text:
26, stk. 1, er en videreførelse af den dagældende regel i § 15, stk. 1, i ikrafttrædelsesloven til straffeloven, jf. herved § 2 i lov nr. 89 af 29. marts 1972. Efter den dagældende § 15, stk. 2, i ikrafttrædelsesloven skulle godtgørelsens størrelse fastsættes under hensyn til krænkelsens grovhed, handlingens beskaffenhed og omstændighederne i øvrigt.
 Ikrafttrædelseslovens § 15, stk. 2, blev ikke medtaget i erstatningsansvarsloven, men det fremgår af lovforslaget, at der ikke er tilsigtet no‐ gen ændring med hensyn til udmåling af godtgørelsen. Godtgørelsen skal således fortsat fastsættes under hensyn til krænkelsens grovhed, handlingens beskaffenhed og omstændighederne i øvrigt, jf. lovforslag nr. L 7 af 6. februar 1984 om erstatningsansvar, Folketingstidende 1983‐ 84 (2. samling), tillæg A, sp. 123.
 For at der kan tilkendes en tortgodtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, skal der foreligge en retsstridig krænkelse. For at en krænkelse er retsstridig, skal der foreligge en culpøs krænkelse af en vis grovhed.”
 Ved lov nr. 519 af 6. juni 2007 om ændring af tv‐overvågningsloven og persondataloven skete der en udvidelse af adgangen til tv‐overvågning og styrkelse af retsbeskyttelsen ved behandling af personoplysninger i forbindelse med tv‐ overvågning. Om tortgodtgørelse ved overtrædelse af persondataloven anføres i lovforslaget bl.a. (Folketingstidende 2006‐07, tillæg A, lovforslag L 162, s. 5403):
 ”7.6. Økonomisk godtgørelse
 7.6.2. Justitsministeriets overvejelser
 Godtgørelse for krænkelse af lovens regler om beskyttelse af den registreredes personlige integritet, der ikke har medført et formuetab, falder uden for persondatalovens § 69. I stedet må et sådant krav i givet fald gøres gældende efter den almindelige regel om godtgørelse i erstatningsansvarslovens § 26. Det fremgår af denne bestemmelse, at den, der er ansvarlig for en retsstridig krænkelse af en andens frihed, fred, ære eller person, skal betale forurettede godtgørelse for tort.
 Det følger af retspraksis, at uberettiget anvendelse af tv‐overvågningsoptagelser efter en konkret vurdering kan udløse godtgørelse for tort, jf. herved en afgørelse fra Vestre Landsret optrykt i Ugeskrift for Retsvæsen 2000, side 2334 ff.
 Det er Justitsministeriets opfattelse, at dansk rets almindelige bestemmelse om godtgørelse for tort i erstatningsansvarslovens § 26 udgør et tilstrækkeligt værn for den, der anser sin personlige integritet krænket ved en dataansvarligs tilsidesættelse af persondatalovens beskyttelses‐ hensyn. Der foreslås derfor ikke indsat en særlig bestemmelse om godtgørelse for tort i persondataloven.”
 3F som mandatar for C har anført navnlig, at det efter bevisførelsen må lægges til grund, at der er sket kontrollerende tv‐overvågning af de ansatte uden konkret anledning hertil, og at tv‐overvågningen især har omfattet hende. E har for byretten og landsretten forklaret, at tv‐overvågningen også blev anvendt af hensyn til disciplinen og for, at han kunne kontrollere, at arbejdet blev udført korrekt. Den forklaring, som E har afgivet til brug for Højesteret, virker utro‐ værdig og giver ikke grundlag for at tilsidesætte byrettens og landsrettens bevisbedømmelse. Der er på baggrund af de samlede forklaringer under alle omstændigheder tilstrækkeligt belæg for, at Højesteret kan lægge til grund, at E har anvendt tv‐overvågning over for de ansatte, herunder hende, uden saglig grund. Overvågningen har medført konkrete irettesættelser


text:
af hende, og det er bl.a. sket i forbindelse med, at hun skulle på toilettet. Det kan konkluderes, at mange vidner har forklaret om omfattende tv‐overvågning. Andre vidner har ganske vist forklaret, at tv‐overvågning ikke blev anvendt over for dem, men dette må formentlig tilskrives, at E anvendte tv‐overvågning som kontrolmiddel forskelligt, afhængig af hvilken medarbejder der var tale om. Det må efter en samlet bevisbedømmelse lægges til grund, at der har været tale om en overvågning, der havde omfattende, systematisk og konstant karakter. Det påstås ikke, at hun er blevet overvåget i hele arbejdstiden, men det er sket så relativt ofte, at det for hende har føltes som om, det var konstant. Tv‐overvågningen blev foretaget af E, når han var i butikken, men også når han ikke var der.
 Det er ubestridt, at tv‐overvågningen var omfattet af den dagældende persondatalov. Den skete anvendelse af tv‐overvågningen til at kontrollere hendes arbejde har ikke været saglig og proportional, og den har således været i strid med både persondataloven, jf. denne lovs § 5, stk. 1‐3, og § 6, stk. 1, nr. 7, og med den generelle ansættelsesretlige grundsætning om udøvelse af ledelsesret‐ ten, hvorefter tv‐overvågning skal være sagligt driftsmæssigt begrundet og tage 11 passende hensyn til lønmodtagerens interesser. Dette understøttes af bl.a. Arbejdsrettens dom af 29. marts 2007 og af Sø‐ og Handelsrettens dom gengivet i UfR 2008.727/2.
 Det var således retsstridigt, at tv‐overvågningen blev anvendt til at kontrollere hendes arbejde, og det indebar en krænkelse af hende, som kan begrunde, at der tilkendes godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1. En arbejdsgivers anvendelse af tv‐overvågning, herunder distanceovervågning, til at kontrollere ansatte indebærer en stor belastning. Tortgodtgørelse tilkendes for krænkelse af selv‐ og æresfølelsen. Det antages i litteraturen, at der skal være tale om særligt krænkende, ydmygende eller hånende omstændigheder, der er egnet til at krænke selv‐ og æresfølelsen hos en person som den, der rejser kravet. Den uberettigede anvendelse af tv‐overvågning, som hun har været udsat for, passer på denne beskrivelse. Hun var 15 år og i sit første job, da den krænkende tv‐overvågning fandt sted. Den uberettigede tv‐overvågning har påvirket hende meget og gør det stadigvæk. Hvis erstatningsansvarslovens § 26, som forudsat af lovgiver, skal udgøre et tilstrækkeligt værn i forhold til den personlige integritet for den krænkede lønmodtager, må det vise sig i en sag som denne.
 Efter sagens omstændigheder, herunder tv‐overvågningens omfattende, systematiske og konstante karakter, bør tortgodtgørelsen fastsættes til 50.000 kr.
 X ApS og E har anført navnlig, at C har bevisbyrden for, at kameraerne i butikken er anvendt på en uretmæssig måde over for de ansatte, herunder hende, og at en eventuel uretmæssig anvendelse har været så krænkende, at der er grund‐ lag for at tilkende hende godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1.
 Der er enighed om, at kameraerne var opsat med et sagligt formål, og at tv‐ overvågningen ikke i sig selv var krænkende for C eller andre ansatte.
 C har ikke dokumenteret, at tv‐overvågningen i butikken er anvendt

type: other


text:
på en uretmæssig måde over for de ansatte. Hun har heller ikke dokumenteret, at der konkret er sket uretmæssig anvendelse af tv‐overvågningen over for hende.
 Ved bevisbedømmelsen må der lægges vægt på den forklaring, som E har afgivet til brug for Højesteret, da den udgør en mere nøjagtig forklaring end forklaringerne i byretten og landsretten og er mere målrettet de problemstillinger, som er omfattet af anken til Højesteret. De forklaringer, der i øvrigt er afgivet i sagen, giver et klart indtryk af, at de fire oprindelige parter i byretssagen har én forklaring, mens stort set alle andre vidner har en anden opfattelse. Fælles for forklaringerne er dog, at de ikke er særlig konkrete i relation til en eventuel krænkelse af C.
 Efter bevisførelsen må Højesteret lægge til grund, at tv‐overvågningen generelt kun har været anvendt i ganske få tilfælde. Det må lægges til grund, at tv‐overvågningen kun har været anvendt over for C i et enkelt tilfælde, og at det skete i forbindelse med en kundeklage. Det gav anledning til, at Cs konkrete håndtering af kundeforholdet blev drøftet.
 Da det således ikke er godtgjort, at der har været tale om uretmæssig anvendelse af tv‐overvågningen over for C, skal der allerede af denne grund ske frifindelse.
 Hvis Højesteret imidlertid ikke er enig heri, kan C ikke anses for at have godt‐ gjort, at der er sket anvendelse af tv‐overvågning over for hende på en sådan krænkende måde, at hun har krav på tortgodtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1. Det afgørende er, om anvendelsen af tv‐overvågningen generelt er egnet til at krænke selv‐ og æresfølelsen og ikke, om C har følt sig krænket.
 Der er under alle omstændigheder ikke grundlag for at tilkende 50.000 kr. i tortgodtgørelse.
 For Højesteret angår sagen, om der er sket uberettiget tv‐overvågning af C under udførelsen af hendes arbejde hos ... i ... fra december 2015 til marts 2016. I givet fald er spørgsmålet, om hun har krav på godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1.
 Tv‐overvågningen fandt sted i restauranten og i fællesrum, hvor arbejdet blev udført, og parterne er enige om, at det var lovligt at opsætte kameraerne.
 Efter bevisførelsen lægger Højesteret til grund, at formålet med og anvendelsen af tv‐overvågningen var som forklaret af E i byretten, og at tv‐overvågningen således bl.a. er anvendt til at disciplinere C og kontrollere, om hun udførte sit arbejde korrekt. Højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at denne anvendelse af tv‐overvågningen over for C har haft et betydeligt omfang og er fore‐ gået løbende, både når E var til stede på arbejdspladsen, og når han ikke var der.
 Højesteret finder, at X ApS og E ikke har godtgjort, at der forelå saglige og proportionale grunde (i form af arbejdsmæssige eller sikkerhedsmæssige forhold) til at anvende tv‐overvågningen over for C som sket. Højesteret tiltræder på denne baggrund, at anvendelsen af tv‐overvågningen har overskredet grænserne for, hvad der er tilladt efter arbejdsgiverens ledelsesret og efter den dagældende persondatalov, jf. herved denne lovs § 5, stk. 1‐3.
 Der


text:
skal herefter tages stilling til, om C som følge af den uberettigede anvendelse af tv‐overvågningen har krav på godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1.
 Efter bestemmelsen er det en betingelse for godtgørelse for tort, at der foreligger en retsstridig krænkelse af en andens frihed, fred, ære eller person.
 Anvendelsesområdet for erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, fremgår bl.a. af forarbejderne til loven og senere ændringer og af forarbejderne til den tidligere bestemmelse i § 15 i ikrafttrædelsesloven til straffeloven. I disse forarbejder an‐ føres bl.a., at tort forudsætter en culpøs krænkelse af en vis grovhed, og at krænkelsen skal angå den pågældendes selv‐ og æresfølelse, dvs. vedkommen‐ des opfattelse af eget værd og omdømme. For visse typer af krænkelser er det i forarbejderne mere præcist angivet, hvad der skal til for, at der foreligger tort, og disse angivelser kan bidrage til fastlæggelse af bestemmelsens anvendelses‐ område også for så vidt angår andre krænkelser. Om vold fremgår det f.eks. af lovændringen i 1997, at der kun foreligger tort, hvis den er begået under særligt krænkende, ydmygende eller hånende omstændigheder. Med hensyn til tort‐ godtgørelse ved overtrædelse af persondataloven fremgår det af forarbejderne til den ændring af tv‐overvågningsloven og persondataloven, som skete ved lov nr. 519 af 6. juni 2007, at erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, udgør et tilstrækkeligt værn for den, der anser sin personlige integritet krænket ved en dataansvarligs tilsidesættelse af persondatalovens beskyttelseshensyn.
 Højesteret finder, at en overskridelse af grænserne efter ledelsesretten og data‐ beskyttelseslovgivningen i forbindelse med en arbejdsgivers anvendelse af tv‐ overvågning over for en ansat ikke i sig selv vil udløse et krav på godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1. Det vil således – som også an‐ ført i forarbejderne til lovændringen i 2007 – bero på en konkret vurdering af den enkelte sags omstændigheder, om en uberettiget anvendelse af tv‐overvågning over for en ansat kan udløse tortgodtgørelse.
 Krænkelsen i den foreliggende sag består i, at tv‐overvågningen i et betydeligt omfang er anvendt til – uden saglig grund – løbende at kontrollere C under ud‐ førelsen af hendes arbejde. Højesteret finder, at hun som følge heraf med føje har følt sig konstant overvåget på sin arbejdsplads, og at dette har medført en stor psykisk belastning for hende.
 Højesteret finder på denne baggrund, at den uberettigede anvendelse af tv‐ overvågningen har haft den fornødne grovhed og har været egnet til at krænke Cs selv‐ og æresfølelse. Hun har derfor krav på godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1.
 Godtgørelsen kan passende fastsættes til 20.000 kr. Beløbet skal forrentes fra den 15. september 2017, hvor C nedlagde påstand for byretten om tortgodtgørelse for uberettiget anvendelse af tv‐overvågningen.
 Sagsomkostningerne for Højesteret er fastsat til dækning af advokatudgift med 35.000 kr. og af retsafgift for Højesteret med 1.500 kr., i alt 36.500 kr.
 X ApS og E skal solidarisk betale yderligere 20.000 kr. med procesrente fra den 15. september 2017 til C.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal X ApS og E solidarisk betale 36.500


text:
Skat.dk: Betalingskorrektion - rette omkostningsbærer
 03 Jun 2015 12:42
 09 Mar 2015 08:41
 17. afdeling, B 156-14
 Ejendomshandel, skødeomkostninger, sekundær, justering
 I forbindelse med at to anpartshavere købte en fast ejendom af deres anpartsselskab, afholdte anpartsselskabet udgiften til skødeomkostninger mv. SKAT anså anpartshaverne som rette omkostningsbærere, jf. ligningslovens § 16, stk. 1. Anpartshaverne anerkendte, at skødeomkostningerne mv. skulle have været afholdt af dem, men anmodede om betalingskorrektion ved at refundere anpartsselskabet de afholdte udgifter, jf. ligningslovens § 2, stk. 5.
 Landsretten fandt, at SKAT ikke havde foretaget korrektion af pris eller vilkår vedrørende anpartsselskabets salg af ejendommen til anpartshaverne efter ligningslovens § 2, stk. 1, men alene skattemæssigt henført udgiften vedrørende anpartsselskabets afholdelse af skødeomkostninger mv. til anpartshaverne som rette omkostningsbærere. Da der således ikke var foretaget ændringer i den skatte- eller udlodningspligtige indkomst i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, kunne der ikke foretages betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
 Louise Saul, Ulla Staal og Thomas Lohse
 Denne sag, der er anlagt den 6. september 2013 ved byretten, er ved kendelse af 14. januar 2014 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Sagen angår spørgsmålet om, hvorvidt A og BA kan foretage betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
 Sagsøgeren, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om, at A skal anerkende, at han ikke kan foretage betalingskorrektion i form af betaling af 14.700 kr. til H1 ApS svarende til halvdelen af de af selskabet afholdte skødeomkostninger mv., og at BA skal anerkende, at hun ikke kan fortage betalingskorrektion i form af betaling af 14.700 kr. til H1 ApS svarende til halvdelen af de af selskabet afholdte skødeomkostninger mv.
 De sagsøgte, A og BA, har påstået frifindelse.
 A og BA ejede hver halvdelen af anparterne i H1 ApS, som var registreret med binavnet H1 ApS, og som pr. 1. maj 2008 erhvervede ejendommen ...1, for 2.495.000 kr. Efter en større ombygning solgte anpartsselskabet pr. 1. maj 2009 ejendommen til A og BA for 3.000.000 kr., hvilket beløb ubestridt udgjorde handelsværdien.
 Af punkt 8 i skødet mellem anpartsselskabet og A og BA fremgår:
 Alle de med nærværende handels forbundne omkostninger, herunder stempel- og tinglysningsafgift vedrørende skøde, omkostninger vedrørende overtagelse af lån samt salær til berigtigende advokat ... betales af sælger.
 Anpartsselskabet betalte den berigtigende advokats faktura på 29.400 kr. udgørende 19.400 kr. i stempelafgift og 10.000 kr. i skødesalær.
 Under henvisning til at skødeomkostninger mv. i forbindelse med ejendomskøb afholdes af køber, forhøjede SKAT As og BAs aktieindkomst for indkomståret 2009 med 14.700 kr. for hver, jf. ligningslovens § 16 A, stk. 1.
 A og BA har anerkendt, at omkostningerne skulle have været afholdt af dem, men har anmodet om betalingskorrektion ved at refundere anpartsselskabet den afholdte udgift, jf. ligningslovens § 2, stk. 5.
 Spørgsmålet herom blev af A og BA indbragt for Landsskatteretten, der ved enslydende kendelser af 19. juni 2013 gav A og BA medhold i, at der kunne foretages betalingskorrektion.
 Af Landskatterettens kendelser af 19. juni 2013


text:
fremgår blandt andet:
 SKAT har ikke imødekommet en anmodning om betalingskorrektion efter ligningsloven § 2, stk. 5 for de af selskabet afholdte skødeomkostninger.
 Selskabet har i forbindelse med salget af ejendommen til anpartshaverne afholdt skødeomkostninger på 29.400 kr. hertil. Selskabet har i forbindelse med afgørelse af sagen hos SKAT ansøgt om betalingskorrektion for disse udgifter.
 Salgsomkostninger, 29.400 kr., i forbindelse med ejendomshandel er en udgift, der tilfalder køber af ejendommen. Det fremgår af selskabets avanceopgørelse, at selskabet har afholdt salgsomkostninger ved anpartshavernes køb af selskabet ejendom. Denne udgift anses afholdt af selskabet i anpartshavernes interesse og i kraft af deres bestemmende indflydelse i selskabet.
 Ejendommens handelspris er ikke kritiseret efter ligningslovens § 2. Udgifterne mellem selskabets kostpris og handelsprisen anses for at være udgifter afholdt i aktionærernes interesser til opfyldelse af deres private behov. Udgifterne beskattes som udlodning efter ligningslovens § 16 A, stk. 1. Ligeledes kritiseres skødeomkostningerne ikke efter ligningslovens § 2.
 Da der ikke foretages ændringer i ansættelsen efter ligningslovens § 2, stk. 1, kan der ikke foretages betalingskorrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5. SKAT kan således ikke imødekomme anmodningen om betalingskorrektion og fastholder ansættelsen.
 Selskabets [Klagers] påstand og bemærkninger
 Da selskabet har afholdt skødeomkostningerne ved overdragelsen af ejendommen, er det SKATs opfattelse, at der foreligger maskeret udlodning, da sådanne omkostninger normalt betales af køber.
 Dette er anerkendt. Der er dog samtidigt anmodet om betalingskorrektion for beløbet, sådan at køberne refunderer selskabet den pågældende udgift.
 SKAT har afslået betalingskorrektion med henvisning til, at overdragelsesprisen ikke er kritiseret efter ligningslovens § 2, og da der derfor ikke foreligger en ændring omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1, kan der ikke indrømmes betalingskorrektion.
 Det fastholdes, at der foreligger en kontrolleret transaktion omfattet af skattekontrollovens § 3 B, og ligningslovens § 2, uanset hvilken begrundelse for ændringen SKAT bruger. Der henvises til nyeste praksis SKM2012.92.HR og SKM2012.221.HR.
 Det betyder, at der er tale om en kontrolleret transaktion, hvor der derfor er adgang til betalingskorrektion efter reglerne i Ligningslovens § 2, stk. 5.
 Højesteret har i dom af 2. februar 2012, offentliggjort i SKM2012.92.HR afgjort, at ligningslovens § 2, stk. 1 omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatning. I dommen er henvist til forarbejderne til bestemmelsen i ligningslovens § 2, stk. 1, hvoraf fremgår, at bestemmelsen omfatter alle forbindelser mellem de interesseforbundne parter.
 I nærværende sag er ændringerne af klagerens skatteansættelse for indkomståret 2009 ændret efter praksis om rette udgiftsbærer. Disse ændringer er herefter omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1, hvorfor der er mulighed for korrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5.
 Hovedanpartshaverne kan herefter undgå følgeændringer i form af udlodningsbeskatning, hvis de forpligter sig til at betale salgsomkostningerne til selskabet.
 Ved en af Landsskatteretten ligeledes den 19. juni 2013 afsagt kendelse blev det bestemt, at H1 ApS kunne fradrage et af SKAT ikke godkendt fradrag på 787.813 kr. vedrørende tab ved salget af ejendommen. Landsskatteretten lagde ved afgørelsen vægt på, at anpartsselskabet ikke kunne anses for at have erhvervet ejendommen med henblik på videresalg til


text:
hovedanpartshaverne, og at der derfor forelå en direkte og umiddelbar forbindelse mellem afholdelsen af udgiften og erhvervelsen af indkomsten, hvorfor tabet kunne fradrages efter statsskattelovens § 6 a. Det samlede godkendte fradrag i anpartsselskabets opgørelse af skattepligtig indkomst for indkomståret 2009 udgjorde herefter 933.161 kr., i hvilket beløb indgik udgiften til skødeomkostninger mv. på 29.400 kr.
 Skatteministeriet har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument af 14. januar 2015, hvoraf fremgår:
 Det gøres overordnet gældende, at A og BA ikke opfylder betingelserne for betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
 Uddybende gøres det for det første gældende, at skattemyndighedernes afgørelse af, at A og BA - og ikke deres anpartsselskab - var rette omkostningsbærer af de skødeomkostninger mv., som selskabet har afholdt, ikke er en primær korrektion, der er sket med hjemmel i ligningslovens § 2, stk. 1.
 For det andet gøres det uddybende gældende, at korrektionen under alle omstændigheder ikke resulterer i sekundære justeringer, der kan betalingskorrigeres i medfør af § 2, stk. 5.
 1. Betalingskorrektion, jf. ligningslovens § 2, stk. 5
 Ved betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5, kan kontrollerede parter, hvor en indbyrdes betaling er bragt i overensstemmelse med armslængdeprisen, jf. ligningslovens § 2, stk. 1, undgå skattemæssige følgeændringer heraf ved at efterbetale prisforskellen, så den skattemæssige indkomstfordeling bringes i overensstemmelse med den faktiske.
 Afgørende for adgangen til betalingskorrektion er, om der er foretaget en primær korrektion, der har resulteret i en korresponderende korrektion, og som kan korrigeres ved en sekundær justering. Det kan illustreres med følgende eksempel:
 Et selskab yder et rentefrit lån til selskabets hovedaktionær. Da lånet ikke er ydet på armslængdevilkår, skal renten reguleres. Som følge heraf forhøjes selskabets indkomst med rentebeløbet (den primære korrektion). Samtidigt får hovedaktionæren et tilsvarende rentefradrag (den korresponderende korrektion).
 Hovedaktionæren er imidlertid blevet tilført en økonomisk fordel, idet han rent faktisk ikke har betalt renten til sit selskab. Dette resulterer i en forhøjelse af hovedaktionærens indkomst i form af maskeret udlodning/yderligere løn (sekundær justering).
 Det er udelukkende denne sekundære justering, hovedaktionæren kan undgå ved at forpligte sig til at korrigere betalingen til sit selskab, således at aktionæren rent faktisk betaler renten. Der gives derimod ikke betalingskorrektion for så vidt angår den primære og den korresponderende korrektion.
 Hjemlen for betalingskorrektion for så vidt angår den sekundære justering er ligningslovens § 2, stk. 5:
 Det er altså en betingelse for at opnå betalingskorrektion, at skattemyndighederne har foretaget en primær korrektion efter § 2, stk. 1, og at denne har resulteret i yderligere følgeændringer/sekundære justeringer.
 Bestemmelsen i ligningslovens § 2 regulerer alene forholdet mellem de to kontrollerede parter, hvis kontrollerede transaktion SKAT undersøger. Betalingskorrektion sker efter bestemmelsen i anledning af ændringer af den kontrollerede transaktion og omfatter således alene den kontrollerede transaktions to parter.
 Der er dermed kun mulighed for at undgå sekundære følgevirkninger hos én af de to aftaleparter, som er genstand for den primære korrektion.
 2. Ad ikke en primær (og korresponderende) korrektion, jf. ligningslovens § 2, stk.1
 Betalingskorrektion i medfør af ligningslovens


text:
§ 2, stk. 5, forudsætter, at skattemyndighederne ved en primær korrektion har foretaget en ændring i skatteansættelsen i medfør af § 2, stk. 1.
 Det fremgår af praksis, at ansættelsen ud fra et rette omkostningsbærer-synspunkt ikke er omfattet af ligningslovens § 2. Hjemlen findes derimod typisk i ligningslovens § 16A.
 Når Landsskatteretten i sine kendelser af 19. juni 2013 ... finder, at der kan ske betalingskorrektion, skyldes dette ifølge begrundelsen ene og alene en fortolkning af SKM2012.221.HR, der vedrører en sag om rette indkomstmodtager. Landsskatteretten anfører, at SKM2012.221.HR henviser til SKM2012.92.HR, der igen henviser til lovmotiverne til ligningslovens § 2.
 Det kan imidlertid hverken udledes af Højesterets præmisser i SKM2012.221.HR eller i SKM2012.92.HR, at spørgsmålet om rette indkomstmodtager, eller - som det for nærværende sag afgørende - rette omkostningsbærer, skulle være omfattet af ligningslovens § 2. Begge Højesteretssager vedrørte anvendelsesområdet for den forlængede ligningsfrist (6 års-fristen) i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5, og ikke direkte hvad der er omfattet af ligningslovens § 2.
 SKM2012.92.HR omhandlede et koncernselskab, der havde et tilgodehavende på et andet selskab, som var uforrentet i en periode. Af skattetekniske årsager ønskede selskabet at opnå et kurstab og ikke en rente. Selskaberne aftalte derfor, at gældsforholdet ikke blev forrentet, men at der skete en vederlæggelse i form af et kurstab/en kursgevinst. Denne ordning blev indført med tilbagevirkende kraft. Vederlæggelsen med kurstab med tilbagevirkende kraft var størrelsesmæssigt på markedsvilkår. Denne sag var således ikke en rette indkomstmodtagersag.
 I Højesterets præmisser gennemgås i det første afsnit sagens konkrete omstændigheder. I det andet afsnit redegøres for selskabets synspunkt. I det tredje afsnit gengiver Højesteret indholdet af skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5.
 Højesteret anfører i det fjerde afsnit, at det i skattekontrollovens § 3B, stk. 1, er angivet, hvilke skattepligtige der er omfattet af bestemmelsen, og det fremgår, at der ved kontrollerede transaktioner forstås handelsmæssige eller økonomiske transaktioner mellem de pågældende interesseforbundne selskaber m.v.
 Herefter udtaler Højesteret følgende i femte afsnit:
 Den ændrede ansættelse af ... er herefter sket rettidigt.
 Højesteret afgør derfor i dette afsnit fristspørgsmålet uden en henvisning til ligningslovens § 2.
 Herefter fremkommer Højesteret i afgørelsens sjette afsnit med et obiter dictum. Afsnittets første punktummer er en gengivelse af ligningslovens § 2, stk. 1, og er en henvisning til forarbejderne:
 Højesteret bemærker, at bestemmelsen i ligningslovens § 2, stk. 1, hvorefter der ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for så vidt angår kontrollerede transaktioner skal anvendes priser og vilkår, der er i overensstemmelse med »armlængdeprincippet«, ifølge bestemmelsens forarbejder omfatter alle forbindelser mellem de interesseforbundne parter, f.eks. levering af tjenesteydelser, låneforhold, overførelse af aktiver, immaterielle aktiver, der stilles til rådighed mv. Efter bestemmelsen kan skattemyndighederne foretage korrektion af transaktioner mellem interesseforbundne parter, når en transaktion ikke er i overensstemmelse med, hvad der ville være opnåeligt mellem uafhængige parter.
 At Højesteret fortsat har priser og vilkår i tankerne, viser tredje punktum:
 Korrektionsadgangen omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen, herunder også f.eks. forfaldstid, periodisering af renter og kurstab samt den retlige kvalifikation af transaktionen.
 Med anvendelsen


text:
af ordene "øvrige vilkår" holder Højesteret fast ved, hvad ligningslovens § 2 vedrører, nemlig en korrektion af priser og vilkår. Det understreges af sætningens kommasætning, at ordet "herunder" refererer til "alle økonomiske elementer og øvrige vilkår" af relevans for beskatningen. Det gælder også formuleringen "den retlige kvalifikation af transaktionen", idet der ikke er komma foran ordet "samt".
 Højesteret fortsætter herefter med afsnittets fjerde punktum:
 En aftale om lån på nul kupon-vilkår indgået mellem interesseforbundne parter med tilbagevirkende kraft vil således kunne korrigeres af skattemyndighederne med hjemmel i ligningslovens § 2, stk. 1.
 ..." (min markering).
 Ordet "således" henviser tilbage til den forudgående sætning i tredje punktum.
 Dermed omtaler Højesteret i præmisserne, herunder i sit obiter dictum, alene vilkårsdispositioner og ikke korrektioner af rette indkomstmodtager. Afgørelsens præmisser viser ikke, at Højesteret mener, at sager om rette indkomstmodtager er omfattet af ligningslovens § 2.
 I SKM2012.221.HR havde SKAT fundet, at hovedaktionæren - og ikke et af ham kontrolleret selskab - var rette indkomstmodtager af et honorar udbetalt af et andet selskab ejet af aktionæren. Der var mellem aktionæren og selskabet indgået en arbejdsaftale, som efter Skatteministeriets opfattelse var en såvel handelsmæssig som økonomisk transaktion. SKAT havde imidlertid hverken korrigeret vederlagets størrelse eller aftalens vilkår i medfør af ligningslovens § 2, stk. 1.
 Der var for Højesteret enighed om, at korrektionen af rette indkomstmodtager ikke var omfattet af ligningslovens § 2. Parternes fælles vurdering blev ikke tilsidesat af Højesteret.
 Spørgsmålet i sagen var alene, om SKAT havde været berettiget til at ændre hovedaktionærens skattemæssige indkomst i medfør af den dagældende forlængede ligningsfrist i skattestyrelseslovens § 34, stk. 4 (nu skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5).
 Højesteret henviser i afgørelsens præmisser til Højesterets dom af 2. februar 2012, SKM2012.92.HR, og gentager herefter denne afgørelses femte afsnit vedrørende 6 års-fristen, hvor Højesteret afgjorde fristspørgsmålet uden en henvisning til ligningslovens § 2, jf. ovenfor. Højesteret henviser endvidere ikke til Højesterets obiter dictum vedrørende ligningslovens § 2 i sjette afsnit i SKM2012.92.HR.
 I overensstemmelse hermed fandt Østre Landsret i SKM2014.846.ØLR:
 at de foreliggende skatteansættelsesændringer, der beror på, at [A] anses for rette indkomstmodtager, ikke er omfattet af ligningslovens § 2. Der er således ikke foretaget nogen korrektion af pris eller vilkår i samarbejdskontrakten mellem [B] ApS og [C] A/S til armslængdevilkår, men derimod en skattemæssig henførsel af indkomsten til [A] som rette indkomstmodtager. Da der ikke er foretaget en ændring af skatteansættelserne i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, kan [B ] ApS ikke foretage betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
 På samme måde som i sagen om rette indkomstmodtager, vedrører en sag om rette omkostningsbærer ikke en korrektion af priser og vilkår, jf. ligningslovens § 2, stk. 1.
 Der er således ikke støtte for Landsskatterettens synspunkt om, at sager om rette omkostningsbærer er omfattet af ligningslovens § 2, herunder af adgangen til betalingskorrektion i medfør af § 2, stk. 5.
 Allerede som følge af, at SKAT ikke har foretaget en korrektion af priser og vilkår efter ligningslovens § 2, stk. 1, og der


text:
dermed ikke foreligger en primær korrektion, har A og BA ikke adgang til betalingskorrektion i medfør af § 2, stk. 5.
 3. Ad ingen sekundære justeringer
 Hvis landsretten måtte finde, at der i nærværende sag er tale om en primær korrektion efter ligningslovens § 2, stk. 1, resulterer denne korrektion ikke i en sekundær justering, der kan betalingskorrigeres i medfør af § 2, stk. 5.
 Også, og i sig selv, af den grund opfylder A og BA ikke betingelserne for betalingskorrektion. ...
 For det første er der relationen mellem A og BA og deres selskab. A og BA er hver blevet udlodningsbeskattet svarende til halvdelen af skødeomkostningerne mv. og deres selskab har fået fradrag for udgiften. Det er der enighed om. Det er ubestridt, at udlodningsbeskatningen er på markedsvilkår.
 Forhøjelsen af den skattepligtige indkomst hos A og BA har således ikke medført nogen yderligere følgeændringer/sekundære justeringer hos selskabet som i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5, ville kunne undgås ved, at selskabet forpligtigede sig til betaling.
 For det andet er der relationen mellem selskabet og advokaten. Som figuren ovenfor viser, har selskabet H1 ApS betalt omkostningerne til udarbejdelse af skøde mv. til advokaten. I forholdet mellem selskabet og advokaten er der ikke foretaget en ændret ansættelse af parternes skattepligtige indkomst i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1. Der er således ikke foretaget nogen primær korrektion, og der er som følge heraf ej heller nogen sekundære justeringer.
 Og endelig er der for det tredje relationen mellem A og BA samt advokaten. I dette indbyrdes forhold er der ikke foretaget nogen primære korrektioner af parternes indkomst. Da der ikke er foretaget en primær korrektion, er der heller ikke nogen sekundære følgevirkninger, der kan korrigeres for.
 Der er altså ingen sekundær justering i sager om rette udgiftsbærer (eller sager om rette indkomstmodtager). Fordi der ikke er hjemmel til at betragte tilbagebetalingen af skødeomkostningerne mv. som en sekundær justering, så kan A og BA ikke opnå en betalingskorrektion.
 A og BA kan ikke undgå selve udlodningsbeskatningen. Det eneste, de kan får betalingskorrigeret i medfør er ligningslovens § 2, stk. 5, er sekundære justeringer; og sådanne justeringer er der ingen af i denne sag/en sag om rette omkostningsbærer.
 Også derfor skal Skatteministeriet have medhold i de nedlagte påstande.
 4. Ad A og BAs indsigelser
 Efter ordlyden af ligningslovens § 2, stk. 1, er der to betingelser for at ændre selvangivelsen. Det første krav er, at der er tale om en kontrolleret transaktion. Det andet krav er, at priser og vilkår ikke er på armslængdevilkår.
 Idet A og BA ejer selskabet i lige sameje er kontrolkravet - og dermed den første betingelse - opfyldt. Dette er der enighed om.
 Der er derimod uenighed om, hvori den kontrollerede transaktion består.
 Udgiften til skødeomkostninger mv. er efter sin art en privatudgift, som er afholdt af selskabet i kraft af hovedanpartshavernes kontrol. Det er denne kontrollerede aftale om udgiftsafholdelse, der udgør den kontrollerende transaktion. Den kontrollerede transaktion er derimod ikke relateret til selve aftalen om overdragelse af


text:
den faste ejendom. Der er ikke tvist om ejendommens værdi, eller at den faktisk blev handlet til handelsprisen.
 Det støttes endvidere af, at skødeomkostningerne mv. opkræves af selskabet den 1. maj 2009 med forfaldsdato den 11. maj 2009 ... og således forud for, at A og BA underskriver skødet den 12. maj 2009 ...
 SKAT har ikke rejst tvivl om, hvorvidt skødeomkostningerne mv. er på markedsvilkår, og SKAT har således hverken fundet, at skødeomkostningerne mv. var fastsat for højt eller lavt, eller at vilkårene i øvrigt ikke måtte være, som hvis de var aftalt mellem uafhængige parter.
 Skødeomkostninger mv. er identiske med de faktisk afholdte udgifter til advokaten i form af salær og afgift.
 Eftersom myndighederne dermed ikke har foretaget en korrektion af priser og vilkår efter ligningslovens § 2, stk. 1, men derimod har beskattet A og BA som rette omkostningsbærer, jf. ligningslovens § 16A, kan A og BA ikke foretage betalingskorrektion efter ligningslovs § 2, stk. 5, idet det andet krav dermed ikke er opfyldt.
 A og BA har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 19. januar 2015, hvoraf fremgår:
 Der er enighed om, at de sagsøgte og deres fælles selskab, H1 ApS er omfattet af den i Ligningslovens § 2 nævnte personkreds, samt om, at selskabets overdragelse af ejendommen til de sagsøgte er en kontrolleret transaktion.
 Uenigheden vedrører, om det i skødet aftalte vilkår, hvorefter selskabet skal afholde skødeomkostningerne, er en del af den kontrollerede transaktion, således at anpartshaverne har ret til betalingskorrektion, jf. bestemmelsens stk. 5, henholdsvis om selskabets betaling for skødeomkostninger korrigeres i henhold til reglerne i statsskattelovens regler, jf. §§ 4 og 6 sammenholdt med ligningslovens § 16A om rette omkostningsbærer, og om en sådan regulering er omfattet af Ligningslovens § 2 stk. 1 med deraf følgende adgang til betalingskorrektion i henhold til stk. 5.
 Overordnet gør de sagsøgte gældende,
 de har ret til at foretage betalingskorrektion for skødeomkostninger, jf. Ligningsloven § 2 stk. 5.
 Bestemmelsen fastslår, at ved ændringer i skattepligtig indkomst iht. samme bestemmelse stk. 1, kan den skattepligtige undgå yderligere følgeændringer (sekundære justeringer) ved at forpligte sit til betaling i overensstemmelse med de i stk. 1 anvendte priser og vilkår.
 De sagsøgte gør videre gældende,
 de af SKAT gennemførte korrektioner af selskabets og de sagsøgtes skatteansættelse indebærer en primær korrektion og en hertil svarende korresponderende korrektion samt en sekundær justering.
 Den af SKAT foretagne forhøjelse af de sagsøgtes skatteansættelse i form af maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A, er en konsekvens af en ansættelsesændring i selskabet H1. Ansættelsesændringen er sket ved en korrektion af selskabets avanceopgørelse i forbindelse med overdragelse af ejendommen til de to sagsøgte hovedanpartshavere. Ved korrektionen er selskabet blevet nægtet fradrag for en del af det selvangivne tab ved afståelsen. Selskabet har foretaget fradrag for tabet iht. statsskatteloven § 6 a, som tab på næringsejendom. Den ændrede avanceopgørelse har udløst en korresponderende regulering af de sagsøgtes skattemæssige anskaffelsessum på ejendommen.
 Hermed er foretaget en primær korrektion og en korresponderende korrektion.
 Denne ansættelsesvirkning har yderligere


text:
haft som konsekvens, at SKAT har foretaget beskatning af de sagsøgte af beløbet som maskeret udlodning. Denne følgeændring (sekundære justering) skyldes, at der ikke er sket betaling i overensstemmelse med armslængdeprincippet. De sagsøgte har i ht. ligningslovens § 2 stk. 5 ret til at undgå denne sekundære justering ved at forpligte sig til at betale i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
 Med Landsskatterettens kendelse af 19. juni 2013, ..., er forhøjelsen af selskabet tilsidesat med henvisning til, at den aftalte pris inklusive den af køberne accepterede ændring af vilkåret om fordeling af skødeomkostninger, ubestridt svarer til markedspris.
 De sagsøgte har i henhold til Landsskatterettens kendelser af 19. juni 2013, ... , foretaget betalingskorrektion for skødeomkostningerne. Hermed er der både sket en regulering af selskabets og af de sagsøgtes skatteansættelse i overensstemmelse med armslængde princippet, idet selskabets fradragsberettigede tab er reduceret med skødeomkostningerne og de sagsøgtes skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen er tilsvarende forøget, men beskatning som maskeret udlodning er imødegået som følge af de sagsøgtes indbetaling af et beløb til selskabet svarende til de afholdte skødeomkostninger.
 Korrektionerne i forbindelse med overdragelse af en erhvervsejendom fra selskab til aktionær er beskrevet i Juridisk Vejledning C.D.11.8 Sekundære justeringer og betalingskorrektion, eksempel 3. Det anføres her, at den primære korrektion består i, at sælgers salgssum forhøjes, mens den korresponderende korrektion udgøres af en forhøjelse af købers anskaffelsessum for ejendommen.
 De talmæssige korrektioner fremgår af Landsskatterettens kendelse vedrørende H1 ApS ...
 Selskabet har opgjort det selvangivne fradrag som anført i ... Den kontante salgspris kr. 2.948.370 er reduceret med afholdte skødeomkostninger, og fra denne nettosalgspris er fratrukket selskabet kostpris, det vil sige selskabets skattemæssige anskaffelsessum tillagt byggeomkostninger i alt kr. 3.903.761. Selskabet tab er efter regulering for gevinst på overtagen gæld opgjort til kr. 933.161. Tabet er opgjort i henhold til reglerne for opgørelse af gevinst og tab på næringsejendomme og fradraget i henhold til statsskattelovens § 6a.
 SKAT har korrigeret det selvangivne tab. SKAT har nægtet fradrag for en del af tabet ved at foretage en forøgelse af selskabets salgssum, jf. opgørelsen ... SKAT regulerer den aftalte kontante købesum på kr. 2.948.370 op til kostprisen, som SKAT har opgjort til 3.736.183, hvorved selskabets fradragsberettigede tab reduceres med forskelsbeløbet kr. 787.813.
 Som det fremgår af eksempel 3, vil en sådan primær korrektion med forhøjelse af selskabets salgssum medføre en korresponderende forhøjelse af købernes skattemæssige anskaffelsessum.
 Hermed er hverken Vestre Landsrets dom af 4. december 2014, SKM2014.866.VLR, eller Østre Landsrets dom af 28. november 2014, SKM2014.846.ØLR relevante for sagens afgørelse. Førstnævnte var bl.a. begrundet i, at der ikke var tale om en kontrolleret transaktion, hvilket parterne er enige om, er tilfældet i sagen her. Sidstnævnte dom havde som begrundelse, at der ikke var foretaget primær korrektion.
 Herudover vil differencen mellem selskabets kostpris og den aftalte salgssum, det vil sige forhøjelsen af sælgers salgssum, medføre den sekundære justering som maskeret udlodning hos de to hovedanpartshavere.
 Da de to anpartshavere har anerkendt at ville afholde skødeomkostningerne gennem betalingskorrektion, hvilket Landsskatteretten har anerkendt, og Landsskatteretten i øvrigt som ubestridt har lagt


text:
til grund, at den aftalte overdragelsespris svarer til handelsprisen, jf. ligningslovens § 2 stk. 1, er konsekvensen, at selskabets salgspris for ejendommen og anpartshavernes købesum alene reguleres med skødeomkostningerne, og at den sekundære justering med beskatning som maskeret udlodning bortfalder dels som følge af Landsskatterettens anerkendelse af den aftalte markedspris dels som led i betalingskorrektion.
 den mellem parterne aftalte fordeling af skødeomkostninger er et vilkår i den kontrollerede transaktion, der påvirker placeringen af økonomisk resultat af den aftalte transaktion, og dermed er et element i den samlede kontrollerede transaktion, der skal gennemføres i overensstemmelse med armslængde princippet, jf. ligningslovens § 2 stk. 1,
 den af skattemyndighederne foretagne korrektion af selskabets fradragsberettigede tab er reguleret af bestemmelsen i Ligningsloven § 2 stk. 1,
 skødeomkostninger kan aftales fordelt mellem uafhængige parter og ikke pr. definition er en privat udgift, hvorved den i skødet aftalte fordeling ikke indebærer en omgåelse af skattelovgivningen,
 Ligningslovens § 2 stk. 1 fastsætter, at fysiske personer ved transaktioner med et kontrolleret selskab skal anvende priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var afsluttet mellem uafhængige parter (armslængde princippet).
 Det fremgår af bestemmelsens ordlyd, at såvel den aftalte pris som øvrige vilkår skal være i overensstemmelse med armslængde princippet. Armslængde princippet omfatter dermed alle elementer i den aftalte kontrollerede transaktion, som her er overdragelsesaftalen og de i denne fastsatte vilkår om pris, købesummens betaling og fordeling af omkostninger, jf. skøde af 12. maj 2009 ...
 Det indgår som standardvilkår ved overdragelse af fast ejendom, at parterne tager stilling til og aftaler fordeling af omkostningerne ved handelen. Et sådant vilkår er indgået såvel ved selskabets køb af ejendommen fra tredjemand, jf. ..., som ved selskabets salg af ejendommen til de sagsøgte, ...
 En aftale om, at selskabet som sælger skal afholde sådanne omkostninger, vil udover at påvirke dettes samlede økonomiske resultat af handelen også påvirke størrelsen af skattemæssig fortjeneste eller tab, idet de afholdte omkostninger fradrages sælgers skattemæssige afståelsessum, hvorved de indgår i avanceopgørelsen ved sælgers afståelse af ejendommen, jf. Landsskatterettens kendelse vedrørende selskabet, ...
 Endvidere tillægges skødeomkostninger afholdt af køber dennes anskaffelsessum og påvirker dermed dennes fremtidige fortjeneste eller tab ved videreoverdragelse af ejendommen.
 Når skødeomkostninger indgår ved opgørelse af skattemæssig anskaffelsessum og afståelsessum anses disse omkostninger dermed skattemæssigt som en del af den mellem parterne aftalte pris.
 En aftale om fordeling af skødeomkostninger er i øvrigt uadskilleligt knyttet til selve overdragelsen af en ejendom, og har denne som forudsætning. Derfor er omkostningsfordelingen et vilkår, der skal vurderes som et enkelt element i den samlede transaktion. Den udgør ikke i sig selv en kontrolleret transaktion.
 Dette fremgår endvidere af forarbejderne til bestemmelsen i ligningsloven § 2, jf. LFF 1997-98.2.101 om ændring af ligningsloven m.fl. (Lovfæstelse af armslængde princippet mv.). Begrebet kontrolleret transaktion skal fortolkes i overensstemmelse med OECD's Transfer Pricing Guidelines, der henviser til OECDs modeloverenskomst Art. 9. I henhold til disse skal armslængde princippet gælde, ikke alene for så vidt angår den mellem parterne aftalte pris, men


text:
tillige for øvrige vilkår, som påvirker fordelingen af det økonomiske resultat af transaktionen mellem parterne, jf. Transfer Pricing Guidelines pkt. 1.6 og 1.7.
 I henhold til skattemyndighedernes praksis, som er kommet til udtryk senest i Juridisk Vejledning 2014-2, anvendes § 2 stk. 1 og armslængde princippet på alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen ved en kontrolleret transaktion, herunder også fx forfaldstid, periodisering af renter og kurstab samt den retlige kvalifikation af transaktionen, jf. pkt. C.D.11.1.1 og 11.1.3.
 Juridisk Vejledning udtaler udtrykkeligt, jf. pkt. C.D.11.2.1.2., at økonomiske betingelser som bl.a. omkostninger har indflydelse på vurderingen af, om vilkår og priser er fastsat i overensstemmelse med armslængde princippet.
 Endelig har Landsskatteretten i sine kendelser af 19. juni 2013 vedrørende H1 ApS og de to sagsøgte lagt til grund, at overdragelsen er en kontrolleret transaktion, der skal overholde armslængde princippet i ligningslovens § 2, stk. 1, således at overdragelsesaftalen og dens vilkår skal foregå på samme vilkår, som hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter. Det fremgår udtrykkeligt af Landsskatterettens kendelse vedrørende selskabet, at retten afviser, at den særlige praksis om overdragelse til kostpris kan finde anvendelse ved skatteansættelsen af selskabet med deraf afledt udlodningsbeskatning hos de to anpartshavere, jf. Landsskatterettens begrundelse ... Landsskatteretten tilsidesætter dermed de af SKAT foretagne forhøjelser af selskabet og de sagsøgte med henvisning til, at den aftalte overdragelsessum ubestridt er handelsværdien, jf. ligningslovens § 2.
 At den af SKAT gennemførte korrektion for skødeomkostninger rettelig er en korrektion i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, støttes endvidere på bestemmelsens forarbejder. Formålet med bestemmelsen var at skabe hjemmel til armslængdekorrektioner ved dispositioner, der ikke kunne korrigeres efter statsskattelovens regler, fordi der ikke forelå en omgåelse af skattelovgivningen. Bestemmelsen i ligningsloven § 2 stk. 1 supplerer dermed korrektionshjemmelen i statsskatteloven. Der kan efter bestemmelsen ske korrektion til armslængdevilkår af transaktioner, der i henhold til den hidtidige praksis kunne korrigeres efter statsskattelovens regler, men herudover kan korrigeres i ved transaktioner, der ikke skattemæssigt kan korrigeres for efter statsskattelovens regler som følge af, at transaktionen ikke indebærer en omgåelse af skattelovgivningen. Bestemmelsen i ligningsloven § 2 stk. 1 var foranlediget af, at der ikke i alle tilfælde kunne ske rentefiksering og dermed tilsidesættelse af en aftale om uforrentet lån. Da en aftale om fordeling af skødeomkostninger ikke indebærer en omgåelse af skattelovgivningen, kan den aftalte fordeling ikke tilsidesættes i henhold til bestemmelser i statsskatteloven, men alene efter bestemmelsen i ligningslovens § 2 stk. 1 om armslængde princip.
 At der ikke med det aftalte vilkår om, at sælger skal afholde skødeomkostninger, foreligger en omgåelse af skattelovgivningen, støtter de sagsøgte på, at parter, der ikke er interesseforbundne frit kan aftale, hvorledes omkostninger ved berigtigelse af en ejendomshandel skal fordeles mellem køber og sælger.
 Dette fremgår af Juridisk Vejledning 2014 punkt C.H.2.1.8.3. Fradrag i afståelsessummen. Her anføres:
 Juridisk Vejledning må anses for at være udtryk for gældende praksis, der således anerkender, at udgiften med skattemæssig virkning kan afholdes af sælger.
 I overdragelsesaftalen, er det selskabet som sælger, der har forpligtet sig


text:
til at afholde udgiften. Faktura, ... , er udstedt til selskabet. Selskabets betaling af skødeomkostningerne fremstår derfor ikke som en betaling til dækning af en forpligtelse, der påhviler køberne privat.
 Det må herefter lægges til grund, at udgiften ikke er en udgift, der skal afholdes af køberne, og at udgiften ikke efter sin art er en privat udgift.
 Da parternes aftale om, at skødeomkostninger skal afholdes af køber ikke udgør en omgåelse af skattelovgivningen, er der ikke i statsskattelovens regler hjemmel til at tilsidesætte en aftale om fordeling af disse omkostninger. Hjemmelen til en sådan korrektion er alene ligningsloven § 2 stk. 1.
 De sagsøgtes har som led i anmodning om betalingskorrektion og af procesbesparende hensyn påtaget sig at afholde disse omkostninger, men har dermed alene anerkendt, at det aftalte vilkår om fordeling af omkostninger er usædvanligt og dermed kan korrigeres i overensstemmelse med armslængde princippet i Ligningsloven § 2 stk. 1.
 Da en fordeling af skødeomkostningerne endvidere indgår i transaktionen som et element, der påvirker det økonomske resultat af transaktionen mellem parterne, kan dette vilkår ikke vurderes isoleret, men er et aftalevilkår, der i henhold til § 2 stk. 1 skal indgå ved vurderingen af om overdragelsen sker til en pris og på vilkår i overensstemmelse med armslængde princippet.
 For det tilfælde, at den aftalte fordeling af skødeomkostninger ikke findes at udgøre et aftalevilkår som element i den samlede kontrollerede transaktion, men skal vurderes efter praksis for rette omkostningsbærer, gør de sagsøgte yderligere gældende,
 hjemmelen til korrektion af kontrollerede transaktioner i ht. ligningsloven § 2, stk. 1 omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen, herunder også f.eks. den retlige kvalifikation af transaktionen
 Uanset om hjemmelen til den gennemført korrektion er statsskattelovens regler og praksis om rette omkostningsbærer, er denne korrektion således tillige omfattet af ligningslovens § 2 stk. 1 og armslængde princippet. Dermed er der under alle omstændigheder ret til betalingskorrektion iht. stk. 5.
 Dette støttes på dommen SKM2007.153.HR, der fastslår, at et aktieselskabs afholdelse af udgifter i en aktionærs interesse til opfyldelse af dennes private behov, hvorefter der gennemføres en beskatning som maskeret udlodning af de afholdte udgifter, er i overensstemmelse med armslængdeprincippet i ligningsloven § 2.
 Tilsvarende har Højesteret i SKM2012.92.HR tilkendegivet, at bestemmelsen i ligningslovens § 2 stk. 1 omfatter alle forbindelser mellem de interesseforbundne parter, herunder overførsel af aktiver, samt at korrektionsadgangen omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen samt den retlige kvalifikation af transaktionen. I den pådømte sag indebar dette, at selvom der ikke forelå en korrektion af selve prisen, idet det aftalte vederlag ikke var ændret, kunne et nulkupon-vilkår indgået med tilbagevirkende kraft korrigeres iht. bestemmelsen.
 Hermed har Højesteret statueret, at der også kan foretages betalingskorrektion i anledning af korrektioner mellem selskab og hovedanpartshaverne, uanset om det aftalte vilkår indebærer en omgåelse af skattelovgivningen eller dette ikke er tilfældet, idet samtlige økonomiske elementer og øvrige vilkår samt den retlige kvalifikation skal vurderes efter armslængdeprincippet, jf. ligningsloven § 2 stk. 1.
 Da korrektionen under alle omstændigheder


text:
indebærer en ændring af selskabets avanceopgørelse og af købers skattemæssige anskaffelsessum, foreligger en primær korrektion, således at der er ret til betalingskorrektion af den sekundære justering i form af beskatning som maskeret udlodning.
 Det er i den forbindelse uden betydning, at faktura for skødeomkostninger er udstedt til selskabet, idet dette er en direkte følge af den indgåede aftale om omkostningsfordeling, som advokaten har været bekendt med og lagt til grund i forbindelse med skødeudarbejdelsen.
 I forbindelse med As og BAs køb af en fast ejendom, der var ejet af et af dem i fællesskab ejet anpartsselskab, afholdt anpartsselskabet udgiften til skødeomkostninger mv. Anpartsselskabet fik fradrag for udgiften i selskabets opgørelse af skattepligtig indkomst, og som rette omkostningsbærere blev A og BA i medfør af ligningslovens § 16 A, stk. 1, udlodningsbeskattet hver svarende til halvdelen af beløbet. Spørgsmålet i sagen angår, om A og BA ved at refundere anpartsselskabet skødeomkostninger mv. kan foretage betalingskorrektion efter ligningslovens § 2, stk. 5, og dermed undgå udlodningsbeskatningen.
 Efter ligningslovens § 2, stk. 1, kan skattemyndighederne foretage korrektion af kontrollerede transaktioner mellem interesseforbundne parter, når en transaktions priser og vilkår ikke er i overensstemmelse med, hvad der ville være opnåeligt mellem uafhængige parter, idet korrektionsadgangen omfatter alle økonomiske elementer og øvrige vilkår af relevans for beskatningen. Ved ændringer i ansættelsen af den skattepligtiges indkomst i henhold til stk. 1, kan den skattepligtige undgå yderligere følgeændringer (sekundære justeringer) ved at forpligte sig til betaling i overensstemmelse med de i stk. 1 anvendte priser og vilkår, jf. lovens § 2, stk. 5.
 Skattemyndighederne har ikke foretaget korrektion af pris eller vilkår vedrørende anpartsselskabets salg af ejendommen til A og BA efter armslængdeprincippet i ligningslovens § 2, stk. 1, men alene skattemæssigt henført udgiften vedrørende anpartsselskabets afholdelse af skødeomkostninger mv. til A og BA som rette omkostningsbærere. Da der således ikke er foretaget ændringer i den skatte- eller udlodningspligtige indkomst i henhold til ligningslovens § 2, stk. 1, kan der ikke foretages betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
 A og BA skal betale sagsomkostninger for landsretten til Skatteministeriet med i alt 20.000 kr. Beløbet omfatter retsafgift og udgifter til advokatbistand inkl. moms. Ved fastsættelsen af beløbet til dækning af udgifterne til advokatbistand er der ud over sagens værdi og udfald taget hensyn til sagens varighed og betydning.
 A skal anerkende, at han ikke kan foretage betalingskorrektion i form af betaling af 14.700 kr. til H1 ApS svarende til halvdelen af de af selskabet afholdte skødeomkostninger mv.
 BA skal anerkende, at hun ikke kan fortage betalingskorrektion i form af betaling af 14.700 kr. til H1 ApS svarende til halvdelen af de af selskabet afholdte skødeomkostninger mv.
 I sagsomkostninger for landsretten skal A og BA inden 14 dage in solidum betale 20.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: CFC-beskatning – aktieombytning/fusion/spaltning/koncernintern fordring som vederlag for koncernintern erhvervelse af aktier
 26 May 2004 15:31
 SKM2004.218.LR
 99/03-4372-00007
 CFC, CFC-beskatning, fusion, spaltning, koncernintern, fordring, vederlag, aktier, overdragelse
 Ligningsrådet blev spurgt om, hvorvidt en aktieombytning, nogle fusioner og en spaltning ville generere CFC-indkomst for det danske selskab A. Det var oplyst, at de udenlandske skatteregler alene indeholdt bestemmelser om, at de modtagende selskaber indtrådte i det indskydende selskabs anskaffelsessummer, mens de udenlandske skatteregler ikke indeholdt bestemmelser om, at de modtagende selskaber indtrådte i det indskydende selskabs anskaffelsestidspunkter. Dette skyldtes, at anskaffelsestidspunkterne ikke var relevante for de udenlandske skatteregler, da den udenlandske beskatning af aktieafståelser ikke var afhængig af ejertidsperioden. Ligningsrådet fandt, at SEL § 32, stk. 3, 6. og 7. pkt., kunne finde anvendelse, da der indtrådte succession efter udenlandske regler, hvorfor der ikke ville blive genereret CFC-indkomst for A. Herudover blev Ligningsrådet spurgt, om erhvervelsen af en koncernintern fordring og anvendelsen af denne fordring som vederlag i en koncernintern erhvervelse af aktier, ville generere CFC-indkomst for A. Det var oplyst, at værdien af fordringen ville være lavere end værdien af aktierne. Ligningsrådet fandt, at forskellen mellem markedsværdien af den fordring, der udgjorde vederlaget for aktierne, og markedsværdien af aktierne udgjorde et beløb, der måtte anses for at være et vederlagsfrit kapitalindskud i det selskab, der erhvervede aktierne, hvorfor forskellen udgjorde et skattepligtigt tilskud, jf. SL § 4. Da et skattepligtig tilskud efter SL § 4 imidlertid ikke udgør en af de i SEL § 32, stk. 5, nr. 1-9, udtømmende opregnede indkomstarter, ville forholdet ikke generere CFC-indkomst for A.
 Ligningsvejledningen 2004-2 S.D.5.2.
 Ligningsrådet blev spurgt om, hvorvidt følgende transaktioner ville generere CFC-indkomst for det danske selskab A:
 Step 1. En tilførsel af et udenlandsk datterdatterselskabs (B) aktieposter i en række af dets udenlandske datterselskaber (ejet i mindre end 3 år) til et nystiftet udenlandsk selskab (C) mod vederlag i nye aktier (aktieombytning). Det nystiftede udenlandske selskab ville blive ejet af henholdsvis det tilførende datterdatterselskab og det ultimative moderselskab.
 Step 2. En delspaltning af C.
 Step 3. En fusion af B og C samt C’s datterselskab med B som det fortsættende selskab.
 Step 4. B’s erhvervelse af en fordring fra et koncernforbundet selskab mod udstedelse af gæld, samt erhvervelse af den resterende del af aktierne i D mod vederlag i den netop erhvervede fordring. B ejede inden erhvervelsen 27 pct. af aktierne i D, og det skulle lægges til grund, at den fra et koncernforbundent selskab erhvervede fordring havde en markedsværdi, der afveg fra værdien af den erhvervede aktiepost.
 Step 5. En fusion af B og D med B som det fortsættende selskab, hvorved B’s indirekte beholdning af egne aktier via B’s 100 pct. aktiebesiddelse i D annulleres.
 Det var blandt andet oplyst, at de udenlandske regler indeholdt bestemmelser om, at det modtagende selskab i forbindelse med step 1, 2, 3 og 5 indtrådte i det indskydende selskabs anskaffelsessummer. Derimod indeholdt de udenlandske regler ikke bestemmelser om, at det modtagende selskab indtrådte i det modtagende selskabs anskaffelsestidspunkter. Dette skyldtes, at anskaffelsestidspunkterne


text:
ikke var relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke havde forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode. De udenlandske regler indeholdt dog i øvrigt bestemmelser om succession, hvor dette var relevant.
 Herudover var det blandt andet oplyst, at den i step 4 omtalte fordring, som B ville erhverve fra et koncernforbundet selskab svarede til et gældsbrev, og at udstedelsen af gæld i B som vederlag for fordringen ligeledes ville ske ved udstedelsen af et gældbrev.
 Ligningsrådet besvarede spørgsmålet med, at transaktionerne i step 1-5 ikke i sig selv ville generere CFC-indkomst for A med blandt andet følgende begrundelse:
 I step 1 tilfører B, som det danske selskab, A, indirekte har kontrol over via E, aktieposterne i dets udenlandske datterselskaber til et nystiftet udenlandsk selskab, C, mod vederlag i aktier i C svarende til 50 pct. af kapitalen i C. A har således efter overdragelsen kontrol eller væsentlig indflydelse på det modtagende selskab, C, via E og B. Transaktionen kunne sammenlignes med en dansk aktieombytning, men de udenlandske skatteregler m.v. indeholder ikke bestemmelser svarende til den danske aktieavancebeskatningslovs § 13.
 De udenlandske regler indeholder bestemmelser om, at det modtagende selskab, C, indtræder i B’s anskaffelsessummer. De udenlandske skatteregler indeholder derimod ikke bestemmelser om, at det modtagende selskab indtræder i B’s anskaffelsestidspunkter. Dette skyldes, at anskaffelsestidspunkterne ikke er relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke har forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode. De udenlandske regler indeholder dog i øvrigt bestemmelser om succession, hvor dette er relevant. Spørgsmålet er herefter, hvorvidt selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., kan finde anvendelse, når det fremgår direkte af bestemmelsen, at det modtagende selskab efter udenlandske regler skal succedere i såvel datterselskabets anskaffelsessummer som anskaffelsestidspunkter.
 Det er Ligningsrådets opfattelse, at selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., naturligvis er formuleret med udgangspunkt i dansk skatteret, hvor anskaffelsestidspunkter kan være relevante i forhold til beskatningen, idet de danske skatteregler indeholder bestemmelser om forskellig beskatning afhængig af ejertidsperioden eksempelvis i aktieavancebeskatningsloven. I dansk skatteret er der således alene tale om skattemæssig succession, i det omfang det modtagende selskab indtræder i såvel anskaffelsessummer som anskaffelsestidspunkter. Selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., må derfor være udtryk for, at der skal ske skattemæssig succession efter udenlandske regler, førend der kan bortses fra overdragelsen og dermed en eventuel aktieavance i relation til opgørelsen af CFC-indkomsten og den skattepligtige indkomst til brug for sammenligningen i selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. således også Skatteministerens kommentar i bilag 19 (L 99) til FSR’s spørgsmål om målingen af CFC-indkomst m.v.
 I den konkrete sag sker der skattemæssig succession efter de udenlandske regler, idet der dog alene succederes i det efter de udenlandske regler relevante, nemlig anskaffelsessummerne. Ligningsrådet finder, at det i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., må være afgørende, om der sker skattemæssig succession eller ej efter udenlandske regler, idet reglen i selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., er udtryk for, hvorledes en dansk skattemæssig successionsregel er formuleret. I det omfang såvel anskaffelsessummer som


text:
anskaffelsestidspunkter er relevante for anvendelsen af de udenlandske skatteregler, må det tillige kræves, at det modtagende selskab succederer i begge dele i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt. I det omfang alene anskaffelsessummerne er relevante for anvendelse af de udenlandske skatteregler, må det være tilstrækkeligt, at det modtagende selskab succederer heri, da der i dette tilfælde er tale om en skattemæssig succession svarende til den danske skattemæssige succession, der bygger på de danske regler.
 Det kan derimod ikke antages at være tilstrækkeligt, at det indskydende datterselskab og det modtagende selskab ikke bliver beskattet efter udenlandske regler af en disposition som ovenstående, idet det er en forudsætning for anvendelsen af selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., at der begrebsmæssigt kan tales om skattemæssig succession.
 Ligningsrådet finder følgelig, at step 1 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 3, 7. pkt., idet dispositionen sker med skattemæssig succession efter udenlandske regler, og idet A efter overdragelsen har kontrol eller væsentlig indflydelse på det modtagende selskab via E og B.
 I step 2 gennemføres en spaltning af det i step 1 stiftede selskab, C, således, at B’s tidligere datterselskaber udspaltes til tre modtagende selskaber, som efter spaltningen ejes af det ultimative moderselskab, mens det ultimative moderselskabs tidligere datterselskab, F, forbliver i C, som efter spaltningen alene ejes af B.
 Spørgsmålet er følgelig, hvorvidt ovenstående disposition udgør en overdragelse til et andet selskab, hvor det modtagende selskab efter udenlandske regler indtræder i datterselskabets anskaffelsessummer og anskaffelsestidspunkter, og moderselskabet efter overdragelsen kontrollerer eller har væsentlig indflydelse på det modtagende selskab, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt.
 A må anses for at kontrollere eller have væsentlig indflydelse på de modtagende selskaber, da A er koncernforbundet med det ultimative moderselskab, idet samme aktionærkreds direkte eller indirekte ejer mere end 50 pct. af begge selskaber, jf. kursgevinstlovens § 4, stk. 2, og da A via dets ultimative moderselskab ejer 99,9 pct. af hvert af de tre modtagende selskaber, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 6, 2. pkt.
 Som i step 1 gennemføres dispositionen med skattemæssig succession efter udenlandske regler, idet de russiske regler indeholder bestemmelser om, at de modtagende selskaber, C1, C2 og C3, indtræder i C’s anskaffelsessummer. De udenlandske skatteregler indeholder som nævnt under step 1 derimod ikke bestemmelser om, at B indtræder i C’s og F’s anskaffelsestidspunkter, hvilket ligeledes som nævnt under step 1 skyldes, at anskaffelsestidspunkterne ikke er relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke har forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode. Ligningsrådet kan derfor i det hele henvise til bemærkningerne vedrørende step 1.
 Ligningsrådet finder følgelig, at step 2 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 3, 7. pkt., idet dispositionen sker med skattemæssig succession efter udenlandske regler, og idet A efter overdragelsen har kontrol eller væsentlig indflydelse på de modtagende selskaber via det ultimative moderselskab.
 I Step 3 vil B, C


text:
og F fusionere med B som det fortsættende/modtagende selskab.
 Da det således er det indirekte ejede datterselskab, B, der er det fortsættende/modtagende selskab i fusionen, bliver spørgsmålet, om B ved indkomstopgørelsen efter udenlandske regler er indtrådt i de indskydende selskabers, C’s og F’s, anskaffelsessummer og anskaffelsestidspunkter, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. pkt.
 Som i step 1 gennemføres fusionen med skattemæssig succession efter udenlandske regler, idet de udenlandske regler indeholder bestemmelser om, at det modtagende selskab, B, indtræder i C’s og F’s anskaffelsessummer. De udenlandske skatteregler indeholder som nævnt under step 1 ikke bestemmelser om, at B indtræder i C’s og F’s anskaffelsestidspunkter, hvilket ligeledes som nævnt under step 1 skyldes, at anskaffelsestidspunkterne ikke er relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke har forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode.
 Da Ligningsrådet som vedrørende selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 7. pkt., finder, at selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. pkt., er formuleret med udgangspunkt i dansk skatteret, hvor anskaffelsestidspunkter kan være relevante i forhold til beskatningen, at der i dansk skatteret alene er tale skattemæssig succession, i det omfang det modtagende selskab indtræder i såvel anskaffelsessummer som anskaffelsestidspunkter, og at selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. pkt., derfor ligeledes må være udtryk for, at der skal ske skattemæssig succession efter udenlandske regler, førend der kan bortses fra overdragelsen og dermed en eventuel aktieavance i relation til opgørelsen af CFC-indkomsten og den skattepligtige indkomst til brug for sammenligningen i selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., kan der i det hele henvises til bemærkningerne vedrørende step 1.
 Ligningsrådet finder følgelig, at step 3 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 3, 6. pkt., idet dispositionen sker med skattemæssig succession efter udenlandske regler.
 I step 5 fusionerer B og D med B som det fortsættende selskab.
 Da det således er det indirekte ejede datterselskab, B, der er det fortsættende/modtagende selskab i fusionen, bliver spørgsmålet, om B ved indkomstopgørelsen efter udenlandske regler er indtrådt i det indskydende selskabs, D’s, anskaffelsessummer og anskaffelsestidspunkter, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. pkt.
 Som i step 3 gennemføres fusionen med skattemæssig succession efter russiske regler, idet de udenlandske regler indeholder bestemmelser om, at det modtagende selskab, B, indtræder i D’s anskaffelsessummer. De udenlandske skatteregler indeholder som nævnt under step 1 ikke bestemmelser om, at B indtræder i D’s anskaffelsestidspunkter, hvilket ligeledes som nævnt under step 1 skyldes, at anskaffelsestidspunkterne ikke er relevante for de udenlandske skatteregler, da de udenlandske skatteregler ikke har forskellig beskatning afhængig af ejertidsperiode.
 Da der er tale om en fusion som nævnt i step 3 henvises der i det hele til bemærkningerne vedrørende step 3.
 Ligningsrådet finder følgelig, at step 5 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 3, 6. pkt., idet dispositionen sker med skattemæssig succession efter udenlandske regler.
 Mens step 1-3 og 5 drejer sig om visse nærmere opregnede omstruktureringer og betydningen


text:
af disse i relation til selskabsskattelovens § 32, stk. 3, 6. og 7. pkt., drejer step 4 sig om, hvorvidt nogle nærmere opregnede dispositioner genererer CFC-indkomst, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 5, der således skal indgå i sammenligningen af CFC-indkomsten og den skattepligtige indkomst i selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt.
 CFC-indkomsten til brug for sammenligningen i selskabsskattelovens § 32, stk. 1, 1. pkt., opgøres som summen af de i selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9, opregnede indkomst- og udgiftsarter. Opregningen er udtømmende.
 I step 4 vil B erhverve en koncernintern fordring (et gældsbrev) mod udstedelse af et andet gældsbrev. Den erhvervede fordring vil herefter blive overdraget til G som vederlag for erhvervelsen af aktierne i D. Mens erhvervelsen af den koncerninterne fordring (gældsbrevet) antages at ske til markedsværdi, antages erhvervelsen af aktierne i D at ske til en værdi under markedsværdien, idet aktierne i D kan have en højere værdi end den fordring (gældsbrevet), der udgør vederlaget for aktierne.
 Transaktioner mellem koncernforbundne parter skal efter dansk ret ske på markedvilkår, jf. ligningslovens § 2. I det omfang transaktionerne ikke sker på markedsvilkår, således at den ene af parterne opnår et formuegode af pengeværdi, vil den pågældende part eventuelt blive beskattet af dette formuegode. Afgørende for denne beskatning er naturligvis, hvilken transaktion der er tale om. Som eksempel på beskatning af den part, der opnår formuegodet, kan den såkaldte tilskudsbeskatning, jf. statsskattelovens § 4, nævnes, jf. eksempelvis SKM2002.310.HR og SKM2001.407.LSR.
 Dispositioner, der udløser tilskudsbeskatning efter statsskattelovens § 4, er ikke opregnet i selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9. I nærværende sag bliver spørgsmålet om, hvorvidt step 4 genererer CFC-indtægter for A, således et spørgsmål om, hvorvidt dispositionerne skal anses for omfattet af selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 2, og dermed udgør en CFC-indtægt, idet dispositionerne blandt andet medfører en skattepligtig gevinst på en fordring, eller hvorvidt di-spositionerne skal anses for blandt at udgøre et tilskud til B fra et koncernforbundet selskab, i hvilket tilfælde dispositionerne ikke er omfattet af de i selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9, opregnede indkomst- og udgiftsarter og dermed ikke kan udgøre en CFC-indtægt.
 Højesteret har i to sager, TfS 1999, 346 HR og TfS 2000, 96 HR, taget stilling til forholdet mellem kursgevinstloven og ligningslovens § 16 A. Begge sager drejede sig om, hvorvidt beløb, som en eneaktionær modtog fra sit/sine selskab/-er, skulle karakteriseres som afdrag på fordringer, som de pågældende eneaktionærer havde på selskabet/selskaberne, eller som udlodning af udbytte til aktionæren (maskeret udlodning).
 I TfS 1999, 346 HR tiltrådte Højesteret den af Landsretten afsagte dom, hvoraf det blandt andet følgende fremgår:
 ”Det lægges efter bevisførelsen til grund, at sagsøgerens erhvervelse af fordringer og aktier var gensidigt betingede, således at erhvervelsen af fordringerne var betinget af, at han samtidig blev aktionær. Det må herefter lægges til grund, at de omtvistede beløb, der som afdrag er blevet udbetalt fra Tradehaus Aalborg A/S til sagsøgeren, kun er blevet tilvejebragt og betalt, fordi sagsøgeren var aktionær i selskabet. Under disse omstændigheder må de


text:
udbetalte beløb anses som udbytte af aktier, hvorfor de skal beskattes i medfør af ligningslovens § 16 A, stk. 1.”
 I TfS 2000, 96 HR bemærkede Højesteret følgende:
 ”Som anført af landsretten skete Flemming Christensens erhvervelse af fordringer og aktier som led i en samlet aftale, og efter erhvervelsen udviklede Flemming Christensen overskudsgivende aktiviteter i selskaberne. De afdrag, som Chrisco Import og Chrisco Export betalte til opfyldelse af de erhvervede fordringer, blev kun tilvejebragt og betalt, fordi Flemming Christensen var aktionær i selskaberne. Højesteret tiltræder herefter, at de omtvistede beløb må anses som udbytte af aktier og derfor skal beskattes i medfør af ligningslovens § 16 A, stk. 1.”
 I de omhandlede sager fandt Højesteret således, at skatteyders erhvervelse af fordringerne og aktierne i de omhandlede selskaber havde en indbyrdes sammenhæng, og at afdragene på fordringerne følgelig kun blev tilvejebragt og betalt, fordi den pågældende skatteyder var aktionær i selskabet/selskaberne. Under disse omstændigheder var der tale om maskeret udlodning frem for afdrag på fordringer og dermed var anvendelsen af kursgevinstloven i disse tilfælde subsidiær i forhold til anvendelsen af ligningslovens § 16 A.
 De omtalte sager vedrørte den situation, hvor beløb fra selskabet tilgik aktionæren. Nærværende sag vedrører så at sige den modsatte situation, nemlig den situation, hvor beløb fra aktionæren tilgår selskabet.
 Det er Ligningsrådets opfattelse, at G alene vil afstå aktierne i D mod et vederlag, der er lavere end markedsværdien af aktierne, fordi G indirekte er aktionær i B. Det kan således ikke antages, at G ville acceptere et sådant vederlag, hvis aktierne skulle sælges til tredjemand. Med andre ord finder Ligningsrådet, at transaktionen ikke er i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis transaktionen var afsluttet mellem uafhængige parter.
 Henset til at det alene kan antages, at G er indstillet på at afstå aktierne i D til en lavere værdi end markedsværdien, fordi G er indirekte aktionær i B, samt henset til TfS 1999, 346 HR og TfS 2000, 96 HR, finder Ligningsrådet, at forskellen mellem markedsværdien af den fordring, som udgør vederlaget for aktierne i D, og markedsværdien af aktierne udgør et beløb, der må anses for at være et vederlagsfrit kapitalindskud i B, og som derfor er omfattet af statsskattelovens § 4. Ligningsrådet er således af den opfattelse, at det nævnte beløb udgør et skattepligtigt tilskud, som efter danske regler ville skulle tillægges indkomsten i B. Ligningsrådet finder således i lighed med Højesteret i førnævnte sager, at anvendelsen af kursgevinstloven i dette tilfælde er subsidiær i forhold til anvendelsen af statsskattelovens § 4.
 Det må dog samtidig konstateres, at et skattepligtig tilskud efter statsskattelovens § 4 som ovenfor anført ikke udgør en af de i selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9, opregnede indkomstarter. Følgelig finder Ligningsrådet i konsekvens af ovenstående, at step 4 ikke i sig selv genererer CFC-indkomst for A, jf. selskabsskattelovens § 32, stk. 5, nr. 1-9, e contrario.


text:
Advokaten 4 - Ny kendelse om sagsomkostninger
 Ny kendelse fra Højesteret betyder, at rettens afgørelse om sagsomkostninger i forligte sager kan kæres, medmindre parterne udtrykkeligt har frafaldet kære.
 Højesteret har afsagt en kendelse (sag nr. 373/2007, afsagt 22. januar, 2008), der ændrer på hidtidig praksis om eventuel kære af rettens afgørelse vedrørende fastsættelse af sagsomkostninger i sager, hvor der er indgået forlig. Kendelsen har betydning for, hvordan forliget skal udformes i forhold til spørgsmålet om mulighed for eventuel kære af rettens afgørelse vedrørende sagsomkostninger.
 Højesterets kendelse udspringer af en sag, hvor der var indgået forlig mellem sagens parter, og hvor det i det indgåede forlig var anført: “Det overlades til retten at tage stilling til sagsomkostningerne efter hver af parterne har haft anledning til at fremkomme med et indlæg.”
 Byretten afsagde herefter kendelse, hvorefter det blev fastsat, at den ene af parterne skulle betale sagens omkostninger. Byrettens kendelse blev af den ene part kæret til landsretten, der afviste kæremålet, idet der ikke i det indgåede forlig var taget kæreforbehold.
 Den kærende part kærede landsrettens kendelse til Højesteret.
 Højesteret har afsagt kendelse med dissens – fem dommere mod to.
 Højesterets afgørelse ændrer en praksis, der har været gældende siden 1955, idet Højesteret fastslår, at parten ikke ved forliget var afskåret fra at kære byrettens omkostningsafgørelse til landsretten, selvom der ikke i forliget var indsat et udtrykkeligt kæreforbehold.
 Siden 1955 har Højesteret gentagne gange fastslået, at en omkostningsafgørelse, der er truffet af retten som led i et af parterne indgået forlig, kun kan kæres, hvis der er taget udtrykkeligt kæreforbehold.
 I den konkrete sag blev det som led i parternes forlig overladt til retten at træffe afgørelse om sagsomkostninger, uden at der blev taget udtrykkelig stilling til spørgsmålet om adgangen til at kære rettens afgørelse.
 I forarbejderne til lov nr. 554 af 24. juni 2005 om ændring af retsplejeloven og forskellige andre love (sagsomkostninger, retshjælp og fri proces) er forudsat, at praksis ændres, således at en rets afgørelse om sagsomkostninger i en sag, hvor det som led i et forlig er overladt til retten at træffe afgørelse om sagsomkostningerne, kan kæres efter samme regler som andre afgørelser om sagsomkostninger.
 På den baggrund overvejede Højesteret, om der var grundlag for at ændre den ovennævnte retspraksis, og fandt, at den ordning, der er forudsat i forarbejderne, er hensigtsmæssig, således at rettens omkostningsafgørelse også i forligte sager kan kæres, medmindre parterne udtrykkeligt har frafaldet kære.
 Med denne begrundelse ændrede flertallet i Højesteret den ovennævnte praksis og afsagde herefter kendelse om, at parten ikke ved forliget var afskåret fra at kære byrettens omkostningsafgørelse til landsretten, og sagen blev hjemvist til landsretten til prøvelse af byrettens omkostningsafgørelse.


text:
Ikke revisoransvar, rådgivning om timandsselskaber. | Forum Orientering
 Ikke revisoransvar, rådgivning om timandsselskaber.
 Skrevet af Forum Advokater d. 4/10 - 2004
 En registeret revisor, Lennart Gutfelt, ringede til bekendte, som kunne være interesseret i et timandsinteressentskab. Interessentskabet skulle købe jernbanevogne, som skulle leases af et administrationsselskab. Projektet skulle være risikofrit og incitamentet for at indgå i arrangementet skulle være at opnå skattefradrag.
 Interessenterne stiftede herefter interessentskabet i sommeren 1992.
 I forbindelse med skattemyndighedernes overvejelser i foråret 1993 om skærpelser overfor afskrivningsarrangementer vedrørende leasingaktiver besluttedes det blandt andet, at Told & Skattestyrelsen skulle fokusere på det reelle ejerskab til leasingaktiverne – et forhold der ikke indtil da havde været berørt af skattemyndighederne. Fra 1993 begyndte fradrag for underskud i en række anpartsprojekter, navnlig i de såkaldte timandsprojekter, herefter at blive nægtet. Også interessenterne i denne sag fik nægtet fradragsret.
 Revisor Gutfelt blev derefter sagsøgt med påstand om, at han skulle være ansvarlig for det tab, som interessenterne havde lidt i form af deres kontante indskud i interessentskabet som følge af, at
 skattemyndighederne ikke anerkendte den fradragsret, som de havde fået stillet i udsigt.
 Revisor Gutfelt havde henholdt sig til, at Statsautoriseret revisor Allan Lucas fra Ernst & Young havde udarbejdet et notat om problemstillingen, der anbefalede arrangementet og inddrog derfor Ernst & Young A/S i sagen.
 Ernst & Young gjorde gældende, at Lucas ́notat på grundlag af gældende dansk skatteret og skattepraksis på redegørelsestidspunktet den 3. juli 1992 var rigtig.
 Højesteret lagde til grund, at revisor Gutfelt ikke rådgav om projektet som et led i en normal revisionsfaglig rådgivning, og at han ikke fik honorar for sin anbefaling.
 Højesteret lagde også til grund, at rådgivningen i betydelig grad var baseret på redegørelsen fra Ernst & Young, og at revisor Gutfelt ikke i sommeren 1992 havde haft særlig anledning til at påpege, at
 skattemyndighederne ville kunne nægte investorer fradragsret. På denne baggrund afviste Højesteret at gøre revisor Gutfelt erstatningspligtig for at anbefale investorerne at deltage i projektet.
 Højesteret fandt heller ikke, at Ernst & Young ved at afgive erklæring, som sket den 3. juli 1992, havde pådraget sig erstatningspligt. Erklæringen kunne med Højesterets ord ikke efter sin ordlyd eller af andre grunde anses for at indeholde en indestående for, at deltagerne i interessentskabet ville få en bestemt skatteretlig stilling. Ernst & Young fandtes at have tilkendegivet i notatet, at redegørelsen var udarbejdet på grundlag af de på tidspunktet for afgivelsen gældende skatteregler, og sagsøgerne har ikke haft grundlag for at antage, at Ernst & Young garanterede for, at den skattemæssige bedømmelse af arrangementet ikke kunne ændres. Selvom Ernst & Young ikke direkte i erklæringen havde taget et generelt forbehold om, at skattereglerne kunne
 ændres, fandtes dette at fremgå indirekte af notatets tekst og formuleringer.
 (Højesterets dom af den 1. september 2004 i sag 397/2002 og 398/2002(1.afd.) UfR NyhedsService 2004 p. 93)
 Kommentar: Det var ikke nødvendigt for Højesteret i denne situation, som i tidligere situationer, at gå ind i, hvor grænsen går for rådgivers ansvar i skattemæssigt motiverede dispositioner, se umiddelbart nedenfor.


text:
Denne vurdering var slet ikke nødvendig her, hvor Højesteret nåede frem til, at det kunne konstateres, at hverken Ernst & Young eller revisor Gutfelts rådgivning var i strid med gældende lovgivning i 1992, og hvor revisor Gutfelt i øvrigt ikke fandtes at have modtaget instruks om at rådgive omkring at opnå skattefrihed i sådan et projekt.
 Problemstillingen omkring skattemæssigt begrundede transaktioner er bundet op på Højesterets dom af den 10. april 1997, hvor Højesteret statuerede, at der bør udvises tilbageholdenhed med at pålægge rådgiveransvar i tilfælde, hvor de dispositioner, hvorom der er rådgivet, ikke har karakter af normale forretningsmæssige dispositioner, men må antages med klientens indforståelse at være gennemført med henblik på nedbringelse af skattebetalinger.
 Sidenhen har Højesteret fulgt denne linje og der henvises i denne forbindelse til de domme, der er registreret i PapirLovorientering 3/1997, 4/1998 og 3/2001.
 Generelt har Højesteret ikke udvist megen sympati overfor skatteydere med kreative skattearrangementer der går galt og for deres forsøg på efterfølgende at overvælte deres tab på deres rådgiver.


text:
Skat.dk: A.A.10.2.6 Genoptagelse af klagesager
 Dette afsnit handler om ankenævnenes, Skatteankestyrelsens og Landsskatterettens muligheder for at genoptage en klagesag.
 Tidsfrist for genoptagelse
 Indbyrdes kompetencebegrænsninger
 Undtagelse - betingelser ikke opfyldte
 Nævnene, Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen kan efter anmodning fra en part genoptage en sag, der tidligere er påkendt eller afvist af klageinstansen selv. Se SFL § 35 g.
 Bemærk afvist klage
 En afvist klage kan genoptages af klageinstansen, der har afvist at behandle den. Men klageren kan også vælge at bede om genoptagelse ved den underliggende instans, da der ved afvisningen ikke er taget stilling til klagen. Hvis fx Landsskatteretten har afvist at behandle en klage over Skatteforvaltningens afgørelse, så kan klageren vælge at bede Skatteforvaltningen om at genoptage sagsbehandlingen. Se SFL § 35 g, og SKM2006.39.ØLR.
 Genoptagelse forudsætter altid, at
 klageinstansen har påkendt eller afvist klagesagen. Hvis klagen er tilbagekaldt, er der ikke en sag at genoptage. Parten må i så fald indgive en klage på ny eller anmode om genoptagelse ved den myndighed, der sidst har truffet afgørelse i sagen. Se SKM2005.220.HR
 parten (klageren) har anmodet om genoptagelse. Nævnene, Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen kan ikke af egen drift genoptage en sag og tage stilling til det materielle i sagen igen. Hvis fx et ankenævn bliver opmærksom på, at der er grundlag for at genoptage en klagesag, kan det opfordre klageren til at tilkendegive, om der ønskes genoptagelse. Ifølge almindelig forvaltningsretlig teori kan klageinstansen til gengæld af egen drift korrigere en afgørelse for egentlige skrivefejl, regnefejl og tilsvarende, som alene vedrører udfærdigelsens form.
 der fremlægges oplysninger, som ikke tidligere har været fremme, og som skønnes at ville have medført et væsentligt ændret udfald af afgørelsen, hvis de var indgået i sagsbehandlingen. Se SKM2005.460.HR , SKM2009.329.ØLR , SKM2011.54.BR og xSKM2018.401.BRx.
 Vedrørende muligheden for at rette åbenbare fejl se afsnit A.A.7.5. og afsnit A.A.8.1.
 De nye oplysninger skal fremlægges ankenævnene inden for en af følgende frister:
 Fristen for ordinær eller ekstraordinær genoptagelse. Se afsnit A.A.8.
 Fristen for indbringelse af sagen for domstolene, eller inden domstolene har afsluttet sin sagsbehandling.
 Se SFL § 35 g, stk. 2, samt SKM2006.619.VLR. og SKM2011.389.VLR.
 Tidsfristerne for sagsbehandling sikrer, at klageorganerne alene kan genoptage behandlingen af en sag, så længe sagen ikke kan anses for endelig afsluttet. Når fristen for ansættelsesændringer og klagebehandling er overskredet, så har klageorganerne heller ikke længere mulighed for at genoptage sagsbehandlingen.
 De indbyrdes kompetencebegrænsninger gælder også i forbindelse med genoptagelse. Et ankenævn kan derfor ikke genoptage en sag, hvor Skatterådet eller Landsskatteretten har truffet afgørelse i sagen. Se SFL § 14, stk. 1, nr. 3, og SKM2005.220.HR.
 Se også afsnit A.A.1.11.2.
 Ankenævnene, Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen kan imødekomme en anmodning om genoptagelse, selv om betingelserne ikke er opfyldte, hvis ganske særlige omstændigheder taler for det. Se SFL § 35 g, stk. 3.
 De "særlige omstændigheder", der begrunder genoptagelse, er en mulig underkendelse ved Landsskatteretten eller domstolene af myndighedernes praksis i disse sager. Procesbesparende hensyn samt hensynet til en ensartet behandling af skatteyderne i sagskomplekser anses også for et særligt omstændighed, der kan begrunde genoptagelse.
 Bestemmelsen


text:
skal administreres restriktivt, idet det korrekte retsmiddel er domstolsprøvelse. Se forarbejderne til Lov nr. 281 af 06/06/1977.
 Ankenævnene, Landsskatteretten og Skatteankestyrelsen kan give tilsagn om genoptagelse. Det fremgår ikke direkte af loven, men i praksis anvendes muligheden for genoptagelse i særlige tilfælde også til at give tilsagn om genoptagelse. Se SFL § 35 g, stk. 3.
 Genoptagelsestilsagn forudsætter, at
 der er fornøden identitet mellem faktum i pilotsagen og i den sag, hvor der meddeles genoptagelsestilsagn. Det skal være åbenbart, at pilotsagens afgørelse vil få betydning for udfaldet af den sag, hvor der ønskes genoptagelsestilsagn.
 tilbagesøgningskravet ikke allerede er forældet på tilsagnstidspunktet. Genoptagelsestilsagn indebærer, at Skatteforvaltningen på forhånd giver afkald på at gøre gældende, at tilbagesøgningskravet er forældet.
 Landsskatteretten havde givet genoptagelsestilsagn betinget af, at domstolene ændrede Landsskatterettens afgørelse i en tredjemands sag. Tredjemanden hævede sagen, og Landsskatterettens afgørelse blev derfor ikke ændret, Landsskatteretten afviste at genoptage sagen, da betingelserne for genoptagelsestilsagnet ikke var opfyldte. Højesteret stadfæstede afgørelsen. Se SKM2005.230.HR og SKM2005.10.ØLR.
 Cirkulære nr. 103 af 03/07/1997 om bl.a. genoptagelsestilsagn.
 Se afsnit A.A.12.1 og SKM2012.575.LSR om henstand i forbindelse med genoptagelsetilsagn.
 Se også SKM2009.240.SKAT om forældelsesmæssige virkninger af genoptagelsestilsagn og afsnit A.A.9.7.
 Bemærk klagegebyr
 Bemærk at der også skal betales klagegebyr ved anmodning om genoptagelse. Se SFL § 35 c.
 Landsskatteretten havde afslået genoptagelse. Højesteret fandt, at der ikke var fremkommet nye oplysninger som begrundede, at manglende indsendelse af ønsket materiale ikke kunne lægges klageren til last. Der forelå heller ikke særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse. Højesteret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
 Landsskatteretten havde givet genoptagelsestilsagn betinget af, at domstolene ændrede Landsskatterettens afgørelse i en tredjemands sag. Tredjemanden hævede sagen, og Landsskatterettens afgørelse blev derfor ikke ændret, Landsskatteretten afviste at genoptage sagen, da betingelserne for genoptagelsestilsagnet ikke var opfyldte. Højesteret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
 En anmodning om genoptagelse ved Skatteankenævnet af skatteansættelserne for indkomstårene 1991 og 1992 blev afslået. Afslag var begrundet med, at 1991 ikke kunne genoptages, da der ikke var klaget til Skatteankenævnet over afgørelse vedrørende indkomståret. 1992 kunne ikke genoptages af skatteankenævnet, da Landsskatteretten havde realitetsbehandlet ansættelsen for indkomståret.
 Landsskatteretten havde afslået genoptagelse. Højesteret fandt, at det måtte lægges klageren til last, at de nye oplysninger ikke var fremlagt under Landsskatterettens første behandling af sagen. Højesteret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
 SKM2017.580.VLR Landsretten tiltrådte, at der ikke var grundlag for genoptagelse af skatteankenævnets afgørelse efter SFL § 35 g, stk. 1, og at der heller ikke forelå særlige omstændigheder, jf. SFL § 35 g, stk. 3, der kunne begrunde genoptagelse af afgørelsen. Stadfæster SKM2017.229.BR, hvor byretten udtalte, at der ikke under sagen var fremlagt andre oplysninger eller dokumenter end dem, der var fremlagt for skattemyndighederne i 2009 og 2011, og at der som følge heraf ikke var grund til at tro, at risikoen for selvinkriminering dengang førte til, at skatteyderen ikke kunne eller valgte at undlade at fremkomme med relevante oplysninger til brug for en korrekt skatteansættelse. Skatteyderen havde dermed ikke godtgjort, at SKATs afgørelse var ugyldig, eller at en genoptagelse af sagen


text:
ville medføre et væsentligt ændret udfald af afgørelsen.
 SKM2011.389.VLR For Landsskatteretten havde klager kun gjort gældende, at der skulle ske genoptagelse af hans skatteansættelse, Landsretten afviste derfor at behandle sagens materielle indhold jf. SFL § 48. Da klageren ikke havde anmodet om genoptagelse indenfor fristerne og der ikke forelå ganske særlige omstændigheder, jf. dagældende SFL § 37, afviste Landsretten at genoptage klagerens skatteansættelse.
 SKM2010.603.VLR En anmodning om genoptagelse ved Landsskatteretten blev afslået. Byretten gav skatteyderen medhold i genoptagelse. Vestre Landsret fandt der imod, at det måtte lægges klageren til last, at de nye oplysninger ikke var fremlagt under Landsskatterettens første behandling af sagen, jf. dagældende SFL § 46, stk. 1. Der var endvidere ikke ganske særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse efter dagældende SFL § 46, stk. 2. Vestre Landsret frifandt herefter Skatteministeriet.
 En anmodning om genoptagelse ved Landsskatteretten blev afslået. Østre Landsret fandt, at det måtte lægges klageren til last, at de nye oplysninger ikke var fremlagt under Landsskatterettens første behandling af sagen. Østre Landsret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
 En anmodning om genoptagelse ved skatteankenævnet var fremsat efter udløbet af fristen for genoptagelse, og der forelå ikke ganske særlige omstændigheder, der talte for genoptagelse. Klageren fik derfor afslag på genoptagelse.
 En anmodning om genoptagelse ved skatteankenævnet blev afslået under henvisning til, at Landsskatteretten havde taget stilling til klagen, da retten havde afvist klagebehandling. Østre Landsret fandt, at Landsskatterettens klageafvisning ikke var til hinder for genoptagelse ved skatteankenævnet, da der ikke var taget ligningsmæssig stilling til klagen. Afslag på genoptagelse blev imidlertid stadfæstet, da der ikke forelå ganske særlige omstændigheder, der kunne begrunde genoptagelse.
 SKM2005.10.ØLR
 Landsskatteretten havde givet tilsagn om, at en sag ville blive genoptaget, hvis en tilhørende straffesag resulterede i nye oplysninger. Straffesagen blev opgivet. Landsskatteretten afslog genoptagelse, da der ikke var fremlagt nye oplysninger, som kunne have medført et væsentligt andet resultat og da der heller ikke forelå ganske særlige omstændigheder. Østre Landsret stadfæstede afgørelsen om afslag på genoptagelse.
 Landsskatteretten havde afslået genoptagelse, der blandt andet var begrundet i fremlagte kørselsregnskaber. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at der forelå nye oplysninger, og retten fandt heller ikke at der forelå ganske særlige omstændigheder, som kunne begrunde genoptagelse. Klageren fik derfor afslag på genoptagelse.
 xSagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen var berettiget til genoptagelse af to afgørelser fra Landsskatteretten, jf. SFL § 35 g, stk. 1.
 Landsskatteretten havde i sine afgørelser fundet, at skatteyderen ikke kunne anses for at drive erhvervsmæssig virksomhed i skattemæssig henseende, hvorfor han ikke havde fradrag for underskud. Landsskatteretten fandt også, at SKAT ikke ved at træffe afgørelse inden udløbet af indsigelsesfristen, men efter at have modtaget skatteyderens indsigelser, havde truffet afgørelse i strid med SFL § 20, stk. 2.
 Skatteyderen nedlagde under retssagen bl.a. påstand om genoptagelse af Landsskatterettens to afgørelser.
 I relation til påstanden om genoptagelse af afgørelserne fra Landsskatteretten tog byretten Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge. Retten lagde herved vægt på, at skatteyderen ikke havde fremlagt nye oplysninger, der kunne have medført et væsentligt ændret udfald af afgørelserne, hvis de havde


text:
foreligget tidligere. I øvrigt bemærkede retten, at SKATs afgørelser ikke var foretaget i strid med SFL § 20, stk. 2, idet SKAT med rimelighed måtte gå ud fra, at skatteyderens indsigelser fremsat inden udløbet af de fastsatte indsigelsesfrister var endelige.x
 SKM2014.806.BR
 Landsskatteretten afviste at behandle sagsøgerens klage over SKATs afgørelse, idet klagen var indgivet til Landsskatteretten efter udløbet af klagefristen i dagældende SFL § 42, stk. 1. Sagsøgeren anmodede herefter Landsskatteretten om genoptagelse i medfør af dagældende SFL § 46, hvilket Landsskatteretten afviste. Sagsøgeren indbragte herefter kendelsen for domstolene.
 Det overordnede spørgsmål i sagen var, om betingelserne for genoptagelse var opfyldt og endvidere konkret, om der forelå sådanne særlige omstændigheder, at der skulle ses bort fra klagefristoverskridelsen i medfør af dagældende SFL § 42, stk. 1, 3. pkt.
 Retten udtalte, at vurderingen af, om betingelserne i dagældende SFL § 46 var opfyldt, skulle ske i relation til Landsskatterettens afgørelse vedrørende afvisning. Retten fandt, at sagsøgerens synspunkt om, at SKATs afgørelse led af en retlig mangel ikke kunne begrunde genoptagelse af afvisningssagen, hverken efter dagældende SFL § 46, stk. 1, eller efter stk. 2. Da der heller ikke i øvrigt var fremkommet nye faktiske oplysninger, som kunne have medført et væsentligt andet udfald af afgørelsen om afvisning, blev Skatteministeriet frifundet.
 SKM2014.137.BR Betingelserne for genoptagelse af et skatteankenævns afgørelse var ikke opfyldt. Byretten lagde i den forbindelse vægt på, at sagsøgeren ikke havde fremlagt nye oplysninger af betydning for sagen. der forelå heller ikke ganske særlige omstændigheder, der talte for genoptagelse.
 SKM2011.457.BR Sagen drejede sig om genoptagelse af en landsskatteretssag, hvor klager i forbindelse med genoptagelsesanmodningen havde fremlagt en ny erklæring. Retten fandt, at selvom erklæringen var en ny oplysning, var betingelserne for genoptagelse efter dagældende SFL § 46 stk. 1, ikke opfyldt, da det måtte lægges klager til last, at klager først havde henvendt sig til en advokat efter udløbet af indbringelsesfristen, og at genoptagelsesanmodningen som følge heraf først var fremkommet ca. 8 måneder efter Landsskatterettens afgørelse. Retten lagde endvidere vægt på, at erklæringen ikke ville medføre et væsentligt andet resultat.
 SKM2011.452.BR Sagen drejede sig om, hvorvidt Landsskatteretten skal realitetsbehandle en klage, uanset om klagen er modtaget for sent, jf. dagældende SFL § 42, stk. 1, 3 pkt. og om hvorvidt sagen skal hjemvises til Landsskatteretten til behandling af spørgsmålet om genoptagelse iht. dagældende SFL § 46, stk. 2. Klageren oplyste, at fristoverskridelsen skyldtes revisors fejl. Retten mente ikke, at der var særlige omstændigheder efter dagældende SFL § 42, stk. 1, 3. pkt., da retten lagde vægt på, at retspraksis er restriktivt og at klagen var indgivet mere end to måneder efter fristens udløb. Vedrørende hjemvisning, bemærkede retten, at den første klage til Landsskatteretten var bortfaldet pga. manglende betaling af retsafgiften, og Landsskatteretten havde dermed ikke afgjort eller afvist en sag, og betingelserne for genoptagelse var dermed ikke opfyldt. Landsskatteretten havde derfor med rette behandlet sagen efter dagældende SFL § 42, stk. 1, 3. pkt. Spørgsmålet om genoptagelse af sagen efter dagældende SFL § 46, stk. 2, havde ikke været prøvet