text:
16. september 2013.
 SKAT henviser til prøvesagen i Højesteret, hvor Højesteret i sin dom afsagt den 30. juni 2015 kom frem til, at der ingen hæftelse var for honoraret til behandling af klagesagen og at betingelserne for at få omkostningsgodtgørelse ikke var opfyldt jf. skatteforvaltningslovens § 52. SKAT er derfor berettiget til at kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbage.
 Da godtgørelsen er udbetalt til H1 vil beløbet blive opkrævet hos H1 (CVR nr. ...11) af bogholderiet, jf. skatteforvaltningslovens § 57, stk. 4."
 H1 har ved e-mail af 7. oktober 2015 til SKAT gjort opmærksom på, at såfremt SKAT ønsker at opkræve beløbet hos H1, så skal der træffes afgørelse med H1 som part.
 SKAT har opkrævet 163.140,43 kr. hos H1. SKAT har som begrundelse for afgørelsen anført:
 "SKAT fastholder at opkrævningen skal ske hos H1(CVR nr. ...11).
 Det fremgår af skatteforvaltningslovens § 57 stk. 4, at den godtgørelsesberettigede eller den sagkyndige, hvis udbetalingen er sket til denne efter overdragelse af kravet, skal tilbagebetale det for meget udbetalte godtgørelsesbeløb. Bestemmelsen blev præciseret ved § 1 nr. 16 i lov nr. 1500 af 23. december 2014.
 Følgende fremgår af lovforslaget punkt 3.6.2:
 "Selv om Landsskatteretten i sin kendelse fra 2013 (SKM2013.512.LSR) har fastslået, at et tilbagebetalingskrav også kan gøres gældende over for den sagkyndige, som har fået overdraget og udbetalt godtgørelsesbeløbet, findes det hensigtsmæssigt at præcisere, at SKAT også kan gøre et forbehold for tilbagebetaling af godtgørelsesbeløb gældende over for den sagkyndige."
 SKAT har supplerende oplyst:
 " II. Partsstatus
 H1 er part i sagen om tilbagebetaling af omkostningsgodtgørelse.
 SKATs afgørelse af 12. oktober 2015 (bilag l) har advokatfirmaet som adressat. Det er også advokatfirmaet, der har påklaget denne afgørelse til Landsskatteretten ved klage af 10. november 2015. SANST har ved en fejl skrevet G1 på som klager i sin udtalelse af 25. august 2017.
 Det er uden nogen som helst betydning, om H1 var part i omkostningssagen eller ej. Advokatfirmaet er part i tilbagebetalingssagen. Når H1 er enig i, at der med urette er udbetalt omkostningsgodtgørelse efter advokatfirmaets egne ansøgninger, så har det ingen betydning, om
 H1 var part i sagen om, hvorvidt omkostningsgodtgørelsen var udbetalt med rette eller ej.
 III. Skal der ske tilbagebetaling eller ej
 H1 gør et overordnet argument gældende. Det er, at der ikke før indførelsen af skatteforvaltningsloven § 57, stk. 4 var hjemmel til at kræve et for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse hos den sagkyndige rådgiver.
 Skatteforvaltningslovens § 57, stk. 4 blev indsat ved lov nr. 1500 af 23. december 2014 og trådte i kraft den 1. januar 2015. Da udbetalingerne til H1 skete på tidspunkter før lovens ikrafttræden, er SKAT enig med H1 i, at loven ikke hjemler et tilbagebetalingskrav hos H1.
 Det ligger fast, at lovgiver mente, at et tilbagebetalingskrav også kunne rettes mod den sagkyndige rådgiver forud for vedtagelsen af loven.
 Af lovforslagets (lovforslag nr. 42 af 30. oktober 2014) punkt 3.6.2, fremgår nemlig, at:
 ’Selv om Landsskatteretten i sin kendelse fra 2013 (SKM2013.512.LSR) har fastslået, at et tilbagebetalingskrav også kan gøres gældende over for den


text:
sagkyndige, som har fået overdraget og udbetalt godtgørelsesbeløbet, findes det hensigtsmæssigt at præcisere, at SKAT også kan gøre et forbehold for tilbagebetaling af godtgørelsesbeløb gældende over for den sagkyndige.’
 H1 henviser i klageskrivelsen side 6, at når der er sket betaling til erhververen, så kan gældsbrevsloven § 27 ikke anvendes som grundlag for tilbagebetaling. H1 anfører videre side 6, 4. og 3. sidste afsnit:
 ’Der henvises til Lynge Andersen m.fl. Gældsbrevsloven med kommentarer, 2. udgave 2007, side 186, hvoraf følgende fremgår:
 Beløb, som skyldneren har betalt til erhververen, kan ikke kræves tilbage, selv om der er tale om en indsigelse, f eks. på grund af en mangel ved modydelsen, som først har materialiseret sig siden.’
 Dette får H1 til at konkludere, at når SKAT efter H1s opfattelse ikke kan rejse et tilbagebetalingskrav mod H1 efter gældsbrevslovens § 27, så er der ikke
 ’støtte for, at SKAT i strid med almindelige obligationsretlige regler, herunder gældsbrevslovens § 27, skulle kunne rette et tilbagebetalingskrav mod den sagkyndige, der har fået overdraget kravet.’
 Jf. klageskrivelsen side 8, 3. nye afsnit.
 H1 overser helt og aldeles, at reglerne om condictio indebitii fortsat gælder - altså reglerne om tilbagesøgning af krav, der er erlagt i urigtig formening om skyld. SKAT har udbetalt beløbene i urigtig formening om skyld.
 At reglerne om condictio indebitii fortsat gælder, har Højesteret fastslået i UfR2011.3188H.
 Her var forholdet, at et selskab - debitor i trepartsforholdet efter gældsbrevslovens § 27 - havde indgået aftale med en leverandør om IT-programmer. Leverandøren - overdrageren i trepartsforholdet efter gældsbrevslovens § 27 - overdrog sine fakturakrav til et finansieringsselskaberhververen i trepartsforholdet efter gældsbrevslovens § 27.
 Debitor betalte de krav, som fulgte af aftaleforholdet med leverandøren, til erhververen af fordringen. Debitor var forpligtet efter aftaleforholdet til at betale disse beløb. Sagen vedrørte derfor ikke et spørgsmål om, at betalingen skete i urigtig formening om skyld.
 Leverandøren/overdrageren gik konkurs og spørgsmålet i højesteretssagen var, om debitor kunne kræve, at kreditor i medfør af gældsbrevslovens § 27 skulle tilbagebetale de beløb, som debitor i medfør af transporten havde udbetalt til ham.
 Højesteret fastslog, at der ikke i gældsbrevslovens § 27 var hjemmel hertil. Højesteret udtalte bl.a.:
 ’Det følger således ikke af princippet i gældsbrevslovens § 27, at E-DOCUNET's krav om tilbagebetaling af de betalte vederlag kan rettes ikke alene mod leverandøren (overdr(lgeren af fordringerne), men tillige mod G3, selv om dette selskab som erhverver af fordringerne har modtaget betalingerne. Et sådant krav mod erhververen måtte bero på. om det fulgte af en aftale. eller kunne støttes på andre regler. (eks. reglerne om tilbagebetaling a( beløb erlagt i urigtig formening om skyld’ (mine understregninger)
 Højesteret fastslog altså, at reglerne om tilbagebetaling af beløb erlagt i urigtig formening om skyld (condictio indebitii) kan påberåbes af debitor. Det betyder, at når SKAT har erlagt et beløb i urigtig formening om skyld som i sagskomplekset her så skal det vurderes efter reglerne om condictio indebitii, om SKAT kan kræve beløbet udbetalt af erhververen.
 H1 har ikke påberåbt sig, at advokatfirmaet efter reglerne om

type: other


text:
condictio indebitii skulle være fritaget for at tilbagebetale det af SKAT forkert udbetalte beløb. At advokatfirmaet ikke har gjort dette gældende, er forståeligt nok.
 Udgangspunktet i disse regler er, at den, der har betalt et beløb, som ikke skyldes, som det klare udgangspunkt har krav på tilbagebetaling af det for meget erlagt. Dette gælder dog ikke, hvis der foreligger særlige omstændigheder, jf. bl.a. UfR2005.2842 H.
 For meget udbetalt omkostningsgodtgørelse vil derfor kunne kræves tilbagebetalt, med mindre H1 påviser særlige omstændigheder, der taler imod.
 H1 er som bekendt et professionelt advokatfirma, har indgående kendskab til reglerne om omkostningsgodtgørelse herunder - må man gå ud fra - kravet i § 52.
 I SKM2015.479.HR udtalte Højesteret om denne bestemmelse, at det er en betingelse for at få omkostningsgodtgørelse, at de skattepligtige hæfter for rådgiverhonoraret Højesteret anførte indledningsvist, at det var et "udtrykkeligt" krav, og som begrundelse for at afvise, at man kunne påberåbe sig en fast administrativ praksis, udtalte Højesteret:
 ’Det, som S har anført om, at der i administrativ praksis, herunder i mandatar sager, ikke stilles krav om en betalingsforpligtelse, kan ikke føre til et andet resultat, allerede fordi en praksis som den påståede ville være i klar modstrid med lovens udtrykkelige betingelse for udbetaling af omkostningsgodtgørelse.’
 Lovkravet om hæftelse var altså en udtrykkelig betingelse.
 Af samme dom fremgår også, at H1 har kendt til hele det aftalegrundlag, hvorefter den skattepligtige ikke hæftede. Højesteret udtalte under henvisning til Vestre Landsrets præmisser:
 ’Der skal, som byretten har anført, lægges vægt på aftalegrundlaget mellem G2 ApS og S. Aftalegrundlaget, som H1 kendte, indebar bl.a., at H1s varetagelse af S' skattesag aldrig ville medføre, at S kom til at betale mere end fastsat i den oprindelige kontrakt. Det har også betydning, at inddragelsen af H1 skete på foranledning af G2 ApS og havde tilknytning til et forretningsmæssigt samarbejde mellem G2 ApS og H1’
 H1 er altså en professionel aktør, der på udbetalingstidspunkterne kendte såvel det centrale og ikke komplicerede lovgrundlag og de faktiske omstændigheder.
 SKAT skal desuden understrege, at et tilbagebetalingskrav heller ikke kommer til at gå ud over H1. Advokatfirmaet kan jo henholde sig til G2 ApS, der overfor H1 har forpligtet sig at betale den del af H1s salær, som ikke bliver dækket af omkostningsgodtgørelsesordningen. H1 har ikke oplyst noget om, at G2 ApS skulle have afvist at opfylde denne forpligtelse overfor H1.
 SKAT har derfor været berettiget til at kræve den for meget betalte omkostningsgodtgørelse på i alt kr. 163.140,63 tilbagebetalt fra modtageren heraf, H1."
 H1 har nedlagt påstand om, at SKAT ikke kan kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt fra H1.
 "Advokatfirmaet er ikke part i sagen
 Advokatfirmaet er ikke og har aldrig været part i sagen. Advokatfirmaet har derimod været partsrepræsentant for G4. Det er således G4 - og ikke Advokatfirmaet - der er den godtgørelsesberettigede person i forhold til reglerne om omkostningsgodtgørelse i skatteforvaltningslovens kap. 19.
 Som følge heraf kan der ikke træffes en afgørelse om tilbagebetaling af tidligere udbetalt omkostningsgodtgørelse med Advokatfirmaet som adressat og den som retsvirkningen af


text:
afgørelsen om tilbagebetaling retter sig imod.
 Det forhold, at den godtgørelsesberettigede - altså den person, som er den begunstigede og part i afgørelserne om udbetaling af omkostningsgodtgørelse - har overdraget sit krav på omkostningsgodtgørelse mod SKAT til Advokatfirmaet ændrer ikke herpå.
 Tilbagebetalingskravet kan ikke rettes mod den sagkyndige
 I den påklagede afgørelse har SKAT rettet tilbagebetalingskravet mod Advokatfirmaet, der på baggrund af en transport i den fordring, som den godtgørelsesberettigede havde mod SKAT på udbetaling af omkostningsgodtgørelse, har fået udbetalt godtgørelsen direkte fra SKAT.
 Det gøres gældende, at kravet ikke kan rettes mod Advokatfirmaet, men i stedet skal rettes mod den godtgørelsesberettigede, idet der ikke er hjemmel til at rette kravet mod Advokatfirmaet.
 Det er således først med vedtagelsen af lov nr. 1500 af 23. december 2014 om ændring af skatteforvaltningsloven, at der i skatteforvaltningsloven § 57, stk. 4, er indsat hjemmel til at rette et tilbagebetalingskrav mod den sagkyndige.
 Af lovens overgangsbestemmelser fremgår det, at loven træder i kraft den 1. januar 2015.
 Hvis en lovændring skal have virkning forud for ikrafttrædelsestidspunktet skal det fremgå eksplicit af loven, at dette er tilfældet.
 Af Justitsministeriets vejledning om lovkvalitet (VEJ nr. 9801 af 3. juni 2005) fremgår bl.a. følgende af afsnit 4.3.3 om lovgivning med tilbagevirkende kraft.
 Det må herudover fremhæves, at det ud fra almindelige retssikkerhedsmæssige betragtninger kan give anledning til væsentlige principielle betænkeligheder at gennemføre bebyrdende love med tilbagevirkende kraft. En sådan fremgangsmåde bør derfor kun benyttes, når afgørende hensyn gør det påkrævet, og således at det tidsrum, hvori loven har tilbagevirkende kraft, bliver så kort som muligt.
 I praksis har adgangen til at fastsætte et gyldighedstidspunkt, der ligger tidligere end lovens kundgørelse, navnlig været benyttet i forbindelse med love om afgiftsforhøjelser mv. (stempelafgift, vægtafgift og lign.) for at hindre spekulation, der kunne modvirke formålet med loven i tidsrummet fra lovforslagets fremsættelse og indtil kundgørelsen af den vedtagne lov.
 Det forhold, at man indfører hjemmel for SKAT til at opkræve tidligere udbetalt omkostningsgodtgørelse hos den sagkyndige, der har fået udbetalt godtgørelsen i henhold til transport, må anses for bebyrdende.
 Hverken af loven, herunder ikrafttrædelsesbestemmelserne, eller lovens forarbejder fremgår det, at lovens gyldighedstidspunkt skulle ligge forud for ikrafttrædelsestidspunktet. Der er heller ikke redegjort for, hvilke ’afgørende hensyn’, der skulle gøre det påkrævet med et gyldighedstidspunkt, der ligger forud for ikrafttrædelsestidspunktet.
 I den foreliggende sag anvender SKAT en bestemmelse, hvis ikrafttrædelsestidspunkt og gyldighedstidspunkt er sammenfaldende (1. januar 2015) på retsforhold, der tidsmæssigt ligger forud herfor. En del af den nu opkrævede omkostningsgodtgørelse (57.703,13 kr.) er udbetalt ca. 4 år før lovens ikrafttrædelses- og gyldighedstidspunkt, mens den resterende del er udbetalt ca. 21⁄2 år forud herfor. Det oprindelige tilbagebetalingskrav er ligeledes fremsat langt forud for ikrafttrædelses- og gyldighedstidspunktet.
 Endvidere anvendes bestemmelsen på en fordring, der med SKATs udbetaling af omkostningsgodtgørelse ved afgørelser af henholdsvis 21. september 2010 (bilag 2), 16. maj 2011 (bilag 3), 13. juli 2011 (bilag 4) og 25. juni 2013 (bilag 7) er indfriet. Endvidere anvendes bestemmelsen på forhold, der ligger endog meget langt tilbage i tid. Dette strider


text:
tillige med Justitsministeriets vejledning efter hvilken det tidsrum, hvori loven har tilbagevirkende kraft, skal være så kort som muligt.
 Lovens ændring af skatteforvaltningslovens § 57, stk. 4, kan således først anvendes på forhold, hvor der er sket udbetaling af omkostningsgodtgørelse efter 1. januar 2015.
 Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag, hvorfor sagen skal afgøres efter de regler og den praksis, der gjaldt forud for 1. januar 2015.
 Spørgsmålet er herefter, om der forud for den 1. januar 2015 var hjemmel til at rette et tilbagebetalingskrav mod den sagkyndige.
 Forud for lovændringen, der trådte i kraft pr. 1. januar 2015 havde skatteforvaltningslovens § 57, stk. 4, følgende ordlyd:
 Er godtgørelsesbeløbet mindre end det beløb, som efter stk. 3 er udbetalt med forbehold skal den godtgørelsesberettigede tilbagebetale det for meget udbetalte godtgørelsesbeløb. Den godtgørelsesberettigede har ret til henstand, hvis afgørelsen om godtgørelsens tilbagebetaling påklages eller indbringes for domstolene. [min understregning]
 Det fremgår altså direkte af den dagældende bestemmelse i § 57, stk. 4, at der kun var hjemmel til at rette kravet om tilbagebetaling mod den godtgørelsesberettigede.
 Det forhold, at lovgiver med virkning fra 1. januar 2015 har fundet anledning til at indføre en specifik lovhjemmel til at rette kravet mod den sagkyndige understreger blot, at en sådan hjemmel ikke eksisterede. Noget sådant ville være unødvendigt, hvis en sådan mulighed allerede eksisterede efter gældende ret.
 Af forarbejderne til lovændringen (L 42 af 30. oktober 2014) fremgår bl.a. følgende af de generelle bemærkninger til det fremsatte lovforslag:
 Der har i praksis været rejst tvivl om, hvorvidt SKAT kan rette tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige, hvis denne efter at have fået overdraget kravet på omkostningsgodtgørelse har fået udbetalt godtgørelsesbeløbet, og det viser sig, at godtgørelsesbeløbet skal tilbagebetales helt eller delvis.
 I sagen SKM2013.512.LSR fandt Landsskatteretten at betingelserne for at modregne et krav på for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse til rådgiver, som kravet på omkostningsgodtgørelse var overdraget til, i rådgivers overskydende skat var opfyldt.
 Det fremgår af ovenstående, at lovgiver selv var i tvivl om, hvorvidt der før 1. januar 2015 var hjemmel til at rette tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige, som den godtgørelsesberettigedes krav på omkostningsgodtgørelse var overdraget til.
 En afgørelse om tilbagebetaling af omkostningsgodtgørelse rettet mod den sagkyndige, som har modtaget godtgørelsen fra SKAT efter at have fået den godtgørelsesberettigedes krav overdraget, er et væsentligt indgreb, der kræver en klar lovhjemmel. En sådan klar lovhjemmel er ikke tilstede.
 Landsskatteretten har i to tilfælde behandlet klager vedrørende krav om tilbagebetaling af for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse, hvor tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige, som kravet på omkostningsgodtgørelse var overdraget til.
 Det drejer sig dels om SKM2013.512.LSR, der er omtalt i forarbejderne til lovændringen, og dels SKM2014.215.LSR.
 SKM2013.512.LSR handler om, hvorvidt SKAT i et selskabs overskydende selskabsskat kunne modregne et krav på for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse selskabet, der havde fået den godtgørelsesberettigedes krav på omkostningsgodtgørelse overdraget, havde modtaget fra SKAT.
 I præmisserne forholder Landsskatteretten sig udelukkende til om betingelserne for modregning er opfyldte - ikke hvorvidt det var med rette, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige.


text:
Landsskatteretten nåede frem til, at betingelserne for modregning var opfyldte.
 I SKM2014.215.LSR havde SKAT forelagt den sagkyndiges honorar for til Responsumudvalget, idet honoraret efter SKATs opfattelse var for højt. Responsumudvalget var enigt med SKAT og nedsatte honoraret. SKAT rettede herefter kravet om tilbagebetaling af for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse mod den sagkyndige.
 For Landsskatteretten påstod den sagkyndige afvisning som følge af forældelse, og der blev således ikke gjort indsigelse mod, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige - og ikke den godtgørelsesberettigende.
 I præmisserne forholder Landsskatteretten sig udelukkende til forældelsesspørgsmålet, og forholder sig således ikke til, hvorvidt det var med rette, at SKAT havde rettet tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige.
 I ingen af sagerne tager Landsskatteretten specifikt stilling til, om det var med rette, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige i stedet for den godtgørelsesberettigede.
 Kendelserne kan derfor ikke tages til indtægt for, at der før 1. januar 2015 var hjemmel til at opkræve for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse hos den sagkyndige.
 Idet der ikke i lovgivningen er direkte hjemmel for SKAT til at rette tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige fremfor den godtgørelsesberettigede, må spørgsmålet afgøres efter almindelige obligationsretlige principper, herunder gældsbrevslovens § 27.
 SKM2013.512.LSR og SKM2014.215.LSR er uforenelige hermed, jf. straks nedenfor.
 Fordringen er indfriet
 Ved overdragelse af kravet på omkostningsgodtgørelse fra klageren til Advokatfirmaet gælder de almindelige obligationsretlige regler om overdragelse af fordringer, herunder gældsbrevslovens § 27.
 Idet godtgørelsesbeløbet er udbetalt af SKAT, er der sket betaling og indfrielse af fordringen over for Advokatfirmaet som transporthaver. Ved indfrielse/betaling kan tilbagebetalingskravet ikke støttes på almindelige obligationsretlige grundsætninger og gældsbrevslovens § 27.
 Gældsbrevslovens § 27, har følgende ordlyd:
 Overdrages et simpelt gældsbrev til eje eller pant, får erhververen ikke bedre ret end overdrageren, medmindre andet følger af særlige retsregler.
 Det følger af princippet i gældsbrevslovens § 27, at erhververen (Advokatfirmaet) indtræder i de samme rettigheder og forpligtelser, som overdrageren (G4) havde. Dette indebærer som udgangspunkt, at Advokatfirmaet må respektere de indsigelser, som skyldneren (SKAT) måtte have, herunder at fordringen ikke længere består. På samme måde vil SKAT bevare retten til at modregne med krav, som SKAT har over for overdrageren (G4) i anledning af samme sag.
 Bestemmelsen i § 27 omfatter imidlertid ikke den situation, hvor skyldneren (SKAT) allerede har betalt et beløb til erhververen (den sagkyndige - Advokatfirmaet) - altså situationen, hvor SKAT har et muligt tilbagebetalingskrav.
 Er der sket betaling, eksisterer der ikke længere nogen fordring, som SKAT kan have en indsigelse overfor. I en sådan situation er det klare udgangspunkt, at der ikke kan kræves tilbagebetaling.
 Der henvises til Lynge Andersen m.fl. Gældsbrevsloven med kommentarer, 2. udgave 2007, side 186, hvoraf følgende fremgår:
 Beløb, som skyldneren har betalt til erhververen, kan ikke kræves tilbage, selv om der er tale om en indsigelse, f.eks. på grund af en mangel ved modydelsen, som først har materialiseret sig siden.
 Muligheden for, at der overhovedet kan ske transport af den godtgørelsesberettigedes krav på omkostningsgodtgørelse til den sagkyndige blev indsat i den dagældende skattestyrelseslovs § 33A, stk. 4 (nu skatteforvaltningslovens § 52, stk. 8) ved


text:
lov nr. 388 af 6. juni 2002.
 Forud herfor gjaldt et lovfæstet forbud mod overdragelse af krav på omkostningsgodtgørelse. Den dagældende skattestyrelseslovs § 33A, stk. 4, havde følgende ordlyd:
 Krav på godtgørelse efter stk. 1-3 kan ikke sælges, pantsættes eller på anden måde overdrages. Kravet kan heller ikke gøres til genstand for retsforfølgning eller modregning.
 Idet kravet ikke kunne transporteres til nogen kunne der selvsagt heller ikke rejses krav mod andre end den godtgørelsesberettigede om tilbagebetaling.
 Endvidere var det forud for lov nr. 388 af 6. juni 2002 en betingelse for at få omkostningsgodtgørelse, at der faktisk var sket betaling for sagkyndig bistand. Af skattestyrelseslovens dagældende § 33A, stk. 1 (nu skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1), fremgik således følgende:
 Der ydes en godtgørelse på 50 pct. af de udgifter, som en person omfattet af § 33 B, har betalt til sagkyndig bistand mv., som nævnt i § 33 C i de sager, som er nævnt i § 33 D.
 Med lov nr. 388 af 6. juni 2002 ophævede lovgiver bl.a. betingelsen om faktisk betaling og § 33A, stk. 1, fik med loven følgende ordlyd:
 Der ydes en godtgørelse på 50 pct. af de udgifter, som en person omfattet af § 33 B, ifølge regning skal betale eller har betalt til sagkyndig bistand m.v., som nævnt i § 33 C i de sager, som er nævnt i § 33 D. Dog ydes en godtgørelse på 100 pct., såfremt den pågældende person i sagen har fået fuldt medhold eller medhold i overvejende grad.
 Om baggrunden herfor var bl.a. anført følgende i forarbejderne (L 54 af 17. januar 2002):
 Efter de gældende regler kan omkostningsgodtgørelse alene ydes, såfremt den skatte- eller afgiftspligtige kan godtgøre, at denne har betalt de godtgørelsesberettigede udgifter til sagkyndig bistand mv.
 Efter forslaget er det ikke længere en betingelse, at udgifterne faktisk er betalt. Efter forslaget er det tilstrækkeligt, at det kan dokumenteres, at udgifterne skal betales ifølge regning. Baggrunden for denne ændring af godtgørelsesordningen er, at det ikke forekommer rimeligt at påføre den skatte- eller afgiftspligtige udgifter til og eventuelt besvær med finansiering af udgifterne til den sagkyndige bistand mv., når disse udgifter - som udgangspunkt - alligevel vil blive godtgjort i hvert fald med 50 pct.
 Det er altså hensynet til den skatte- eller afgiftspligtige, der begrunder lovændringen.
 Samtidig med ophævelsen af betingelsen om faktisk betaling indførtes muligheden for at give transport i kravet på omkostningsgodtgørelse, men dog kun til den sagkyndige. Den dagældende skattestyrelseslovs § 33 A, stk. 4, fik følgende ordlyd:
 Krav på godtgørelse efter stk. 1-3 kan ikke sælges, pantsættes eller på anden måde overdrages. Kravet kan dog overdrages, herunder pantsættes, til den sagkyndige. Kravet kan i øvrigt ikke gøres til genstand for retsforfølgning eller modregning.
 Om baggrunden herfor fremgår følgende af lovforslagsbetænkningen:
 Efter lovforslaget vil det ikke længere være en betingelse for at opnå omkostningsgodtgørelse, at udgifterne til sagkyndig bistand m.v. er betalt. Udgifterne skal blot fremgå af den sagkyndiges regning.
 Som følge heraf - og for ikke at lægge økonomiske hindringer i


text:
vejen for den skatte- eller afgiftspligtiges ønske om at kunne antage en sagkyndig til at føre sagen for sig - foreslås det, at kravet på omkostningsgodtgørelse kan overdrages til den sagkyndige, herunder pantsættes. I øvrigt opretholdes det generelle forbud mod overdragelse af kravet samt forbuddet mod at gøre kravet til genstand for retsforfølgning eller modregning.
 Igen fremgår det, at det er hensynet til den skatte- eller afgiftspligtige, der begrunder lovændringen. Lovgiver ønsker ikke at lægge økonomiske hindringer i vejen for at kunne antage sagkyndig bistand til at føre sagen. Intet sted i bestemmelserne om omkostningsgodtgørelse forud for 1. januar 2015 fremgår det, at SKAT kan rette et tilbagebetalingskrav på for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse mod den sagkyndige.
 Der er heller ikke i forarbejderne til lov nr. 388 af 6. juni 2002, hvor muligheden for transport af kravet til den sagkyndige blev indført, støtte for, at SKAT i strid med almindelige obligationsretlige regler, herunder gældsbrevslovens § 27, skulle kunne rette et tilbagebetalingskrav mod den sagkyndige, der har fået overdraget kravet.
 Tværtimod fremgår det af forarbejderne, at ændringerne er båret af hensynet til den skatte- eller afgiftspligtige og dennes mulighed for at kunne antage sagkyndig bistand.
 Rent praktisk giver indførelsen af muligheden for at transportere kravet til den sagkyndige også den fordel, at der spares et led i betalingsstrømmen ved, at SKAT betaler omkostningsgodtgørelsen direkte til den sagkyndige fremfor først at betale den til den godtgørelsesberettigede, der så betaler godtgørelsen til den sagkyndige.
 Endvidere sikres den sagkyndige i hvert fald 50 % af sit honorar ved at opnå transport i den godtgørelsesberettigedes krav på omkostningsgodtgørelse. Derved opnås den yderligere fordel, at også personer med begrænset økonomisk formåen får forbedret deres mulighed for at antage sagkyndig bistand til at føre sagen, hvilket er i fin overensstemmelse med formålet med at indføre muligheden for at transportere kravet til den sagkyndige.
 Det ændrer dog ikke på, at der ikke forud for 1. januar 2015 var hjemmel til at rette et tilbagebetalingskrav mod den sagkyndige."
 H1 har supplerende anført:
 "Af SKATs udtalelse fremgår det, at der ikke i den nugældende § 57, stk. 4 i skatteforvaltningsloven er hjemmel til at rette tilbagebetalingskravet mod H1.
 SKAT anfører med henvisning til forarbejderne til lov nr. 1500 af 23. december 2014 (lovforslag nr. 42 af 30. oktober 2014), at det var lovgivers opfattelse, at et tilbagebetalingskrav også forud for vedtagelsen af loven kunne rettes mod sagkyndige bistandsyder, og at der således blot var tale om en præcisering af gældende lovgivning.
 Idet der ikke var udtrykkelig hjemmel til det i lovgivningen må en sådan hjemmel skulle findes i almindelige obligationsretlige regler, herunder bl.a. principperne i gældsbrevslovens § 27. Højesteret har imidlertid i UfR 2011, 3188 H fastslået, at en debitor ikke kan rette et krav om tilbagebetaling mod erhververen af en fordring, når fordringen er indfriet.
 SKM2013.512.LSR, som der henvises til i forarbejderne som værende den afgørelse, der fastslår, at der også forud for lovens vedtagelse var hjemmel til at rette tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige bistandsyder, ses således ikke at være


text:
forenelig med UfR 2011, 3188 H.
 Sagen handlede i øvrigt om, hvorvidt SKAT i et selskabs overskydende selskabsskat kunne modregne et krav på for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse, som selskabet, der havde fået den godtgørelsesberettigede krav på omkostningsgodtgørelse overdraget, havde modtaget fra SKAT.
 I præmisserne forholder Landsskatteretten sig udelukkende til, om betingelserne for modregning er opfyldte - ikke hvorvidt det var med rette, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige. Landsskatteretten tager altså ikke specifikt stilling til, om det var med rette, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige, hvorfor det er svært at se, at lige netop den afgørelse er udtryk for, at der også forud for lovens vedtagelse var hjemmel til at rette tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige.
 Hvorvidt SKAT er enig i, at tilbagebetalingskravet ikke kan rettes mod H1 med henvisning til principperne i gældsbrevlovens § 27 fremgår ikke helt klart af SKATs udtalelse.
 Det forhold, at SKAT argumenterer for, at tilbagebetaling skal ske som følge af de almindelige obligationsretlige regler om condictio indebiti, må dog forstås således, at SKAT mener, at det er heri - og ikke i gældsbrevslovens § 27, at hjemlen skal findes.
 Efter de almindelige obligationsretlige regler om condictio indebiti kan den, der ved en fejl har betalt en ydelse, som den pågældende ikke var forpligtet til at betale, efter omstændighederne kræve ydelsen tilbagebetalt. Vurderingen af, om beløbet kan kræves tilbagebetalt, afhænger bl.a. af, om modtageren har været i ond tro.
 Der henvises i den forbindelse til UfR 2003, 2312/3 H, hvor Højesteret tiltrådte Vestre Landsrets dom af 19. april 2002.
 Sagen handlede om, hvorvidt betingelserne for godtgørelse af afgift af brugte vinflasker, der genudføres til udlandet, var opfyldt. Både Vestre Landsret og Højesteret nåede frem til, at det var de ikke. Spørgsmålet var herefter, om Told- og Skattemyndighederne kunne kræve den med urette udbetalte afgiftsgodtgørelse tilbagebetalt.
 Af landsrettens præmisser fremgår bl.a. følgende om dette spørgsmål:
 Efter sammenhængen mellem bestemmelsen i detailsalgspakningslovens § 20, stk. 2, 2. pkt., og bestemmelsen i 1. pkt. kan § 20, stk. 2, ikke forstås således, at den hjemler Told og Skattemyndighederne et tilbagesøgningskrav på objektivt grundlag i en situation som den omhandlede. Det må derfor afgøres efter dansk rets almindelige regler, om der tilkommer myndighederne et tilbagesøgningskrav vedrørende den afgiftsgodtgørelse, som sagsøgeren har modtaget med urette.
 Spørgsmålet er herefter, om sagsøgeren har været i en sådan god tro, at tilbagesøgning er udelukket. [min understregning]
 Landsretten fandt, at sagsøgeren ikke havde været i en sådan god tro, at tilbagesøgning var udelukket. Højesteret var enig.
 SKATs tilbagesøgningsadgang efter reglerne om condictio indebiti afhænger altså af, om H1 bevidst har afgivet urigtige oplysninger til brug for SKATs behandling af anmodningen om omkostningsgodtgørelse med henblik på med urette at få udbetalt godtgørelse - altså om H1 har handlet i ond tro.
 Dette er ikke tilfældet. H1 burde ikke have indset, at oplysningerne om grundejernes aftale med G2 kunne føre til, at grundejerne ikke hæftede for betalingen af H1s honorar.
 Det bemærkes i den henseende, at Landsskatteretten i SKM2015.479.HR fandt, at grundejeren i den


text:
pågældende sag hæftede for betalingen af H1s honorar og således var berettiget til omkostningsgodtgørelse. Aftalegrundlaget i SKM2015.479.HR er identisk med aftalegrundlaget i den foreliggende sag. Tilsvarende fandt Landsskatteretten ved kendelse af 17. juni 2013 (bilag 6), at grundejeren hæftede for betalingen af H1s honorar og således var berettiget til omkostningsgodtgørelse.
 Når landets øverste administrative klageinstans når frem til, at der var hæftelse og at betingelserne for omkostningsgodtgørelse var opfyldte, kan man ikke forvente, at H1 burde kunne indse, at det modsatte var tilfældet - heller ikke selvom H1 er en professionel aktør med indgående kendskab til reglerne om omkostningsgodtgørelse.
 Det forhold, at sagen efterfølgende skulle igennem 3 instanser ved domstolene for at finde sin endelige afgørelse, er ligeledes en klar indikation på, at H1 ikke burde indse, at der ikke var adgang til omkostningsgodtgørelse.
 H1 (og grundejeren) har altså handlet og modtaget den udbetalte omkostningsgodtgørelse i god tro.
 Det forhold, at Landsskatteretten i SKM2015.479.HR, og i en række identiske sager på et fuldt oplyst grundlag - altså under inddragelse af det fulde aftalegrundlag, herunder også grundejernes aftalegrundlag med G2 - fandt, at der var den fornødne hæftelse for betalingen af H1s honorar understøtter klart, at der er handlet i god tro.
 Man kan ikke med nogen form for rimelighed argumentere for, at H1 burde have indset, at betingelserne for omkostningsgodtgørelse ikke var opfyldte, når landets øverste administrative klageinstans når frem til, at der var hæftelse og at betingelserne for omkostningsgodtgørelse var opfyldte.
 Det var altså Landsskatterettens opfattelse, at grundejerens aftalegrundlag med G2 var uden betydning for grundejerens hæftelse for betaling af H1s honorar.
 I øvrigt kan det forhold, at en efterfølgende klage-/domstolsbehandling viser, at en udbetaling er sket med urette ikke i sig selv føre til, at det med urette udbetalte beløb kan kræves tilbagebetalt. Der henvises til UfR 2012, 2392 H.
 Sagen handlede om, hvorvidt en erstatning for tab af erhvervsevne og varigt men kunne kræves tilbagebetalt, da det ved en senere afgørelse blev fastslået, at der ikke forelå en erstatningspådragende arbejdsulykke.
 Den skadelidte havde under udførelsen af sit arbejde fået et vrid i lænden. Arbejdsskadestyrelsen fandt, at der var tale om en arbejdsulykke, og den skadelidt modtog erstatning for tab af erhvervsevne og varigt men. Den skadelidte anlagde herefter sag mod arbejdsgiveren om yderligere erstatning i hvilken sag Østre Landsret nåede frem til, at der ikke var ført bevis for, at der forelå en arbejdsulykke.
 Arbejdsskadestyrelsen genoptog herefter sagen og fastslog, at hændelsen ikke var en erstatningspådragende arbejdsulykke, og at den skadelidt derfor ikke havde krav på erstatning. I forlængelse heraf anlagde forsikringsselskabet sag mod den skadelidt med krav om tilbagebetaling af erstatningen.
 Højesteret udtalte bl.a., at det ikke var godtgjort, at den skadelidte bevidst havde afgivet urigtige oplysninger, eller at han ved modtagelsen af erstatningen vidste eller burde have vidst, at han ikke var berettiget til erstatningen, hvorfor der ikke var grundlag for at pålægge ham at tilbagebetale erstatningen.
 Sagen har dermed ganske mange lighedspunkter med den foreliggende sag.
 H1 har ikke bevidst afgivet urigtige oplysninger. Ligeledes


text:
kunne H1 ikke på tidspunktet for modtagelsen af omkostningsgodtgørelsen vide eller burde vide, at der ikke var grundlag for udbetaling af omkostningsgodtgørelse.
 Der er således heller ikke efter reglerne om condictio indebiti hjemmel for SKAT til at kræve den ved afgørelsen af 9. februar 2011 udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt hos H1."
 Sagen vedrører alene spørgsmålet om, hvorvidt SKAT kan kræve allerede udbetalt omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt fra en sagkyndig, som har fået kravet på omkostningsgodtgørelse overdraget fra en godtgørelsesberettiget.
 Grundejerens repræsentant, H1, har i henhold til ansøgningsblanketterne fået overdraget kravet på omkostningsgodtgørelse. H1 har således en væsentlig, direkte og individuel retlig interesse i sagens udfald. H1 anses derfor som part.
 Som følge af overdragelsen af kravet indtrådte H1 i grundejerens ret til at få omkostningsgodtgørelsen udbetalt. SKAT udbetalte derfor omkostningsgodtgørelsen til H1.
 Det følger af de almindelige obligationsretlige regler om tilbagesøgning (condictio indebiti), at SKAT kan kræve et beløb, der er udbetalt med urette, tilbagebetalt, medmindre der efter en konkret vurdering er et forholdsvist klart grundlag for at pålægge SKAT ansvaret for den opståede fejl, og beløbet er modtaget i god tro. Det er Landsskatterettens opfattelse, at beløbet som udgangspunkt skal opkræves hos modtageren.
 SKAT imødekom de tre første ansøgninger om acontogodtgørelse og udbetalte de ansøgte beløb. På ansøgningstidspunkterne for grundejerens tre første aconto ansøgninger var SKAT ikke bekendt med det samlede aftalegrundlag mellem grundejeren, G2 og H1. Da SKAT blev bekendt med det samlede aftalegrundlag, traf SKAT afgørelse om, at ansøgningerne om omkostningsgodtgørelse ikke kunne imødekommes, og krævede den allerede udbetalte acontogodtgørelse tilbagebetalt. Landsskatteretten ændrede SKATs afgørelse, og SKAT udbetalte herefter 50 % af det samlede ansøgte beløb. Landsskatteretten fandt, at grundejerens ansøgninger om omkostningsgodtgørelse skulle imødekommes, da grundejeren var forpligtet til at betale de af H1 udstedte salærnotaer. SKAT tog ved udbetalingen forbehold for tilbagebetaling, såfremt Landsskatterettens afgørelse blev ændret ved Skatteministeriets indbringelse af sagen for byretten. Mens sagen verserede ved byretten, afsagde Højesteret dom i en sag med en lignende problemstilling. Højesteret anførte i dommen, at grundejeren ikke var forpligtet til at betale de af H1 udstedte salærnotaer. Som følge heraf tog H1 bekræftende til genmæle, og SKAT krævede den udbetalte godtgørelse tilbagebetalt.
 SKAT kan, efter en konkret vurdering af ovenstående forløb, ikke anses for at have begået fejl, som afskærer muligheden for tilbagesøgning. SKAT har derfor været berettiget til at kræve den udbetalte godtgørelse tilbagebetalt.
 Det af H1 anførte vedrørende skatteforvaltningslovens § 57, stk. 4, og gældsbrevslovens § 27 ændrer ikke på, at det er Landsskatterettens opfattelse, at den udbetalte godtgørelse skal opkræves hos modtageren, dvs. i dette tilfælde H1.
 Landsskatteretten finder derfor, at det er med rette, at SKAT har krævet den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt fra H1.
 .........."
 H1 har i sit påstandsdokument anført følgende:
 En afgørelse om tilbagebetaling af omkostningsgodtgørelse rettet mod den sagkyndige, som har modtaget godtgørelsen fra SKAT efter at have fået den godtgørelsesberettigedes krav overdraget, er et væsentligt indgreb, der kræver en klar lovhjemmel. En sådan klar lovhjemmel fandtes ikke forud for 1. januar 2015.
 Af lovens overgangsbestemmelser fremgår det, at loven træder i


text:
kraft den 1. januar 2015. Lovændringen har derfor først virkning for tilbagebetalingskrav, der rejses den 1. januar 2015 og senere og kan således ikke have virkning i den foreliggende sag, hvor tilbagebetalingskravet vedrører omkostningsgodtgørelse udbetalt før lovens ikrafttræden.
 Af Landsskatterettens afgørelse (bilag 1, side 3, sidste afsnit) fremgår det da også, at SKAT er enig heri.
 Er godtgørelsesbeløbet mindre end det beløb, som efter stk. 3 er udbetalt med forbehold skal den godtgørelsesberettigede tilbagebetale det for meget udbetalte godtgørelsesbeløb. Den godtgørelsesberettigede har ret til henstand, hvis afgørelsen om godtgørelsens tilbagebetaling påklages eller indbringes for domstolene. [minunderstregning]
 Det forhold, at lovgiver med virkning fra 1. januar 2015 har fundet anledning til at indføre en specifik lovhjemmel til at rette kravet mod den sagkyndige understreger blot, at en sådan hjemmel ikke eksisterede. Noget sådant ville være unødvendigt, hvis muligheden herfor allerede eksisterede efter gældende ret.
 Af forarbejderne til lovændringen (lovforslag nr. 42 af 30. oktober 2014) fremgår bl.a. følgende af de generelle bemærkninger til det fremsatte lovforslag:
 Af forarbejderne til lov nr. 1500 af 23. december 2014 (lovforslag nr. 42 af 30. oktober 2014), at det var lovgivers opfattelse, at et tilbagebetalingskrav også forud for vedtagelsen af loven kunne rettes mod sagkyndige bistandsyder, og at der således blot var tale om en præcisering af gældende lovgivning.
 SKM2013.512.LSR, som der henvises til i forarbejderne handlede om, hvorvidt SKAT i et selskabs overskydende selskabsskat kunne modregne et krav på for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse, som selskabet, der havde fået den godtgørelsesberettigede krav på omkostningsgodtgørelse overdraget, havde modtaget fra SKAT.
 I præmisserne forholder Landsskatteretten sig udelukkende til, om betingelserne for modregning er opfyldte - ikke hvorvidt det var med rette, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige.
 Idet Landsskatteretten ikke specifikt tager stilling til, om det var med rette, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige, kan afgørelsen ikke tages til indtægt for, at der også forud for lovens vedtagelse var hjemmel til at rette tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige.
 Idet der ikke var udtrykkelig hjemmel til det i lovgivningen må en sådan hjemmel skulle findes i almindelige obligationsretlige regler.
 Ved overdragelse af kravet på omkostningsgodtgørelse fra grundejeren til H1 gælder de almindelige obligationsretlige regler om overdragelse af fordringer, herunder gældsbrevslovens § 27.
 Idet godtgørelsesbeløbet er udbetalt af SKAT, er der sket betaling og indfrielse af fordringen over for H1 som transporthaver. Ved indfrielse/betaling kan tilbagebetalingskravet ikke støttes på gældsbrevslovens § 27. Dette følger bl.a. af UfR 2011, 3188 H.
 I dommen fastslår Højesteret, at en debitor ikke kan rette et krav om tilbagebetaling mod erhververen af en fordring, når fordringen er indfriet. Dette udelukker dog ifølge Højesteret ikke, at tilbagesøgning kan ske, men tilbagesøgning skal i så fald ske efter de almindelige obligationsretlige regler om condictio indebiti.
 Efter reglerne om condictio indebiti kan den, der ved en fejl har betalt en ydelse, som den pågældende ikke var forpligtet til at betale, efter omstændighederne kræve ydelsen tilbagebetalt. Vurderingen af, om beløbet kan kræves tilbagebetalt, afhænger bl.a. af, om modtageren har været i ond tro.
 Landsretten fandt herefter,


text:
at sagsøgeren ikke havde været i en sådan god tro, at tilbagesøgning var udelukket. Højesteret var enig. Dommen viser modsætningsvist, at det er en forudsætning for tilbagebetaling efter reglerne om condictio indebiti, at der foreligger ond tro på udbetalingstidspunktet.
 SKATs tilbagesøgningsadgang efter reglerne om condictio indebiti afhænger altså af, om grundejeren og/eller H1 bevidst har afgivet urigtige oplysninger til brug for SKATs behandling af anmodningen om omkostningsgodtgørelse med henblik på med urette at få udbetalt godtgørelse - altså om de har handlet i ond tro.
 Landsskatterettens afgørelse af 17. juni 2013 (bilag 2), hvor Landsskatteretten på et fuldt oplyst grundlag - altså under inddragelse af det fulde aftalegrundlag, herunder også grundejerens aftalegrundlag med G2 - fandt, at grundejeren var berettiget til omkostningsgodtgørelse støtter klart, at der er handlet i god tro.
 Man kan ikke med nogen form for rimelighed argumentere for, at grundejeren og/eller H1 burde have indset, at betingelserne for omkostningsgodtgørelse ikke var opfyldte, når landets øverste administrative klageinstans når frem til, at der var hæftelse og at betingelserne for omkostningsgodtgørelse var opfyldte.
 Den efter SKATs opfattelse "manglende fremlæggelse" af det fulde aftalegrundlag i forbindelse med ansøgningen om omkostningsgodtgørelse kan heller ikke medføre, at der foreligger ond tro.
 Det var jo Landsskatterettens opfattelse, at grundejerens aftalegrundlag med G2 var uden betydning for grundejerens adgang til omkostningsgodtgørelse.
 Arbejdsskadestyrelsen genoptog herefter sagen og fastslog, at hændelsen ikke var en erstatningspådragende arbejdsulykke, og at den skadelidte derfor ikke havde krav på erstatning. I forlængelse heraf anlagde forsikringsselskabet sag mod den skadelidte med krav om tilbagebetaling af erstatningen.
 For det første har hverken grundejeren eller H1 bevidst afgivet urigtige oplysninger.
 For det andet kunne hverken grundejeren eller H1 på tidspunktet for modtagelsen af omkostningsgodtgørelsen vide eller burde vide, at der ikke var grundlag for udbetaling af omkostningsgodtgørelse - heller ikke selvom SKAT på tidspunkt for udbetaling af godtgørelsen ikke var bekendt med grundejerens aftale med G2. Konkret nåede Landsskatteretten i afgørelsen af 17. juni 2013 (bilag 2) jo frem til, at grundejeren var berettiget til omkostningsgodtgørelse. Det var altså Landsskatterettens opfattelse, at grundejerens aftale med G2 var uden betydning for adgangen til omkostningsgodtgørelse.
 Der er således heller ikke efter reglerne om condictio indebiti hjemmel for SKAT til at kræve den tidligere udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt hos H1, idet en sådan adgang til at rette kravet mod erhververen (H1) af fordringen mod SKAT kræver, at H1 har handlet i ond tro.
 Det gøres overordnet gældende, at Skatteforvaltningens tilbagebetalingskrav kan rettes mod H1, og at der ikke efter condictio indebiti-reglerne er grundlag for, at H1 alligevel ikke skulle hæfte for tilbagebetalingskravet.
 Når nogen med urette har modtaget et beløb, som H1 ubestridt har i nærværende sag, så skal beløbet tilbagebetales. Alene såfremt der er et særligt retsgrundlag - f.eks. særlige ekstinktionsregler - kan H1 undgå at tilbagebetale det beløb, som advokatfirmaet modtog med urette, eller hvis det følger af condictio indebiti-reglerne, at der foreligger særlige grunde til, at der alligevel ikke skal ske tilbagebetaling.
 Højesteret har også fastslået dette i UfR 2011.3188 H.
 Der er ingen


text:
regler, der bevirker, at H1 alligevel ikke skulle hæfte, hverken efter almindelige formueretlige grundsætninger eller efter skatteforvaltningsloven.
 Det er endda nu udtrykkeligt fastsat i skatteforvaltningslovens § 57, stk. 4, der blev indsat ved lov nr. 1500 af 23. december 2014 og trådte i kraft den 1. januar 2015, at tilbagebetalingskravet efter loven kan rejses mod den rådgiver, der har modtaget den for meget udbetalte godtgørelse.
 Det fremgår af lovmotiverne, at et tilbagebetalingskrav også kunne rettes mod den sagkyndige rådgiver forud for vedtagelsen af loven.
 Af lovforslagets (lovforslag nr. 42 af 30. oktober 2014) punkt 3.6.2, fremgår således, at:
 Det klare udgangspunkt efter condictio indebiti-reglerne er, at den, der har betalt et beløb, som ikke skyldes, har krav på tilbagebetaling af det for meget erlagte. Dette gælder dog ikke, hvis der foreligger særlige omstændigheder, jf. bl.a. UfR 2005.2842 H.
 H1 har modtaget omkostningsgodtgørelsen som led i sit professionelle virke som advokatfirma. Det kræver et helt særligt grundlag for, at en sådan professionelt virkende person ikke skal tilbagebetale, hvad den professionelle med urette har modtaget.
 H1 er heller ikke i god tro som påstået i stævningen side 8, og selv om advokatfirmaet havde været i god tro, fører dette ikke til, at tilbagebetalingskravet afskæres.
 God tro fremkommer ikke som følge af, at man eventuelt ikke har forstået loven rigtigt.
 H1 er et professionelt advokatfirma og har indgående kendskab til reglerne om omkostningsgodtgørelse herunder kravet i § 52.
 I UfR 2015.3383 H udtalte Højesteret om denne bestemmelse, at det er en betingelse for at få omkostningsgodtgørelse, at de skattepligtige hæfter for rådgiverhonoraret. Højesteret anførte indledningsvist, at det var et "udtrykkeligt" krav, og som begrundelse for at afvise, at man kunne påberåbe sig en fast administrativ praksis, udtalte Højesteret:
 "Det, som S har anført om, at der i administrativ praksis, herunder i mandatarsager, ikke stilles krav om en betalingsforpligtelse, kan ikke føre til et andet resultat, allerede fordi en praksis som den påståede ville være i klar modstrid med lovens udtrykkelige betingelse for udbetaling af omkostningsgodtgørelse."
 "Der skal, som byretten har anført, lægges vægt på aftalegrundlaget mellem G2 ApS og S. Aftalegrundlaget, som H1 kendte, indebar bl.a., at H1s varetagelse af S' skattesag aldrig ville medføre, at S kom til at betale mere end fastsat i den oprindelige kontrakt. Det har også betydning, at inddragelsen af H1 skete på foranledning af G2 ApS og havde tilknytning til et forretningsmæssigt samarbejde mellem G2 ApS og H1" (min understregning).
 Det skal desuden understreges, at et tilbagebetalingskrav heller ikke kommer til at gå ud over H1. Advokatfirmaet kan henholde sig til G2 ApS, der overfor H1 har forpligtet sig at betale den del af H1s salær, som ikke bliver dækket af omkostningsgodtgørelsesordningen, jf. UfR 2015.3383 H (dommens side 3385). H1 har ikke oplyst noget om, at G2 ApS skulle have afvist at opfylde denne forpligtelse overfor H1.
 Det bemærkes, at det ikke er rigtigt, når H1 udlægger UfR 2003.2312 H på den måde, at det er en forudsætning for tilbagebetaling efter condictio indebiti-reglerne, at modtageren er i


text:
ond tro.
 Retten lægger til grund, at sagsøgeren uberettiget fik godtgørelsesbeløbet udbetalt, da grundejeren, der ikke skulle betale noget til sagsøgeren udover det beløb, som i forvejen var aftalt mellem grundejeren og G2 ApS, ikke opfyldte betingelserne for at få godtgørelse. Dette blev fastslået ved Højesterets dom af 30. juni 2015, U.2015.3383H, i en tilsvarende sag.
 Sagsøgeren modtog godtgørelsesbeløbet, selvom sagsøgeren var klar over den aftalekonstruktion, der var mellem grundejeren og G2 ApS, og det måtte derfor have stået sagsøgeren klart, at sagsøgeren med urette modtog godtgørelsesbeløbet. Derfor er sagsøgte berettiget til at rette kravet om tilbagebetaling mod sagsøgeren efter reglerne om condictio indebiti.
 Efter reglerne om condictio indebiti er betingelserne for at kræve tilbagebetaling opfyldt, idet der ikke foreligger særlige omstændigheder, der gør det urimeligt eller byrdefuldt at rette kravet mod sagsøgeren.
 Sagsøgte er desuden ikke afskåret fra at rette kravet mod sagsøgeren under henvisning til, at udbetalingen skete før den 1. januar 2015, hvor det i lov nr. 1500 af 23. december 2014, § 57, stk. 4, blev bestemt, at tilbagebetalingskravet kan rejses mod den rådgiver, der har modtaget den for meget udbetalte godtgørelse, idet det fremgår af lovmotiverne, at et tilbagebetalingskrav også kunne rettes med modtageren forud for lovens vedtagelse.
 Reglen i gældsbrevslovens § 27 afskærer efter de foreliggende omstændigheder heller ikke sagsøgte fra at kræve beløbet tilbage.
 Dertil kommer, at SKAT i forbindelse med udbetalingen af godtgørelse til sagsøgeren tog forbehold for, at beløbet ville blive genopkrævet, hvis SKAT vandt sagen ved domstolene. SKAT vandt sagen ved domstolene, og sagsøgeren har på grundejerens vegne taget bekræftende til genmæle i grundejerens sag ved byretten. Landsskatterettens kendelse af 17. juni 2013, kan derfor heller ikke give grundlag for at antage, at sagsøgeren ved modtagelsen af godtgørelsen var i god tro.
 Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb og udfald fastsat til dækning af advokatudgift med 35.000 kr., der indeholder moms.
 H1 skal betale sagsomkostninger med 35.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Vigtig forståelse af hvorfor det at have ADHD, er et handicap
 Alt for mange mennesker tror fejlagtigt at blot det at man har diagnosen ADHD, er et handicap i sig selv – men det er ikke korrekt!
 Man kan altså ikke være handicappet fordi man har ADHD (og nogen anden fysisk eller psykisk funktionsnedsættelse for den sags skyld), man har et handicap på grund af resultatet af de personlige og sociale konsekvenser af symptomerne, ved at have ADHD man måtte opleve ved mødet med samfundet
 Definitionen af hvorfor der er en vigtig forskel mellem forståelsen af “at være handicappet” og hvad det vil sige “at have et handicap”, er defineret af FN således;
 [...] handicap er et begreb under udvikling, og at handicap er et resultat af samspillet mellem personer med funktionsnedsættelse og holdningsbestemte og omgivelsesmæssige barrierer, som hindrer dem i fuldt og effektivt at deltage i samfundslivet på lige fod med andre [...]
 Det Centrale Handicapråd i Danmark beskriver det, at have et handicap, som;
 I Standardreglerne og i serviceloven handler handicap altså om konsekvenserne af en fysisk eller psykisk funktionsnedsættelse, mens vi andre steder bruger betegnelsen handicap. Det er ofte fremhævet, at handicap ikke handler om sygdom: En person, der har en funktionsnedsættelse, er ikke nødvendigvis syg. Personer med funktionsnedsættelser bliver syge og raske på samme måde som andre mennesker.
 Det er lidt kringlet beskrevet, men det er vigtigt at være præcis så man forstår forskellen mellem, det at være og det at have, et handicap.
 Så det at have ADHD er altså et handicap, og ikke som nogen ynder at sige “blot et udtryk for dårlig opdragelse fra forældrenes side”.
 Hvis nogen vil diskutere dette emne yderligere, f.eks. på kommunen, så henvis dem til Højesterets dom 250/2011, hvori de stadfæster er det at have ADHD er et handicap og er beskyttet af alle relevante love i Danmark.
 Personligt siger jeg om mit handicap;
 Min ADHD er ingen undskyldning for min adfærd, men den er derimod selve årsagen til min adfærd!
 Så er den ged vist barberet og begravet – eén gang for alle!
 Oct, 19, 2015 – UPDATE:
 Don’t miss the new video based article: ADHD Parenting 101
 Den lange forklaring følger ...
 Hvor mange er vi med ADHD egentligt?
 NOTE: Der findes ikke nogen præcis opgørelse over antallet af personer med diagnosen ADHD, så de fleste researchere bruger disse tal omkring medicinforbruget af ADHD medicin fra Statens Serum Institut som reference. Jeg har spurgt en af danmarks førende forskere i psykiatri, Professor Poul Videbech, om hvordan det kan være at vi ikke ved det nøjagtige antal, og da han iøvrigt er et ligeså rart, behageligt, respekteret og vellidt menneske, som han ser ud til at være, så svarede han mig med denne udtalelse;
 Kære Peter Vang. Der er masser af sygdomme vi ikke ved præcist hvor mange der er af. Fx cancersygdomme, de psykiske sygdomme osv. Vi ved fx kun at ca 3-4% af befolkningen har en depression, men ikke mere nøjagtigt end det. Det hænger


text:
bl.a. sammen med, at psykisk syge og andre behandles mange forskellige steder i forskellige regier og der findes en del udiagnosticerede tilfælde. Så fx ADHD kan tænkes at blive behandlet af praktiserende læger, børnepsykiatere, neurologer, pædiatere, hospitalambulatorier osv osv.
 Professor Poul Videbech, Psykiatrisk Center Glostrup
 I Lægehåndbogen på sundhed.dk bliver der nævnt at prævalensen for ADHD (altså den statistiske sandsynlighed) ligger på omkring 5% af befolkningen eller ca. 280.000 personer i Danmark alene. Så #ViMedADHD er faktisk et ret stor gruppe af mennesker, relativt set. Du kan også læse min artikel “Alt om ADHD” her på siden for mere information.
 ADHD er et handicap. Ikke fordi vores psykiske lidelse, ADHD, er selve handicappet, ligesom det at være blind ikke er et handicap i sig selv. Det er den funktionsnedsættelse der følger med lidelsen, der giver os et handicap. For en der er blind er deres handicap således at de ikke kan orientere sig i det offentlige rum, uden auditive hjælpemidler eller en servicehund.
 For #ViMedADHD er det vores nedsatte evne til impuls -og selvkontrol der giver os et handicap, idet vi har sværere end andre ved at navigere i et komplekst samfund der bygger på evnen til at kunne udskyde en belønning her og nu, for at få en større belønning senere hen. Vi har f.eks. ekstra svært ved at stå i kø på apoteket, fordi vores hjerne ikke er i stand til at “tale fornuft” til os og berolige os med en indre stemme der sikrer at vi ikke bare maser os op foran og kræver vores ret.
 Ikke fordi vi er dårligt opdraget, ubehøvlede eller ondskabsfulde, men simpelthen fordi den “indre dialog eller indre stemme” som man normalt bruger til at begrænse de følelsesmæssige udbrud med, også kaldet impuls -og selvkontrol, i vores psykiske lidelse er selve kernen i vores manglende “stop-klods” for uacceptabel social adfærd, såsom at springe over i køen eller give sin uforbeholdne mening til kende, uanset hvor upassende den end måtte være i den givne kontekst.
 Iøvrigt er det at kalde ADHD for en “opmærksomhedsforstyrrelse med eller uden hyperaktivitet” ligeså upræcist som at sige at “hunden bider”, for det kommer jo helt an på situationen om hunden bider eller ej, ikke sandt? #ViMedADHD har egentligt ikke problemer med holde opmærksomhed i sig selv, det grundlæggende problem er mere at vi ikke er i stand til at udelukke alle de mange sanseindtryk vi får hele tiden, som så sætter gang i vores impulsivitet, som så gør at vi springer fra den ene ting eller emne, til et andet, hele tiden.
 Oftest er problemet faktisk at vi ikke kan løsrive os fra noget vi er igang med som vi nyder at lave, f.eks. spille computerspil, selvom vi intellektuelt godt ved at vi burde have stoppet for længst, for at nå i skole til tiden. Vi kan altså ikke flytte vores opmærksomhed fra det der føles rart at lave lige nu, til det som er det bedste for os at lave, set i et fremtidigt perspektiv.
 Mange


text:
af #ViMedADHD har desuden en funktionsnedsat tidsfornemmelse. Vi lever i nuet, uden at kunne se fortiden eller fremtiden for os. Dette skyldes at vi har en manglende evne til at “visualisere” vores fortid og fremtid i billeder, hvilket er et fundamentalt vilkår for at kunne “lære af sine erfaringer”.
 Derfor er #ViMedADHD mange der gentager den samme fejltagelse, om og om og om og om og om ... igen. Det driver vores omgivelser til kanten af vanvid og os selv til at leve i en konstant tilstand af selvkritisk refleksion, vi skammer os jo også selv over det.
 Mit helt personlige og komplet uvidenskabeligt dokumenteret intuitive gæt er, at det er her kilden til al den angst, stress og depression som #ViMedADHD ofte lider af, udspringer, fordi vi lever i en tilstand af kronisk stress og dårlig samvittighed over alt for mange ting i vores liv. Måske er det også her vi finder årsagen til at der er 3 gange så stor risiko for at dø, inden man bliver 45 år gammel, hvis man er en af #ViMedADHD, sammenlignet med befolkningen bredt set, 3 gange så stor risiko for at dø!
 Når man så lægger til at vi har en nedsat evne til selvkontrol, så ser man ofte at man bliver fysisk urolig, snakker hurtigt og taler meget (eller skriver alt for meget, som i mit personlige tilfælde), hvilket alt sammen ser ud som om man har en opmærksomhedsforstyrrelse, udefra. Altså bider hunden ja, men kun når den bliver bragt i en situation der kræver at den bider, den render jo ikke rundt og tygger i alle den møder på sin vej, uden nogen form for grund, vel? Det er det samme der gør sig gældende for #ViMedADHD, idet vi jo ikke er symptomatiske al tid, hele tiden, men primært når vi bliver bragt i en situation hvor vores funktionsnedsættelse kommer til udtryk.
 Så derfor er vores ADHD er et handicap, fordi #ViMedADHD har sværere ved nogle ting i livet, som befolkningen bredt set ikke har svært ved.
 Og lige for at slå den her sejlivede myte ihjel, en gang for alle
 Så kan man altså ikke være handicappet, man kan kun have et handicap!
 Hvad Vil Det Sige At Have Et Handicap?
 I Danmark er der en udbredt misforståelse af begrebet handicap. Fejlagtigt defineres det ofte som værende den fysiske eller psykiske lidelse en person måtte have, som værende personens handicap, men det er ikke korrekt.
 Definitionen af hvorfor der er en vigtigt forskel mellem at være handicappet og hvad det vil sige at have et handicap, er defineret af FN således;
 handicap er et begreb under udvikling, og at handicap er et resultat af samspillet mellem personer med funktionsnedsættelse og holdningsbestemte og omgivelsesmæssige barrierer, som hindrer dem i fuldt og effektivt at deltage i samfundslivet på lige fod med andre,
 Hvorfor Er ADHD Et Handicap?
 Børn, unge og voksne med ADHD har vanskeligheder ved eksekutive funktioner, det vil sige, de har problemer med at skabe overblik og struktur


text:
samt vanskeligheder med planlægning af aktiviteter. Arbejdshukommelsen er hos de fleste forringet og for mange gælder, at de har en dårlig tidsfornemmelse. Dette gør det svært at planlægge dagligdags aktiviteter. For børn medfører det ofte store indlæringsvanskeligheder og sociale problemer. For unge og voksne betyder det problemer med at holde fast i uddannelsessystemet og på arbejdsmarkedet.
 Lægehåndbogen på sundhed.dk
 Det betyder at #ViMedADHD er underlagt de samme regler og lovgivning på lige vilkår med alle andre med et handicap. ADHD-foreningen er medlem af Dansk Handicap Forbund og Socialstyrelsen har dedikeret et helt afsnit om ADHD under fanebladet Handicap på deres hjemmeside. Vi er ligeledes beskyttet af FN-konventionens artikel 1, stk. 2 i FN’s konvention om rettigheder for personer med handicap der sikrer at vi bliver behandlet på lige vilkår med alle andre mennesker i verden.
 Højesteret afsagde i 2013 en dom om uberettiget fyring, i hvilken retten giver anklager medhold i at det er i strid med forskelbehandlingsloven at fyre en medarbejder med begrundelse i at vedkommende har ADHD og dermed blev ADHD anerkendt som et handicap på arbejdsmarkedet.
 Historisk dom for vi med ADHD
 Dom i sag 250/2011 ved Højesteret
 “Sagen rejser navnlig to spørgsmål. For det første om B har tilsidesat en oplysningspligt efter helbredsoplysningslovens § 6. For det andet om bortvisningen af hende begrundet i hendes ADHD-lidelse var i strid med forskelsbehandlingslovens forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap.
 Højesteret finder, at B har opfyldt en eventuel oplysningspligt efter helbredsoplysningslovens § 6 ved i tilknytning til ansættelsessamtalen den 19. april 2008 at oplyse om sin ADHD-lidelse til advokatsekretærerne C og D, som deltog i ansættelsessamtalen sammen med A. As bortvisning af B under henvisning til, at hun ikke havde opfyldt sin oplysningspligt, er derfor uberettiget, og hun har krav på erstatning for løn og feriegodtgørelse i opsigelsesperioden med i alt 59.346 kr.
 Efter EU-Domstolens dom af 11. april 2013 i de forenede sager C-335/11, Ring, og C-337/11, Skouboe Werge, skal begrebet ”handicap” i forskelsbehandlingsloven og det bagvedliggende direktiv fortolkes således, at det omfatter en tilstand, der er forårsaget af en lægeligt diagnosticeret helbredelig eller uhelbredelig sygdom, når denne sygdom medfører en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, og denne begrænsning er af lang varighed. Karakteren af de foranstaltninger, som arbejdsgiveren skal træffe, er ikke afgørende for, om en persons helbredstilstand skal anses for omfattet af dette begreb. – 8 –
 Efter bevisførelsen, herunder navnlig de foreliggende lægelige oplysninger, lægger Højesteret til grund, at B led af ADHD i en sådan grad, at hun var omfattet af handicapbegrebet i forskelsbehandlingsloven og det bagvedliggende EU-direktiv.
 Hun blev bortvist af A med henvisning til hendes ADHD-lidelse. Der foreligger derfor en direkte forskelsbehandling efter forskelsbehandlingslovens § 2, stk. 1, jf. § 1, stk. 2.
 Højesteret finder, at B som følge heraf bør tilkendes en godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1.I“
 Læs


text:
hele dommen fra Højesteret
 http://curia.europa.eu/juris/document/document.jsf?docid=136161&doclang=DA
 [...] EU-Domstolen har i dom af 11. april 2013 i de forenede sager C-335/11, Ring, og C-337/11, Skouboe Werge, besvaret præjudicielle spørgsmål fra Sø- og Handelsretten om fortolkningen af Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2008 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv. Dette direktiv er gennemført i dansk ret ved forskelsbehandlingsloven [...]
 https://www.retsinformation.dk/forms/r0710.aspx?id=122522
 [...] § 1. Ved forskelsbehandling forstås i denne lov enhver direkte eller indirekte forskelsbehandling på grund af race, hudfarve, religion eller tro, politisk anskuelse, seksuel orientering, alder, handicap eller national, social eller etnisk oprindelse [...]
 http://www.dch.dk/content/konventionsteksten
 [...] Formålet med denne konvention er at fremme, beskytte og sikre muligheden for, at alle personer med handicap fuldt ud kan nyde alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder på lige fod med andre, samt at fremme respekten for deres naturlige værdighed. Personer med handicap omfatter personer, der har en langvarig fysisk, psykisk, intellektuel eller sensorisk funktionsnedsættelse, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre dem i fuldt og effektivt at deltage i samfundslivet på lige fod med andre [...]
 [...] betyder ”diskrimination på grund af handicap” enhver sondring, udelukkelse eller begrænsning på grund af et handicap, hvis formål eller virkning er at svække eller ophæve den ligelige anerkendelse, nydelse eller udøvelse af alle menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder på det politiske, økonomiske, sociale, kulturelle, civile eller et hvilket som helst andet område. Dette omfatter alle former for diskrimination, herunder nægtelse af rimelig tilpasning,[...]
 Det blev således fastslået at ADHD er et handicap, på lige fod med alle andre former for handicap og skal behandles som sådan, ikke blot juridisk, men i høj grad menneskeligt. Der er desværre fortsat en manglende viden i samfundet om dette og især i mødet med det kommunale system oplever man i overvejende grad at sagsbehandleren ikke er ordentligt uddannet til at servicere og forstå hvilke behov og hvilket handicap, borgere med ADHD har brug for.
 Det er min helt personlige opfattelse og erfaring, efter mit arbejde med at researche i den tilgængelige viden om ADHD og samtidigt være “inde i systemet” som kontanthjælpsmodtager, at der er helt fundamentale udfordringer i det offentlige danske systems forståelse for, opfattelse af og tilgang til, #ViMedADHD, når vi møder det kommunale system.
 Hyppigt bliver man mødt med en så høj grad af misinformation og/eller uvidenhed at man skal bruge tid på noget så tåbeligt, som at dokumentere at ADHD er en varig funktionsnedsættelse der ikke forsvinder af sig selv blot fordi man ikke er barn længere, med krav om yderligere en speciallægeerklæring fra en psykiater, udover sin dokumenterede diagnose, før man kan komme i betragtning til at få den hjælp som bl.a. Serviceloven m.v. sikrer mennesker med handicap i Danmark.
 Da #ViMedADHD tilmed har svært ved selv at overskue alle disse love og regler, er det nærmest en tikkende bombe, idet man som borger føler sig frustreret over hele tiden at skulle forklare og forsvare sig. ADHD-foreningen har gjort og gør fortsat en stor indsats for at oplyse og uddanne de ansatte


text:
i kommunerne, men der er ikke den store velvilje fra beslutningslaget til at bevilge ressourcer til en indsats der står mål med opgavens omfang.
 I maj 2012 udkom Socialstyrelsens ” National ADHD handleplan ” til 26 mio. kr. som på mere end 100 velskrevne sider, beskriver de mange tiltag som kommunerne bør implementere, men i skrivende stund, er der ingen kommuner der har gjort en helhjertet indsats og #ViMedADHD er fortsat overladt til tilfældighedernes spil, i mødet med det kommunale Danmark.
 Derfor er der i dag en markant overvægt i antallet af kontanthjælpsmodtagere med ADHD der lever et liv på bunden af samfundet, uden nogen udsigt til en bedre fremtid.
 ADHD-foreningen har lavet en virkelig grundig og brugbar vejledning til sagsbehandlere som du kan finde her:
 http://adhd.dk/r/wp-content/uploads/sites/2/2014/12/h%C3%A5ndbog-for-sagsbehandlere.pdf
 Hovedpunkterne i vejledning
 Udredning af voksne med ADHD foregår i speciallægeregi enten hos privatpraktiserende psykiater, på en psykiatrisk afdeling eller hos en speciallæge i neurologi.
 Egen læge kan indlede udredningen ved at screene for de almindeligste symptomer på ADHD og udelukke andre psykiske og fysiske lidelser
 Nogle anvender en ADHD symptom-tjekliste: ASRS (Adult Self Report Scale)
 Voksne med ADHD har behov for varierende behandling, hjælp og støtte afhængig af graden af symptomer, tilstedeværelsen af andre samtidige sygdomme og livssituationen
 Behandlingen altid tilpasses individuelt og reguleres efter behov. Der er ofte behov for at sætte ind med flere forskellige former for behandling
 Viden til pårørende
 Indlæring af mestringsstrategier
 Medicinsk behandling (herunder behandling af misbruge)
 Det kan være en udfordring for en sagsbehandler at sikre et godt samarbejde med en borger med ADHD, og mange har erfaret, at det let ”kører af sporet”
 Det er vigtigt, at professionelle har indsigt i og forståelse for de vanskeligheder, som er forbundet med ADHD
 Borgere med ADHD har ofte komplekse problemstillinger og kan derfor have behov for hjælp og støtte fra flere forskellige faggrupper
 Som professionel kan man også være i tvivl om, hvad der foregår i andre afdelinger, og hvem der har ansvaret, når mange er involveret i samme sag
 Ved komplekse problemstillinger, hvor flere fagpersoner er involveret, er det derfor nødvendigt, at borgerens helhedssituation vurderes, og at der udarbejdes en handleplan
 Det er endvidere vigtigt, at en professionel påtager sig opgaven at koordinere den samlede indsats for at sikre, at borgeren med ADHD bliver inddraget og kan bevare overblikket, samt for at sikre ansvarsfordelingen og kontinuiteten i forløbet
 Tværfagligt samarbejde omkring borgeren
 Da indsatsen over for borgere med ADHD ofte er vanskelig, kan det være svært at sidde alene med en sådan kompleks sag. Tværfaglige møder omkring borgeren kan være fagligt udviklende og give nye og mere nuancerede vinkler på borgerens helhedssituation. Samtidig kan det være rart at dele ansvaret for en svær sag med kolleger
 Hvis borgeren med ADHD ikke kan holde styr på, hvem han skal gå til i forskellige situationer, kan han miste overblikket, blive forvirret og frustreret
 Der er derfor god grund til at hjælpe borgeren, dig selv – og samarbejdspartnerne – med at bevare overblikket over kontaktfladerne, så alle ved, hvem


text:
der skal spørges om hvad, og hvem der har ansvaret
 Funktionsevnen
 Det kan være svært at vurdere funktionsevnen hos en borger med ADHD, da de kognitive vanskeligheder ofte er usynlige ved en almindelig samtale
 Man kan fejlagtigt få det indtryk, at borgeren kan klare sig selv, fordi vedkommende måske er velformuleret og velbegavet og derfor umiddelbart virker velfungerende
 Man kan måske tro, at borgeren IKKE VIL eller IKKE GIDER, i stedet for at han IKKE KAN
 Nogle gange giver borgere med ADHD også udtryk for, at de kan klare mere, end de reelt kan, og mange har vanskeligt ved at beskrive deres ofte komplekse problemstilling over for andre
 Et fejlagtigt indtryk kan sikkert være en medvirkende årsag til, at mange voksne med ADHD har svært ved at få den hjælp, de har behov for
 Den funktionsnedsættelse, borgere med ADHD har, skaber ikke i sig selv et handicap. Det er barriererne i samfundet, der gør funktionsnedsættelsen til et handicap.
 Arbejdsevnen
 Borgere med ADHD har ofte problemer i forhold til arbejdsmarkedet. De kan fx have svært ved at gennemføre en uddannelse eller at fastholde et job over længere tid. Resultatet bliver, at de ofte står uden for arbejdsmarkedet eller skifter job igen og igen
 Flere faktorer spiller ind på et velfungerende arbejdsliv. Hvis man – som mange voksne med ADHD – lever et liv i kaos, hvis hjemmet ligner en ruin, fordi man ikke kan overskue og strukturere de daglige opgaver, hvis der er rod i økonomi og parforhold, hvis der ikke er mad i køleskabet eller rent tøj at tage på, så vil det i væsentlig grad reducere borgerens mulighed for også at kunne varetage et job
 De vanskeligheder en borger med ADHD har i forhold til ét område – fx arbejdsmarkedet – vil med stor sandsynlighed også give vanskeligheder i mange andre af livets forhold!
 Man kan således ikke vurdere arbejdsevnen hos en borger med ADHD uden også at vurdere, hvordan borgerens hverdagsliv i øvrigt fungerer
 For at kunne give de rette tilbud til en borger med ADHD, der står uden for arbejdsmarkedet, er det nødvendigt at vurdere, hvilke ressourcer og barrierer borgeren har for at opnå og fastholde tilknytningen til arbejdsmarkedet
 Det vil være en stor hjælp for borgeren med ADHD, der ofte har svært ved at bevare overblikket og se i helheder, hvis der udarbejdes og udleveres en plan for tilbuddet
 Hvert tilbud bør evalueres med borgeren og arbejdsgiveren, og eventuelle ændringer og nye tiltag skrives ind i planen
 Brug af arbejdsevnemetoden
 Arbejdsevnemetoden skal anvendes, når det skal vurderes, om borgeren er berettiget til revalidering, fleksjob eller førtidspension
 Arbejdsevnemetoden kan dog også med fordel anvendes i sager om kontanthjælp, aktivering og sygedagpenge, hvor borgerens arbejdsevne vurderes at være truet
 Ressourceprofilen
 Ved brug af arbejdsevnemetoden, udarbejdes en ressourceprofil, der er en beskrivelse af borgerens ressourcer og barrierer med henblik på at komme i arbejde
 På baggrund af ressourceprofilen udarbejdes en konklusion på borgerens arbejdsevne, interesser og arbejdsmarkedsønsker, og der træffes en beslutning vedrørende borgerens fremtidige muligheder og tilbud
 Udarbejdelse


text:
af handleplaner er et led i at opfylde formålsbestemmelsen i Servicelovens § 81 om at yde en helhedsorienteret og koordineret indsats overfor borgere med funktionsnedsættelse.
 Efter Servicelovens § 141, stk.2, nr.1 skal kommunen tilbyde at udarbejde en handleplan, når der skal ydes hjælp til borgere med betydelig nedsat funktionsevne
 Andre borgere med ADHD er i stand til at klare sig med mindre hjælp til fx at strukturere dagligdagen. For dem er der ikke krav om, at kommunen skal tilbyde at udarbejde en handleplan. Disse borgere er omfattet af Servicelovens § 141 stk.1, hvor kommunen skal skønne, om det vil være hensigtsmæssigt at tilbyde en handleplan, når der skal ydes hjælp til en borger efter Afsnit V i Serviceloven
 Det vil ofte være hensigtsmæssigt at udarbejde en handleplan, når borgeren har kognitive problemer og fx har svært ved at overskue, at se sammenhænge og helheder, at bevare overblik, at huske det, der bliver aftalt etc
 hvilken indsats, der er nødvendig for at opnå målet
 andre særlige forhold vedrørende boform, beskæftigelse, personlig hjælp, behandling, hjælpemidler mv.
 § 141 handleplanen for borgeren med ADHD skal ses som en overordnet plan med forgreninger ud til de mere detaljerede personlige eller pædagogiske handleplaner
 De enkelte bi-handleplaner udarbejdes, i samarbejde med borgeren, af den person eller afdeling, der har ansvar for den støtte, der angives i planen:
 En personlig handleplan for socialpædagogisk bistand i hjemmet efter Servicelovens § 85
 En plan for et behandlingsforløb hos psykolog, selvforståelseskursus eller andet efter Servicelovens § 102
 En pædagogisk handleplan for den indsats, der ydes i et botilbud
 En plan for den personlige assistance på jobbet eller uddannelsesstedet
 En plan for kompenserende hjælpemidler
 Når handleplanen bliver udarbejdet, indgås der aftale med borgeren om, hvornår de enkelte indsatsområder skal vurderes og evalueres
 Handleplanen skal følges op, når den tidsramme, der er lagt ind i planen løber ud, eller når der sker ændringer i borgerens situation
 HUSK at få samtykke fra borgeren, når der indhentes oplysninger fra andre forvaltninger til handleplanen
 Det er ikke altid hensigtsmæssigt, at alle involverede deltager i samme møde, når der skal være opfølgning på handleplanen
 Det kan for en borger med ADHD være uoverskueligt, hvis der er for mange bolde i luften på én gang.
 Det vil ofte være sådan, at borgeren, bisidderen og koordinatoren er de gennemgående i et opfølgningsmøde. De øvrige aktører deltager i mødet i det omfang, det er nødvendigt
 Det bør være koordinatoren, der sammen med borgeren aftaler, hvordan opfølgningen skal foregå
 Jobplan i forbindelse med tilbud efter Lov om aktiv beskæftigelsesindsats (lab-loven)
 Efter Lov om aktiv beskæftigelsesindsats, skal der i en række situationer tilbydes en jobplan, når borgere skal have tilbud efter lovens kapitel 10-12
 Udgangspunktet for jobplanen er borgerens ønsker og forudsætninger. Der skal tillige tages hensyn til arbejdsmarkedets konkrete behov
 Det vil være en hjælp for borgeren med ADHD, hvis der altid laves en plan forud for tilbuddene
 Jobplanen skal være så præcis og klar som muligt og indeholde
 aftaler, der er indgået
 formålet med tilbuddet
 mål og delmål, der


text:
søges opfyldt
 en beskrivelse af den støtte, der skal til, for at borgeren kan nå målet
 Når der laves jobplan for en borger med ADHD, er det vigtigt, at det sker i sammenhæng med de øvrige tiltag, kommunen iværksætter
 Mange med ADHD har ressourcer og udholdenhed, når de kan se et fornuftigt formål med at have det. Hvis formålet ikke er synligt, kan det være meget vanskeligt for en person med ADHD at bevare energien og optimismen
 Evaluering og justering af planen
 Hvert tilbud evalueres med borgeren og arbejdsgiveren, og eventuelle ændringer og nye tiltag skrives ind i jobplanen
 Tilbagemeldingerne fra arbejdsgivere og borgeren selv vil være et godt grundlag for at tage stilling til, om arbejdsevnemetoden skal anvendes
 Når jobplanen skal justeres, bør det være ud fra en helhedsvurdering af, om borgerens helbredsmæssige og andre vanskeligheder kompenseres på rette vis
 Vær opmærksom på, at mennesker med ADHD ofte har svært ved at beskrive deres egen situation, ligesom de ikke altid har den nødvendige erkendelse af egne vanskeligheder. De kan derfor have en urealistisk forventning om, hvad de kan klare. En del vil have svært ved at se egne muligheder, fordi de tidligere har haft mange nederlag både i uddannelses- og jobmæssig sammenhæng
 Det er nødvendigt at tage højde for disse vanskeligheder i arbejdet med jobplanen
 Hjælp og støtte i hjemmet kan bevirke, at borgere med ADHD kan få styr på en kaotisk hverdag
 De efterlyser ofte en slags coach, der kan hjælpe dem med at skabe overblik, planlægge og strukturere daglige opgaver, træne hensigtsmæssige mestringsstrategier og fungere som bindeled til fx arbejdspladsen, kommunen, børnenes skole eller andet
 Muligheder i Serviceloven
 § 85 – Socialpædagogisk støtte
 Mange voksne med ADHD har betydelig nedsat funktionsevne og/eller sociale problemer og vil have behov for socialpædagogisk bistand, som kan bevilges efter § 85
 § 102 – Tilbud af behandlingsmæssig karakter
 Nogle mennesker med ADHD har meget komplekse problemstillinger fx som følge af andre samtidige sygdomme, psykiske og sociale problemer, misbrug og kriminalitet
 Der vil derfor være borgere med ADHD, der har behov for mere intensiv hjælp og behandling i en periode fx i form af adfærdsog kognitiv terapeutisk behandling, psykologsamtaler, deltagelse i netværksgrupper med andre voksne med ADHD, deltagelse i selvforståelseskurser (psykoedukationskurser) eller lignende
 Indholdet kan bl.a. være at træne borgeren med ADHD i selverkendelse, at finde andre måder at løse konflikter på, at træne hensigtsmæssige mestringsstrategier og at udvikle sociale kompetencer
 Målet kan ofte være, at borgeren bliver bedre i stand til at tage vare på sig selv
 Der er mulighed for at vurdere disse tiltag efter Servicelovens § 102, og ofte vil et forløb efter § 102 ses som en opfølgning på eller supplement til socialpædagogisk bistand efter § 85.
 Kommunen kan ud over tilbud efter § 85 give tilbud af behandlingsmæssig karakter til borgere med betydelig og varigt nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne eller med særlige sociale problemer. Tilbuddet gives, når dette er nødvendigt med henblik på at bevare eller forbedre borgerens fysiske, psykiske eller sociale funktioner, og når dette


text:
ikke kan opnås gennem de behandlingstilbud, der kan tilbydes efter anden lovgivning
 Nogle institutioner, der tilbyder specialundervisning for voksne, har erfaring med kompenserende undervisning for voksne med ADHD
 Her kan de voksne målrettet arbejde med de vanskeligheder, ADHD giver dem i hverdagen. Det kan fx være at håndtere konflikter, at planlægge og strukturere daglige opgaver, at styre egen økonomi, at hæmme og styre impulsive handlinger
 Specialundervisningstilbuddene kan spænde vidt: fra bo- og selvstændighedstræning over undervisning i forskellige fag til specifik undervisning for særlige handicapgrupper
 § 83 – Hjemmehjælp
 Borgere med ADHD kan også have så store kognitive funktionsnedsættelser, at de ikke engang med socialpædagogisk støtte efter § 85 kan klare de daglige opgaver i hjemmet
 Når borgeren har behov for personlig og/eller praktisk hjælp i hjemmet, kan hjælpen vurderes efter Servicelovens § 83 om hjemmehjælp. Det kan fx være hjælp til rengøring, tøjvask, opvask eller indkøb
 Borgeren skal også her i videst mulig omfang deltage aktivt i udførelsen af opgaverne
 §§ 112 og 113 – Hjælpemidler
 Mange mennesker med ADHD vil kunne fungere bedre og blive mere selvhjulpne med hjælpemidler fx til at huske, strukturere, planlægge og indlære
 Borgere med varigt nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne kan få hjælp efter Servicelovens §§ 112 og 113 til at anskaffe sig et hjælpemiddel, hvis det i væsentlig grad vil kunne kompensere eller afhjælpe den nedsatte funktionsevne.
 Hjælpemidlet skal medvirke til, at borgeren kan leve et så normalt liv som muligt, og skal i videst mulig grad gøre borgeren uafhængig af andres hjælp
 Der kan være tale om hjælpemidler, som kan lette de daglige opgaver i hjemmet, under uddannelsen eller på arbejdspladsen
 Er der tale om et hjælpemiddel til den almindelige dagligdag i hjemmet, skal ansøgningen vurderes efter Servicelovens §§ 112 og 113
 Hvis behovet derimod er forbundet med jobsituationen, skal hjælpemidlet som hovedregel søges efter Lov om Aktiv Beskæftigelsesindsats
 Et hjælpemiddel kan dog i nogle situationer vurderes efter § 112, selv om det er til arbejdsbrug
 §§ 107 og 108 – botilbud
 Der vil være borgere med ADHD, som ikke er i stand til at klare sig i eget hjem selv med meget støtte
 Der kan være tale om unge, der skal flytte hjemmefra eller borgere, der gennem årene har forsøgt at klare sig selv og derved har opbrugt alle ressourcer, så de nu ikke magter mere
 Nogle borgere med ADHD er ikke i stand til at ”økonomisere” med ressourcer og kræfter, og de kan derfor opleve at føle sig brugt op efter at have kæmpet i mange år for at få livet til at fungere
 Uanset alder eller konkret årsag vil nogle borgere med ADHD have behov for et midlertidigt eller længerevarende botilbud efter Servicelovens §§ 107 og 108
 Nogle borgere med ADHD har behov for omsorg og støtte hele tiden – andre har behov for botræning med henblik på at komme i egen bolig – eventuelt med § 85-støtte
 Som denne artikel også belyser, så er der tale om et meget komplekst lovgrundlag og det anbefales at du får en


text:
person til at læse det sammen med dig, så I kan diskutere det igennem og finde ud af hvordan du står stillet i forhold til din situation.
 Jeg håber at dette kan medvirke til at øge kendskabet til dine rettigheder.
 Arkiveret, Socialt
 ADHD - Kend Serviceloven :
 [...] ADHD er et handicap! [...]
 24. October 2015 11:46
 ADHD er medfødt, acceptér det nu! :
 [...] ADHD er et handicap – kend dine rettigheder! [...]
 17. October 2015 19:07
 121,583 unikke besøgende siden 2015
 Søg i VORES arkiv over artikler ...
 ametyst1982
 Peter 'ADDSpeaker' Vang
 Sanse mareridt – del 2


text:
Principiel Højesteretsdom vedrørende modregning i ansvarligt lån - Moalem Weitemeyer Bendtsen
 Principiel Højesteretsdom vedrørende modregning i ansvarligt lån
 Dato 18 apr. 2013
 Den 31. januar 2013 afsagde Højesteret dom i en principiel sag om modregning i ansvarlig lånekapital. En bank var ifølge Højesteret berettiget til at modregne sit krav på tilbagebetaling af to almindelige banklån i konkursboets krav mod banken på tilbagebetaling af ansvarlig lånekapital. Højesteret stadfæstede Landsrettens afgørelse og afgjorde, at de almindelige betingelser for modregning i konkurs var opfyldt.
 Vestjysk Bank A/S (herefter ”Banken”) ydede i 2008 EBH-Fonden (herefter ”Fonden”) to almindelige banklån på i alt 140 mio. kr. Fonden anvendte lånemidlerne til at erhverve en aktiepost i Banken på 40 mio. kr. og yde Banken et ansvarligt lån på 100 mio. kr. Da det ansvarlige lån skulle medregnes i Bankens basiskapital, var det en betingelse for førtidsindfrielse af lånet, at Finanstilsynet gav tilladelse til førtidsindfrielsen, såfremt dette skulle ske på låntagers initiativ.
 Såfremt modregningen ikke kunne gennemføres, ville Banken alene have mulighed for at anmelde sit krav i konkursboet, men var samtidig forpligtet til at indfri det ansvarlige lån, når dette forfaldt til betaling.
 Da Fonden blev erklæret konkurs i november 2009, forfaldt de almindelige banklån. Banken havde efter fristdagen og før dekretdagen fået tilladelse af Finanstilsynet til førtidsindfrielse af det ansvarlige lån, idet Banken ønskede at indfri det ansvarlige lån ved modregning. Herefter modregnede Banken sit krav i henhold til to almindelige banklån i det ansvarlige lån.
 Fondens konkursbo modsatte sig modregning, idet det gjorde gældende, at modregning var udelukket som følge af det ansvarlige låns beskaffenhed.
 De almindelige betingelser for modregning i konkurs er, at i) der foreligger gensidighed mellem parterne, ii) fordringerne er udjævnelige, iii) modfordringen er et konkurskrav, iv) både modfordringen og hovedfordringen består enten begge på fristdagen, eller begge er stiftet mellem fristdagen og dekretdagen, og v) at modregning ikke er udelukket på grund af fordringernes beskaffenhed.
 Højesteret stadfæstede Landsrettens dom, der tillod modregning, og henviste til landsrettens præmisser. Landsrettens præmisser var navnlig følgende:
 at den daværende bestemmelse i lov om finansiel virksomhed § 1361 om Finanstilsynets tilladelse til tilbagebetaling af et ansvarligt lån før det aftalte forfaldstidspunkt har som formål at stabilisere kapitalforholdene i et pengeinstitut, der har optaget et ansvarligt lån,
 at den omstændighed, at konkursboets fordring mod Banken var et ansvarligt lån, derfor ikke medførte, at Bankens modregning var udelukket på grund af fordringernes beskaffenhed,
 at det var uden betydning for modregningsadgangen, hvornår Finanstilsynets tilladelse blev meddelt,
 at der ikke forelå vilkår i aftalegrundlaget eller andre omstændigheder, der udelukkede modregning
 Landsretten fastslog endvidere, at modregningen havde virkning fra dekretdagen, hvorfor konkursboet ikke var berettiget til renter fra denne dato, hvilket Højesteret også tiltrådte, idet Højesteret tilføjede, at Finanstilsynets tilladelse til modregning forelå på dekretdagen.
 Højesteret har slået fast, at fordringens ’beskaffenhed’ ikke er til hinder for, at en bank kan benytte almindelige fordringer til at modregne i ansvarlige lån.
 1nu indsat i bekendtgørelse 915 af 12. september 2012 om opgørelse af basiskapital
 Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere


text:
Skat.dk: A.E.1 Renteudgifter m.v.
 Renteudgifter er fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra e. Fradragsretten efter denne bestemmelse forudsætter, at der er tale om renteudgifter. Hverken statsskatteloven eller skattelovgivningen iøvrigt indeholder nogen skattemæssig begrebsbestemmelse af renteudgifter. Derimod er der i praksis skabt en almindelig rentedefinition.
 Efter denne anerkendes en renteudgift kun som beløb, der er et sædvanligt periodisk vederlag til kreditor - beregnet som en bestemt procentdel af den til enhver tid værende gæld - for at stille kapital til disposition, jf. UfR 1960.589 HRD, LSRM 1971.65 samt en bindende forhåndsbesked gengivet i TfS 1989, 288 LR. TfS 1998, 77 LR hvor Ligningsrådet fandt, at basisdelen af en kombinationsforrentning er en rente i ligningslovens forstand medens den variable del ikke er. Se også SKM2006.20.LR og SKM2007.436.SR. Se endvidere SKM2003.409.LR og SKM2003.410.LR, hvor renten, efter Ligningsrådets praksis, skal være fastsat forud for den periode, som den skal vedrøre. I SKM2007.249.SR bekræfter Skatterådet, at etablering af renteloft ved eller efter lånets optagelse ikke medfører nogen begrænsning i retten til at fradrage renten. I SKM2008.192.SR fandt Skatterådet ikke, at et vederlag benævnt aftalebetaling var en rente. Beløbet var derimod et kurstab omfattet af kursgevinstloven.
 Se også nedenfor om betingelser for rentefradrag.
 Renteudgifter kan fratrækkes for såvel private som erhvervsmæssige gældsforhold. Fradraget foretages som hovedregel i kapitalindkomsten, jf. PSL § 4, stk. 1, nr. 1. For bankierer, vekselerer og andre personer, der driver næring med finansiering mv. kan fradrag dog foretages i den personlige indkomst, jf. PSL § 4, stk. 3. Vedrørende rentefradrag for personer, der driver selvstændig erhvervsvirksomhed under virksomhedsordningen, henvises til LV Erhvervsdrivende afsnit E.G.2.7.2 og E.G.2.7.3. Den periodemæssige placering af fradragsberettigede renteudgifter følger af LL § 5, som er nærmere omtalt nedenfor under afsnit A.E.1.1.2.
 Ved beregning af skattelempelse i henhold til en dobbeltbeskatningsoverenskomst eller efter LL § 33 skal der ved opgørelsen af den lempelsesberettigede udenlandske indkomst bl.a. fratrækkes de renteudgifter, der kan anses for at vedrøre denne indkomst, jf. LV Dobbeltbeskatning afsnit D.C.3.4, hvor reglerne i LL § 33 F og LL § 5 D er omtalt.
 Udover egentlige renteudgifter er der særlige regler for provisioner og kreditafgifter, jf. LL § 8, stk. 3, og den nærmere omtale under afsnit A.E.1.3.
 Vederlag i form af kursgevinster ved at få eller stille kapital til rådighed er nærmere omtalt under afsnit A.D.2.
 Ved lov nr. 459 af 12. juni 2009 er der i PSL § 11 indsat en ny regel om personers rentefradrag. Reglen har virkning fra og med indkomståret 2012. Efter reglen fastholdes fradragsværdien for negativ nettokapitalindkomst, der ikke overstiger 50.000 kr. (100.000 kr. for ægtepar), uændret i forhold til i dag. Fradragsværdien for personers rentefradrag herudover vil blive reduceret gradvist.
 Ved lov nr. 462 af 12. juni 2009 er der i SKL § 7 L indsat en regel om, at det er en betingelse for at skattepligtige efter KSL § 1, § 2, stk. 1, nr. 4 eller 5, eller § 5 A, kan foretage fradrag for renteudgifter, at låntager oplyser om långivers identiteten, når der er tale


text:
om forrentede lån stiftet mellem privatpersoner. Skatteministeren fastsætter tidspunktet for ikræfttrædelse af bestemnmelsen.
 Renteudgifter er ifølge rentedefinitionen vederlag for gæld. Gældsforholdet skal indeholde en retlig bindende forpligtelse, såvel til at betale en gæld, som til at forrente denne, jf. LSRM 1939.73, LSRM 1955.76, TfS 1995, 542 LSR og TfS 2000, 542 HRD, hvor Højesteret fastslog, at en aftale om betaling af en løbende ydelse som betaling for anparter ikke kunne anerkendes som et led i en gensidigt bebyrdende aftale, jf. LL § 12, stk. 8, jf. stk. 1. I konsekvens heraf påstod sagsøger fradrag som renteudgift for en del af ydelsen, hvilket Højesteret afslog, da der ikke på forhånd var indgået en aftale om betaling af renter. Renteudgifterne skal kunne dokumenteres, jf. SKM2004.22.HR, hvor en ansat direktør ikke kunne dokumentere, at renterne var betalt og ligeledes SKM2002.344.VLR samt SKM2001.90.ØLR, hvor fradrag for renteudgifter blev nægtet, da det ikke fandtes godtgjort, at betaling på lånet var sket, og da låneforholdets realitet ikke ansås dokumenteret. I SKM2009.245.ØLR stadfæstes byrettens dom, idet sagsøgeren heller ikke for landsretten havde godtgjort, at betalinger under et retsforlig til en bank og dens helejede factoringselskab i skattemæssig henseende skulle anses for betaling af renteudifter til banken ud over de allerede godkendte renteudgifter.
 Se endvidere SKM2005.229.ØLR, hvor landsretten ikke fandt det godtgjort, at der var indgået en aftale om, at det påståede tilgodehavende skulle forrentes. Landsretten udtalte, at bevisbyrden for, at der var tale om renteudgifter vedrørende et gældsmellemværende, påhvilede moderselskabet, og at bevisbyrden var skærpet som følge af interessefællesskabet mellem de to selskaber. Se også SKM2001.620.LSR, hvor afløsningsgebyret i forbindelse med førtidig indfrielse ikke fandtes at være en rente efter den sædvanlige rentedefinition, hvorfor det ej heller kunne klassificeres som en differencerente. I fiktive låneforhold vil der ikke kunne foretages fradrag for en beregnet rente. Se herom afsnit A.E.1.4.4.
 Forfaldstidspunktet LL § 5, stk. 1
 Forfaldstiden er som udgangspunkt det betalingstidspunkt, der er aftalt i gældsforholdet. Se skatteministeriets cirkulære nr. 72 af 17. april 1996, pkt. 8.1.1. Forfaldne renter kan som udgangspunkt fratrækkes, hvad enten de faktisk betales eller blot debiteres den pågældende konto. Se dog nedenfor om forudforfaldne renter, om omlægning til faktisk betalingstidspunkt, samt om rentefradrag ved gældseftergivelse.
 Ved afgørelsen af om et rentebeløb er forfaldent og dermed fradragsberettiget, eller om der på forhånd er givet henstand med rentebetalingen, således at forfaldstidspunktet anses for udskudt, kan der bl.a. lægges vægt på, om der skal beregnes rentes rente, se LSRM 1978.196. Se dog SKM2001.660.HR hvor en skatteyder i 1992 optog et lån til køb af anparter. Lånet samt renter tilskrevet 6 kalendermåneder forud og beregnede og tilskrevne renters rente forfaldt til betaling den 30. juni 1995. Her fandt Højesteret, at henstand med rentebetalingen var givet på en sådan måde, at forfaldstiden var udskudt til den 30. juni 1995, og der kunne således ikke indrømmes fradrag for renter i indkomstårene 1992-1994. Se også TfS 1999, 808 LSR vedrørende statsgaranteret studielån som er næmere omtalt under afsnit A.E.1.4.2.
 Ved Højesterets dom i TfS 1988, 29 HRD blev det


text:
antaget, at der i et låneforhold mellem en mor og en søn var ydet en tidsubestemt henstand med rentebetalingerne, hvorfor sønnen ikke havde fradragsret for beløbene. I TfS 2000, 658 ØLR fandt Østre Landsret ligeledes, at der var ydet tidsubestemt henstand med betaling af renter, da renterne var tilskrevet en mellemregningskonto. Se også TfS 1996, 225 LSR og TfS 1999, 99 ØLR, hvor det blev lagt til grund, at der var givet henstand med betaling af renter allerede ved lånets stiftelse. Procesrente betalt i henhold til lovbekendtgørelse nr. 743 af 4. september 2002 om renter ved for sen betaling m.v. (renteloven) er fradragsberettigede på forfaldstidspunktet. Morarenter af for sent betalte ydelser til kreditforeninger m.v. kan trækkes fra i opkrævningsåret.
 I SKM2010.17.SR kunne Skatterådet ikke bekræfte, at en kunde kunne få fradragsret for årets tilskrevne renter på en kreditfacilitet, hvor kontoens maksimum fast opskrives med årets tilskrevne renter.
 Forudforfaldne renter LL § 5, stk. 2
 Efter LL § 5, stk. 2 kan renteudgifter, som vedrører en længere periode end 6 måneder, og som forfalder mere end 6 måneder før udløbet af perioden, ikke fradrages på det aftalte forfaldstidspunkt, men skal fordeles over den periode, renten vedrører.
 Bestemmelsen medfører, at den enkelte skatteyder ved siden af lån, hvor renterne fradrages efter forfaldsprincippet, kan have andre lån, for hvilke rentefradraget fordeles over den periode, renten vedrører. Afgørende er vilkårene i den enkelte låneaftale.
 Der opstilles to betingelser, som begge skal være opfyldt, for at fradraget for forudforfaldne renter skal fordeles efter LL § 5, stk. 2.
 at renterne vedrører en længere periode end 6 måneder, og
 at renterne forfalder mere end 6 måneder før udløbet af perioden.
 En skatteyder havde optaget to veksellån ultimo 1984 og 1985. I begge tilfælde var låneoptagelsen tilrettelagt således, at skatteyderen skulle opnå mulighed for fradrag af ét års rente. Selvom rentebetalingen (i begge tilfælde) formelt var opdelt i to samtidig indgåede aftaler om forfaldsdage med en uges mellemrum, anså Landsskatteretten lånearrangementerne for omfattet af LL § 5, stk. 2, hvorfor renterne skulle periodiseres, jf. TfS 1991, 314 LSR.
 Betalingstidspunktet - LL § 5, stk. 8
 Ifølge LL § 5, stk. 8 kan renteudgifter først fratrækkes i det indkomstår, hvor betaling sker, såfremt renteudgifter vedrørende tidligere indkomstår i samme gældsforhold endnu ikke er betalt ved udgangen af det indkomstår, indkomstopgørelsen vedrører. Det vil med andre ord sige, at ikke betalte renter kan fradrages, hvis den skattepligtige kun er i restance med renteudgifter for det aktuelle indkomstår.
 Indkomstår Rente Betaling Fradragsbeløb
 1. 12.000 kr. 0 kr. 12.000 kr.
 2. 12.000 kr. 6.000 kr. 0 kr.
 3. 12.000 kr. 18.000 kr. 24.000 kr.
 Den skattepligtige opnår i år 1 (= stiftelsesåret) fradrag for den forfaldne rente, selv om der ikke er betalt noget beløb.
 I år 2 betales 6.000 kr., som afskrives på restancen for år 1. Da der er en yderligere restance vedrørende år 1, udskydes fradragsretten i år 2, og den skattepligtige kan derfor ikke fradrage noget beløb i år 2.
 I år 3 betales 18.000 kr., der