text:
6.355.405 kr. i lønsumsafgift for perioden fra den 1. januar 1999 til den 31. december 2003.
 Tilbagebetalingskravet skyldtes lønsumsafgift vedrørende:
 medarbejdere, der udelukkende beskæftigede sig med momspligtige aktiviteter
 medarbejdere, der beskæftigede sig med blandede aktiviteter (opgjort efter den ændrede momsfradragsret)
 fritstillede medarbejdere, jf. kendelsens pkt. 3
 Virksomheden har både momspligtige og lønsumsafgiftspligtige aktiviteter. Grundlaget for beregning af lønsumsafgift er den del af lønsummen, der kan henføres til lønsumsafgiftspligtige aktiviteter.
 Da virksomheden har medarbejdere, der beskæftiger sig med både momspligtige og lønsumsafgiftspligtige aktiviteter, skal lønsummen som udgangspunkt fordeles på baggrund af det faktiske tidsforbrug. Virksomheden registrerer det anvendte tidsforbrug, men fordeler lønsummen på baggrund af et skøn baseret på den delvise fradragsprocent for moms, jf. lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 2 og stk. 4.
 Lønsumsafgiften blev afregnet kvartalsvis frem til den 31. marts 2001, hvorefter den blev afregnet månedsvis.
 Virksomhedens krav på tilbagebetaling af lønsumsafgift for perioden 1. januar 1999 til den 30. juni 1999 afvises på grund af forældelse, jf. den 5-årige forældelsesfrist i 1908-loven.
 Virksomhedens krav på tilbagebetaling af lønsumsafgift for perioden fra den 1. juli 2000 til den 31. august 2001 afvises på grund af forældelse, jf. den 3-årige forældelse i § 35 B i den dagældende skattestyrelseslov.
 Skattecentret har accepteret, at der sker en opdeling af kravet på lønsumsafgift for år 2000 og 1999 i 1. og 2. halvår, ligesom kravet for 2001 er opdelt i perioderne januar til august og september til december 2001.
 Virksomhedens krav er fremsat i brev af 30. september 2004, der er modtaget den 1. oktober 2004.
 Det fremsatte krav skal anses for begrundet i en ordinær genoptagelse efter skattestyrelseslovens § 35, hvorefter en afgiftspligtig, der ønsker afgiftstilsvaret ændret, senest 3 år efter angivelsesfristens udløb skal fremlægge oplysninger, der kan begrunde ændringen. Ingen dele af kravet anses således for indbetalt efter påkrav fra en myndighed, jf. skattestyrelseslovens § 35 B, stk. 2.
 Ifølge ikrafttrædelsesbestemmelserne gælder den 3-årige forældelsesfrist i skattestyrelsesloven for anmodninger om genoptagelse af afgiftstilsvar, der indgives til myndighederne den 12. marts 2003 eller senere. Hvis anvendelsen af ikrafttrædelsesbestemmelsen i relation til lovens § 35 B er til ugunst for den afgiftspligtige, finder bestemmelsen først anvendelse på afgiftstilsvar, hvor angivelsesperioden udløber den 1. juli 2000 eller senere. 1908-lovens 5-årige forældelsesfrist vil i disse tilfælde være gældende for angivelsesperioder før den 1. juli 2000.
 I 1999 afregnede virksomheden lønsumsafgift kvartalsvis med sidste angivelsesfrist 15 dage efter angivelsesperiodens udløb. 1. og 2. kvartal 1999 havde således begge en angivelsesfrist, der ligger mere end 5 år før datoen for fremsættelse af tilbagebetalingskravet.
 For så vidt angår krav vedrørende angivelsesperioderne med udløb efter den 1. juli 2000, gælder det, at krav vedrørende perioderne fra den 1. juli 2000 til den 31. august 2001 er forældede, da disse perioder har en angivelsesfrist, der ligger mere end 3 år før datoen for fremsættelse af kravet.
 Angivelser af lønsumsafgift beregnet efter den såkaldte 'metode 2' for finansielle virksomheder skal anses for endelige angivelser. I det omfang grundlaget omfatter løn udbetalt til medarbejdere, der beskæftiger sig med både afgiftspligtige og


text:
ikke-afgiftspligtige aktiviteter, skal den afgiftspligtige lønsum for disse medarbejdere fastsættes i forhold til det faktiske tidsforbrug til de afgiftspligtige aktiviteter.
 Er det ikke muligt at foretage en fordeling efter det faktiske tidsforbrug, skal virksomheden medregne den del af lønsummen, der skønsmæssigt vedrører den afgiftspligtige del af virksomheden. Det fremgår af bekendtgørelsen, at en fordeling svarende til forholdet mellem omsætningen i den afgiftspligtige del af virksomheden og virksomhedens samlede omsætning som udgangspunkt vil blive lagt til grund som en rimelig fordeling.
 Omsætningsfordelingen er alene et parameter, som anvendes som udgangspunkt ved vurderingen af, om en skønnet fordeling af lønsummen er rimelig. Det er således muligt før årets udgang at gøre årets endelig fordelingsprocent op, hvorfor forældelsen ikke skal regnes fra årets udgang. De enkelte angivelser må anses for endelige, hvorfor forældelsen skal vurderes i forhold til de enkelte afgiftsperioder.
 Virksomhedens repræsentant har nedlagt påstand om, at tilbagebetalingskravet vedrørende lønsumsafgift for hele perioden fra den 1. januar 1999 til den 31. december 2003 ikke er forældet.
 Når finansielle virksomheder angiver lønsumsafgift hver måned, betyder det ikke, at virksomhederne hver måned skal opgøre en omsætningsbaseret procentsats, som skal anvendes til at fordele lønsummen på de forskellige aktiviteter.
 Hvis dette var tilfælde, ville det give et helt forkert billede af virksomhedens aktivitet og dermed en forkert afregning. Der er således også i finansielle virksomheder forskel på flowet i de forskellige indtægtstyper.
 Fradragsretten vil derfor være høj i nogle måneder og lav i andre. Lønsummen er desuden ikke konstant, da der f.eks. udbetales bonus i visse måneder, medens der i andre kan være medarbejdere på ferie uden løn. Hverken lønsum eller fradragsprocent er således statiske.
 Der har da også været en fælles forståelse af, at det er den faktiske fradragsprocent for året der bruges, når lønsummen fordeles på baggrund af den delvise momsfradragsprocent, uanset om den først kan beregnes efter årets udløb. SKAT kan reelt set ikke bedømme fordelingen før dette tidspunkt og vurderer derfor årets samlede afregning frem for afregningen i den enkelte periode.
 Dermed har der været en forståelse af, at angivelserne ikke har været endelige, før fradragsprocenten er beregnet. Selv om det ikke fremgår direkte af loven, har der altid været et 'opgørelsesprincip' for virksomheder med blandede aktiviteter, uanset hvilken metode der blev beregnet lønsum efter. Dette er en naturlig følge af, at et skønsmæssigt islæt i en opgørelse må være baseret på observationer over en længere periode end én måned.
 Da der eksisterer et 'opgørelsesprincip' for det udøvede skøn, må genoptagelsesfristen/forældelsen også først løbe fra det tidspunkt, hvor lønsummen kan fordeles med sikkerhed, og hvor SKAT har mulighed for at vurdere skønnet, jf. bekendtgørelsens § 4, stk. 4. Dette tidspunkt er regnskabsåret udløb.
 Virksomheden kunne tidligst korrigere fordelingen af lønsummen for 1999, på det tidspunkt hvor den delvise momsfradragsprocent var opgjort. Dette kunne tidligst ske efter regnskabsårets udløb, dvs. i januar 2000, jf. 1908-lovens § 2. Da forældelsesfristen er 5 år fra januar 2000, har virksomheden indsendt kravet rettidigt.
 Det samme gør sig gældende for perioden fra den 1. januar 2001

type: other


text:
til den 30. juni 2001. Det gør ingen forskel, at reglerne om genoptagelse nu fremgår af skatteforvaltningslovens § 31, stk. 2. Virksomheden kunne tidligst korrigere fordelingen af lønsummen for 2001, når den delvise momsfradragsprocent var opgjort, hvilket tidligst kunne ske efter regnskabsårets udløb, dvs. i januar 2002. Da genoptagelsesfristen er tre år fra januar 2002, har virksomheden indgivet kravet rettidigt.
 Den ændring af fristreglerne, der blev vedtaget i maj 2003, giver en særlig situation vedrørende 2000. Ændringerne medførte, at der med tilbagevirkende kraft blev indført en 3-årig genoptagelsesfrist for perioder, hvor angivelsesfristen lå senere end den 1. juli 2000. Tidligere perioder var omfattet af de tidligere regler om en 5-årig forældelsesfrist. Der er dermed lovgivet med tilbagevirkende kraft.
 Af lønsumsafgiftsbekendtgørelsens § 4 fremgår følgende:
 Stk. 4. Ved de statslige told- og skattemyndigheders vurdering af, om den skønsmæssige fordeling af virksomhedens lønsum og overskud eller underskud efter stk. 2 og 3 er foretaget på en rimelig måde, vil en fordeling, der svarer til forholdet mellem omsætningen i den afgiftspligtige del af virksomheden og virksomhedens samlede omsætning i det pågældende indkomstår, som udgangspunkt blive lagt til grund. [...]"
 I lønsumsafgiftslovens kapitel III er fastsat regler for opgørelse og indbetaling af afgiften. Det fremgår blandt andet, at opgørelsesperioden som udgangspunkt er kvartalet, og at virksomheder efter udløbet af hver opgørelsesperiode skal angive afgiftsgrundlaget og afgiftens størrelse.
 Landsskatteretten kan tiltræde skattecentrets afgørelse om, at virksomhedens krav på tilbagebetaling af lønsumsafgift i henhold til opgørelsesperioderne 1. og 2. kvartal 1999 er forældet efter 1908-loven, medens krav i henhold til perioden fra den 1. juli 2000 til den 31. august 2001 er forældet efter § 35 B, stk. 2, i den dagældende skattestyrelseslov. Retten kan ligeledes tiltræde den skete opdeling af virksomhedens krav for 1999, 2000 og 2001.
 I lighed med det af Landsskatteretten anførte ovenfor i relation til forældelse af momskrav er det rettens opfattelse, at beregningen af forældelse af krav på lønsumsafgift skal ske i relation til krav i henhold til de ordinære afgiftsperioder og disses angivelsesfrister som fastsat i lønsumsafgiftslovens kapitel III og ikke i en eventuel efterfølgende vurdering på baggrund af årets omsætning foretaget i henhold til lønsumsafgiftsbekendtgørelsens § 4, stk. 4.
 Til virksomhedens anbringende om, at der ved indsættelse af skattestyrelseslovens § 35 B blev lovgivet med tilbagevirkende kraft, skal retten ligeledes henvise til sine bemærkninger ovenfor vedrørende forældelse af momskrav.
 3. Lønsumsafgift af løn til opsagte og fritstillede medarbejdere
 Virksomheden har i perioden fra den 1. november 2001 til den 31. december 2003 opsagt enkelte medarbejdere, der samtidig blev fritstillede i opsigelsesperioden. Virksomheden har betalt lønsumsafgift af løn udbetalt til disse medarbejdere, men har anmodet om tilbagebetaling af afgiften.
 Det er oplyst, at de pågældende medarbejder var fritstillede og derfor ikke leverede en arbejdsydelse. Der er ikke fremlagt dokumentation for, at medarbejderne i opsigelsesperioden havde fundet ny ansættelse.
 Skattecentret har afvist klagerens anmodning på tilbagebetaling af lønsumsafgift beregnet af en lønsum, hvori er indgået løn udbetalt til opsagte og fritstillede medarbejdere udbetalt i opsigelsesperioden.
 Det fremgår af praksis som gengivet


text:
i Lønsumsafgiftsvejledningens afsnit D.1, at udbetalinger for tiden indtil opsigelsesperiodens udløb, som den ansatte har krav på ifølge kontrakt eller lovgivning, anses for løn. Hvis den pågældende i løbet af den aftalte eller lovfæstede opsigelsesperiode tiltræder nyt job, betragtes den pågældende ikke længere som ansat i virksomheden, hvorfor det overskydende beløb ikke skal betragtes som løn.
 Beløb, der udbetales til ansatte i opsigelsesperioden, må anses for lønindkomst, uanset om medarbejderen møder på arbejdspladsen, jf. tillige Told- og Skattestyrelsen i TfS 1993, 565.
 Virksomhedens repræsentant har nedlagt påstand om, at løn til medarbejdere, der er opsagt og fritstillede, ikke skal indgå i afgiftsgrundlaget.
 Virksomheder med finansielle aktiviteter skal betale lønsumsafgift af den del af lønnen, der medgår til at generere de finansielle indtægter, jf. lønsumsafgiftslovens § 4. Omvendt skal lønninger, der ikke medgår hertil, holdes uden for afgiftsgrundlaget.
 Der skal således være en sammenhæng mellem lønudgiften og den finansielle indtægt, før lønnen skal indgå i grundlaget. Denne sammenhæng fremgår blandt andet af praksis som gengivet i Lønsumsafgiftsvejledningen 2005-1, afsnit D.1, hvorefter generelle løntilskud fra det offentlige ikke kan modregnes, når der er præsteret en arbejdsydelse. Desuden kan refusioner i forbindelse med sygdom og barsel modregnes, fordi virksomheden ikke har modtaget en arbejdsydelse fra den ansatte. Lønrefusioner til elever under deres skoleophold kan ifølge vejledningen modregnes. Da der ikke er angivet en begrundelse herfor, må synspunktet antages at skyldes, at virksomheden ikke har modtaget en arbejdsydelse fra den ansatte i kursusperioden.
 Når virksomheden fritstiller de opsagte, modtager virksomheden ikke en arbejdsydelse fra tidspunktet for fritstillingen. Derfor skal lønnen i fritstillingsperioden ikke indgå i afgiftsgrundlaget.
 Hvis lønnen skulle indgå i grundlaget, selvom klageren ikke modtog en arbejdsydelse, ville det fortsat skulle vurderes, hvordan lønnen fordelte sig mellem momspligtige og lønsumsafgiftspligtige aktiviteter. En sådan vurdering er meningsløs, da medarbejderen jo netop hverken ville være beskæftiget med momspligtige eller lønsumsafgiftspligtige aktiviteter, idet medarbejderen ville være fratrådt.
 I mangel af en klar bestemmelse om, hvem og hvad der skal afgiftsbelastes, finder lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. punktum, anvendelse. Der er dog to forskellige fortolkninger af loven. Den afgiftspligtige virksomhed skal indledningsvis blot levere ydelser som nævnt i momslovens § 13, men virksomheden skal alene betale afgift af de lønninger, der kan henføres til aktiviteter, der specifikt er fritaget efter momslovens § 13.
 At det er aktiviteten - og ikke virksomhedens karakter - der er afgørende for lønsumsafgiftsgrundlaget, fremgår også af den praksis, der er refereret i Lønsumsafgiftsvejledningen 2007-3, afsnit D.1.3, og af afgørelserne i TfS 1999, 956, SKM2001.238.LSR (TfS 2001, 515) og SKM2001.265.TSS (TfS 2001, 629).
 Kun lønninger i forbindelse med ydelser, der specifikt er fritaget efter momslovens § 13, skal indgå i afgiftsgrundlaget. Løn til fritstillede medarbejdere kan i sagens natur ikke forbindes med ydelser, der specifikt er fritaget efter momslovens § 13. Lønnen skal derfor ikke indgå i grundlaget.
 Det fremgår af lønsumsafgiftslovens § 4, at udgangspunktet for afgiftsgrundlaget er virksomhedens lønsum.
 Det fremgår af lønsumsafgiftsbekendtgørelsen, at til virksomhedens lønsum medregnes enhver form for løn, som virksomhedens ansatte har erhvervet inkl. alle tillæg,


text:
uanset om de indgår i lønnen eller ydes særskilt, jf. § 3, stk. 1, i bekendtgørelse nr. 431 af 5. juni 1999.
 Ved behandlingen af en konkret sag om fratrædelsesgodtgørelse fandt den daværende Told- og Skattestyrelse i TfS 1993, 565, at udbetalinger for tiden indtil opsigelsesperiodens udløb som sikret ved kontrakt eller lovgivning er at anse for løn.
 Under henvisning til ordlyden i § 4 i lønsumsafgiftsloven og i § 3, stk. 1, i lønsumsafgiftsbekendtgørelsen finder Landsskatteretten, at den løn, som virksomheden i opsigelsesperioden har udbetalt til sine opsagte fritstillede medarbejdere, er at betragte som løn udbetalt til de pågældende. De udbetalte lønninger skal derfor indgå ved opgørelse af virksomhedens afgiftsgrundlag.


text:
Ny byretdom om tilbagesøgning i patientskadesag
 Hjørring civilrets dom af 21. februar 2018 om tilbagesøgning i patientskadesag
 Højesteret afsagde den 7. december 2017 dom om tilbagesøgning af udbetalte patientskadeerstatninger. Det skete i ”forlængelse af ” U.2016.3276H, hvor Højesteret fandt at Ankenævnet for Patienterstatningen kunne ophæve tidligere, upåklagede afgørelser til skade for en klager. I den dom udtalte Højesterets flertal:
 ”Det bemærkes herved, at det beror på en selvstændig vurdering, om regionen kan kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingsreglerne i tilstrækkelig grad beskytter den person, der i god tro har modtaget erstatning eller godtgørelse i henhold til en myndigheds afgørelse herom.”
 I dommen af 7. december 2017 fandt Højesteret, at der konkret ikke var pligt til at tilbagebetale erstatningerne. I den dom udtalte Højesteret:
 ”Højesteret har ved dom af 13. juni 2016 (UfR 2016.3276) fastslået, at det beror på en selvstændig vurdering, om en region kan kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingsreglerne i tilstrækkelig grad beskytter den person, der i god tro har modtaget erstatning eller godtgørelse i henhold til en myndigheds afgørelse herom.
 Som nævnt har regionen på baggrund af Patientforsikringens afgørelse af 31. januar 2011 udbetalt 229.928,74 kr. til A i godtgørelse for varigt men med tillæg af rente.
 Forud for regionens udbetaling af dette beløb havde A i Patientforsikringens afgørelse af 31. januar 2011 modtaget en klagevejledning, hvori det var anført, at en klage til ankenævnet kunne indebære en ændring af afgørelsen, således at hun i mindre omfang eller slet ikke var berettiget til erstatning, og således at hun helt eller delvist skulle betale erstatningen tilbage.
 Højesteret finder, at denne vejledning fra Patientforsikringen ikke kan sidestilles med eller træde i stedet for et konkret forbehold om tilbagesøgning fra regionens side.
 Regionen klagede ikke over Patientforsikringens afgørelse af 31. januar 2011, og beløbet blev udbetalt til A, uden at regionen tog et konkret forbehold. A havde derfor på tidspunktet for regionens udbetaling en velbegrundet forventning om, at hun havde ret til beløbet, og at dette ikke kunne kræves tilbagebetalt. Det forhold, at det i klagevejledningen i Patientforsikringens efterfølgende afgørelse af 28. september 2011 var anført, at A i tilfælde af klage over denne afgørelse kunne risikere, at ankenævnet ændrede den oprindelige afgørelse med den virkning, at hele erstatningen ville bortfalde og skulle tilbagebetales, kan ikke ændre herved.
 Højesteret finder på denne baggrund, at regionen ikke kan kræve det i februar 2011 udbetalte beløb på 229.928,74 kr. tilbagebetalt af A, og Højesteret tager herefter hendes påstand til følge, dog således at beløbet på 34.194,89 kr. skal forrentes fra sagens anlæg den 3. december 2014 som påstået af Region Syddanmark.”
 Se i den anledning http://jnlaw.dk/ovrige-forhold/740-tilbagesogning-i-patientskadesager
 Det Højesteret forholdte sig til var udelukkende om Regionen kunne kræve - i urigtig formening om skyld - betalte erstatningsbeløb tilbage. Lærepengene af dommen – mente vi dengang - var - når man bortså fra de kommende ændringer af lovgivningen - at Regionerne i videre omfang skulle anke tidligt i forløbet og tage udtrykkelige (klare) forbehold om tilbagesøgning når Regionen udbetalte erstatning i henhold til afgørelser som var


text:
eller påtænktes anket.
 Retten i Hjørring har nu i en dom afsagt den 21. ds. taget stilling til en sag, hvor Regionen netop havde taget specifikke tilbagesøgningsforbehold. Vi har modtaget dommen fra vores kollega advokat Jacob Fenger, jfe@holst-law.com og tillader os at formidle dommen.
 Retten i Hjørring udtalte:
 ”Patienterstatningens afgørelse om, at XX ikke er påført en erstatningsberettigende skade, ubestridt grund, og det kan ligeledes ubestridt lægges til grund, at Regionens udbetalinger er sket med urette.
 Det er i praksis fastslået, at en region kan kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingsreglerne i tilstrækkelig grad beskytter den person, der i god tro har modtaget erstatning eller godtgørelse i henhold til en myndigheds afgørelse herom.
 Forud for regionens udbetaling af beløbene havde XX modtaget en klagevejledning fra Patienterstatningen, hvori det var anført, at en klage til ankenævnet kunne indebære, at erstatningen blev forhøjet eller nedsat, og at ankenævnet også kunne ændre den oprindelige afgørelse, så hele erstatningen kunne bortfalde og skulle betales tilbage.
 Tilsvarende – og til forskel fra Højesterets domme H2017.84.2017 og H2017.185.2017 – tog regionen ved samtlige udbetalinger et konkret forbehold om tilbagesøgning.
 XX havde derfor på tidspunkterne for regionens udbetalinger ikke en velbegrundet forventning om, at hun havde ret til beløbet, og at beløbet ikke kunne kræves tilbagebetalt. Det forhold, at hun ikke læste forbeholdene om tilbagebetaling, ændrer ikke herved.”
 Jacob Fenger har oplyst at det er uvist hvorvidt patienten anker dommen.


text:
I sagen Rohde Nielsen A/S mod Naturstyrelsen og Natur- og Miljøklagenævnet har Højesteret netop bestemt, at der ikke er grundlag for at fravige udgangspunktet om at den tabende part skal betale sagsomkostninger til modparten og ophæve sagsomkostningerne | Forum Orientering
 I sagen Rohde Nielsen A/S mod Naturstyrelsen og Natur- og Miljøklagenævnet har Højesteret netop bestemt, at der ikke er grundlag for at fravige udgangspunktet om at den tabende part skal betale sagsomkostninger til modparten og ophæve sagsomkostningerne
 Skrevet af Allan Ohms d. 26/9 - 2012
 Rhode Nielsen A/S tabte for landsretten en sag og ankede den derefter til Højesteret.
 Anken blev imidlertid hævet bortset fra en påstand om ophævelse af sagsomkostningerne for såvel landsretten som Højesteret.
 Højesteret udtalte, at der ikke forelå omstændigheder, som gav anledning til at fravige udgangspunktet om, at den tabende part skal betale sagsomkostninger til modparten. Der var derfor ikke grundlag for at ophæve sagsomkostningerne hverken for landsretten eller Højesteret.
 Sagsomkostningerne for Højesteret blev fastsat skønsmæssigt under hensyn til bl.a. værdien af den hævede ankesag og til, at spørgsmålet om sagsomkostninger havde nødvendiggjort en relativ omfattende sagsbehandling for de indstævnte.
 Højesteret stadfæstede herefter landsrettens dom. For så vidt angår udmålingen af sagsomkostninger for Højesteret bemærkede Højesteret, at Rhode Nielsen ankede sagen, hvis værdi var 275 mio. kr., med gentagelse af påstandene for landsretten, men hævede anken efter, at der var afgivet svarskrift. Selskabets skriftlige indlæg vedrørende omkostningsspørgsmålet havde endvidere nødvendiggjort en relativt omfattende sagsbehandling for de indstævnte. Højesteret fastsætter på denne baggrund skønsmæssigt sagsomkostningerne for Højesteret til 250.000 kr (hvortil kommer omkostnigneren for landsretten).
 ERKLÆRING OM DET LEJEDES VÆRDI SKULLE...


text:
Højesteret: Vejstribekonsortium var i strid med konkurrencereglerne
 EU- og konkurrenceforhold 10. december 2019
 Jesper Kaltoft Partner 72273569
 Asbjørn Dalum Andersen Advokat 72273398
 Det var i strid med konkurrencereglerne, at to af landets største vejmarkeringsvirksomheder gik sammen i et konsortium og afgav fælles bud på Vejdirektoratets udbud af tre delkontrakter vedrørende vejmarkering i distrikterne Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden. Det fastslår Højesteret i sin dom af 27. november 2019.
 Højesteret omgør dermed Sø- og Handelsrettens afgørelse af 27. august 2018, der ophævede Konkurrencerådets afgørelse af 24. juni 2015, som var stadfæstet ved Konkurrenceankenævnets afgørelse af 11. april 2016, idet Sø- og Handelsretten fandt, at konkurrencemyndighederne ikke havde løftet bevisbyrden for, at konsortiet var ulovligt.
 Højesterets dom understreger vigtigheden af, at der foretages en konkurrenceretlig vurdering ved indgåelse af konsortier. Der er imidlertid fortsat gode muligheder for at indgå konsortieaftaler.
 Den 11. marts 2014 indgik to af landets største virksomheder inden for vejmarkering en aftale om at danne et konsortium. Formålet med samarbejdet var at afgive et samlet tilbud på tre delkontrakter udbudt af Vejdirektoratet.
 Udbuddet vedrørte vejmarkering i tre distrikter (Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden). Der var tale om et genudbud, og udbuddet var konstrueret således, at det var muligt for de bydende virksomheder at afgive tilbud på ét eller flere af de tre distrikter, og ved afgivelse af bud på flere distrikter var det muligt at tilbyde en samlet rabat. Tildelingskriteriet var laveste pris.
 Vejdirektoratet havde på baggrund af anbefalinger fra McKinsey forsøgt at tiltrække tilbud fra udenlandske virksomheder, dels ved ovennævnte model, hvor der kunne afgives tilbud på én eller flere delkontrakter (distrikter), og dels ved at foretage besøg hos potentielle tilbudsgivere i såvel Norge som Sverige.
 Udover konsortiet deltog to andre virksomheder i udbuddet. Den ene virksomhed var billigst i distrikt Syddanmark, mens den anden var billigst i distrikt Sjælland. Konsortiet bød på alle tre distrikter og var den eneste, der bød på distrikt Hovedstaden. Derudover tilbød konsortiet - i overensstemmelse med udbudsmaterialet - en rabat, såfremt konsortiet vandt mere end ét distrikt. Konsortiet vandt alle tre distrikter, da prisen, inklusiv en rabat på 20 %, samlet var den billigste pris for de tre distrikter.
 Som en del af konsortieaftalen havde de to vejmarkeringsvirksomheder aftalt, hvordan distrikterne skulle fordeles mellem parterne, såfremt de vandt udbuddet (et eller flere distrikter). Hvis kun ét distrikt blev vundet, havde parterne aftalt en kompensationsordning for den part, der ikke skulle arbejde på distriktet. Konsortieaftalen indeholdt desuden fastsættelse af fælles tilbudspris for hvert af de tre distrikter.
 Kort om konsortieaftaler og konkurrencelovens § 6
 Forbuddet i konkurrencelovens § 6 omfatter som udgangspunkt alle former for aftaler, herunder virksomheders aftaler om konsortiedannelse. Sådanne aftaler må ikke begrænse konkurrencen samlet set. Det følger dog af bemærkningerne til konkurrenceloven, at der ikke vil være konkurrenceretlige problemer ved, at flere virksomheder inden for samme branche og omsætningsled samarbejder om at byde på en opgave, hvis virksomhederne ikke vil kunne løfte opgaven hver især.
 Hvis virksomhederne ikke er i stand til at deltage i udbuddet uden at danne et konsortium,


text:
så er virksomhederne ikke konkurrenter i relation til det pågældende udbud, og så udgør konsortiedannelsen ikke en begrænsning af konkurrencen. Det afgørende kriterium for, om et konsortiesamarbejde er foreneligt med konkurrencereglerne, er således, om de virksomheder, der deltager i konsortiet, hver især kan afgive tilbud på den udbudte opgave og derfor er konkurrenter. Ved vurderingen heraf skal der tages hensyn til markedets karakteristika og virksomhedens kapacitet, ressourcer og knowhow.
 Konkurrencerådets afgørelse af 24. juni 2015
 Konkurrencerådet lagde i sin afgørelse afgørende vægt på, at udbuddet gav mulighed for, at tilbudsgiverne kunne afgive tilbud på de enkelte delkontrakter. Konkurrencerådet fandt således, at det var afgørende, om parterne hver især kunne afgive tilbud på de enkelte delkontrakter, og derimod ikke, om parterne hver især kunne udføre den samlede opgave, som omfattede alle tre distrikter.
 Konkret fandt Konkurrencerådet, at de to parter i konsortiet havde kapacitet til at byde på ét distrikt, samt at begge parter formentlig også havde kapacitet til at løfte opgaverne samlet i alle tre distrikter.
 De to virksomheder fandtes dermed at være aktuelle konkurrenter for alle tre delkontrakter. Derudover fandt Konkurrencerådet, at selv hvis parterne ikke kunne anses for at være aktuelle konkurrenter på den samlede opgave, så havde begge virksomheder mulighed for at udvide deres kapacitet, hvorfor de i hvert fald var potentielle konkurrenter i relation til den samlede opgave.
 Konkurrencerådet fandt, at konsortieaftalen havde til formål at begrænse konkurrencen og lagde i den forbindelse særligt vægt på, at parterne havde aftalt, hvordan distrikterne skulle fordeles mellem parterne, såfremt de vandt én eller flere delkontrakter. Konkurrencerådet bemærkede hertil, at det netop fulgte af konsortieaftalen, at parterne ikke skulle samarbejde om opgaveløsningen og udnytte hinandens ressourcer, men derimod løse opgaverne hver for sig i de respektive distrikter.
 Konkurrenceankenævnets afgørelse af 11. april 2016
 Konkurrenceankenævnet stadfæstede Konkurrencerådets afgørelse. Da der i udbuddet var mulighed for at afgive tilbud på de enkelte delkontrakter, fandt Konkurrenceankenævnet, at den konkurrenceretlige vurdering skulle foretages på baggrund af en vurdering af konkurrencen om de enkelte delkontrakter.
 Sø- og Handelsrettens dom af 27. august 2018
 Sø- og Handelsretten ophævede Konkurrencerådets afgørelse, der var stadfæstet ved Konkurrence-ankenævnets afgørelse, og anførte, at i tilfælde hvor udbudsmodellen tilskynder til afgivelse af samlede tilbud for hele opgaven, kan konkurrencen reelt udspille sig om den samlede kontrakt - og ikke de enkelte delkontrakter - på trods af at der er mulighed for at afgive tilbud på de enkelte delkontrakter. Sø- og Handelsretten fandt, at det i sådanne tilfælde vil være afgørende for den konkurrenceretlige vurdering, om virksomhederne havde mulighed for hver især at afgive tilbud på den samlede opgave.
 Sø- og Handelsretten bemærkede endvidere, at det er myndigheden, der har bevisbyrden for, at virksomhederne var aktuelle eller potentielle konkurrenter i forhold til den konkrete opgave, og at vurderingen skal baseres på realistiske og økonomisk forsvarlige antagelser om muligheden for at udvide virksomhedernes kapacitet. Denne bevisbyrde havde konkurrencemyndighederne – efter rettens opfattelse - ikke løftet.
 Højesterets dom af 27. november 2019
 Højesteret fastslår med sin dom i Vejstribesagen, at det var i


text:
strid med forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler i konkurrencelovens § 6 og TEUF artikel 101, at to af landets største vejmarkeringsvirksomheder gik sammen i et konsortium og afgav fælles tilbud på Vejdirektoratets udbud af tre delkontrakter vedrørende vejmarkering i distrikterne Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden.
 Højesteret finder, at parterne må anses for konkurrenter, idet der ikke var holdepunkter for, at udbuddet i kraft af den særlige rabatstruktur i realiteten kun angik den samlede opgave, og da parterne ubestridt hver især havde kapacitet til at byde på i hvert fald ét af distrikterne.
 Højesteret fandt endvidere, at konsortieaftalen havde til formål at begrænse konkurrencen. Højesteret henviste i den forbindelse til, at aftalen ikke havde karakter af et produktionssamarbejde og ikke lagde op til et samarbejde mellem parterne i forbindelse med afsætningen af de tilbudte tjenesteydelser, der som led i konsortieaftalen var fordelt mellem parterne i forhold til alle mulige udfald af konkurrencen. Dermed var der reelt tale om to konkurrenters fælles afsætning af tjenesteydelser gennem fælles bud og fælles prisfastsættelse, hvilket eliminerede konkurrencen mellem parterne.
 Højesterets afgørelse vil få stor betydning for virksomheder, der overvejer at indgå konsortieaftaler. Selv om Højesterets dom giver anledning til forsigtighed og understreger vigtigheden af, at der foretages en konkurrenceretlig vurdering forud for indgåelsen af konsortieaftaler, er der efter vores opfattelse fortsat gode muligheder for at indgå i konsortiesamarbejder.
 Dommen slår ganske vist fast, at når et udbud omfatter flere delkontrakter, som det er muligt at byde på særskilt, og to eller flere virksomheder hver især har kapacitet til at byde på én eller flere af delkontrakterne, anses virksomhederne for at være konkurrenter i relation til udbuddet, medmindre der er konkrete holdepunkter for, at konkurrencen reelt udspiller sig om den samlede opgave.
 Højesterets dom siger imidlertid ikke, at konsortieaftaler er ulovlige, heller ikke konsortieaftaler mellem virksomheder inden for samme branche og omsætningsled.
 For det første indikerer Højesterets dom, at det konkret er muligt at godtgøre, at konkurrencen om de udbudte delkontrakter reelt angik den samlede opgave – og at vurderingen af, hvorvidt konsortiedeltagerne er konkurrenter, dermed skal foretages på baggrund af den samlede opgave.
 For det andet var det i sagen ubestridt, at konsortiedeltagerne hver især havde kapaciteten - kvantitativt såvel som kvalitativt - til at byde på mindst ét distrikt. Dermed var konsortiedeltagerne utvivlsomt konkurrenter i relation til en eller flere delkontrakter. Sagen ville formentlig have fået et andet udfald, hvis parterne ikke nødvendigvis hver især havde den fornødne kvantitative eller kvalitative kapacitet eller ekspertise til at løfte opgaven i de enkelte distrikter.
 For det tredje fandt Højesteret, at der ikke var noget i konsortieaftalen, der var til gavn for kunden. Højesteret fandt det bevist, at parterne på ingen måde skulle samarbejde om opgaverne i de enkelte distrikter, men derimod ville dele dem imellem sig. Højesteret afviste dermed parternes anbringender om, at konsortieaftalen gav incitament til at trække på hinandens ressourcer, hvilket mindskede deres risiko, og dermed gav mulighed for at afgive et mere konkurrencedygtigt bud.
 Højesterets dom må derfor forstås således, at der efter Højesterets opfattelse


text:
reelt var tale om en klassisk markedsdeling- og prisaftale indgået mellem to konkurrenter. Det følger da også af Højesterets begrundelse, at konsortieaftalen ”reelt angik to konkurrenters fælles afsætning af tjenesteydelser gennem fælles bud og fælles prisfastsættelse på baggrund af en forhåndsfordeling af de tre distrikter”. Konsortieaftalen indebar derfor heller ikke - ifølge Højesteret - nogen effektivitetsgevinster i form af stordriftsfordele eller synergieffekter.
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen vil på baggrund af Højesterets dom indkalde interessenter til et møde om konsortiereglerne og håndhævelsen heraf samt opdatere sin vejledning ”Konsortiesamarbejde i forhold til konkurrenceloven”. Derudover bemærkes det, at Konkurrencerådet - efter deres afgørelse i 2015 - anmeldte sagen til Statsadvokaten for Særlig Økonomisk og International Kriminalitet (SØIK) med henblik på en strafferetlig vurdering.
 Endelig bemærkes det, at både private og offentlige ordregivere bør være opmærksomme på, at anvendelsen og strukturen af delkontrakter kan have betydning for konkurrencesituationen i det konkrete udbud, herunder mulighederne for at deltage som konsortium, ligesom det er muligt at afvise tilbud, der er konkurrencebegrænsende, jf. udbudslovens § 137, stk. 1, nr. 4.
 Energi og Forsyning Offentlig virksomhed og forvaltning 20. december 2019
 Nye regler på vej for etablering af vedvarende energianlæg


text:
Skat.dk: C.C.2.4.5.2 Afskrivning på goodwill og andre immaterielle rettigheder
 Dette afsnit handler om mulighederne for skattemæssig afskrivning på goodwill og andre immaterielle rettigheder.
 Afskrivning i anskaffelses- og afståelsesår
 Godtgørelse og vederlag
 Fradrag for udgifter til køb af knowhow eller patentrettigheder m.m.
 Salg eller opgivelse af goodwill og immaterielle rettigheder
 Der kan afskrives på goodwill og andre immaterielle rettigheder mv. Se AL § 40.
 Erhververen kan afskrive fuldt ud i aftaleåret, men der er ikke afskrivningsret i afståelsesåret. Se AL § 40 stk.1 - 4.
 Afskrivningerne efter AL § 40 er, som de øvrige afskrivninger efter afskrivningsloven, ubundne.
 For personer trækkes afskrivningerne fra i den personlige indkomst. Se dog PSL § 4, stk.1, nr. 9 og 11, (anpartsreglerne) om tilfælde, hvor afskrivningerne indgår i kapitalindkomsten.
 Se også afsnit C.C.6.4 om beskatning af fortjeneste og tab ved overdragelse af goodwill og andre immaterielle rettigheder og godtgørelser i form af engangsvederlag.
 Der kan afskrives på det kontantomregnede vederlag for goodwill. Se AL § 40, stk. 1.
 Afskrivning kan ske fra og med det indkomstår, hvori der er indgået endelig aftale om overdragelsen.
 Tidspunktet for begyndelse af afskrivning er en fravigelse af det almindelige princip i afskrivningsloven om, at afskrivningen er betinget af en (igangværende) erhvervsmæssig benyttelse af aktivet.
 SKM2006.641.HR, hvor Højesteret tillagde hensigtserklæringer samt tidspunktet for pressemeddelelsen om virksomhedsoverdragelsen, som parterne havde underskrevet, afgørende vægt.
 Afsnit C.C.6.4.1.1, hvor der er angivet en skattemæssig definition af goodwill og en kronologisk oversigt over goodwillbeskatningen, som også indeholder det historiske forløb af mulighederne for at afskrive.
 Der kan afskrives på anskaffelsessummen for goodwill med indtil 1/7 årligt. Afskrivningen er ubunden, hvilket gælder generelt for hele afskrivningsloven.
 Afskrivningsperioden var tidligere ti år, men blev forkortet til syv år for aktiver erhvervet den 1. januar 1998 eller senere.
 Goodwill, der er erhvervet før den 1. januar 1998, og som er afskrivningsberettiget efter den tidligere regel i LL § 16 F, som affattet ved lovbekendtgørelse nr. 819 af 3. november 1997, kan fortsat kun afskrives med indtil 10 pct. årligt. Se AL § 60. Afskrivningen er dog i forhold til de tidligere gældende regler ubunden fra og med indkomståret 1999.
 Se også afsnit C.C.6.4.2.1, der handler om afståelse af andre immaterielle rettigheder og om definitionen heraf.
 Hovedregel, afskrivning
 Som hovedregel kan anskaffelsessummen for andre immaterielle rettigheder afskrives fra og med aftaleåret med indtil 1/7 årligt, fordi afskrivningsperioden for aktiver erhvervet den 1. januar 1998 eller senere er syv år. Se AL § 40, stk. 2.
 Andre immaterielle rettigheder, der er erhvervet før den 1. januar 1998, kan kun afskrives med indtil 10 pct. årligt. Afskrivningen er i forhold til de hidtil gældende regler fra og med indkomståret 1999 ubunden. Se AL § 40.
 Rettigheder, der er erhvervet før den 1. januar 1998 og
 som er beskyttet efter anden lovgivning
 hvor den resterende beskyttelsesperiode på aftaletidspunktet er mindre end ti år,
 afskrives med en sats, der svarer til, at anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over den resterende beskyttelsesperiode.
 Afskrivningen efter AL § 40, stk. 2, er ubunden. Der


text:
er fuld afskrivning i aftaleåret og ingen afskrivning i afståelsesåret. Se AL § 40, stk. 2 og 4.
 Med virkning fra og med indkomståret 2008 finder den nævnte hovedregel ikke anvendelse for udgifter til bevilling, tilladelse eller rettighed til forundersøgelse, efterforskning og indvinding af kulbrinter, fordi anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over rettighedsperioden. Se AL § 40, stk. 2, 2. pkt.
 Hovedreglen finder heller ikke anvendelse for immaterielle rettigheder, som er beskyttet efter fx ophavsretsloven, patentloven eller lignende love, og hvor beskyttelsesperioden på aftaletidspunktet er mindre end syv år. For sådanne aktiver erstattes afskrivningssatsen på 1/7 med en sats, der svarer til, at anskaffelsessummen afskrives med lige store årlige beløb over beskyttelsesperioden. Se AL § 60, stk. 2, 4. pkt.
 Bestemmelsens formulering indebærer, at afskrivningssatsen er den samme ved erhvervelse af tidsbegrænsede rettigheder under syv år, uanset om rettigheden erhverves midt i beskyttelsesperioden eller op til beskyttelsesperiodens udløb.
 Reglen kan illustreres med følgende eksempel:
 En rettighed er beskyttet efter lov om ophavsret i 70 år. Hvis rettigheden i år 20 erhverves for en rådighedsperiode på tre år, vil erhververen kunne afskrive med 1/3 pr. år. Selv om en afskrivningsberettiget rettighed erhverves for en kortere periode end den civilretlige beskyttelsesperiode, vil erhververen således kunne fordele afskrivningerne over rådighedsperioden.
 Erhververen af en løbende ydelse kan ikke afskrive på anskaffelsessummen, når erhververen er identisk med yderen af den løbende ydelse, dvs. når afståelsen/erhvervelsen er omfattet af bestemmelsen i LL § 12 B, stk. 7. Se AL § 40, stk. 2, 3. pkt.
 Se også afsnit C.C.6.4.2.1 "Andre immaterielle rettigheder" om
 den skattemæssige behandling af udgifter afholdt til erhvervelse af filmrettigheder og begrænsede brugsrettigheder til filmrettigheder
 definition af andre immaterielle rettigheder end goodwill og afgrænsningen af disse rettigheder overfor goodwill.
 Afståelse af en klientportefølje anses ikke for at være en afskrivningsberettiget udbyttekontrakt efter AL § 40, stk. 2. Se SKM2002.7.ØLR og SKM2009.561.ØLR.
 Investeringer i amerikanske olie- og gasrettigheder ("working interests") anses heller ikke som køb af en udbytteret efter AL § 40, stk. 2, men typisk som køb af en ejerandel i en erhvervsmæssig virksomhed omfattet af anpartsreglerne i PSL § 4, stk. 1, nr. 9 og 11. Se SKM2010.464.LSR og SKM2012.17.VLR.
 Afskrivning på vederlag for afholdte produktudviklingsomkostninger blev anset for at være omfattet af § 15, stk. 2, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 3. Se LSRM 1983.85.
 Betaling af ulempeerstatning/brugsret for et areal til vindmølle blev ikke anset for at være en immateriel rettighed. Se SKM2003.406.VLR.
 Stemmerettigheder er ikke omfattet af AL § 40, stk. 2. Se SKM 2005.47.LSR.
 Højesteret fandt, at en betaling var for køb af et jordareal og ikke for en midlertidig rådighedsindskrænkning. Se SKM2005.500.HR.
 Betaling til en fodboldklub mod andel i et eventuelt provenu ved salg af spillere er ikke afskrivningsberettiget, men derimod omfattet af SL § 4f, hvorefter indtægter er skattepligtige og tab ikke kan trækkes fra. Se SKM2011.327.BR og SKM2012.62.SR.
 En aftale om køb af ret til andel i omsætningen er anset for at være en finansiel


text:
kontrakt. Se SKM2012.370.SR.
 Der kan ikke afskrives på goodwill og andre immaterielle aktiver eller på retten ifølge en udbytte-, forpagtnings- eller lejekontrakt i det indkomstår, hvor et aktiv, som nævnt i AL § 40, stk. 1 og 2, sælges eller opgives. Se AL § 40, stk. 4.
 Til gengæld kan erhververen af goodwill eller af en immateriel rettighed allerede afskrive fra og med det indkomstår, hvori der er indgået endelig aftale om overdragelsen. Se AL § 40, stk. 1 og 2.
 Udløb af en rettighed sidestilles ikke med rettighedens opgivelse. Se SKM2001.189.LR.
 Den, der yder
 en godtgørelse i anledning af, at modtager opgiver et agentur eller lignende
 visse vederlag for, at modtageren påtager sig en konkurrenceklausul
 vederlag for at blive løst fra visse pensionstilsagn,
 kan afskrive disse udgifter i sin skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 3.
 Se mere om godtgørelser mv. og om definitionen heraf i afsnit C.C.6.4.2.2.
 Sådanne godtgørelser og vederlag afskrives af den, der yder dem med indtil 1/7 årligt. Godtgørelser og ydelser, hvor pligten til at udrede de pågældende ydelser er indtrådt før den 1. januar 1998, kan kun afskrives med indtil 10 pct. årligt.
 Afskrivningen er ubunden i modsætning til de tidligere regler.
 Der er dog adgang til at straksfradrage sådanne ydelser, i tilfælde hvor de tilsammen udgør mindre end 5 pct. af den samlede lønudgift i yderens virksomhed. Se AL § 40, stk. 3, 2. pkt.
 godtgørelse for opgivelse af agentur eller lignende
 vederlag for at påtage sig en konkurrenceklausul, når vederlaget ydes én gang for alle
 vederlag der gives til afløsning af pensionstilsagn,
 skal kontantomregnes efter reglerne i AL § 45.
 Se også afsnit C.C.2.4.1.3.1 om kontantomregning.
 De omkostninger, der har været i forbindelse med erhvervelsen af rettigheden, fx udgift til advokat, revisor og lignende, indgår i afskrivningsgrundlaget. Det er kun sådanne udgifter, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve købet af de afskrivningsberettigede aktiver, der kan indgå i afskrivningsgrundlaget, jf. SKM2014.731.LSR.
 Hvis der senere fås en dekort i købesummen, skal afskrivningsgrundlaget nedsættes med den opnåede dekort, hvis dekorten har hjemmel i den oprindelige købeaftale. Se UfR 1966.493 ØLR.
 Se afsnit C.C.6.8.3 om opgørelse af afskrivningsgrundlaget, når vederlaget helt eller delvis ydes i form af en løbende ydelse.
 Hvis en rettighed er erhvervet som gave eller arveforskud, opgøres anskaffelsessummen, som den værdi, der er lagt til grund ved beregning af gaveafgift eller indkomstskat ved erhvervelsen. Hvis erhvervelsen ikke har været afgifts- eller indkomstskattepligtig, bruges formuegodets værdi i handel og vandel på erhvervelsestidspunktet som anskaffelsessum.
 Se om afskrivningsgrundlaget for rettigheder erhvervet ved arv i LSRM 1968,128, som handler om afskrivning på anskaffelsessummen for en arvet udbyttekontrakt.
 Udgifter til erhvervelse af knowhow (viden om særlig fremstillingsmetode og lignende) og patentrettigheder i tilknytning til den skattepligtiges erhverv, kan afskrives over en periode med indtil 1/7 årligt. Se AL § 40, stk. 2.
 I stedet for at afskrive efter AL § 40, stk. 2 kan udgifterne fradrages fuldt ud i det indkomstår, hvori de er afholdt. Se AL § 41, stk. 1, 1. pkt.


text:
Der er således valgfrihed mellem at afskrive udgifterne efter reglerne i AL § 40 over en periode med indtil 1/7 årligt eller at fradrage udgiften straks efter AL § 41.
 Valgfriheden gælder dog kun for knowhow eller patentrettigheder, der er erhvervet i tilknytning til den skattepligtiges erhverv.
 Skatterådet har udtalt, at knowhow om fremstillingsmetode vedrørende et anpartsprojekt, der udbydes til passive investorer, ikke kan anses for at være et aktiv, der falder ind under de immaterielle aktiver, der er nævnt i AL § 41. Se SKM2008.389.SR.
 Udgifter til erhvervelse af licens- eller brugsrettigheder til knowhow eller patentrettigheder kan også fradrages i det indkomstår, hvori udgiften er afholdt. Se AL § 41, stk. 1, 2. pkt. Fradrag kan foretages af virksomheder inden for forskning, der frem for at sælge knowhow og/eller patenter indgår i fælles forskningsprojekter og/eller tilbyder interessenter en licens- eller brugsret til at udnytte virksomhedens knowhow og/eller patenter.
 Salgssummen for salg af knowhow, patentrettigheder eller licens- eller brugsrettigheder til disse immaterielle aktiver skal, i tilfælde hvor anskaffelsesudgiften er fradraget fuldt ud i den skattepligtige indkomst efter AL § 41, stk. 1, regnes med i den skattepligtige indkomst for det indkomstår, hvori salget finder sted. Se AL § 41, stk. 2.
 Se også afsnit C.C.6.4.2.1 om beskatning af fortjeneste og tab ved overdragelse af knowhow og patentrettigheder.
 Hvis en virksomhed har afholdt udgifter til erhvervelse af licens- eller brugsrettigheder til knowhow eller patentrettigheder i indkomståret 1998 eller tidligere, kan restbeløbet ikke fradrages i indkomståret 1999 eller senere efter AL § 41, stk. 1, 2. pkt. Betingelsen, om at fradraget skal tages i det indkomstår, hvori udgifterne er afholdt, kan i denne situation ikke anses for at være opfyldt.
 Afskrivningsgrundlaget bliver nedsat i tilfælde af overdragelse af goodwill mellem parter, hvor den ene part har bestemmende indflydelse på den anden parts handlemåde. Se AL § 40, stk. 5.
 Interesseforbindelsen kan være
 mellem et selskab mv. og en person, eller
 mellem selskaber mv. indbyrdes.
 Overdragelse mellem personer er ikke omfattet. Se AL § 40, stk. 5.
 I bestemmelsen bruges udtrykket selskaber mv. Med dette udtryk menes den type af selskaber mv., som er nævnt i SEL § 1 og 2 og FBL § 1, uanset om disse måtte være fuldt skattepligtige, begrænset skattepligtige eller uden skattepligt her til landet.
 Se fx om et dansk moderselskabs køb af goodwill fra nogle udenlandske datterselskaber i TfS 2000, 65 LSR.
 Bestemmelsen gælder udelukkende for overdragelse af goodwill.
 Nedsættelse af afskrivningsgrundlaget
 Formålet med bestemmelsen er at hindre, at der ved overdragelse af goodwill kan opnås skattemæssige fordele ved, at erhververen som udgangspunkt kan afskrive på den fulde anskaffelsessum, mens overdrageren kun beskattes af en opnået fortjeneste.
 Erhververens afskrivningsgrundlag opgøres derfor som anskaffelsessummen med fradrag af et beløb svarende til den ikke-afskrivningsberettigede del af overdragerens anskaffelsessum.
 Bestemmelsens afgrænsning af interesseforbundne parter afviger fra den sædvanlige forståelse af begrebet. Se om den sædvanlige forståelse af interesseforbundne parter i afsnit C.C.6.4.1.3.
 Afgrænsningen i AL § 40, stk. 5, handler om overdragelser, hvor den ene af parterne i overdragelsen har


text:
bestemmende indflydelse på den anden parts handlemåde, som følge af aktiebesiddelse, vedtægtsbestemmelse, aftale eller fælles ledelse.
 Ved bestemmende indflydelse på grund af aktiebesiddelse forstås ejerskab eller rådighed over stemmerettigheder, så der direkte eller indirekte ejes mere end 50 pct. af aktiekapitalen eller rådes over mere end 50 pct. af stemmerne.
 I øvrige tilfælde vil der være tale om bestemmende indflydelse ved ejerskab, hvis der direkte eller indirekte ejes mere end 50 pct. i ejerandel. Ved indirekte ejerskab forstås ejerskab via andre selskaber mv., hvori den pågældende personkreds ejer mere end 50 pct. af aktiekapitalen.
 Overdragelser mellem moder- og datterselskaber og mellem søsterselskaber vil derfor være omfattet af bestemmelsen. Eksempelvis vil overdragelser mellem moder- og datterselskaber, hvor moderselskabet ejer mere end 50 pct. af aktiekapitalen, være omfattet af bestemmelsen.
 Der vil også være tale om bestemmende indflydelse, direkte eller indirekte, ved overdragelse mellem fx to selskaber mv., hvor aktionærkredsen i hvert af selskaberne samlet opfylder kravet om bestemmende indflydelse i begge selskaber samt ved overdragelse mellem en gruppe af personer og et selskab mv., hvor der er sammenfald mellem aktionærer og personerne fra gruppen, der opfylder kravet om bestemmende indflydelse. Eksempelvis vil overdragelse fra et interessentskab til et selskab eller omvendt være omfattet af AL § 40, stk. 5, hvis den samme kreds af personer, i forhold til både interessentskabet og selskabet, besidder mere end 50 pct. i ejerandel/kapitalandel eller råder over mere end 50 pct. af stemmerne.
 En overdragelse fra et interessentskab til et aktieselskab, hvor tre interessenter i interessentskabet ejer en andel på 1/3 hver, og hvor to af interessenterne tilsammen ejer mere end 50 pct. af aktierne og/eller råder over mere end 50 pct. af stemmerne, vil være omfattet af AL § 40, stk. 5.
 Ligningsrådet blev spurgt, om overdragelsen af en tandlægevirksomhed fra et tandlægeanpartsselskab, der var ejet af to tandlæger med hver 50 pct., til et nystiftet anpartsselskab eller til et nystiftet interessentskab, ejet af to andre tandlæger med hver 50 pct., ville være omfattet af værnsreglen i LL § 16 F, stk. 4, (nu AL § 40, stk. 5). Ligningsrådet fandt, at ingen af overdragelsens parter kunne anses for at have bestemmende indflydelse efter denne bestemmelse. Se TfS 1997, 87.
 Ved overdragelse af en virksomhed mellem to selskaber med identisk anpartshaverkreds skal afskrivningsgrundlaget for goodwill nedsættes efter AL § 40, stk. 5. Se SKM2005.434.LSR.
 Fortjeneste eller tab ved salg eller opgivelse af goodwill og andre immaterielle aktiver skal regnes med ved opgørelse af den skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 6, 1. og 2. pkt.
 Fortjeneste eller tab opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen med fradrag for samtlige foretagne afskrivninger, herunder forlods afskrivninger.
 Hvis der i forbindelse med afståelse af en udbytteret sker beskatning efter bestemmelserne i LL § 12 B, stk. 6, anvendes AL § 40, stk. 6, 1. og 2. pkt., dog ikke. Dette skyldes, at der i LL § 12 B er fastsat regler, der regulerer beskatningen ved de oprindelige parters afståelse af en løbende ydelse. Disse regler hænger sammen


text:
med bestemmelsens regler om opgørelse af saldo mv.
 Senere erhververes afståelse af udbytteretter er derimod omfattet af AL § 40, ligesom erhververen kan afskrive efter AL § 40, stk. 2.
 Se om et selskabs mulighed for at få nedrivningsfradrag i forbindelse med overdragelse af lejerettigheder til et areal i SKM2011.407.HR.
 Et antal afgørelser om afskrivningsret på såkaldte "working interests" var offentliggjort og omtalt i Ligningsvejledningen. Afgørelserne var truffet af de overordnede administrative myndigheder (Landsskatteretten og Skatterådet). Ifølge afgørelserne var erhververen af "working interests" berettiget til at foretage afskrivninger på anskaffelsessummen efter AL § 40, stk. 2, om afskrivning på udbytterettigheder. Afgørelserne var baseret på en fejlagtig forståelse af "working interests"(faktum). Der var derfor enighed om, at "working interests" i virkeligheden ikke havde karakter af udbytterettigheder, og at de derfor ikke var omfattet af AL 40, stk. 2. Men skatteyderen mente, at myndighederne kun kunne ændre praksis med virkning fra fremtiden - ikke med tilbagevirkende kraft. Derfor mente han ikke, at Landsskatteretten ved en kendelse i 2009 kunne nægte ham afskrivningsret efter AL § 40, stk. 2, på hans "working interests" for så vidt angik indkomstårne 2002-2004. Der var ikke tale om en praksisændring med tilbagevirkende kraft, fordi de gamle afgørelser under de forelliggende omstændigheder ikke var udtryk for en fast og bindende praksis.
 Se også Landsrettens dom SKM2012.17.VLR
 Et selskab havde overdraget sine rettigheder til nogle lejede arealer på en havn. Selskabet modtog et vederlag på 17,5 mio. kr. for dette. Det var et led i lejeaftalen, at selskabet forpligtede sig til at rive bygningerne på den lejede grund ned. Selskabet ønskede fradragsret for nedrivningsudgifterne på ca. 1,1 mio. kr. Højesteret fandt, at afståelsessummen på 17,5 mio. kr. var aftalt under hensyn til, at den også skulle dække udgifterne til opfyldelse af forpligtelsen til nedrivning, som fulgte af overdragelsesaftalen. Selskabet var derfor berettiget til at trække udgiften til nedrivning fra i fortjenesten ved salget af lejerettighederne til arealerne efter AL § 40, stk. 6.
 I denne sag var det et spørgsmål, om appellanten var berettiget til at afskrive på goodwill i indkomståret 2000. Det var afgørende for svaret på spørgsmålet, om der var indgået endelig og bindende aftale om appellantens køb af en revisionsvirksomhed i dette indkomstår, eller om det først skete i 2001, da overdragelsesaftalen blev underskrevet.
 Højesteret fandt under henvisning til
 to hensigtserklæringer
 en pressemeddelelse, som var underskrevet af samtlige partnere hos appellanten om overdragelse af revisionsvirksomheden,
 at endelig og bindende aftale blev indgået inden udgangen af 2000.
 En skatteyder indgik aftale med et selskab om køb af en vindmølle. Sagens første stridspunkt var, om skatteyderen havde købt det jordareal, som møllen skulle stilles på, eller om det betalte beløb var ydet for en midlertidig rådighedsindskrænkning.
 Højesteret afviste også en subsidiær påstand fra skatteyderen om, at der kunne afskrives efter SL § 6, litra a, nu AL § 25, stk. 3. Højesteret henviste til, at det ikke i det berørte indkomstår kunne slås fast, om og i givet fald med hvilket beløb, skatteyderen ville lide tab i forbindelse


text:
med tilbageskødningen af vindmølleparcellen.
 G1 ApS havde stiftet mere end 50 selskaber ved apportindskud af software. Den apportindskudte software hidrørte i den overvejende del af selskabsstiftelserne fra G2 Ltd. G1 ApS var et datterselskab af G2 Ltd.
 H1 A/S blev stiftet af G1 ApS, og ved stiftelsen blev hele aktiekapitalen tegnet af G2 Ltd., som indskød aktiver i form af den omtvistede software.
 Det fandtes ikke bevist, at G2 Ltd. havde været ejer af software, og det var som følge heraf ikke godtgjort, at der var indskudt afskrivningsberettiget software ved stiftelsen af H1 A/S. Selskabet kunne på den baggrund ikke foretage skattemæssige afskrivninger herpå.
 Tidligere instans: SKM2011.693.BR
 Landsretten fandt, at "working interests" skal bedømmes som ejerandele i amerikanske olieudvindingsvirksomheder og ikke som udbyttekontrakter, der kan afskrives efter AL § 40, stk. 2.
 Dommen blev indbragt for Højesteret, men kun for så vidt angik spørgsmålet om, hvorvidt en skattepligtig for indkomstårene 2002-2004 var omfattet af en tidligere praksis, hvorefter working interests kunne afskrives som udbytterettigheder, jf. AL § 40, stk. 2, se SKM2013.793.HR.
 Et selskab, som havde solgt goodwill og var blevet betalt med 15 pct. af bruttohonorarindtægterne fra de overdragne klienter, havde ikke ret til skattemæssige afskrivninger efter den dagældende bestemmelse i LL § 16 F, stk. 2, (nu AL § 40, stk. 2), fordi der ikke var ydet vederlag for erhvervelsen af en allerede bestående udbyttekontrakt. Der kunne heller ikke afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskab havde købt en vindmølle. I købesummen indgik også ulempeerstatning til den lodsejer, på hvis jord møllen skulle placeres. Kort tid efter indgåelsen af aftalen påtog selskabets hovedanpartshaver sig en indeståelse over for lodsejeren for, at lodsejeren ville få betaling for brugsretten til vindmøllen. Umiddelbart herefter erhvervede hovedanpartshaveren hele den ejendom, som vindmøllen blev opført på.
 Landsretten lagde vægt på, at der var blevet indgået en aftale om brugsret, der begrænsede sig til opførelse af én bestemt vindmølle, fordi det fremgik af aftalen, at brugsretten skulle udnyttes inden fem år fra tidspunktet for udstedelse af byggetilladelse, og at beløbet skulle betales, når fundamentstøbningen til vindmøllen blev påbegyndt. Der blev herefter tilladt afskrivning på det betalte beløb efter den tidligere bestemmelse i LL § 16 F.
 SKM2002.7.ØLR
 I forbindelse med en revisors udtræden af et revisionsselskab blev der bl.a. indgået en aftale om, at revisionsselskabet hvert år i de følgende 12 år havde krav på 10 pct. af de honorarindtægter, som den udtrædende revisor modtog fra tidligere klienter.
 Landsretten fandt ikke, at værdien af den afståede klientportefølje kunne sidestilles med vederlag/udgifter til erhvervelse af en udbyttekontrakt. Selskabet kunne derfor ikke afskrive efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat (nu AL § 40, stk. 2). Landsretten fandt heller ikke, at selskabet kunne afskrive med hjemmel i SL § 6, stk. 1, litra a.
 UfR 1966.493 ØLR
 En skatteyder købte maskiner og inventar mv. for 170.000 kr. Dette beløb skulle afdrages og forrentes over en årrække. Gælden blev indfriet før tiden med en dekort på 15 pct.. Dekorten


text:
var hjemlet i den oprindelige salgsaftale. Afskrivningsgrundlaget skulle reguleres med den ydede dekort.
 Skatteministeriet fik medhold i, at udgifterne til fodboldklubben ikke var afholdt som led i selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men derimod var afholdt i hovedanpartshaverens interesse.
 Udgiften kunne derfor hverken trækkes fra eller afskrives i selskabet, og hovedanpartshaveren blev beskattet af beløbet som maskeret udlodning.
 I forbindelse med at et selskab erhvervede en varmeforsyningsvirksomhed fra en kommune, påtog selskabet sig historiske pensionsforpligtelser over for tjenestemænd, der havde været ansat i den kommunale varmeforsyning. Pensionsforpligtelsen kunne via varmeprisreglerne indregnes i de fremtidige takster over for selskabets kunder i takt med, at omkostningen blev betalt. Taksrettigheder ikke kunne anses for en udbytteret eller en anden rettighed, som er omfattet af AL § 40, stk. 2.
 Ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for et varemærke kunne ingen del af udgifterne afholdt i forbindelse med varetagelsen af selskabets interesser i en voldgiftssag om selskabets køb af aktier og varemærket tillægges anskaffelsessummen for varemærket.
 Investeringer i amerikanske olie- og gasrettigheder blev ikke anset for at være en udbytteret efter AL § 40, stk. 2, men for at være erhvervelse af en ejerandel i en erhvervsmæssig virksomhed omfattet af anpartsreglerne i PSL § 4, stk. 1, nr. 10.
 Landsskatteretten afviste, at et selskab ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst kunne tage fradrag for afskrivninger på overfartsrettigheder omfattet af tonnageskatteordningen efter AL § 40, stk. 2. Det blev herved lagt til grund, at fradragsbegrænsningen i TSL § 15, stk. 3, 1 pkt., også omfatter aktiver omfattet af tonnageskatteloven.
 SKM2005.434.LSR
 Ved overdragelse af virksomhed mellem to selskaber med identisk anpartshaverkreds skulle afskrivningsgrundlaget for goodwill nedsættes efter værnsreglen i AL § 40.
 Det fandtes ikke dokumenteret, at der var sket erhvervelse af en navneret.
 Landsskatteretten udtalte også, at retten til at vælge repræsentanter og suppleanter til et repræsentantskab ikke er omfattet af AL § 40, stk. 2. Der blev dermed lagt vægt på, at stemmerettigheder ikke er direkte nævnt i AL § 40, stk. 2, og at stemmerettigheder ikke kan sidestilles med de eksempler på rettigheder, der er nævnt i bestemmelsen.
 TfS 2000, 65 LSR
 Et dansk moderselskab havde spurgt Ligningsrådet om de afskrivningsmæssige konsekvenser i forbindelse med moderselskabets køb af goodwill fra nogle udenlandske datterselskaber. Ligningsrådet svarede, at moderselskabets køb af goodwill fra et udenlandsk datterselskab ville medføre, at moderselskabets afskrivningsgrundlag i henhold til LL § 16 F, stk. 4, (nu AL § 40, stk. 5), skulle nedsættes med hele anskaffelsessummen for den goodwill, der var købt fra datterselskabet, fordi ingen del af datterselskabets goodwill havde kunnet afskrives efter danske regler, da datterselskabet ikke havde været skattepligtigt til Danmark. Svaret blev påklaget til Landsskatteretten. Landsskatteretten fandt, at det danske moderselskabs afskrivningsgrundlag skulle nedsættes med det udenlandske selskabs ikke afskrivningsberettigede del af anskaffelsessummen opgjort efter danske regler. Dermed var overdragerens skattepligtsforhold uden betydning.
 LSRM 1986,8
 Landsskatteretten anså et vederlag, som indehaveren af et varehus havde betalt ejeren af en nabogrund for at få en tinglyst vej- og færdselsret på grunden, som et vederlag for at opnå en leje- eller forpagtningskontrakt


text:
efter § 2, nr. 5, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Da der var tale om en ikke-tidsbegrænset rettighed, kunne vederlaget afskrives over ti år efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 2.
 LSRM 1983,88
 Et beløb for at opnå en eneforhandlingskontrakt, der blandt andet indeholdt mulighed for at sælge eneforhandlingsretten, blev anset som et vederlag for en rettighed og dermed afskrivningsberettiget efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 2.
 Et aktieselskab, der var ejet af tre aktionærer, overtog nogle aktiver vedrørende en bestemt produktion af landbrugsmaskiner fra et anpartsselskab. Anpartsselskabet var ejet af to af aktieselskabets aktionærer. Anpartsselskabet havde især arbejdet med produktudvikling og fremstilling af de nævnte maskiner. Skatterådet mente, at overtagelsesaftalen var opnået i kraft af aktionærindflydelse, sådan at differencen mellem inventarets bogførte værdi og handelsprisen måtte betragtes som en gavelignende ydelse, der var skattepligtig, men ikke afskrivningsberettiget for aktieselskabet. Aktieselskabet anførte, at differencebeløbet måtte anses som vederlag for udviklingsomkostninger. Landsskatteretten fandt på baggrund af indhentet udtalelse, at der ikke kunne statueres nogen merværdi/gavebeløb af den aftalte købesum, men at differencebeløbet kunne karakteriseres som betaling for udviklingsomkostninger. Da udviklingsarbejdet ikke blev benyttet af det anpartsselskab, som havde skabt resultatet, fandt retten ikke, at beløbet var fradragsberettiget efter LL § 8 B, men at det kunne afskrives over ti år efter § 15, stk. 2, i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat, nu AL § 40, stk. 3, om afskrivning på godtgørelser i anledning af opgivelse af agentur eller lignende.
 LSRM 1968,128
 Et dødsbo afhændede en advokatvirksomhed på det vilkår, at køberen i ti år betalte 10 pct. af bruttosalærindtægten. Fordringen på salærandelen blev udlagt til arvingerne, her i blandt advokatens enke. Hun mente ikke, at hendes salærandele var skattepligtig indkomst. Det fik hun ikke medhold i. Derimod fik hun medhold i en subsidiær påstand, fordi retten statuerede, at hun efter § 15 i den nu ophævede lov om særlig indkomstskat kunne afskrive på det beløb, der var lagt til grund ved arveafgiftsberegningen, da hun erhvervede udbytteretten.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at udviklingsomkostninger afholdt og regnskabsmæssigt aktiveret i et andelsselskab kunne anses som immaterielle aktiver med den følge, at disse udelades af formuemassen, jf. SEL § 14, stk. 2, 1.-2. pkt.
 Skatterådet kunne bekræfte, at et selskabs overdragelse af knowhow til tre nystiftede datterselskaber kan være omfattet af AL § 41, at overdragelsen af knowhow mod vederlæggelse i nyudstedte aktier vil være skattefri for de modtagne datterselskaber, at datterselskabernes anskaffelsessum for knowhow skal fastsættes til armslængdeværdien, og at datterselskaberne kan foretage straksfradrag efter AL § 41 for den overdragne knowhows anskaffelsessum.
 Skatterådet kunne endvidere bekræfte, at de påtænkte datterselskabers straksfradrag efter AL 41 indgår i sambeskatningsindkomsten i samme periode, hvor moderselskabets salg af omhandlede knowhow indgår i sambeskatningsindkomsten, og at der ikke skal ske forholdsmæssig reduktion af det foretagne straksfradrag efter AL § 41, hvis et datterselskab udgår


text:
af sambeskatningen inden årets udløb.
 Skatterådet bekræftede, at et datterselskabs køb af patentrettigheder er fradragsberettigede i anskaffelsesåret efter AL § 41, selv om den erhvervsmæssige aktivitet udøves ved assistance fra moderselskabet.
 En aftale om køb af ret til andel i omsætningen for en koncerns omsætning blev efter en konkret vurdering af de indgåede aftaler ikke anset for at være en udbyttekontrakt. Udgiften til køb af denne var derfor ikke afskrivningsberettiget for en personlig dansk investor efter AL § 1, stk. 2. Aftalen blev anset for at være en finansiel kontrakt.
 Køberen af en ret til en andel af en eventuel transfersum i tilfælde af, at en fodboldklub solgte en bestemt spiller inden for en nærmere angivet periode, kunne ikke afskrive efter AL § 40. Der blev lagt vægt på, at den skattepligtiges formål med købet var at foretage en passiv kapitalanbringelse, og derfor kunne rettighederne ikke anses for at være anskaffet med erhvervsmæssigt formål.
 Sagen handlede bl.a. om, at bortforpagterne ønskede at overdrage en landbrugsvirksomhed til en ny ejer. Forpagtningsaftalen var indgået inden den 1. januar 2006, og forpagteren havde vederlagsfrit modtaget betalingsrettigheder ved førstegangstildelingen i 2005 på grundlag af det forpagtede areal. Ifølge forpagtningsaftalen skulle forpagter senest ved forpagtningens ophør vederlagsfrit levere betalingsrettighederne til bortforpagterne. Overdragelsen skulle finde sted inden levering af betalingsrettighederne til bortforpagterne, og den nye ejer skulle indtræde i forpagtningsaftalen. En betaling fra den nye ejer til de tidligere bortforpagtere, for at indtræde i retten til at modtage betalingsrettigheder vederlagsfrit fra forpagteren, fandtes at skulle behandles efter AL § 40, stk. 2.
 Udgifter til advokat for at udarbejde K/S H's stiftelsesdokument, vedtægter og tegningsaftale i forbindelse med etableringen af selskabet til et ejendomsanpartsprojekt kunne trækkes fra efter LL § 8 J, da udgifterne direkte påhvilede investorerne.
 Desuden tog Skatterådet stilling til, om en række udgifter ville kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget for K/S H's investeringsejendom. I afskrivningsgrundlaget for ejendommen kunne følgende regnes med:
 Sædvanligt mæglersalær, forudsat at det konkret kunne godtgøres, at der var udøvet en egentlig mæglervirksomhed i forbindelse med overdragelse af ejendommen
 Skødeudgifter til advokat.
 Udgifter til konsulentbistand fra en arkitekt i forbindelse med byggeteknisk gennemgang af ejendommen i forbindelse med købet af ejendommen ville også kunne lægges til anskaffelsessummen ved opgørelse af ejendomsavance efter ejendomsavancebeskatningsloven.
 Derimod kunne udgifter til konsulentbistand med gennemgang af ejendommens lejekontrakter, gennemgang af finansieringsmuligheder, udgifter til advokat til gennemgang af ejendommens papirer i forbindelse med købet af ejendommen, og udgifter til identifikation af ejendommen ("Finders Fee") ikke lægges til afskrivningsgrundlaget. Knowhow om fremstillingsmetode vedrørende et anpartsprojekt, der udbydes til passive investorer, kan derfor ikke anses for at være et aktiv, der falder ind under de immaterielle aktiver, der er nævnt i AL § 40.
 Ligningsrådet fandt ikke, at begrebet "opgives" i AL § 40, stk. 4 og 6, omfatter en rettigheds udløb. Den omstændighed, at der ved afskrivning på en rettighed efter AL § 40 ikke er fradragsret for et uafskrevet restbeløb, er efter Ligningsrådets opfattelse ikke til hinder for, at restbeløbet trækkes fra efter AL § 40, stk.


text:
6, i forbindelse med salg eller opgivelse af rettigheden. Hvis der ikke afskrives skattemæssigt i en rettigheds løbetid, vil hele købesummen kunne fradrages. Se AL § 41, stk. 6.
 Ligningsrådet fandt også, at der ved salg af en rettighed umiddelbart før udløb vil være adgang til fradrag for tab efter AL § 40, stk. 6, forudsat at der er tale om et reelt salg.
 TfS 1997, 87 LR
 Ligningsrådet fandt, at overdragelsen af goodwill i et tandlægeanpartsselskab til et nystiftet interessentskab eller et nystiftet anpartsselskab ikke kunne være omfattet af begrænsning i afskrivningsadgangen, jf. daværende LL § 16 F, stk. 4 (nu AL § 41, stk. 5), da ingen af parterne i overdragelsen havde bestemmende indflydelse.


text:
Skat.dk: F.6.2 Ingen godtgørelse af energiafgifter og CO2-afgift
 Som anført under F.6.1 er det en betingelse, at energiprodukterne eller fjernvarmen skal forbruges i virksomheden, for at der kan ydes afgiftsgodtgørelse. Der er dermed tale om et såkaldt forbrugskriterium.
 Virksomhederne har dermed ikke adgang til afgiftsgodtgørelse i de tilfælde, hvor forbrugskriteriet ikke er opfyldt, jf. mineralolieafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1 og 2, kulafgiftslovens § 8, stk. 1, nr. 1 og 2, elafgiftslovens § 11, stk. 1. nr. 1 og 2 og naturgasafgiftslovens § 10, stk. 1, nr. 1 og 2. Det gælder fx:
 Varer indkøbt med henblik på videresalg (fx virksomheder, der driver mellemhandel med olie eller kul, hvoraf der er betalt afgift).
 Varer der anvendes til formål, der ikke vedrører virksomhedens omsætning af momspligtige varer/ydelser, til funktionærboliger, til indehaverens og personalets privatforbrug.
 Varer og varme, der anvendes af lejere i forbindelse med udlejning af fast ejendom, Se F.6.2.2.
 Derudover kan virksomheder, der fremstiller varme, damp mv., fx fjernvarmeværker og kraftvarmeværker, ikke opnå afgiftsgodtgørelse for varer, der anvendes til fremstilling af varme mv., jf. mineralolieafgiftslovens § 11, stk. 4, 1. punktum, kulafgiftslovens § 8, stk. 3, 1. punktum og naturgasafgiftslovens § 10, stk. 4, 1. punktum, samt elafgiftslovens § 11, stk. 3.
 Særligt vedr. elafgift - belysningsydelser - gadebelysning
 Pr. 1. januar 2010 er elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1 ændret således, at elforbrug til en belysningsopgave, som leveres fra en virksomhed, nu anses for forbrugt af den, der forbruger belysningen. Det betyder, at virksomheder, der leverer belysningsopgaver, ikke længere har ret til godtgørelse af elafgift, idet den medgåede el hertil ikke længere anses for forbrugt i virksomheden.
 Årsagen til lovændringen er, at de hidtidige regler, som fortolket af Højesteret i sin dom i sagen SKM2005.394.HR har ført til, at det har været muligt for bl.a. kommuner at undgå at betale elafgift af forbrug af el til belysningsydelser, ved at lægge opgaven over i et momsregistreret driftsselskab. Det fremgår således nærmere af højesteretsdommen, at et momsregistreret selskab kunne få godtgjort elafgift af elforbruget i forbindelse med levering af vejbelysning til en kommune. Kommunen havde overdraget vejbelysningsanlægget, og opgaven med at producere og levere vejbelysningen, til selskabet. Højesteret fastslog, at elforbruget fandt sted i selskabet, som derfor havde ret til godtgørelse af elafgift. Kommunen blev dermed ikke belastet af elafgift, selvom den ikke opfyldte betingelserne i elafgiftsloven for godtgørelse af elafgift.
 Konsekvensen af den nye regel i elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1 er, at el til belysning i tilsvarende situationer nu anses som forbrugt af forbrugeren af belysningen, f.x. kommunen, når der er tale om en ydelse i form af vejbelysning, som leveres af et driftsselskab til en kommune. De nye regler vil navnlig berøre de kommunale driftsselskaber, der er etableret til levering af kommunal gade- og vejbelysning. Vedrørende udlejning af lysanlæg i øvrigt se også afsnit F.6.2.3. Reglerne medfører også, at momsregistrerede aftagere/forbrugere af belysningsydelser fra et driftsselskab vil kunne få godtgørelse af elafgift, hvis forbrugeren af belysningsydelsen i øvrigt opfylder betingelserne herfor i elafgiftsloven.
 Formålet


text:
med lovændringen er således, at husholdninger, ikke-momsregistrerede virksomheder, liberale erhverv og andre, der som udgangspunkt skal betale fuld afgift af forbruget af elektricitet til belysning, afskæres fra muligheden for at kunne organisere sig ud af at skulle betale afgift.
 Højesterets dom i vejbelysningssagen, SKM2005.394.HR, er nærmere refereret nedenfor. For en yderligere redegørelse for retstilstanden inden 1. januar 2010 vedrørende udlicitering af belysningsydelser mv. henvises til beskrivelsen i den tidligere gældende juridiske vejledning, Punktafgiftsvejledningen 2009-2 afsnit F.6.2.1, samt tidligere udgaver af Punktafgiftsvejledningen.
 Højesteret - Gadebelysning
 Højesteret afsagde den 16. september 2005 dom i sagen SKM2005.394.HR. Sagen havde tidligere været behandlet af Landsskatteretten og Vestre Landsret, jf. SKM2002.492.LSR og SKM2004.109.VLR, og vedrørte den praksis, som den daværende Told- og Skattestyrelse havde fastsat i SKM2001.215.TSS. Sagens forhold samt Højesterets begrundelse og resultat fremgår kort nedenfor:
 En kommune havde overdraget sit vejbelysningsanlæg til et af kommunen ejet selskab, der havde videreoverdraget anlægget til et datterselskab. Sidstnævnte selskab skulle herefter drive og vedligeholde vejbelysningen i kommunen mod betaling.
 Spørgsmålet i sagen var, om selskabet var berettiget til afgiftsgodtgørelse efter dagældende elektricitetsafgiftslovs § 11, stk. 1, nr. 1, og kuldioxidafgiftslovens § 9, stk. 1, jf. stk. 4, nr. 3, for den elektricitet, som var indkøbt til brug for driften af vejbelysningen i perioden 1. januar 2000 til 30. juni 2002.
 Højesteret udtalte, at selskabet først blev momsregistreret med virkning fra den 1. januar 2001 og ikke betalte energiafgifter i 2000. Herefter var selskabet ikke berettiget til at få tilbagebetalt el- og kuldioxidafgift, som angik elforbrug før 1. januar 2001.
 For så vidt angik perioden efter den 1. januar 2001, hvor selskabet blev momsregistreret, udtalte Højesteret, at det fulgte af dagældende elafgiftslovs § 11, stk. 1, nr. 1, og kuldioxidafgiftslovens dagældende § 9, stk. 4, nr. 3, at virksomheder kunne få delvist tilbagebetalt el- og kuldioxidafgift af den af virksomheden forbrugte afgiftspligtige elektricitet. Højesteret fandt, at der ikke i bestemmelsernes ordlyd, forarbejder eller formål var holdepunkter for at begrænse retten til tilbagebetaling til elforbrug, der foregik som led i en særligt kvalificeret produktionsproces. Ved produktion af belysning blev der anvendt elektricitet, der blev forbrugt som led i produktionen, og sådant elforbrug kunne berettige til tilbagebetaling af el- og kuldioxidafgift i medfør af de nævnte bestemmelser, såfremt de øvrige betingelser herfor var opfyldt. Højesteret lagde til grund, at selskabet efter aftale med kommunen leverede vejbelysning til kommunen under forbrug af elektricitet på virksomhedens eget anlæg, og under disse omstændigheder måtte den elektricitet, som selskabet anvendte ved driften af vejbelysningsanlægget, anses for en af virksomheden forbrugt afgiftspligtig elektricitet.
 Højesteret anførte videre, at det var uden betydning, at kommunen efter offentligretlige regler som vejmyndighed var forpligtet til at sikre vejbelysning, og at det ligeledes var uden betydning, om der ved beregning af vederlag for levering af vejbelysning var sket overvæltning af afgifterne på aftageren.
 Højesteret fandt således, at selskabet havde krav på tilbagebetaling af afgifter for perioden efter 1. januar 2001, og hjemviste sagen til fornyet behandling ved afgiftsmyndighederne med henblik på opgørelse af tilbagebetalingskravet for perioden 1. januar 2001


text:
til 30. juni 2002 med tillæg af renter.
 Højesteretsdommen ændrede den udmeldte praksis, der var indeholdt i Told- og Skattestyrelsens meddelelse af 12. juni 2001, offentliggjort i SKM2001.215.TSS, Landsskatterettens kendelse af 19. juni 2002, offentliggjort i SKM2002.492.LSR, og Landsrettens dom af 18. februar 2004, offentliggjort i SKM2004.109.VLR.
 Der er offentliggjort en SKAT-meddelelse om ændring af praksis og genoptagelse af sager, SKM2006.137.SKAT. I meddelelsen præciserede SKAT med hensyn til dommens rækkevidde, at det var SKATs opfattelse, at det ikke nødvendigvis var en betingelse for ret til godtgørelse, at der var sket en overdragelse af ejendomsretten til belysningsanlægget - som det var tilfældet i Højesteretssagen.
 Det var dog SKATs opfattelse, at det var en afgørende betingelse, at virksomheden, der varetog driften af et vejbelysningsanlæg, skulle have et selvstændigt erhvervsmæssigt indhold og dermed være forretningsmæssigt begrundet. Virksomheden skulle samtidig være driftsmæssigt ansvarlig og have fuld råderet over vejbelysningsanlægget - og kunne foretage egne dispositioner fx i forhold til personale, driftsmidler mv.
 Driften af vejbelysningsanlægget skulle ske for den pågældende virksomheds egen regning og risiko med det formål at få et økonomisk udbytte. Det var også gældende fx i forhold til prisen på elektricitet, som virksomheden køber til drift af vejbelysningsanlægget til fremstilling af lys.
 Det var således SKATs opfattelse, at fx et leasingforhold, der baserede sig på/opfyldte ovennævnte konditioner, kunne sidestilles med det tilfælde, som Højesteret tog stilling til ved dommen af 16. september 2005. Det beror dog på en konkret vurdering/analyse af forholdene i det enkelte tilfælde.
 Det fremgår i sammenhæng hermed, at det er SKATs opfattelse, at en serviceaftale, der er indgået med en ejer af et vejbelysningsanlæg, - som alene omfatter vedligeholdelsen af vejbelysningsanlægget, fx opsyn med og reparation af anlægget, som udgangspunkt ikke er af et omfang mv., hvor den pågældende virksomhed kan siges at være driftsmæssig ansvarlig - ligesom det må antages, at virksomheden ikke med en sådan serviceaftale kan siges at løbe en reel økonomisk risiko i forhold til driften af vejbelysningsanlægget i sin helhed.
 Elforbrug i lejet gadebelysningsanlæg
 I konsekvens af denne praksis har Skatterådet, jf. SKM2007.218.SR truffet afgørelse om, at en virksomhed var berettiget til godtgørelse af elafgift ved levering af gadelys til en kommune i henhold til en kontrakt herom indgået mellem virksomheden og kommunen. Ifølge den indgående værkslejekontrakt og aftale om levering af gadelys omfattede det driftsmateriel, driftsinventar og udstyr, der indgik under kontrakten, alle de i kommunen værende gadebelysningsanlæg med alt teknisk udstyr af enhver art, som var nødvendigt til udøvelse af de omhandlede aktiviteter.
 Den elektricitet, der blev anvendt til gadebelysningen, blev anset for forbrugt af virksomheden, uanset forbruget af elektricitet skete på et anlæg lejet af kommunen, og var derfor omfattet af dagældende elafgiftslovs § 11, stk. 1, nr. 1.
 Et selskabs levering af gadelys til kommune, der var eneaktionær i selskabet
 Skatterådet har ligeledes, jf. SKM2007.352.SR truffet afgørelse om, at et selskab var berettiget til godtgørelse af elafgift ved levering af gadelys til en kommune. Selskabet var ifølge en aftale med kommunen forpligtet til at drive, vedligeholde og levere


text:
vejbelysning til kommunen. Selskabet blev anset for at have et selvstændigt erhvervsmæssigt indhold og være forretningsmæssigt begrundet, selv om selskabet, ifølge sagens oplysninger, kun leverede gadebelysning til den kommune, der var eneaktionær i selskabet.
 Ud fra en samlet vurdering af sagen var der tale om et driftsforhold, hvor den elektricitet, der blev anvendt til gadebelysning, blev anset for at være forbrugt af selskabet. Selskabet var derfor berettiget til godtgørelse af elafgift med undtagelse af 1 øre pr. kWh ved levering af gadelys til kommunen, jf. dagældende elafgiftslovs § 11, stk. 1, nr. 1 og stk. 16, 1. pkt.
 En el-installations-virksomheds leasing- og driftsaftale vedrørende eldrevne installationer og anlæg hos en andelsbolig-forening
 Skatterådet har, jf. SKM2008.160.SR truffet afgørelse om, at en elinstallationsvirksomhed som udgangspunkt var berettiget til at få godtgjort elafgift på el indkøbt til drift af belysningsanlæg og elinstallationer hos en andelsboligforening som følge af en drifts- og leasingaftale indgået med foreningen.
 Skatterådet fandt, at adgangen til godtgørelse omfattede afgift af el til belysning mm. i de lokaliteter i andelsboligforeningen, hvor der var adgang for offentligheden foruden elinstallationsvirksomheden og beboere eller viceværter, dvs. udendørs belysning og trappeopgange. For så vidt angik lokaliteter, hvor der ikke var offentlig adgang, fx fælles pulterrum, cykelrum og kældre, var der ikke adgang til godtgørelse af afgiften.
 Med ændringen af elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, pr. 1. januar 2010, vil praksis i henhold til de 3 refererede bindende svar fra Skatterådet være ændret, idet der ikke længere vil være ret til godtgørelse af elafgift af el indkøbt til drift af belysningsanlæg i de beskrevne situationer.
 Skatterådet har endvidere i nedenstående sager afslået ret til godtgørelse, allerede fordi leverandøren bl.a. ikke havde tilstrækkelig råderet over anlæggene:
 En el-installations-virksomheds full-cost driftsaftale vedrørende belysningsanlæg og el-installationer hos en andelsbolig-forening
 Skatterådet har afslået, at en el-installationsvirksomhed, der har indgået en full-cost driftsaftale med en andelsboligforening er berettiget til at få godtgjort elafgift på el indkøbt til drift af belysningsanlæg og elinstallationer hos foreningen, ekskl. anlæg i de enkelte lejligheder.
 Ifølge aftalen har el-installationsvirksomheden alene en faktisk råderet over installationerne og anlægget hos andelsboligforeningen. Der er hverken tale om overgang af ejendomsretten eller om en leje- eller leasingaftale. Desuden fremgår det af aftalen, at der er ret til regulering af det aftalte bidrag, hvis driftsmodtager, dvs. andelsboligforeningen, foretager udvidelse eller reduktion af anlæggene. Det er derfor driftsmodtager, der er ansvarlig for sådanne ændringer. Skatterådet fandt på den baggrund, at virksomheden ikke kan siges at være fuldt driftsmæssigt og økonomisk ansvarlig for anlægget. Afslaget er offentliggjort på SKM2007.486.SR.
 Elforbrug i reklame-finansierede læskure ved busstoppesteder og permanente fartmålere
 Skatterådet afslår, jf. SKM2008.559.SR, at der i forbindelse med en virksomheds beregning af godtgørelse for energiafgifter i forbindelse med elforbrug til vej- og stibelysning kan ses bort fra elforbruget til indvendig belysning i nogle reklamefinansierede læskure ved busstoppesteder og enkelte permanente fartmålere. Belysningen i læskurene og fartmålerne er tilsluttet gadebelysningen uden særskilte målere, men de er ikke omfattet af en aftale mellem virksomheden og kommunen om leasing af kommunens gadebelysningsanlæg og levering


text:
af gadelys i kommunen. Virksomheden kan alene betragtes som en leverandør af el til elforbruget i læskurene og fartmålerne. Skatterådet bekræfter, at elforbruget til vejbelysning og dermed grundlaget for afgiftsgodtgørelsen kan beregnes som målt forbrug minus beregnet/anslået forbrug til læskure og fartmålere.
 Udlejere af fast ejendom kan ikke opnå afgiftsgodtgørelse for fx elektricitet og varme, der forbruges af lejerne, se SKM2001.610.LSR.
 Udlejere, der som led i udlejningen også leverer fx elektricitet, har derimod adgang til at viderefakturere afgiftsbelastningen af elforbrug hos lejeren. Det er herefter lejerens godtgørelsesmæssige stilling, der er afgørende for, hvorvidt der kan ydes afgiftsgodtgørelse for elforbruget. Udlejeren kan være frivillig registreret efter momsloven. Registreringen omfatter levering af fx elektricitet. Se SKM2009.725.SKAT.
 Afgiften anses for viderefaktureret fra udlejer til lejer i den udstrækning, den er særskilt specificeret på afregningen mellem udlejer og lejer. Udlejer kan ikke få tilbagebetalt elafgift for elektricitet anvendt i lokaler, hvor lejer har en eksklusiv brugsret.
 Feriehoteller, feriecentre o.l. kan i lighed med hoteller, moteller mv. opnå godtgørelse af energiafgift af elektricitet til procesformål, der er forbrugt i forbindelse med den momspligtige udlejning af værelser, lejligheder mv.
 Det er uden betydning, om der opkræves særskilt betaling for elforbruget, eller om betaling for elektricitet indgår i lejen.
 Der kan ikke opnås godtgørelse af CO2-afgift.
 Ved kontorhoteller forstås møblerede eller umøblerede kontorlejemål med en række tilknyttede ydelser fx telefonsystemer, bredbånd, telefonpasning, varme, rengøring, mødelokaler og kopimaskiner. Den periodiske ydelse fastsættes fx på grundlag af antal medarbejdere i de virksomheder, der lejer sig ind og inkluderer udover lokalerne en række faste ydelser fx bredbånd, receptionsservice, el, varme og adgang til kantine. Andre ydelser afregnes efter forbrug fx anvendelse af mødelokale, brug af printere, leje af projektører, konferenceudstyr og timebaserede ydelser som sekretærhjælp og oversættelsesbistand.
 Det er den enkelte kontrakt mellem kontorhotellet og lejer, der afgør omfanget af ydelserne, og om ydelserne skal betales som en del af den faste periodiske ydelse eller efter forbrug. Længden af lejemålet i kontorhotellet har ingen betydning for spørgsmålet om tilbagebetaling af elafgift.
 Fællesformål i et kontorhotel er fx mødelokaler, receptionslokaler, kopirum, kantine og andre lokaler eller faciliteter, hvor lejer ikke har en eksklusiv brugsret. Det kan også være udlejning af arbejdspladser i åbne kontorlandskaber. I overensstemmelse med SKATs praksis og SKM2004.500.LSR anses energiforbrug vedrørende fællesarealer og -faciliteter i udlejningsejendomme for at være forbrugt af udlejer. Den momsregistrerede udlejer af kontorhotellet kan få godtgjort elafgift af elforbruget til fællesformålene i det omfang forbruget er indregnet i lejerens faste periodiske ydelse. For andre leverancer, der vedrører fællesformål, og som tilfaktureres lejeren særskilt og betales ud over den faste periodiske ydelse efter forbrug, betragtes elektriciteten som forbrugt af lejer. Den momsregistrerede lejer, der har forbrugt elektriciteten som led i virksomhedens drift, kan få afgiften tilbagebetalt, hvis virksomhedens aktiviteter giver adgang til godtgørelse.
 Den momsregistrerede lejer kan få godtgjort den tilfakturerede elektricitet, der vedrører lokaler og faciliteter, hvor lejer har en eksklusiv brugsret. Det er en betingelse, at elafgiften er særskilt specificeret på afregningen mellem kontorhotellet og lejeren af kontorhotellet. Fordelingen af den forbrugte elektricitet


text:
på områder, hvor lejer har en eksklusiv brugsret, kan opgøres forholdsmæssigt efter den fordelingsnøgle kontorhotellet i øvrigt anvender ved fastsættelsen af lejers ydelse fx med udgangspunkt i arealets størrelse eller antallet af medarbejdere, der huses i kontorhotellet. Et eksempel på en facilitet er elektricitet forbrugt til bredbåndsforbindelse i et lokale, hvor lejeren har en eksklusiv brugsret. Se SKM2009.725.SKAT.
 Både udlejer og lejers afgiftsmæssige stilling afgrænses af elafgiftslovens bilag 1's liste over momsregistrerede virksomheder, hvis afsætning af ydelser ikke giver adgang til tilbagebetaling af elafgift. For hver af kontorhotellets aktiviteter skal det vurderes, om aktiviteten er udlejning af fast ejendom eller servicering af kontorhotellets lejere og dermed ikke-godtgørelsesberettiget bilagsvirksomhed.
 Virksomheder, der er frivilligt registreret efter momsloven for udlejning af fast ejendom, kan ikke få godtgjort afgift af elektricitet og varme (og vand), som lejerne har forbrugt. Dette gælder også, hvor huslejen indeholder betaling for elektricitet og varme.
 Reklamelæskure og reklamesøjler
 Landsskatteretten har ved kendelse af 11. marts 2002 truffet afgørelse om, at en virksomhed, der opstillede læskærme ved busholdepladser, reklamesøjler o.l., og som afholdt alle omkostninger til opsætning og drift mod at få retten til at udleje reklamepladsen på det opstillede udstyr, blev anset for at drive udlejningsvirksomhed og ikke reklame eller bureauvirksomhed. Retten fandt, at virksomheden måtte anses som forbruger af selve reklamebelysningen, idet der i overvejende grad var tale om korttidsudlejning af reklamepladserne. Retten henviste i den forbindelse til den nedenfor refererede afgørelse om idrætshaller m.v. fra 1988. Retten fandt endvidere, at virksomheden måtte anses som forbruger af funktionsbelysningen i det opstillede byudstyr, idet retten lagde vægt på, at, forbruget sker i det af selskabet opstillede udstyr, at det alene er selskabet, der bestemmer omfanget af belysningen, og at belysningen ikke efter det foreliggende erstattede anden kommunal belysning. Se SKM2002.171.LSR. Se endvidere F.6.6.2 om afgørelsen.
 Idrætshaller, forsamlingshuse mv.
 I 1988 resolverede den daværende skatteminister, at idrætshaller, svømmehaller, udstillingshaller og udstillingscentre samt forsamlingshuse og medborgerhuse, der er frivillig registreret efter momsloven for udlejning af fast ejendom, kan få godtgjort afgifterne af olie, el, gas og kul, som anvendes til belysning, opvarmning mv.
 Bemærk, at adgangen til afgiftsgodtgørelse kun omfatter de formål, der er omfattet af den generelle adgang til afgiftsgodtgørelse. Dvs., at der med de nugældende regler ikke længere ydes afgiftsgodtgørelse for energi til rumvarme og varmt vand
 Om godtgørelse af vandafgift se G.5.6.2.
 Campingpladser og lystbådehavne kan ikke opnå afgiftsgodtgørelse for elektricitet, der leveres til forbrug i campingvogne, lystbåde mv.
 Dette gælder uanset, om der kræves særskilt betaling for den forbrugte elektricitet, eller om betaling for elektricitet indgår som en del af betalingen for overnatning på campingpladsen/leje af bådplads.
 For så vidt angår dokumentationen for opgørelsen af den elektricitet, der er leveret til brug i campingvognen eller båden, se F.6.8.2.
 Ved levering af elektricitet til forbrug i fx campingvogne og hytter, som er campingpladsens eget driftsmiddel, og som anvendes til udlejningsformål, kan der dog ydes godtgørelse af elafgiften som procesformål. Elektricitet, der anvendes til fremstilling af rumvarme og varmt vand til forbrug i egne driftsmidler, er dog ikke godtgørelsesberettiget,


text:
se F.6.3.
 Elektricitet, der forbruges i køkken- og badefaciliteter mv., og til belysning mv. af campingpladsen/lystbådehavnens fællesarealer er godtgørelsesberettiget efter reglerne for let proces, medmindre der er tale om elektricitet, der anvendes til fremstilling rumvarme/varmt vand.
 Udlejningsejendomme - fællesarealer og -faciliteter
 Uanset forbruget vedrører arealer og faciliteter, hvortil lejerne i de pågældende ejendomme har adgang, kan det ikke dermed antages, at disse er forbrugerne i energiafgiftslovenes forstand.
 Den afgiftspligtige energi må derimod anses for anvendt som en integreret del af den momspligtige udlejningsvirksomhed, som ikke kan afgrænses til alene at være de lokaliteter, hvorfra administrationen af udlejningen foregår, men tillige må omfatte selve de udlejede ejendomme.
 Selskabet er herefter berettiget til godtgørelse for de omhandlede afgifter i medfør af bl.a. elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, i det omfang tilbagebetalingsadgang ikke er udelukket efter rumvarmereglerne i bl.a. elafgiftslovens § 11, stk. 3. Kendelsen er offentliggjort i SKM2004.500.LSR.
 Musikfestivaler - korttidsudlejning af strømforbrugende udstyr
 Landsskatteretten har jf. SKM2008.340.LSR truffet afgørelse i en sag om tilbagebetaling af elektricitetsafgift. Et selskab drev virksomhed bl.a. med korttidsudlejning af strømforbrugende udstyr. Elektriciteten blev produceret af selskabets egne generatorer, og udlejningen omfattede også levering af elektricitet. Selskabet var berettiget til godtgørelse af elektricitetsafgift. Den producerede elektricitet blev anset som forbrugt af selskabet, idet der var tale om levering af elektricitet til brug i selskabets egne driftsmidler samt korttidsudlejning af disse driftsmidler. Afgørelsen ændrer således Skatterådets afgørelse, jf. SKM2006.804.SR.
 Det fremgår nærmere af den pågældende sag, at virksomheden bl.a. udlejede belysningsanlæg, inklusive strømforbrug. Med ændringen af elafgiftslovens § 11, stk. 1, nr. 1, pr. 1. januar 2010, vil der ikke længere være adgang til godtgørelse af elafgift, når en virksomhed i en tilsvarende situation udlejer belysningsanlæg, idet den medgåede el ikke anses for forbrugt af virksomheden. Lovændringen er nærmere omtalt i afsnit F.6.2.1, hvoraf det bl.a. fremgår, at den virksomhed, der forbruger belysningen, derimod vil kunne få godtgørelse af elafgift, hvis denne i øvrigt opfylder betingelserne herfor i elafgiftsloven.
 § 11, stk. 2, sidste punktum
 Momsregistrerede virksomheder har ikke adgang til fradrag for afgift af karburatorvæske og smøreolie og lign., der er afgiftspligtige efter mineralolieafgiftslovens § 1, stk. 1, henholdsvis nr. 17 (karburatorvæske) og nr. 18 (smøreolie og lign.)
 Ved SKM2001.552.TSS har Told- og Skattestyrelsen udsendt meddelelse om muligheden for tilbagebetaling af elafgift mv. for virksomheder med forsikrings- og finansielle aktiviteter i relation til udenlandske kunder uden for EU.
 Virksomheder, der er anmeldelses- og regnskabspligtige efter momsbekendtgørelsens § 31, er ikke af den grund omfattet af momslovens og momsbekendtgørelsens regler om registreringspligt og kan derfor ikke anses for momsregistrerede virksomheder i momslovens forstand. Virksomheder, der alene er omfattet af anmeldelses- og regnskabspligten i momsbekendtgørelsens § 31, er ligeledes ikke omfattet af momslovens bestemmelser om fradragsret, jf. endvidere elafgiftslovens § 11, stk. 16, men derimod alene af momslovens bestemmelser om momsgodtgørelse.
 Det er derfor styrelsens opfattelse, at virksomheder, der udøver forsikrings- og genforsikringsvirksomhed og finansielle aktiviteter i relation til udenlandske kunder uden for EU, ikke er berettiget til godtgørelse af afgift af elektricitet i medfør af elafgiftslovens


text:
§ 11, stk. 1 for elektricitet, der forbruges i forbindelse med den pågældende aktivitet, uanset at virksomheden kan få godtgørelse af moms i relation til de nævnte aktiviteter, jf. momslovens § 45, stk. 4.
 Se også SKM2009.466.VLR omtalt i F.6.1.1.
 Bestemmelserne i energiafgiftslovene om, at der ydes fuld tilbagebetaling, hvis der indbetales en afgift af de pågældende rum på 10 kr. pr. kvadratmeter pr. måned finder også anvendelse for opgørelse af energi forbrugt til fremstilling af kulde. Bestemmelserne gælder både for eldrevne og varmedrevne køleanlæg. Bestemmelserne kan også anvendes, hvis der anvendes flere forskellige energikilder fx elektricitet til komfortkøling og brændsel til opvarmning. Afgiften på 10 kr. dækker således både kulde og varme i de pågældende rum.
 Fordeling af energiforbrug - måling af komfortkøling
 Virksomheder, der bruger energi til såvel proces (med adgang til tilbagebetaling) som komfortkøling (ikke-procesformål uden adgang til tilbagebetaling) og som skal fordele energien for at få tilbagebetalt afgiften af delforbruget af energi anvendt til proces, kan vælge at måle på komfortkøledelen efter nedenstående fremgangsmåde.
 Ved vandbåren køling er det teknisk muligt at måle energiindholdet i den fremstillede kulde.
 Virksomhederne kan måle komfortkøledelen således:
 Måling af den samlede energi (kulde) anvendt til komfortkøling og proceskøling ved en energimåling.
 Måling af energi (kulde) anvendt til komfortkøling ved en energimåling.
 Samlet produceret køleenergi måles til 10 enheder.
 Samlet produceret køleenergi til komfortkøling måles til 3 enheder.
 Køleanlægget har haft et energiforbrug på 5.000 kWh.
 Køleanlæggets energiforbrug * produceret køleenergi til komfortkøling
 Samlet produceret køleenergi
 5.000 kWh*3 enheder
 = 1.500 kWh
 Målingen af energi anvendt til komfortkøling (kulde) skal ske på det sted, hvor energien overgår til komfortkøling. Hvis målingen af køleenergi til ikke-tilbagebetalingsberettigede formål ikke foretages i umiddelbar nærhed af det anlæg, hvor kulden produceres, tillægges den målte ikke-tilbagebetalingsberettigede køleenergi 10 pct. Ved "umiddelbar nærhed" forstås her, at målingen, set i forhold til de faktiske og installationsmæssige forhold i virksomheden, foretages så tilstrækkeligt tæt på anlægget, at målingen giver et realistisk billede af, hvor meget køleenergi, der er medgået til ikke-tilbagebetalingsberettigede formål.
 Delvis godtgørelse af elafgift af elforbrug til rumvarme og komfortkøling fra 2012
 Ved lov nr. 625 af 14. juni 2011 er der sket en nedsættelse af elafgiften for momsregistrerede virksomheder, der anvender elektricitet til rumvarme og komfortkøling. Nedsættelsen gælder også for momsregistrerede virksomheder (liberale erhverv mv.) omfattet af bilag 1 til elafgiftsloven.
 Afgiftsnedsættelsen er udmøntet som en delvis godtgørelse af elafgiften på det pågældende elforbrug.
 Ændringen er trådt i kraft den 1. januar 2012.
 Der gælder følgende satser for delvis godtgørelse af elafgift af elektricitet til rumvarme og komfortkøling i perioden 2012-2015:
 Der er den 25. november 2011 offentliggjort et nyhedsbrev om ændringerne på SKATs hjemmeside med titlen Energiafgifter - ændrede regler for godtgørelse af energiafgifter fra 2012.
 Se i øvrigt afsnit F.6.4.1 og F.6.8.2.
 Fordeling af elforbrug til køling mellem proceskøling og komfortkøling
 Samme fordelingsprincipper kan anvendes ved opgørelse af elforbrug omfattet af retten til delvis afgiftsgodtgørelse - det vil sige elforbruget vedrørende komfortkøling