var muligt at opføre på arealet, og under hensyntagen til, at der maksimalt kunne medregnes det antal byggeretter, der svarede til en gennemsnitlig boligstørrelse.
 Princippet er også anerkendt ved domstolene, jf. bl.a. Østre Landsrets afgørelse af 13. august 1997, offentliggjort i Tidsskrift for Skatteret, TfS.1997.663. Her udtalte retten desuden, at anvendelsen heraf ikke udgør et selvstændigt, af handelsværdien uafhængigt grundlag, men alene er et vurderingsteknisk hjælpemiddel.
 Det fremgår af lokalplanen, at bebyggelsesprocenten ikke må overstige 35 %. Da ejendommens grundareal udgør 18.518 m2, må der maximalt bebygges 6.481 etagemeter. Det faktiske bebyggede areal på grunden udgør 5.112 etagemeter. Grunden er således ikke udnyttet med den bebyggelsesprocent, som lokalplanen tillader. Som følge heraf, er der ikke sammenfald mellem den retlige og faktiske udnyttelse, hvilket er en forudsætning for, at antallet af byggeretter kan fastsættes med udgangspunkt i den faktiske udnyttelse af grunden.
 Retten bemærker, at fællesarealer ifølge vurderingspraksis sædvanligvis kan ansættes til 0 kr., men værdien skal genfindes


text:
i grundværdiansættelsen for arealerne "inden for hækken". Se bl.a. Vurderingsvejledningens afsnit C 2.1.2, eksempel 3.
 Ved beregning af grundværdien for tæt-lav boligbebyggelse tages udgangspunkt i det areal, der medgår til den ifølge lokalplan godkendte retlige udnyttelse. (Det byggetekniske beregningsareal) Ankenævnet har ansat fællesarealet med udgangspunkt i den faktiske bebyggelse, hvilket retten ikke kan tiltræde.
 Vurderingsankenævnet har ved ansættelse af grundværdien ansat 68 byggeretter, med henvisning til den retlige udnyttelsesmulighed, hvilket Landsskatteretten kan tiltræde.
 Landsskatteretten finder ud fra sagens oplysninger, uanset at fællesarealet med urette er ansat til 0 kr., ikke grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet ansatte grundværdier. Der er ved afgørelsen lagt vægt på, at byggeretsværdiprincippet alene er vurderingsteknisk hjælpemiddel, samt vurderingsmyndighedens værdiansættelse ses at være ansat indenfor det skøn, som tilkommer myndigheden.
 Som følge heraf stadfæstes vurderingsankenævnets opgørelse af grundværdierne på henholdsvis 9.056.300 kr. i 2001, 2002 og 2004 samt 13.584.400 kr. i 2006. Dette svarer til henholdsvis 133.180 kr. og 199.770 kr. pr. byggeenhed i vurderingsårene 2001 - 2004 og 2006, hvilket ikke kan antages at overstige handelsværdien, når der henses til grundens størrelse, beliggenhed og priserne i området.
 Det er rettens opfattelse, at hovedanlægsbetragtningen, der er en undtagelse til hovedreglen om, at der kun gives fradrag for forbedringer for udgifter afholdt uden for grunden, bør fortolkes snævert og alene kan finde anvendelse ved ansættelsen af storparceller, hvor det må antages, at der i grundværdiansættelsen indgår udgifter til intern byggemodning af grunden. Retten finder derfor, at hovedanlægsbetragtningen primært må anses for anvendelig på ejendomme vurderet efter byggeretsværdiprincippet. Den påklagede ejendom er ansat efter byggeretsværdiprincippet.
 Retten har lagt til grund, at vurderingsankenævnet ikke har godkendt fradrag for udgifter til landinspektør. Det fremgår af byggeregnskabet, skema 3, at beløbet udgør 109.791 kr. og at der af repræsentanten er nedlagt påstand om 83.438 kr. efter at have fratrukket estimerede udgifter til bygningsafsætning.
 Det er ikke godtgjort, at beløbet 83.438 kr. udelukkende indeholder poster, som bevirker en værdistigning af grunden, og som ikke har tilknytning til byggeriet. I mangel af egentlig dokumentation ansættes således skønsmæssigt 40.000 kr. i fradrag for afholdte udgifter til landinspektør i overensstemmelse med rettens praksis.
 Retten har lagt til grund, at det fremgår af skødet pkt. 3, at køberen selv skal bekoste arealets interne byggemodning, veje mm, samt at samtlige tilslutningsafgifter og udgifter til etablering af diverse forsyningsledninger ligeledes skal afholdes af køberen.
 Det ses ikke indeholdt specifikt i byggeregnskabet, at der er afholdt udgifter til anlæg af vand og varme, idet der henvises af repræsentanten til "Samlet entreprisesum". Repræsentanten har således henvist til et punkt i byggeregnskabet, som indeholder et summarisk beløb, og dækker således over flere udgifter.
 Retten lægger således til grund, at klageren har afholdt udgifter ud over købesummen til anlæg af vand, jf. skødets bestemmelser.
 Der er af repræsentanten anmodet om fradrag for anlæg af vand på 64.685 kr. på baggrund af ledningskort og en v&s prisdata-beregning.
 Der er af repræsentanten anmodet om fradrag for anlæg af varme på 671.343 kr. på baggrund af ledningskort og en v&s prisdata-beregning.
 På baggrund af


text:
ledningskortet samt oplysninger om de faktisk anvendte dimensioner ved anlæg af vand- og varmeforsyning har retten vurderet, at en del af forsyningsnettet anses at udgøre et fradragsberettiget hovedanlæg. Retten har som følge heraf skønsmæssigt opgjort fradrag for vand- og varmeanlæg til at udgøre 30.000 kr. og 190.000 kr., idet retten har lagt vægt på, at der er tale om en hovedledning fra vejen og ind til nærmeste varmecentral ved viceværten. Retten har vurderet, at resten af ledningsnettet ikke har karakter af en hovedanlæg, idet det er anlagt af hensyn til det konkrete byggeris udformning og placering. Retten har endelig lagt vægt på, at der herudover godkendes 292.800 kr. for terrænarbejde i forbindelse med "anlæg af forsyningsledninger" efter det af vurderingsankenævnet oplyste herom.
 Det fremgår af skødet pkt. 3, at køberen selv skal bekoste arealets interne byggemodning, veje m.m., samt at samtlige tilslutningsafgifter og udgifter til etablering af diverse forsyningsledninger skal ligeledes afholdes af køberen.
 Det fremgår af de fremlagte oplysninger i sagen i byggeregnskabet, at der er afholdt tilslutningsafgifter for el på 541.680 kr., vand for 63.388 kr. samt varme 157.389 kr. Repræsentanten har oprindeligt nedlagt påstand om 100 % fradrag for disse poster, men har efterfølgende revideret påstanden til 50 %.
 Det kan ikke udelukkes, at der heri er indeholdt udgifter, som dækker værkets generelle investeringer uden øremærkning til specielle, nødvendige udgifter til den omhandlede ejendom. Således godkendes skønsmæssigt 50 % af de oplyste beløb:
 Terrænregulering vedrørende forsyningsledninger
 Vurderingsankenævnet har anført til Landsskatteretten, at man indstiller at godkende 292.800 kr. Repræsentanten har oplyst, at man tilslutter sig denne indstilling. Efter det oplyste tiltræder retten således vurderingsankenævnets indstilling, hvorefter det endelige beløb 292.800 kr. godkendes.
 Det er fast antaget, at udgifter til totalrådgivning, som knytter sig til anlæg af veje, stier og forsyningsledninger i udstykningen, giver anledning til et fradrag for forbedring.
 Retten bemærker, at der i den konkrete sag i byggeregnskabet er indeholdt udgifter til ingeniør mv. Der foreligger imidlertid ikke honorarberegninger eller andet, som bekræfter, at der har været afholdt udgifter til rådgiver i forbindelse med tilsyn og projektering af anlæg, som efter praksis anses at være fradragsberettiget.
 Retten lægger dog til grund, at klageren i forbindelse med anlæg af vand- og varmeanlæg har afholdt sådanne udgifter, og at udgifterne er afholdt udenfor købesummen. Det skønnes passende henset til den fremlagte dokumentation at forhøje det af vurderingsankenævnet godkendte fradrag med et skønsmæssigt fradrag på 51.800 kr. herfor, svarende til 10 % af de godkendte anlægsudgifter til etablering af varme og vand samt "anlæg af forsyningsledninger".
 Vurderingsankenævnet har godkendt 10 % af de godkendte anlægsudgifter til etablering af kloak, stamveje og stier, svarende til 165.000 kr. Fradraget udgør således i alt 216.280 kr.
 Nedslag i grundværdi for ekstrafundering
 Grundværdien udgør grundens handelsværdi i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og en i økonomisk henseende god anvendelse. Ved ansættelsen skal der tages hensyn til de til grunden knyttede rettigheder og byrder af offentligretlig karakter. Dette følger af bestemmelserne i vurderingslovens § 6, jf. § 13, stk. 1 og


text:
§ 13, stk. 2.
 Af lovens § 16 følger endvidere, at grundværdien skal ansættes til det beløb, som efter de gældende handelspriser antages at kunne opnås for den pågældende ejendom i ubebygget stand ved salg til en efter samtlige forhold økonomisk god anvendelse, i hvilken henseende hensyn må tages til såvel ejendommens form og størrelse samt til udstyknings- og omlægningsmuligheder.
 Nedslag for ekstrafundering er i modsætning til det i vurderingslovens § 17 omhandlede fradrag for forbedringer ikke en selvstændig ansættelse.
 Det fremgår af Vurderingsvejledningen 2011-2 afsnit C.1, at:
 Beskaffenhed:
 Grundens værdi skal ansættes ud fra dens beskaffenhed. Ved beskaffenheden tænkes på arealets egnethed til den anvendelse, der må anses for økonomisk hensigtsmæssig. I områder, der er udlagt til bebyggelse, spiller bundforholdene en rolle, især jordens bæreevne.
 Hvor bundforholdene er af en sådan beskaffenhed, at normal udnyttelse af et areal i henhold til gældende kommune-/lokalplanlægning kræver ekstrafundering/pilotering, vil arealets værdi ofte være reduceret i forhold til arealer, hvor sådanne foranstaltninger ikke er nødvendige. Grundværdien må derfor ansættes under hensyn hertil. (....)
 Hvor bundforholdene er af en sådan beskaffenhed, at normal udnyttelse af grunden ikke kræver ekstrafundering/pilotering, må grundværdien ikke ansættes lavere, fordi en speciel bebyggelse af grunden kræver ekstrafundering, f.eks. opførelse af højhuse eller støbning af særligt svære fundamenter til tung belastning.
 Det følger endvidere af Vurderingsvejledningen 2010, at:
 Nedslag for ekstra fundering m.v., pumpenedslag samt nedslag for udstykningsudgifter skal ikke fremskrives med den fremskrivningsfaktor, som i øvrigt anvendes pr. område, idet de ikke er direkte afhængige af udviklingen i ejendomspriserne. I stedet foretages en fremskrivning med en fælles faktor for hele landet. Frem til 2003 blev faktorerne beregnet på grundlag af Danmarks Statistiks "Reguleringsindeks for boligbyggeri". Fra 1. kvartal 2003 erstattede Danmarks Statistik dette indeks med "Byggeomkostningsindeks for boliger" som herefter danner grundlag for beregning af fremskrivningsfaktorerne.
 Landsskatteretten har lagt til grund, at der er fremlagt et byggeregnskab, hvoraf det i posten "ekstrafundering og pilotering" fremgår, at der er afholdt 228.140 kr. samt 22.432 kr. til geotekniker.
 Retten har endvidere lagt til grund, at der er fremlagt en geoteknisk rapport af 19. maj 1983. Retten finder det ikke tilstrækkeligt dokumenteret, at den foretagne ekstrafundering for samlet 250.572 kr. jf. byggeregnskabet udelukkende har vedrørt ekstrafundering som følge af jordens beskaffenhed.
 Retten har lagt vægt på, at den geotekniske rapport omtaler jordbundsforholdene som værende gunstige for direkte fundering, samt at der ikke
 foreligger (....) oplysninger om fundamentslaster eller gulvkoter, ligesom der endnu ikke er taget stilling til, hvorvidt der skal være kælder under dele af byggeriet.
 Retten har endvidere lagt vægt på, at posterne i et byggeregnskab ofte dækker over en flerhed af arbejder, og at byggeregnskabets udgiftspost "ekstrafundering og pilotering" således ikke nødvendigvis er sammenfaldende med udgifter der efter vurderingsloven berettiger til nedslag for ekstrafundering som følge af jordens beskaffenhed.
 Efter en samlet vurdering godkendes der ikke nedslag i grundværdien for ekstrafundering.
 Der er under sagen foretaget syn og skøn vedrørende jordbundsforholdene, og skønsmand KT har bl.a. anført følgende svar i erklæring af 26. november 2013:
 Ja, der var behov og


text:
der er stedvist udført ekstrafundering i form af dyb, direkte fundering af stribefundamenter.
 Ved prøvegravning-2 er konstateret, at fundamentet er ført til 1,80 meter under terræn (m.u.t.), hvilket svarer til, at der er udført 0,90 m ekstrafundering af fundamenter. Der er muligvis indbygget sandpude under gulv til tilsvarende niveau i boligblokken ved prøvegravning-2.
 Ved de øvrige 5 prøvegravninger er funderingsdybden 0,90 - 1,20 meter, svarende til et gennemsnit på 0,99 meter. Der er således gennemsnitligt udført 0,1 m ekstrafundering af stribefundamenter under de 14 boligejendomme.
 Der er ikke truffet indbygget sandfyld (sandpudefundering) under FUK.
 Efter skønsmandens opfattelse var jordbundsforholdene som beskrevet ved besvarelsen af spørgsmål 2-5 i såvel 1985 som i 2001-2006.
 Normgrundlaget for fastsættelse af frostsikker dybde er dog lidt forskelligt fra 3. udgave til 4. udgave af funderingsnormen DS 415.
 I 1985 var DS Norm for fundering DS 415, 3. udgave, februar 1984 gældende, hvori der er anført:
 Frostsikker dybde kan her i landet normalt ansættes til 0,9 á 1,2 m afhængigt af jordens opfrysningsfarlighed.
 Almindelig praksis (SBI-anvisning 127 fra 1980) var i 1985 anvendelse af en funderingsdybde på optil 1,2 m på silt/siltrig jord.
 I 2001 - 2006 var DS Norm for fundering DS 415, 4. udgave, 23. april 1998 gældende, hvori der er anført:
 Frostsikker dybde for fundamenter kan her i landet normalt sættes til 0,9 m for almindeligt byggeri og 1,2 m for fritstående konstruktioner.
 Forekomst af silt/siltholdig jord i funderingsniveau 0,9 m u.t. afstedkommer altså ikke krav om øget funderingsdybde iht. DS 415, 4 udgave fra 1998.
 Der er foretaget fundering i sædvanlig frostfri dybde på 0,9 m.u.t. ved prøvegravning-1, -5 og -6.
 Ved de øvrige prøvegravning-2, -3 og -4 er der udført dyb, direkte fundering, hvor fundament er ført til 1,0; 1,2 og 1,8 m.u.t. Den øgede funderingsdybde kan betyde, at der er indbygget ekstra sandfyld under gulvene.
 Hvis den øgede funderingsdybde skyldes forekomst af muldlag/fyldlag i større end 30 cm's tykkelse vil der være behov for ekstra sandfyld under gulv. Skyldes den øgede funderingsdybde derimod forekomst af opfrysningsfarligt silt eller krydsende ledninger vil der ikke være behov for ekstra sandfyld under gulv.
 Funderingsniveau er fastlagt til 0,9 á 1,8 m.u.t. ved de 6 prøvegravninger, jf. besvarelse af spørgsmål 3.
 Det vurderes således, at de 10 nord-vestligste bygninger (ved prøvegravning-1 og -5) er direkte funderet 0,9 m.u.t.
 Funderingsdybden for de resterede 5 syd-østligste bygninger(ved prøvegravning-2, -3, -4 og -6) skønnes at være 0,95 á 1,8 m.u.t. (gennemsnitligt 1,3 m.u.t), dvs. 0,4 m ekstrafundering for fundamenter, hvilket overslagsmæssigt vurderes at udgøre 0,4m x 0,3m x 1278* lb.m x 1/3 ~ 51 m3 udgravning og udstøbning af fundamentsrende.
 *) Mængde iht. bilag 13.
 Gennemsnitlig muldtykkelse iht. geoteknisk rapport(bilag 11) er 0,8 m, hvorved ekstrafunderingen andrager 0,5 m udskiftning under gulve, hvilket overslagsmæssigt udgør 0,5m x 4620*m2 ~ 2310 m3 udskiftning.
 Der er ikke foretaget afhøringer under sagen, og bevisførelsen har således bestået i dokumentbevis.
 Sagsøger har i det væsentlige procederet ioverensstemmelse med sit påstandsdokument af 21. august 2014, hvori følgende er anført til støtte for


text:
de nedlagte påstande:
 Det gøres gældende, at de på bilag 1 (bilag 15) med blå markerede vandforsyningsledninger og de med rød markerede varmeforsyningsledninger har karakter af fradragsberettigende hovedledninger i vurderingslovens forstand, således som hovedledninger er defineret af Højesteret i SKM2013.369.HR.
 Essensen af Højesterets beskrivelse af praksis vedrørende vurderingslovens dagældende § 17 er, at hovedanlæg positivt defineres som anlæg "der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen". Det gøres gældende, at denne betingelse er opfyldt i nærværende sag, idet de omhandlede vand- og varmeforsyningsledninger netop betjener en større del af ejendommen.
 Sagsøgers ejendom er netop en sådan ejendom udlagt til tæt-lav bebyggelse med andelsboliger, som Højesteret anvender som sammenligningsgrundlag i SKM2013.369.HR.
 For at kunne sammenligne sagsøgers ejendom med et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter er det derfor nødvendigt at forestille sig sagsøgers ejendom, som den ville se ud, hvis den blev udstykket til traditionelle rækkehusparceller. Herefter må der i forhold til hovedanlægsbetragtningen foretages en vurdering af de vand- og varmeforsyningsledninger, der er placeret uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel, i forhold til, hvorvidt de tjener en større del af ejendommen.
 Denne vurdering må - henset til sammenligningsgrundlaget - støttes på, om vandforsyningsledningerne tjener mere end én af de enkelte udstykkede ejendomme, idet et anlæg, der tjener mere end én ejendom (enkeltparcel) i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter netop ville være et fradragsberettiget anlæg efter hovedreglen i vurderingslovens § 17.
 Såfremt sagsøgers ejendom blev udstykket til traditionel rækkehusbebyggelse, ville de enkelte rækkehuse med haveareal bestå af selvstændige ejendomme, og vandforsyningsledningerne markeret med blå farve på bilag 1 (bilag 1) ville være beliggende på "fællesareal uden for de enkelte ejendommes skel" med Højesterets udtryk. Tilsvarende gør sig gældende for varmeforsyningsledningerne markeret med rød farve på bilag 1 (bilag 15). Disse ledninger berettiger ifølge Højesteret til fradrag, mens der ikke kan gives fradrag for de små ledninger, der leder videre ind på de enkelte udstykkede grunde.
 Når der som i sagsøgers tilfælde er tale om en stor grund, sikrer hovedanlægsbetragtningen, som anført af Højesteret, at der "efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- og rækkehuskvarterer". Eller med andre ord, at ejere af storparceller og ejere af grunde i traditionelle parcel- og rækkehuskvarterer i skattemæssig henseende behandles ens i forhold til muligheden for at opnå fradrag i grundværdien for grundforbedrende udgifter, således som formålet med hovedanlægsbetragtningen er udlagt af Højesteret i SKM2013.369.HR, og som beskrevet i SKATs juridiske vejledning.
 Det bemærkes i øvrigt, at Skatteministeriet ved vurderingsmyndigheden bl.a. har godkendt et fradrag på 1.151.602 kr. for det på ejendommen af sagsøger anlagte vejanlæg og et fradrag for 529.480 kr. for det på ejendommen af sagsøger anlagte kloakforsyningsanlæg. Anlæg, der på samme måde, som de i sagen omhandlede vand- og varmeforsyningsledninger, er anlagt så de nøje følger de på grunden opførte bygninger og dimensioneret i forhold til den bebyggelse, som de skal betjene.
 Disse anlæg må altså nødvendigvis være hovedanlæg i


text:
vurderingslovens forstand, idet der i modsat fald ikke ville være godkendt fradrag herfor. Der må altså være tale om en anden hovedanlægsvurdering, end den Skatteministeriet lægger til grund i forhold til de omhandlede vand- og varmeforsyningsledninger. Det er uforklarligt og uden hjemmel, at Skatteministeriet i forhold til de omhandlede vand- og varmeforsyningsledninger anvender en anden hovedanlægsvurdering.
 Endelig bemærkes det, at eksterne forsyningsledninger altid vil være anlagt i forhold til og i nær tilknytning til de udstykninger/enkeltparceller, som de skal betjene, uden at det fører til nogen begrænsning i fradragsretten for afholdte udgifter til anlæg af eksterne forsyningsledninger. På samme måde vil interne forsyningsledninger altid være anlagt i forhold til og i nær tilknytning til de bygninger/boliger, som de skal betjene.
 Dermed er det i strid med hele formålet med hovedanlægsbetragtningen, når sagsøgeren i den foreliggende sag nægtes fradrag for de vandforsyningsledninger, der i tilfælde af ejendommens udstykning ville være beliggende på "fællesareal uden for de enkelte ejendommes skel", som anført af Højesteret.
 Samme vurdering og forståelse af hovedanlægsbetragtningen lægges til grund af Byretten i dom af 12. november 2013, offentliggjort som SKM2013.845.BR - om end denne sag omhandlede fradrag for et internt vejanlæg.
 I sagen henviste grundejeren til Højesterets beskrivelse af hovedanlægsbetragtningen, og gjorde til støtte for påstanden yderligere gældende, at "Hvis der skete udstykning til en traditionel rækkehusbebyggelse, ville de enkelte rækkehuse (...) bestå af selvstændige ejendomme, og vejene ville være offentlig eller privat vej på grundejerforeningens fællesareal", samt at vejene i tilfælde af udstykning til en traditionel rækkehusbebyggelse ville "være udtryk for veje, der betjener en flerhed af ejendomme, og ikke veje ind til de enkelte boliger eller bygninger".
 Byretten gav grundejeren medhold med følgende begrundelse:
 Højesteret har ved den af parternes advokater citerede dom af 8. maj 2013 fastslået, at der i forbindelse med en nærmere beskrevet bebyggelse på en stor grund ikke kan gives fradrag efter vurderingslovens § 17 med hensyn til udgifter vedrørende etablering af parkeringspladser til brug for byggeri, der opføres på grunden. Højesteret har i sin begrundelse nærmere beskrevet SKATs praksis og har fundet, at denne har hjemmel i loven.
 Ifølge SKATs praksis kan sti- og vejanlæg på en sådan stor grund under visse omstændigheder anses som et såkaldt hovedanlæg med den følge, at der kan gives fradrag for de udgifter, der er afholdt til etablering af anlægget. Som anført i den citerede dom afsagt af Østre Landsret den 14. oktober 2011 fremgår det ikke af vurderingslovens § 17 eller forarbejderne til bestemmelsen, hvad der nærmere skal forstås ved grundforbedringer, ud over at forbedringerne skal forøge handelsværdien af grunden i ubebygget stand. Østre Landsret har vedrørende et stianlæg anført, at landsretten har fået dokumenteret en række konkrete afgørelser fra Landsskatteretten vedrørende stier på større ejendomme, og at det ikke ud fra disse afgørelser har været muligt at udlede en entydig, fast praksis.
 Retten lægger herefter til grund, at det afgørende må være, om det pågældende vejstykke ud fra en konkret vurdering tjener som adgangsvej til en del af ejendommen på en sådan måde,


text:
at den som hovedanlæg ville have berettiget til fradrag, hvis ejendommen var blevet udstykket. Retten finder, at de i sagen omhandlede vejstykker begge giver adgang til en flerhed af boliger, som i tilfælde af udstykning ville have ligget på hver sin grund.
 Retten finder ikke grundlag for at undtage en del af det samlede vejanlæg, blot fordi vejen deler sig, og de 2 grene efter delingen naturligvis vil være adgangsvej for færre og færre boliger, efterhånden som man nærmer sig de 2 parkeringspladser, hvor vejstykkerne ender blindt. Parterne er enig om, at de pågældende parkeringspladser ikke er omfattet af sagen, hvilket også fremgår af afgrænsningen på dommens bilag 1.
 Efter det ovenfor anførte finder retten, at de på dommens bilag 1 med blåt angiven vejstykker udgør hovedanlæg, som efter deres karakter kan berettige til fradrag i grundværdien. Som følge heraf tages sagsøgerens påstand til følge.
 Begge disse domme støtter utvetydigt sagsøgers udlægning af hovedanlægsbetragtningen. Det bemærkes, at dommene ikke blev anket af Skatteministeriet og er således udtryk for en endelig afgørelse.
 Idet de i påstanden nævnte vand- og varmeforsyningsledninger udgør hovedanlæg og derfor efter deres karakter kan berettige til fradrag i grundværdien efter vurderingslovens dagældende § 17, er der grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn, idet de faktiske forhold af Landsskatteretten fejlagtigt ikke er subsumeret under vurderingslovens regler om fradragsberettigende forbedringer.
 Skatteministeriet har gjort gældende, at sagsøger ikke har godtgjort, at de af sagen omhandlede vand- og varmeforsyningsledninger har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, og at ledningerne har medført en stigning i grundens værdi i ubebygget stand. Skatteministeriet gjorde forgæves et tilsvarende anbringende gældende i de ovenfor nævnte sager fra Byretterne. Dette er da også uden relevans for sagen, idet sagsøgers påstand alene går ud på, at sagsøgte skal anerkende, at de pågældende ledninger har karakter af hovedanlæg og dermed efter deres karakter kan berettige til fradrag, og at selve skønnet over, hvilken selvstændig værdi ledningerne måtte have, påstås hjemvist.
 Under overskriften "Beskaffenhed" fremgår følgende af vurderingsvejledningen 2014-1, H.A.3.1 (og tidligere versioner):
 Sagsøger gør gældende, at der ved skønnet over grundværdierne ikke er taget højde for beskaffenheden af jorden på sagsøgers ejendom, hvorfor skønnet skal tilsidesættes som foretaget på forkert grundlag.
 I forbindelse med sagens forberedelse har der været afholdt syn og skøn på ejendommen den 8. oktober 2013 med henblik på at afdække ejendommens jordbundsforhold. Skønsrapporten blev af skønsmanden sendt til retten den 26. november 2013.
 Af rapporten fremgår det bl.a., at skønsmanden har udført 6 prøvegravninger (benævnt prøvegravning-1 til -6) og 3 håndboringer (benævnt Boring-3, -4 og -5) på grunden. Resultatet heraf er angivet under skønsmandens svar på spørgsmål 3. Det fremgår heraf, at oversiden af bæredygtigt lag ("OSBL") er truffet i dybder fra 0,9 meter til 1,8 meter under terræn.
 Skønsmanden har i svaret på spørgsmål 7 bekræftet, at jordbundsforholdene på ejendommen var ens i såvel 1985 som i 2001-2006.
 Skønsmanden blev i spørgsmål 8 bedt om at redegøre for omfanget af den påkrævede ekstrafundering. Hertil svarer skønsmanden:
 Ved de øvrige prøvegravning-2, -3 og


text:
-4 er der udført dyb, direkte fundering, hvor fundament er ført til 1,0; 1,2 og 1,8 m.u.t. (...)
 I spørgsmål 9 blev skønsmanden bedt om at oplyse, om det på grundlag af det af sagens materiale og/eller på grundlag af en besigtigelse af ejendommen er muligt at fastslå, hvilke ekstrafunderingsarbejder, der faktisk er blevet udført på ejendommen. Hertil svarer skønsmanden:
 Funderingsniveau er fastlagt til 0,9 á 1m8 m.u.t. ved de 6 prøvegravninger, jf. besvarelse af spørgsmål 3.
 Det vurderes således, at de 10 nord-vestlige bygninger (ved prøvegravning-1 og -5) er direkte funderet 0,9 m.u.t.
 Funderingsdybden for de resterende 5 syd-østligste bygninger (ved prøvegravning-2, -3, -4 og -6) skønnes at være 0,95 á 1,8 m.u.t. (gennemsnitligt 1,3 m.u.t.), dvs. 0,4 m ekstrafundering for fundamenter, hvilket overslagsmæssigt vurderes at udgøre 0,4m x 0,3m x 1278 lb.m x 1/3 ~ 51 m3 udgravning og udstøbning af fundamentsrende.
 Gennemsnitlig muldtykkelse iht. geoteknisk rapport (bilag 11) er 0,8 m, hvorved ekstrafunderingen andrager 0,5 m udskiftning under gulve, hvilket overslagsmæssigt udgør 0,5m x 4620 m2 ~ 2310 m3 udskiftning.
 Det gøres på baggrund af skønsrapporten og sagens øvrige materiale gældende, at det på tilstrækkelig vis er dokumenteret, at normal udnyttelse af grunden kræver ekstrafundering. Skønsmanden har således utvetydigt fastslået, at der er behov for ekstrafundering, at der også var det i 1985 og at fundamentet ved prøvegravning-2 faktisk er ført til 1,80 meter under terræn.
 Med de mængder ekstrafundering, som skønsmanden angiver i besvarelsen af spørgsmål 9 (51 m3 ekstra udgravning og udstøbning af fundamentsrende samt 2.310 m3 udskiftning), kan ekstrafunderingsudgiften efter V&S prishåndbogen beregnes til 361.900 kr., jf. bilag 14. Der er altså ikke grundlag for at antage, at den i byggeregnskabet anførte udgift til ekstrafundering ikke fuldt ud skulle være medgået til ekstrafundering.
 Vurderingsmyndigheden har i sagen afvist at ansætte nedslag for grundens beskaffenhed, idet behovet for ekstrafundering ikke var dokumenteret (der var ikke fremlagt geoteknisk rapport), hvilket vurderingsankenævnet tiltrådte.
 Landsskatteretten afviste i bilag 2 at ansætte nedslag for dårlige jordbundsforhold med henvisning til, at det ikke var tilstrækkeligt dokumenteret, at byggeregnskabets (bilag 5) post vedrørende "Ekstrafundering og pilotering" udelukkende knytter sig til nedslagsgivende fundamentsarbejder grundet dårlige jordbundsforhold, men kan dække over en flerhed af udgifter. Landsskatteretten lagde endvidere vægt på, at der i den geotekniske rapport (bilag 11) er henvist til "direkte fundering".
 Det bestrides, at den fremskrevne udgift til ekstrafundering, jf. Skatteministeriets påstandsdokument, side 4, er af så beskeden en størrelse, at det må have formodningen imod sig, at ekstrafunderingen/jordbundforholdene har haft nogen nævneværdig indflydelse på grundens handelsværdi.
 Der henvises til forliget mellem Skatteministeriet og Boligselskabet G1 i Højesteretssagen, offentliggjort som SKM2014.65.HR. Sagen vedrørte spørgsmålet om forhøjelse af det indrømmede nedslag for grundens beskaffenhed fra 100.000 kr. til 140.320 kr.
 Skatteministeriet fik ved Østre Landsret medhold, herunder i anbringendet om, at Boligselskabet G1 ikke havde løftet bevisbyrden for, at forskellen mellem det indrømmede nedslag og ekstrafunderingsudgiften i byggeregnskabet lå uden for rammerne af det skøn, der tilkommer myndighederne. Under sagens behandling i Højesteret, anerkendte Skatteministeriet imidlertid, at udgiften til ekstrafundering udgjorde 140.320


text:
kr. og at nedslaget hjemvises til fornyet opgørelse af Vurderingsmyndigheden. Sagen blev herefter hjemvist til vurderingsmyndigheden til fornyet opgørelse af nedslaget, idet Landsskatterettens skøn var udøvet på et forkert grundlag.
 Under alle omstændigheder kan det ikke afvises, at det har betydning for grundens handelsværdi allerede af den grund, at der ikke er taget hensyn til beskaffenheden ved den foretagne ansættelse af grundværdierne. Det følger direkte af vurderingslovens § 13, at der skal tages hensyn til grundens beskaffenhed ved grundværdiansættelsen.
 Når det ikke kan afvises, at det har haft betydning for grundens handelsværdi skal grundværdiansættelsen hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden. Der henvises til SKM2013.847.ØLR.
 Østre Landsret gav skatteyderen medhold i, at SKAT havde undladt at inddrage det af skatteyderen nævnte forhold, og at myndighederne havde undladt at begrunde, hvorfor det nævnte forhold ikke var inddraget i skønnet.
 På denne baggrund udtalte Østre Landsret, at "Da det herefter ikke kan udelukkes, at ansættelsen af grundværdien for personens ejendom bygger på et forkert grundlag, tages hans hjemvisningspåstand til følge".
 Sagsøgte har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument af 5. august 2014, hvori følgende er anført til støtte for frifindelsespåstanden:
 Sagsøgeren, Andelsboligforeningen H1 (herefter Andelsboligforeningen), har ved nærværende sag indbragt de dele af Landsskatterettens kendelse af 12. oktober 2012 (bilag 2), der omhandler spørgsmålet om grundværdiansættelse samt fradrag for etablering af varmeforsyningsledninger internt på Andelsboligforeningens ejendom beliggende ...1.
 Denne sag vedrører således to spørgsmål:
 Det første spørgsmål er overordnet, om jordbundsforholdene på Andelsboligforeningens ejendom var af en sådan beskaffenhed, at der var behov for ekstrafundering, og om dette har haft indflydelse på grundens handelsværdi, således at foreningen har krav på nedslag i grundværdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13.
 Det andet spørgsmål er, om Andelsboligforeningen i henhold til vurderingslovens dagældende § 17 er berettiget til fradrag for udgifter til anlæg af vand- og varmeforsyningsledninger internt på grunden.
 Det gøres overordnet gældende, at Andelsboligforeningen ikke har godtgjort, at jordbundsforholdene på foreningens ejendom var af en sådan karakter, at der var et generelt behov for ekstrafundering.
 Selv hvis det kan lægges til grund, at der på ejendommen var behov for ekstrafundering, indebærer dette ikke i sig selv, at grundværdiansættelsen skal nedsættes; Andelsboligforeningen har under alle omstændigheder ikke godtgjort, at ansættelsen af ejendommens grundværdi ikke svarer til handelsværdien, ligesom foreningen ikke har godtgjort, at der er grundlag for at tilsidesætte SKATs skøn over grundværdien.
 Bevisbyrden herfor påhviler efter fast retspraksis Andelsboligforeningen, og denne bevisbyrde har foreningen ikke løftet.
 Der skal ved grundværdiansættelsen bl.a. tages hensyn til eventuelle dårlige jordbundsforhold, og dermed et eventuelt behov for ekstrafundering, jf. herved også Den juridiske vejledning 2014-2, afsnit H,A.3.1. Dette indebærer imidlertid ikke, at grundværdiansættelsen automatisk skal nedsættes, hvis der var/er behov for ekstrafundering.
 Det følger endvidere overordnet af vurderingslovens § 6, at ansættelsen af grundværdien skal ske på baggrund af prisen i "handel og vandel". Det fremgår af vurderingslovens § 6 sml. lovens § 13, at der ved vurderingen af grundværdien indgår betydelige skønsmæssige elementer, og at grundværdiansættelsen således beror på et skøn.
 Nedslag i grundværdiansættelsen, som følge


text:
af dårlige jordbundsforhold, forudsætter helt overordnet, at to grundlæggende betingelser er opfyldt:
 For det første skal grundejeren godtgøre, at grundens jordbundsforhold havde en sådan karakter, at der var behov for ekstrafundering. For det andet er det en forudsætning, at den af SKAT ansatte grundværdi ikke svarer til handelsværdien, jf. vurderingslovens § 6.
 Det følger således af SKM2013.862.HR, der var en stadfæstelse af SKM2011.776.VLR, at en grundejer ikke er berettiget til et nedslag i grundværdiansættelsen alene under henvisning til, at der har været foretaget ekstrafundering. Tilsvarende fremgår af Byrettens dom af 3. juli 2014 SKM2015.112.BR og SKM2014.78.BR, der vil blive medtaget i Skatteministeriets materialesamling. Det bemærkes, at begge domme er anket til landsretten.
 Til besvarelse af Andelsboligforeningens opfordring (5) og opfordring (6), jf. foreningens processkrift I, side 2, nederst, bemærkes, at det fremgår af skønserklæringen (bilag E), at der (nogle steder) på ejendommen er foretaget ekstrafundering pga. ejendommens jordbundsforhold, jf. således besvarelsen af spørgsmål 3 og spørgsmål 4, sml. spørgsmål 9.
 Det fremgår af skønsmandens besvarelse af spørgsmål 3, jf. bilag E, sammenholdt med besvarelsen af spørgsmål 4, at skønsmanden på baggrund af nogle - men ikke alle - af de foretagne prøvegravninger vurderer, at der var behov for ekstrafundering.
 Det fremgår af skønsteamet, at prøvegravning-1 og -5 viser, at fundamentet ikke er ført mere end 0,9 meter under terræn, lige som at prøvegravning-6 viser, at der (muligvis) kun er funderet 0,95 meter under terræn, dvs. 0,05 mere end det normale niveau. Hertil bemærkes endvidere, at skønmanden tilsyneladende ikke har konstateret det egentlige OSBL-niveau (overside af bæredygtige lag), men derimod lagt til grund, at "renselaget" svarer til OSBL-niveauet.
 Boreprofilerne og skønstemaet viser således ikke entydigt, at der var et generelt behov for ekstrafundering. Det er derfor ikke godtgjort, at jordbundsforholdene på Andelsboligforeningens ejendom generelt var dårlige og nødvendiggjorde ekstrafundering.
 Selv hvis det kan lægges til grund, at ejendommens jordbundsforhold dengang medførte et behov for ekstrafundering, og at ejendommens jordbundsforhold generelt var dårlige, indebærer dette ikke i sig selv, at Andelsboligforeningen har krav på nedslag i grundværdien.
 For det første har foreningen fortsat ikke godtgjort, at den af SKAT skønsmæssigt ansatte grundværdi ikke svarer til grundens handelsværdi.
 Det gøres i tilknytning hertil gældende, at der i forbindelse med fastsættelsen af den oprindelige købesum for ejendommen blev taget hensyn til - i hvert fald risikoen for - eventuelle dårlige jordbundsforhold på grunden. Det fremgår således af det betingede skøde (bilag 3), side 1, nederst, at grunden blev solgt "uden noget ansvar for kommunen med hensyn til jordbundsforholdene". Denne ansvarsfraskrivelse må naturligt antages at have afspejlet sig i købesummen.
 Andelsboligforeningen har endvidere for det andet heller ikke godtgjort, at der skulle foreligge en (så betydelig) afvigelse mellem den af SKAT skønsmæssigt ansatte grundværdi og grundens handelsværdi, og at SKAT er gået uden for rammerne af det skøn, som tilkommer dem.
 Hertil bemærkes, at udgifterne til ekstrafundering - i henhold til Andelsboligforeningens egen opgørelse - maksimalt udgjorde i alt kr. 250.572,-, jf. bilag 5. I henhold til foreningens egen fremskrivelse af beløbet, der fremgår af


text:
Landsskatterettens kendelse (bilag 2), side 22, udgjorde dette beløb i genoptagelsesåret 2001 i alt kr. 489.413,-.
 Det bemærkes dog, at det ikke er dokumenteret, at beløbet på kr. kr. 250.572,-, reelt udgjorde udgiften til ekstrafundering. Skønsmanden har således heller ikke forholdt sig til eller i øvrigt udtalt sig om udgifterne til ekstrafundering.
 Hvis Andelsboligforeningens egne tal uden videre lægges til grund, kan det konstateres, at udgiften til ekstrafundering - inkl. fremskrivning - udgjorde 5,4 pct. af den af SKAT ansatte grundværdi for 2001 på i alt kr. 9.056.300,-, jf. Landsskatterettens kendelse, side 25, 2. afsnit.
 Selv hvis dette var tilfældet, gøres det gældende, at beløbets størrelse sml. den af SKAT foretagne grundværdiansættelse er af så ringe betydning, at grundværdiansættelsen under alle omstændigheder ligger inden for rammerne af det skøn, som tilkommer SKAT, jf. herved SKM2012.611.ØLR, SKM2014.78.BR, Byrettens dom af 3. juli 2014 SKM2015.112.BR og Byrettens dom af 3. april 2014 SKM2014.530.BR, der alle vil blive medtaget i Skatteministeriets materialesamling.
 Andelsboligforeningen har i processkrift I, side 2, 9. afsnit, anført, at Landsskatterettens skøn over grundværdiansættelsen er udøvet på et forkert grundlag, idet "Landsskatterettens skøn er foretaget under den antagelse, at den fremlagte geotekniske rapport var forbundet med usikkerhed, og at det ikke var godtgjort at ekstrafundering havde fundet sted", og at dette skal være til, at sagen skal hjemvises.
 Det er korrekt, at Landsskatteretten i kendelsen, side 31, nederst, har lagt til grund, at det var udokumenteret, at der var behov for ekstrafundering.
 Dette kan dog ikke i sig selv føre til, at sagen skal hjemvises til SKAT, jf. herved SKM2012.611.ØLR, SKM2013.177.BR og Byrettens dom af 3. juli 2014 SKM2015.112.BR, side 31, sidste afsnit, hvor retten fandt, at "selvom det nu", dvs. først under retssagen, var dokumenteret, at der var behov for ekstrafundering, hvilket Landsskatteretten havde lagt til grund ikke var tilfældet, var der ikke grundlag for at hjemvise sagen.
 Det følger af fast retspraksis, at en tilsidesættelse af SKATs skøn over grundværdiansættelsen forudsætter, at grundejeren i første række godtgør, at skønnet er udøvet på et forkert grundlag, eller at SKAT er gået uden for rammerne af det skøn, som tilkommer dem, jf. UfR1999.1178H og SKM2010.43.VLR.
 Der er imidlertid yderligere en naturlig betingelse for en tilsidesættelse af SKATs skøn, at det konkrete resultat af skønnet er forkert, jf. Lars Apostoli i TfS 2003,401 samt UfR2000.1071H.
 I UfR2000.1071H erkendte Landsskatteretten, at der ved skønsudøvelsen over en grundværdi ikke var taget højde for nogle salg, som grundejeren havde henvist til. Der var således i sagen ubestridt tale om en fejl/mangel i skønsgrundlaget, men Højesteret fandt imidlertid ikke, at "fejlen" havde "væsentlig betydning for værdiansættelsen".
 Den omstændighed, at Andelsboligforeningen først nu i forbindelse med retssagen - på trods af opfordringer herom fra SKAT - har godtgjort, at der (i hvert fald i et eller andet omfang) var behov for ekstrafundering på grunden, medfører derfor ikke at sagen skal hjemvises, jf. den ovenfor nævnte praksis.
 Det er, som anført ovenfor, yderligere en forudsætning herfor, at resultatet af SKATs skøn over grundværdiansættelsen er forkert, jf. således


text:
også Højesterets præmisser i UfR2000.1071H, hvorefter fejlen skal have haft væsentlig betydning for værdiansættelsen, samt SKM2009.23.HR og SKM2003.554.VLR.
 Det er Andelsboligforeningen, der bærer bevisbyrden for, at der er grundlag for at tilsidesætte SKATs skøn.
 Foreningen har imidlertid ikke godtgjort, at grundens handelsværdi ikke svarer til den af SKAT skønsmæssigt opgjorte grundværdiansættelse, eller at SKAT er gået uden for rammerne af det skøn, der tilkommer dem, jf. ovenfor.
 Andelsboligforeningen har således ikke løftet sin bevisbyrde.
 2. Fradrag for vand- og varmeforsyningsledninger
 Det gøres overordnet gældende, at Andelsboligforeningen ikke er berettiget til yderligere fradrag for udgifter til etablering af vand- og varmeforsyning efter den dagældende vurderingslovs § 17, og at der ikke er grundlag for at tilsidesætte den vurdering og det skøn, Landsskatteretten har foretaget i kendelsen af 12. oktober 2012 (bilag 2).
 Forsyningsledningerne kan ikke anses for at udgøre et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand, jf. den dagældende vurderingslovs § 17 sammenholdt med lovens § 13. Andelsboligforeningen har derfor ikke fradragsret.
 Bevisbyrden for, at de pågældende forsyningsanlæg mv. er fradragsberettigede påhviler Andelsboligforeningen, og denne bevisbyrde er ikke løftet.
 Højesteret har senest ved afgørelserne i SKM2013.879.HR og SKM2013.369.HR anerkendt vurderingsmyndighedernes praksis på vurderingsområdet, som Landsskatterettens kendelse af den 12. oktober 2012 (bilag 2) også er udtryk for.
 Fra denne hovedregel gælder efter SKATs praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettigede, mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
 Denne praksis må anses for at være i god overensstemmelse med den praksis, som blev fulgt forud for ejendomsvurderingsloven fra 1922, og som det efter forarbejderne til loven var meningen at videreføre. Højesteret finder derfor, at den beskrevne praksis har hjemmel i loven, og at der ikke i det, som andelsboligforeningen har anført, er grundlag for at tilsidesætte den beskrevne praksis. (mine understregninger og fremhævninger)
 Det kan på grundlag af SKM2013.879.HR fastslås, at der ikke er tale om et hovedanlæg, blot fordi anlægget i tilfælde af fiktiv udstykning i små grunde vil betjene mere end én af disse grunde.
 Der er ikke under nærværende sag fremkommet oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der giver grundlag for at tilsidesætte den


text:
vurdering, SKAT, herunder Landsskatteretten, har foretaget af, om de i sagen omhandlede forsyningsledninger, Andelsboligforeningen påstår yderligere fradrag for, har karakter af et fradragsberettiget hovedanlæg.
 De forsyningsledninger, som i nærværende sag udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, er alene de ledninger, som er markeret med grøn og orange farve i bilag A, jf. tillige Landsskatterettens kendelse, side 28, 1. afsnit. Der er i øvrigt ikke grundlag for at tilsidesætte det af SKAT skønsmæssigt opgjorte fradrag for så vidt angår disse ledninger.
 De øvrige markerede ledninger, jf. tillige bilag 1, udgør ikke et fradragsberettiget hovedanlæg, idet ledningerne ikke indebærer en stigning (forbedring) af grundens værdi i ubebygget stand.
 Disse øvrige forsyningsledninger er - som det fremgår af ledningskortet, jf. bilag 1 og bilag A - anlagt således, at de nøje følger de på grunden opførte bygninger. Hertil kommer, at ledningerne efter det oplyste er dimensioneret efter byggeriet på ejendommen. Forsyningsledningerne betjener således alene byggeriet, og dermed ikke grunden. Sådanne ledninger har alene karakter af stikledninger, der ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens § 17, jf. SKM2012.112.VLR, som blev stadfæstet af ved Højesterets dom i SKM2013.879.HR.
 Det fremgår af den dagældende vurderingslovs §§ 17 og 18, at der gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien. Fradrag gives i det omfang udgifterne til forbedringer foreligger dokumenteret, og disse må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af grundværdien. Sagsøger har bevisbyrden herfor, herunder at det skøn, som er foretaget af Landsskatteretten, ikke er korrekt.
 Sagsøgtes bevisførelse har under sagen i relation til fradrag i grundværdien for forbedringer for udgifter til etablering af vand- og varmeforsyningsanlæg bestået af samme oplysninger, som forelå ved Landsskatterettens behandling af sagsøgers klage.
 Retten finder efter denne bevisførelse ikke grundlag for at tilsidesætte eller ændre det faktuelle grundlag for Landsskatterettens vurdering. Retten finder ej heller påvist retlige mangler ved det udøvede skøn i relation til fradrag i grundværdien for forbedringer knyttet til vand- og varmeforsyningsanlæg, således som praksis foreligger fastsat ved bl.a. Højesterets domme af 8. maj 2013 i SKM2013.369.HR, 6. december 2013 i SKM2013.879.HR og 14. august 2014 i SKM2014.574.HR.
 For så vidt angår grundværdiansættelsen knyttet til angiveligt dårlige jordbundsforhold, har sagsøger bevisbyrden herfor, og denne er søgt løftet ved fremlæggelse af geoteknisk rapport af 19. maj 1983 (bilag 11) suppleret af analyse heraf foretaget af G2 (bilag 13) og beregning af ekstrafundering (bilag 14) samt skønserklæring af 26. november 2013.
 Retten finder ikke efter indholdet af skønserklæringen og sammenhængen mellem grundens samlede værdi og de anslåede ekstraudgifter til fundering, at sagsøger har løftet bevisbyrden for, at Landsskatterettens skøn over handelsværdien er behæftet med sådanne mangler, at det kan medføre hjemvisning til fornyet behandling. Sagsøgte frifindes således i det hele for sagsøgers påstande.
 Henset til sagens resultat skal sagsøger betale sagsomkostninger til sagsøgte i medfør af retsplejelovens § 312, stk. 1. Efter sagens værdi, omfang og forløb skal sagsøger til dækning af sagsøgtes udgifter til advokatbistand incl. udarbejdelse af omfattende og relevant materialesamling betale 50.000 kr.
 I sagsomkostninger skal sagsøger, Andelsboligforeningen H1, inden 14 dage til sagsøgte


text:
Skat.dk: Driftsomkostning - maskeret udbytte - udbyttekontrakt
 03 Jan 2003 09:46
 2. afdeling, 253/2001
 Maskeret udbytte, driftsomkostning, udbyttekontrakt
 Højesteret antog, at det beløb, som et selskab betalte, var vederlag for overdragelse af 50% af aktierne i selskabet, og at beløbet retteligt skulle have været betalt af selskabets aktionærer. Der var derfor ikke tale om en driftsomkostning.
 For Højesteret havde selskabet subsidiært gjort gældende, at der kunne foretages afskrivning efter den dagældende ligningslovs §16 F, stk. 2, som en udbyttekontrakt.
 Højesteret fastslog, at det allerede fulgte af begrundelsen for, at der ikke forelå en driftsomkostning, at selskabets betaling ikke kunne danne baggrund for afskrivning efter den dagældende ligningslovs § 16 F. Højesteret bemærkede i øvrigt, at en aftale om, at en aktionær skulle modtage et beløb i forlods udbytte, ikke kunne anses som en udbyttekontrakt som omhandlet i den dagældende ligningslovs § 16 E, stk. 1, nr. 3.
 Ligningsloven § 16 F, stk. 2
 Ligningsvejledningen 2001 E.A.2.1.3, E.I.4.2.2.1, S.F.2, S.F.2.1.11 og S.F.2.3.3
 Hornslet, Torben Melchior, Per Sørensen, Børge Dahl og Marianne Højgaard Pedersen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 10. afdeling den 12. juni 2001.
 Appellanten, H3 ApS, har gentaget sin påstand og har for Højesteret subsidiært nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at selskabet er berettiget til at fradrage 750.000 kr. med 75.000 kr. pr. år med virkning fra regnskabsåret 1994/95 (skatteåret 1996/97) til og med regnskabsåret 2001/02 (indkomståret 2001).
 H3 har ikke for Højesteret bestridt, at der ved overenskomsten af 10. juni 1994 skete en endelig overdragelse af aktierne i selskabet.
 Selskabet har til støtte for den principale påstand nærmere anført, at selskabet har ret til at fratrække de 750.000 kr. som en driftsudgift eller næringsudgift i form af et tillæg til ejendommens anskaffelsessum. Betalingen erstattede de fordele, som F var blevet tillagt i forbindelse med salget af ejendommen til byforbedringsselskabet.
 Selskabet har til støtte for sin subsidiære påstand anført, at selskabet har betalt beløbet for erhvervelse af rettighederne i henhold til en udbyttekontrakt, som påhvilede selskabet, jf. herved den dagældende ligningslovs § 16 E, stk, 1, nr. 3. Beløbet kan derfor fratrækkes over en periode på 10 år med 10 % årligt, jf. herved den dagældende ligningslovs § 16 F, stk. 2.
 Skatteministeriet har over for byforbedringsselskabets subsidiære påstand anført, at selskabet ikke var part i aftalen af 15. november 1994. Et selskab kan i øvrigt ikke forpligte sig til at foretage udlodninger. Hvis aktionærerne kan lave en aftale om en skævdeling af udbyttet, og senere få selskabet til at betale den aktionær, der har fordelen, er der reelt tale om, at selskabet får fradrag for udlodninger til aktionærerne.
 Af skønserklæring af 20. november 2000 fra statsautoriseret ejendomsmægler PT fremgår bl.a., at ejendommen X1-vej 10, Y1-by, medio maj 1994 havde en handelsværdi på kontantbasis på 9 mio. kr.
 Der er til brug for Højesteret afgivet forklaring af K og supplerende forklaringer af D og J.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, og da det, H3 har anført for Højesteret, ikke kan


text:
føre til et andet resultat, tiltræder Højesteret, at selskabet ikke kan få medhold i den principale påstand.
 Det følger allerede heraf, at selskabets betaling af de 750.000 kr. ikke kan danne grundlag for afskrivning efter den dagældende ligningslovs § 16 F, stk. 2. I øvrigt ville aftalen om, at F - som aktionær - skulle modtage 75.000 kr. årligt forlods i udbytte, ikke kunne anses som en udbyttekontrakt som omhandlet i den dagældende ligningslovs § 16 E, stk. 1, nr. 3. Selskabets subsidiære påstand kan derfor heller ikke tages til følge.
 Appellanten, H3 ApS, skal i sagsomkostninger for Højesteret betale 40.000 kr. til indstævnte, Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Registreringsafgift - prøveskilte - registreringsafgift
 10 Nov 2015 08:54
 21 Oct 2015 11:33
 2. afdeling, 125/2014
 Udenlandsk, indregistreret, køretøj, ibrugtagning, indregistrering
 Registreringsbekendtgørelsen § 90 (dagældende)
 Den juridiske vejledning 2015-2 E.A.8.1
 Den juridiske vejledning 2015-2 E.A.8.5.1
 Poul Søgaard, Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen, Lars Hjortnæs og Jan Schans Christensen
 I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 31. oktober 2012 og af Østre Landsrets 4. afdeling den 5. november 2013.
 Efter registreringsafgiftslovens § 1, 1. pkt., skal der betales registreringsafgift af motorkøretøjer, som skal registreres efter lov om registrering af køretøjer.
 Ifølge § 2, stk. 1, nr. 1, i lov om registrering af køretøjer, skal et motorkøretøj registreres her i landet og forsynes med nummerplader, inden køretøjet tages i brug på færdselslovens område. Bestemmelsen i § 2, stk. 1, nr. 1, svarer til den tidligere færdselslovs (lov nr. 287 af 10. juni 1976) § 72, stk. 1, jf. § 1, som i det væsentlige er en videreførelse af § 11, stk. 1, jf. § 1, i færdselsloven fra 1955 (lov nr. 153 af 24. maj 1955). I betænkning nr. 91/1954, som lovforslaget til 1955-loven bygger på, hedder det om begrundelsen for at stille krav om registrering s. 45 f.:
 Som tidligere anført er lovforslaget bygget således op, at det omfatter alle køretøjer, der færdes på vej og ikke benytter skinner. ...Efter udkastet gælder dets regler principielt for alle arter af køretøjer; det fremgår særligt af hvert enkelt afsnit eller hver enkel paragraf, såfremt de heri indeholdte regler er begrænset til enkelte arter af køretøjer. Registreringsbestemmelserne er herefter begrænset til kun at gælde for motorkøretøjer og visse traktorer samt påhængs-, sætte- og sidevogne til disse. Påhængsredskaber skal kun registreres i visse tilfælde, medens motorredskaber ikke skal registreres. De hensyn, der ligger bag krav om registrering, er dels færdselssikkerhedsmæssige, dels ordensmæssige og dels skattemæssige; alle tre hensyn taler for, at køretøjer, der typisk benytter vejene mest, eller køretøjer, som kan køre hurtigt, skal registreres. Motorredskaber kan ikke fremføres med større hastighed end 30 km/t, og de benytter sædvanligvis kun vejene i mindre omfang, nemlig ved kørsel fra arbejdssted til arbejdssted. På grund af hastigheden unddrager de sig ikke let ansvaret, såfremt de impliceres i færdselsuheld; ordensmæssige grunde taler derfor ikke imod, at de fritages for registrering. På grund af hastigheden og den ringe benyttelse af vejene bliver de heller ikke så ofte impliceret i færdselsuheld; færdselsmæssige grunde kræver derfor ikke absolut registrering, for så vidt de elementære krav til deres indretning og udstyr, som foreskrives, iagttages. Af samme grunde er vejsliddet ved deres benyttelse ej heller så stort, at der er behov for afgiftspligt, hvortil kommer, at deres betydning i produktionen er så stor, at det er vigtigt, at omkostningerne ved deres benyttelse ikke tynges af afgifter.
 Ifølge artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 70/156/EØF må medlemsstaterne ikke af grunde, der har forbindelse med køretøjets konstruktion eller funktion, nægte eller forbyde, at et nyt køretøj, der er forsynet med en typeattest, indregistreres, sælges, tages i brug eller benyttes. Direktivet er


text:
gennemført i dansk ret, jf. § 18, stk. 3, i den tidligere gældende bekendtgørelse nr. 1350 af 18. december 2000 om registrering og syn af køretøjer mv., hvorefter personbiler med forbrændingsmotor til højst 9 personer, der er omfattet af direktivet, kan registreres uden syn, hvis bilen er EF-typegodkendt. Reglerne herom findes nu i § 19 i bekendtgørelse nr. 516 af 1. juni 2012.
 Af bekendtgørelse nr. 1350 af 18. december 2000 fremgår om prøveskilte bl.a.:
 § 86. Faste prøveskilte kan udleveres til fabrikanter, importører, forhandlere eller reparatører til kørsel med registreringspligtige køretøjer ..., der ikke er registrerede... Centralregisteret kan tillade, at faste prøveskilte udleveres til andre, der vedvarende har anvendelse herfor.
 § 89. Faste prøveskilte må kun anvendes til midlertidig eller lejlighedsvis kørsel her i landet med de køretøjer, der er nævnt i § 86, og kun til kørsel til de formål, der er nævnt i § 90. Køretøjet må ikke anvendes til befordring af gods ud over det, der er nødvendigt for at opnå formålet med anvendelsen af prøveskiltene. Køretøjet må heller ikke anvendes til befordring af personer, der er uvedkommende for at opnå formålet med kørslen.
 § 90. Kørsel med faste prøveskilte må af prøveskilteindehaveren eller ansatte hos denne foretages til følgende formål:
 1) Afprøvning og indstilling af nye køretøjer eller kørselsprøve i anledning af reparation af køretøjer, men derimod ikke tilkørsel af nye eller istandsatte køretøjer.
 2) Demonstration af køretøjer for forhandlere og disses personale.
 3) Demonstration eller prøve af køretøjer i anledning af salg. Demonstrations- og prøvekørsel må kun finde sted efter forudgående anmodning i hvert enkelt tilfælde fra den eventuelle køber af et køretøj af den pågældende type, medmindre køretøjet er registreringsafgiftspligtigt, og der er betalt registreringsafgift af køretøjet som for person eller varebil, og dokumentation herfor medbringes under kørslen.
 4) Afhentning eller udbringning af køretøjer i anledning af reparation eller salg.
 5) Kørsel der er nødvendig i forbindelse med registrering eller godkendelse af køretøjet.
 6) Overførsel af køretøjer til anden forhandler, andet udsalgs eller udstillingssted eller lager. Overførsel til et demonstrationssted, der ikke benyttes til almindelig færdsel, hvor køretøjet præsenteres for publikum, f.eks. en væddeløbsbane eller dyrskueplads, sidestilles med overførsel til et udstillingssted.
 Af EU-typegodkendelse nr. e3*98/14*0130*00, som angår Ferrari ..., fremgår, at bilen er EU-godkendt med enten 3-punktsele eller H-sele.
 Det fremgår endvidere af den EU-overensstemmelsesattest ("EEC Certificate of Conformity") af 22. marts 2004, som Ferrari S.p.A. har udstedt, at den Ferrari ..., som sagen drejer sig om, og som har stelnummer ..., i alle henseender er i overensstemmelse med typegodkendelse nr. e3*98/14*0130*00. Af attesten fremgår ligeledes, at bilens støjniveau er på 96,0 dB (A) stationært og 74,5 dB (A) ved kørsel.
 Af en udtalelse fra Trafikstyrelsen af 30. juli 2014 om muligheden for godkendelse og registrering af Ferrarien fremgår bl.a.:
 Flg. mangler blev fundet ved fremstilling til registreringssyn d. 24. 9. 2010:
 Stelnummer mangler
 Støjniveau for højt - 122 dB(A) (efter dansk national lovgivning maks. *74 dB(A))
 Sikkerhedsseler mangler (bilen er monteret med H-sikkerhedsseler, der ikke kan godkendes efter national dansk lovgivning)


text:
Yderligere blev der fundet flg. mangler ved registreringssynet, der uden videre kan repareres hhv. fremskaffes dokumentationer for:
 - Servostyring utæt
 - Vægtseddel mangler
 - Dokumentation for brændstofforbrug mangler (kan evt. beregnes efter formel)
 **EU Certifikat of Conformity (CoC-dokumentet), der ved stelnummerangivelse henviser til den for bilen gældende EU-godkendelse: e3*98/14*0130*00, var tilsyneladende ikke medbragt ved fremstilling til registreringssyn d. 24. 9. 2010. Gyldighedsperioden i Danmark for et CoC-dokument er ét år fra udstedelsesdatoen. Dokumentet er udstedt i Modena, Italien, d. 22.3.2004. Dokumentet var således ved fremstillingen til registreringssyn ugyldigt.
 Alternativet til CoC-dokumentet er en Dataerklæring. Den kan udstedes af bilfabrikanten, bilimportøren eller af et anerkendt prøvningslaboratorium.
 **EU Certificat of Conformity = overenstemmelsesdokument i fht. EU-godkendelsen.
 Ét af de to dokumenter udgør synsgrundlaget, og skal foreligge, for at synsvirksomheden kan påbegynde et registreringssyn på en køretøj, der ikke tidligere har været godkendt og registreret i Danmark.
 Jeg kan ikke se, at ét af de to dokumenter har været fremlagt ved registreringssynet i nævnte synsvirksomhed. Det betyder, at der tilsyneladende ikke har været fremlagt synsgrundlag ved registreringssynet.
 De under pkt. 1 til 3 nævnte forhold er dem, der kunne hindre godkendelse i Danmark. Jeg vil herefter uddybe, hvorfor disse forhold i sig selv ikke hindrer godkendelse.
 Ad pkt. 1. Med mindre motoren er udskiftet i bilen, henviser motornummeret til stelnummeret. Ved bilfabrikantens eller bilimportørens mellemkomst vil stelnummererklæringen kunne tildeles bilen med følgende mærkning af den.
 Det er dokumenteret ved den danske Ferrari importør, FORMULA AUTOMOBILE A/S.
 Ad pkt. 2. Støjniveauet vil formentlig kunne nedbringes til det i EU-godkendelsen angivne 96,0 dB(A) stationært hhv. *74,5 dB(A) ved kørselsmåling ved montering af original lyddæmpning af udstødning og eventuelle støjafskærmninger, der evt. måtte mangle på bilen. Selvom bilen overskrider den nationale danske støjgrænse, kan bilen ikke nægtes godkendelse pga. EU-godkendelsen på bilen. Det fremgår af CoC-dokumentet.
 Ad pkt. 3. Bilen er EU-godkendt med både 3-punkts sikkerhedssele og med H-sikkerhedssele. Når bilen er EU-godkendt med H-sele kan bilen ikke nægtes godkendelse i Danmark. Det fremgår af CoC-dokumentet.
 - Oplysninger om vægte og brændstofforbrug fremgår af CoC-dokumentet hhv. af en evt. Dataerklæring.
 Ved fremlæggelse af Dataerklæring ville de nationale danske krav være gældende. Trafikstyrelsen skulle derfor have været ansøgt om dispensation for støj. Nationale danske krav til sikkerhedsseler kan ikke opfyldes ifølge skrivelse fra bilimportøren.
 Ved fremlæggelse af gyldig EU-godkendelse (der kan evt. udstedes nyt dokument eller det eksisterende kan forlænges), og de i pkt. 1 og 2 nævnte forhold bragt i orden, samt den mekaniske fejl repareret, kunne bilen være blevet godkendt og registreret i Danmark.
 Af supplerende udtalelse fra Trafikstyrelsen af 19. august 2014 fremgår endvidere bl.a.:
 Trafikstyrelsens udtalelse af 30. juli 2014 skal forstås således, at borgeren havde krav på at få bilen godkendt og indregistreret i Danmark, forudsat
 at han fremlagde en gyldig EU-godkendelse (ved at have fremlagt det foreliggende oprindelige CoC-dokument af 22/3-04 ved fremstilling til registreringssyn og bilen derudover var forsynet med den oprindelige fabrikationsplade med EU-godkendelsesnummer),
 og at stelnummer tildeles (pkt. 1) og støjniveau nedbringes til det i CoC dokumentet angivne


text:
(pkt. 2).
 Ovenstående er en konsekvens af, at bilen tidligere har været registreret i Tyskland, så der ikke kræves et nyt CoC-dokument eller en forlængelse af det eksisterende.
 Trafikstyrelsen har den 11. februar 2015 afgivet yderligere udtalelse i sagen, hvoraf fremgår bl.a.:
 Trafikstyrelsen har svaret på følgende spørgsmål.
 Trafikstyrelsen bedes oplyse, hvorvidt man i Danmark kan få godkendt og indregistreret en bil, hvis bilen er monteret med både H-seler og trepunktssikkerhedsseler?
 Man kan godt få godkendt en bil i Danmark, hvis der både er H-seler og trepunktsseler ifølge Vejledning om syn af køretøjer punkt 10.02.021 på side 16: Personbil M1 skal på alle siddepladser på fremad- og bagudvendende sæder være forsynet med sikkerhedsseler således:
 på fremadvendende sæde: Trepunktssele med dobbeltvirkende inertiretrætor (er mærket "Ar4m", hvor "m" angiver, at retractoren er dobbeltvirkende.
 Det er de nationale regler.
 Trafikstyrelsen bedes oplyse, hvorvidt man kan få godkendt og indregistreret i en bil i Danmark, hvis bilen kun er monteret med H-seler - men ingen trepunktssikkerhedsseler?
 Et køretøj hvor der kun er monteret H-seler kan godkendes, hvis det fremgår af køretøjet er EU-godkendt med både tre punkts sikkerhedssele og med H-sikkerhedssele.
 Når bilen både er EU-godkendt (dette fremgå af bilens CoC-dokument) med H-sele kan bilen ikke nægtes godkendt i Danmark
 Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende, bedes Trafikstyrelsen nærmere henvise til de gældende regler, der hjemler mulighed for at få godkendt og indregistreret en bil i Danmark alene med H-seler og uden samtidig montering af trepunktssikkerhedsseler.
 Trafikstyrelsen bedes samtidig oplyse og henvise til tilsvarende gældende regelsæt, der måtte være gældende i 2006.
 Når bilen er EU-godkendt kan den ikke nægtes i Danmark ifølge Vejledning om syn af køretøjer i afsnit 0.3 på side 35: Optionel harmonisering § 2.
 Et køretøj og udstyr til køretøjer kan ikke nægtes godkendt under henvisning til, at det ikke opfylder danske bestemmelser om køretøjers indretning og udstyr, såfremt køretøjet henholdsvis udstyret er godkendt i henhold til et EF-direktiv eller en EF-forordning med modsvarende bestemmelser.
 Bestemmelsen blev indført i færdselsloven i 1979 og siden i Detailforskrifter for køretøjer i 1993
 Sagen angår en bil, Ferrari ..., som A fik leveret i foråret 2004 og lod indregistrere i Tyskland. I 2005 blev bilen i et vist omfang benyttet til kørsel på almindelig vej omfattet af færdselsloven, mens den var forsynet med prøveskilte. Spørgsmålet er, om der på grund af denne brug skal betales registreringsafgift af bilen.
 Registrering og registreringsafgift af biler
 Ifølge registreringsafgiftslovens § 1, 1. pkt., skal der betales registreringsafgift af motorkøretøjer, som skal registreres efter lov om registrering af køretøjer (dengang færdselslovens § 72, jf. § 1). Et motorkøretøj skal registreres her i landet, før det tages i brug på færdselslovens område. For at være et motorkøretøj skal det være indrettet til kørsel på vej, jf. færdselslovens § 2, nr. 15, jf. nr. 10 (dengang nr. 13, jf. nr. 9). Færdselslovens område omfatter, hvor andet ikke er bestemt, vej, som benyttes til almindelig færdsel af en eller flere færdselsarter, jf. § 1.
 Der skal ikke betales registreringsafgift, hvis kørsel på


text:
færdselslovens område finder sted i overensstemmelse med reglerne om prøveskilte. Efter den dagældende registreringsbekendtgørelse (nr. 1350 af 18. december 2000) må faste prøveskilte kun udleveres til fabrikanter, importører, forhandlere og reparatører til kørsel med registreringspligtige biler, som ikke er registreret, jf. § 86. Faste prøveskilte må kun anvendes til kørsel til nærmere angivne formål.
 Det må efter oplysningerne i sagen, herunder de forklaringer, som A har afgivet, lægges til grund, at Ferrarien ved mindst tre lejligheder i foråret og sommeren 2005 har kørt i hvert fald 500 km på almindelig vej.
 A har i første række anført, at der ikke er hjemmel til at pålægge ham at betale registreringsafgift af Ferrarien, fordi bilen ikke vil kunne opfylde kravene til godkendelse ved syn og dermed til indregistrering til lovlig kørsel i Danmark. Han har herved navnlig henvist til, at bilen fra fabrikken er forsynet med H-seler (og ikke 3-punkts seler), og at bilen støjer mere end det tilladte. Bilen er bestilt, bygget og leveret til banekørsel.
 Højesteret finder det ikke godtgjort, at As Ferrari ... ikke er indrettet til kørsel på vej, jf. den dagældende færdselslovs § 2, nr. 13, jf. nr. 9.
 Højesteret tiltræder efter ordlyden af og formålet med den dagældende færdselslovs § 72, at pligten til at betale registreringsafgift af biler, der er indrettet til kørsel på vej og omfattet af færdselslovens definition af motorkøretøjer, og som tages i brug på færdselslovens område, ikke er betinget af, at bilen kan indregistreres eller bliver indregistreret.
 Højesteret bemærker i øvrigt, at der efter de oplysninger, der er tilvejebragt for Højesteret, ikke var noget til hinder for, at Ferrarien kunne indregistreres her i landet.
 Som følge af EU-typegodkendelsen af bilen og EU-overensstemmelsesattest ("EEC Certificate of Conformity") af 22. marts 2004, som Ferrari S.p.A. har udstedt, var der ikke krav om, at As Ferrari ... skulle godkendes ved syn før registrering. Det må lægges til grund, at bilen er typegodkendt både med 3-punktsele og med H-sele, og at dens støjniveau ikke oversteg de typegodkendte 96,0 dB (A) stationært og 74,5 dB (A) ved kørsel, da den blev leveret.
 A har i anden række anført, at den kørsel, der er tale om, har fundet sted i overensstemmelse med reglerne om faste prøveskilte, og at der derfor ikke kan kræves registreringsafgift på baggrund af kørslen.
 Højesteret tiltræder det, som byretten og landsretten har anført om betydningen af, at bilen var indregistreret i Tyskland.
 Da A den 24. maj 2004 indgav ansøgning om faste prøveskilte til Motorkontoret, oplyste han ved afkrydsning, at han var "forhandler" og "reparatør". Han havde tidligere samme måned ændret branchekoden for sin virksomhed fra "...forretninger" til "Autoreparationsværksteder". Det er ubestridt, at A ikke var forhandler, og Højesteret finder efter oplysningerne om autoværkstedet, herunder at fakturering først blev påbegyndt i december 2005, at A ikke kunne anses som reparatør, da han ansøgte om at få udleveret faste prøveskilte, og da han i 2005 brugte dem på Ferrarien.
 Højesteret tiltræder herefter, at A på daværende tidspunkt var uberettiget til at få udleveret faste


text:
prøveskilte og bruge dem på Ferrarien. Højesteret bemærker endvidere, at efter det oplyste om de tre kørsler med Ferrarien i 2005 kan de pågældende kørsler ikke anses for omfattet af de lovlige formål, der er angivet i den dagældende registreringsbekendtgørelses § 90.
 Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at brugen af Ferrarien efter de nævnte tre kørslers formål og omfang ikke var af en så bagatelagtig karakter, at bilen ikke kan anses for at været taget i brug på færdselslovens område.
 Da det, som A i øvrigt har anført, herunder om berettigede forventninger vedrørende brugen af faste prøveskilte og om proportionalitet, ikke kan føre til andet resultat, stadfæster Højesteret herefter landsrettens dom.