text:
samme er fortjeneste ved salg til en erhverver ved frivillig aftale, der opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen på aftaletidspunktet.
 Det er kommunen, der i henhold til planloven har hjemmel til ekspropriation på baggrund af en vedtaget og offentliggjort lokalplan.
 At en lokalplan udgør fundamentet for ekspropriation, er dog ikke ensbetydende med, at kommunen er forpligtet til at iværksætte ekspropriation. Lokalplanen fastlægger rammerne for den fremtidige anvendelse af lokalplanområdet, men hindrer ikke den hidtidige lovlige anvendelse af området.
 Ved lov nr. 458 af 9. juni 2004 er den hidtidige bestemmelse i frigørelsesafgiftslovens § 8 overført til planlovens § 47 A. Hensigten med bestemmelsen er at sikre, at en ejer af en fast ejendom, der benyttes til landbrug, gartneri, planteskole eller frugtplantage, kan forlange, at kommunen overtager ejendommen henholdsvis den overførte del af ejendommen til et beløb, der er fastsat af taksationsmyndighederne efter de samme regler, der efter planlovens §§ 47 og 50 gælder for ekspropriation af ejendomme. Reglen gælder i de tilfælde, hvor ejendommen helt eller delvist overføres fra landzone til byzone eller sommerhusområde. Ejerens frist for at forlange, at kommunen overtager, er senest 4 år efter overførslen.
 Reglen i § 47 A er ikke en ekspropriationsbestemmelse, men kan nærmere betegnes som en lovhjemlet købepligt for den kommunale myndighed, som ved lokalplanlægning overfører ejendom fra landzone til byzone. Der henvises til afgørelse SKM2010.723.ØLR, hvor Landsretten udtaler, at ekspropriation er kendetegnet ved, at ejeren ikke har mulighed for at nægte afståelse, og ved at være en begivenhed, som ejeren ikke har fremkaldt. Den købepligt for kommunen, som ejeren efter planlovens § 47 A kunne have valgt at benytte sig af, er således væsensforskellig fra ekspropriation. Den omstændighed, at lokalplanen muliggjorde en anvendelse af købepligten i planlovens § 47 A, findes derfor på ingen måde at kunne sidestilles med ekspropriationsrealitet.
 I det konkrete tilfælde har Kommunen den 11. august 2008 vedtaget lokalplan 1056 trods indsigelser fra klageren, som bl.a. omfatter en del af dennes landbrugsejendom. Lokalplanens formål er at fastlægge områdets anvendelse til regionale erhvervsformål, især større transport- og logistikvirksomhed, større fremstillings-, service- og lagervirksomhed mv., og at overføre området fra landzone til byzone.
 Det er uden betydning, at der forinden har været drøftelser med Kommunen om overtagelse på ekspropriationslignende vilkår, som imidlertid ikke blev gennemført.
 Det bemærkes, at praksis omkring planlovens § 48 ikke kan finde anvendelse på overtagelser efter planlovens § 47 A, idet planlovens § 48 har et andet indhold end § 47 A. Planlovens § 48 bestemmer således, at når en lokalplan eller en byplanvedtægt har forbeholdt en ejendom eller en del af en ejendom til et offentligt formål, kan ejeren forlange ejendommen overtaget af kommunen mod erstatning. Hvis restejendommen ikke kan udnyttes på rimelig måde som selvstændig ejendom, kan ejeren forlange hele ejendommen overtaget af kommunen. Overtagelsespligten påhviler dog kun kommunen, hvis det pågældende areal ikke kan udnyttes på en økonomisk rimelig måde i overensstemmelse med den faktiske udnyttelse af de omliggende ejendomme.
 SKAT har anført, at svaret kun er gældende for spørgerens skattemæssige forhold.
 Der er


text:
nedlagt påstand om, at fortjeneste ved afståelse af arealer beliggende ...1 og ...2, til Kommunen er skattefri i henhold til ejendomsavancebeskatningsloven, da afståelsen er sket på ekspropriationslignende vilkår.
 Den økonomisk konsekvens af, at jorden er overgået til byzone, har tvunget klageren til at påberåbe sig retten til, at kommunen skal erhverve jorden. Hermed er der tale om ekspropriationslignende forhold, da skatteyder reelt set ikke har haft noget valg.
 For at beskytte lodsejer i de situationer, hvor vedtagelsen af en lokalplan afskærer den nuværende lodsejer fra en rimelig og forsvarlig udnyttelse af ejendommen, har kommunen en overtagelsespligt til det pågældende areal.
 Ejendomsskat pr. ha for det areal, der er omfattet af den nye lokalplan er 7,2 promille af 800.000 kr., hvilket svarer til 5.760 kr. pr. ha. Ejendomsskatten pr. ha. uden vedtagelse af den nye lokalplan er 7,2 promille af 95.000 kr., hvilket svarer til 684 kr. pr. ha. Lokalplanen indebærer således en forøget årlig ejendomsskat med 5.076 kr. pr. ha. I alt er der tale om ca. 85 ha., som er blevet omfattet af den nye lokalplan. Det medfører en årlig omkostningsstigning på ca. 431.500 kr.
 Der er på baggrund af kalkuler udarbejdet af Videncentret for Landbrug opgjort, at driften af de 84 ha., der er overført til byzone, hvert år vil generere et underskud på 490.000 kr.
 Folketinget har med virkning for 2011 vedtaget, at grundskyldspromillen for landbrug nedsættes med 5,1 promillepoint. Uden vedtagelse af denne særlov, som formentlig ikke kan forventes at fortsætte, vil konsekvensen være en forøget omkostning på 737.120 kr. og et samlet årligt underskud på 836.400 kr.
 Kommunen har ikke ønsket at vedtage en ny lokalplan, hvor jorden tilbageføres til landzone. Sådan som sagsforløbet har været, har der reelt set været tale om, at Kommunen ved at fastholde lokalplanen har ønsket at udnytte de faldende priser på erhvervsjord til at tvinge skatteyder til at afstå jorden til en lavere pris. De har tilbudt klageren 45 kr. pr. kvadratmeter mod oprindelig 50 kr. De har efterladt klageren i en situation, hvor han ikke har kunnet gøre andet end at anmode kommunen om at overtage jorden i henhold til planloven.
 Med baggrund i sagsforløbet er der reelt set tale om ekspropriationslignende afståelse.
 Der gælder ifølge Skatterådet følgende betingelser for, at en afståelse skal anses for at være på ekspropriationslignende vilkår:
 På aftaletidspunktet skal eksproprianten udvise vilje til at ekspropriere.
 Begge betingelser er opfyldt.
 Der har været afholdt åstedsforretning på ejendommene med Kommunens forslag til fuld erstatning ved ekspropriation.
 Overtaksationskommissionen har fastsat tidspunktet for aftalen om overdragelsen til 2008, og på dette tidspunkt har kommunen udvist vilje til ekspropriation. Det har allerede i 2007/2008 stået klart, at der ville blive indgået en aftale om overdragelse. Kommunen har ved åstedsforretningen villet ekspropriere, og klageren har ikke haft nogen reel økonomisk mulighed for at beholde jorden. Aftalen om overdragelsen skal anses for indgået ved afholdelsen af åstedsforretningen.
 Hvis aftaletidspunktet anses for at være tidspunktet for fremsættelse af overtagelsesbegæringen, har klageren alligevel kunnet påregne på aftaletidspunktet, at kommunen ville ekspropriere arealet.

type: other


text:
Når kommunen ikke har villet ændre lokalplanen, er det fordi kommunen vil råde over arealet til industrigrunde.
 I forbindelse med, at finanskrisen er slået igennem, og der ikke længere har været udsigt til, at arealerne kunne videresælges, har kommunen forsøgt at presse klageren ved at tilkendegive, at de ikke længere vil ekspropriere arealet, men ikke desto mindre har kommunen ikke ladet arealet eller blot en del af arealet udgå af lokalplanen. Kommunen har pålagt klageren så store økonomiske byrder, at de har tvunget ham til at afstå arealet. Hensigten er dokumenteret ved, at kommunen samtidigt med, at de har afvist at lade jorden udgå af lokalplanen, har tilbudt at overtage jorden frivilligt til en lavere pris.
 Såfremt vedtagelsen af lokalplanen ikke havde medført et underskud på ca. 500.000 kr. årligt, ville klageren ikke have været tvunget til at gøre brug af planlovens § 47 A. Klageren ville i stedet have kunnet fortsætte sin landbrugsdrift uændret, indtil kommunen havde brug for jorden og så kunne ekspropriere den.
 Kommunen har ændret taktik og vil ikke ekspropriere arealet, men vil i stedet overtage det frivilligt til en lavere pris, og derved undgå, at Taksationskommissionen skal prisfastsætte jorden. Klageren har ikke økonomisk mulighed for at beholde arealet, eller sælge det til tredjemand i det nuværende marked. Dermed har kommunen tvunget klageren til at gøre brug af planlovens § 47 A. Det er med andre ord ikke frivilligt, at han afstår arealet til den ekspropriationsberettigede.
 Der henvises til SKM2008.816.SR. Her har en skatteyder i henhold til planloven også bedt en kommune overtage et areal. Skatterådet tiltrådte i det bindende svar, at det var at sidestille med ekspropriation og dermed var afståelsen skattefri.
 Kommunens fremgangsmåde er en magtdemonstration, der udelukkende har haft til formål at tvinge arealet fra lodsejer, og det helst til en lavere pris end hvis taksationskommissionen skulle fastsætte den. Når en lodsejer af hensyn til almenvellet tvinges til at afstå sin ejendom, er der reelt set mere tale om ekspropriation end om ekspropriationslignende vilkår.
 Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom medregnes til den skattepligtige indkomst efter reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven. Det fremgår af ejendomsavancebeskatningslovens § 1.
 I henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 1. pkt., er fortjeneste indvundet ved erstatning for ekspropriation af fast ejendom ikke skattepligtig. Det samme gælder ved salg til en erhverver, som efter formålet med overdragelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 2. pkt.
 Det er en betingelse for skattefritagelse efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 2. pkt., at det på aftaletidspunktet har stået klart, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, hvis den frivillige aftale ikke blev indgået. Det følger af højesterets dom i TfS 1995, 575 HRD.
 Kommunen har meddelt, at den ikke ville foretage yderligere skridt i forhold til ekspropriation af de arealer, som klageren har begæret overtaget efter planlovens § 47 A. Det er derfor ikke godtgjort, at ekspropriation har været et reelt og aktuelt alternativ til overtagelse efter planlovens § 47 A på det tidspunkt, hvor klageren har


text:
begæret, at kommunen skulle overtage arealerne. Landsskatteretten finder, at det er tidspunktet for klagerens begæring om overtagelse efter planlovens § 47 A, der er aftaletidspunktet. Betingelsen om, at det på aftaletidspunktet skal stå klart, at ekspropriationen vil blive gennemført, hvis der ikke indgås en frivillig aftale, er derfor ikke opfyldt.
 Det forhold, at ejendomsskatten for det overdragne areal er steget efter vedtagelsen af lokalplanen, indebærer ikke, at overdragelsen kan sidestilles med ekspropriation i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 A's advokat har under hovedforhandlingen oplyst, at LL, der den 12. januar 2015 har udarbejdet en beregning af de økonomiske konsekvenser af den forhøjede ejendomsskat, er hans klients revisor. Det fremgår af LL's beregning blandt andet:
 Med baggrund i de økonomiske realiteter og landbrugets begrænsede lånemuligheder, var det ikke en mulig option for A at beholde jorden med det formål at kunne realisere arealet til industri på et senere tidspunkt. I 2010 var det ikke sandsynligt, at jorden ville kunne realiseres inden for en overskuelig horisont.
 A har i påstandsdokument af 23. marts 2015 anført følgende:
 principalt at den af Kommunen som led i overtagelsen af de to ejendomme betalte erstatningssum skattemæssigt skal anses for en af EBL § 11, stk. 1, 1. punktum, omfattet "erstatningssum i anledning af ekspropriation", og
 subsidiært at den af Kommunen som led i overtagelsen af de to ejendomme betalte erstatningssum skattemæssigt skal anses for betalt som led i et af EBL § 11, stk. 1, 2. punktum, omfattet "salg til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen."
 Til støtte for påstanden gøres det i første række gældende, at fortjenesten ved afståelse af de i denne sag omhandlede ejendomme er skattefri i medfør af ABL § 11, stk. 1, 1. punktum, da fortjenesten "er indvundet ved modtagelse af en erstatningssum i anledning af ekspropriation".
 Som dette også fremgår af den juridiske vejledning (tidligere ligningsvejledningen) omfatter EBL § 11 alle typer af ekspropriationer, jfr. John Engsig i Festskrift til Orla Friis Jensen, hvor det side 116 hedder:
 Alle typer af ekspropriative afståelser af fast ejendom er omfattet af EBL § 11. Det er ikke afgørende om betegnelsen "ekspropriation" er anvendt i selve den lovbestemmelse, der hjemler den ekspropriative afståelse. Skattefritagelsen kan ikke begrænses til de grundlovsmæssigt nødvendige erstatninger.
 Dette er fastslået i dommen UfR 1982.331 H om forståelsen af den dagældende § 2 B i lov om særlig indkomstskat, hvorefter fortjenester indvundet ved modtagelsen af en erstatningssum i anledning af ekspropriation - ganske som efter EBL § 11, stk. 1, 1. punktum - var skattefri. Højesteret udtalte i den sag bl.a.:
 Herefter kan det ikke antages, at fritagelsesbestemmelsen som af indstævnte (Skatteministeriet) anført kun gælder for grundlovsmæssigt nødvendige erstatninger.
 De i planlovens kapitel 11 omhandlede bestemmelser, hvortil § 47a hører, er ekspropriationsbestemmelser, således som dette også konstateres i ovennævnte dom, U 1982.331 H, hvor det i Højesterets præmisser bl.a. hedder:
 I forbindelse med vedtagelsen af lov nr. 210 af 23. april 1949 om regulering af bymæssige bebyggelser indføjedes der ved lov nr.


text:
211 af samme dato i byplanlov nr. 181 af 29. april 1938 en bestemmelse med samme indhold som byreguleringslovens § 14. Denne bestemmelse blev optaget som § 15a i det afsnit af byplanloven, der omfatter lovens §§ 12-15, og som bærer overskriften "Ekspropriation m.m.".
 (Min markering)
 Der var for Højesteret ingen grund til at nævne byplanlovens afsnit om "Ekspropriation m.m.", hvis ikke dette var begrundet i et ønske om at understrege, at de i det pågældende afsnit anførte bestemmelser var ekspropriationsbestemmelser. Ganske på samme måde, som bestemmelserne i den dagældende byplanlovs afsnit om ekspropriation m.m. var ekspropriationsbestemmelser, er bestemmelserne i planlovens kapital 11 ekspropriationsbestemmelser.
 Som påvist ovenfor i afsnit 3.2 med gennemgangen af bestemmelsens forhistorie, er planlovens § 48 da også klart en ekspropriationsbestemmelse.
 Som anført. .. er der i denne sag enighed om, at overtagelser efter planlovens § 48 er omfattet af skattefriheden efter EBL § 11, stk. 1. Det er i den forbindelse væsentligt at være opmærksom på, at en del af de i nærværende sag omhandlede arealer er udlagt til de i planlovens § 48 anførte formål, og at fortjenesten vedrørende denne del af arealerne allerede af den grund er omfattet af skattefriheden i EBL § 11, stk. 1.
 Planlovens § 47a er ligesom lovens § 48 en ekspropriationsbestemmelse.
 Allerede frigørelsesafgiftslovens § 8 var en ekspropriationsbestemmelse, der skulle beskytte grundejeren mod at lande i netop en som i nærværende sag omhandlet situation, hvor jorden overføres til byzone med deraf følgende forøget grundbeskatning, uden at der er udsigt til, at jorden indenfor en rimelig tid skal anvendes til de formål, der begrundede overførslen fra landzone til byzone. Frigørelsesafgiftslovens § 8 skulle således ikke "blot" sikre grundejeren i forbindelse med, at en del af en samfundsskabt værdistigning blev inddraget gennem en øget beskatning. Dette blev fastslået af Højesteret i dommen U 1997.525 H, hvor flertallet på 7 dommere bl.a. udtaler:
 Vi bemærker herved, at det af lovforslagets almindelige bemærkninger fremgår, at forslaget "er udarbejdet under den forudsætning, at det fremsatte forslag til lov om by- og landzoner ... gennemføres ...", jf. Folketingstidende 1968/69, tillæg A, spalte 4359. Efter lovens forarbejder er dens formål da heller ikke begrænset til at inddrage en del af den samfundsskabte værdistigning, som overgang fra landzone til byzone repræsenterer. Loven skal derudover fremme udbuddet af jord, og dens indhold må tillige ses på baggrund af, at en ejendom ved indlemmelse i byzone underkastes en højere grundbeskatning, jf. folketingsudvalgets betænkning og ministerens svar på et spørgsmål bilagt betænkningen, Folketingstidende 1968/69, tillæg B, spalte 2802 f og 2814.
 Da frigørelsesafgiften blev ophævet og overtagelsespligten blev overflyttet til planloven, blev bestemmelsens karakter af en ekspropriationsbestemmelse understreget ikke blot ved, at bestemmelsen blev indsat i kapitel 11 om ekspropriation og overtagelse, men tillige derved at overtagelser efter § 47a - ganske på samme måde som overtagelser efter §§ 47 og 48 - sker efter taksationsprocessens regler.
 Ved kommunens overtagelse efter planlovens § 47a er der som ved overtagelser efter de øvrige bestemmelser i planlovens kapitel 11 på ingen måde


text:
tale om en overdragelse "ved en mindelig overenskomst", som det hedder i de ovenfor side 12 citerede forarbejder til lov om særlig indkomstskat § 7 A, stk. 6, og dermed forgængeren til EBL § 11, stk. 1, 2. punktum.
 Der er således ikke tale om en aftalebaseret overtagelse, hvor ejendomsejeren har "mulighed for at nægte afståelse, hvis de tilbudte vilkår forekommer ham utilfredsstillende". Dette blev klart understreget i nærværende sag,
 hvor Kommunen afviste (bilag 79, ekstrakten side 359) sagsøgerens ønske om at gøre overtagelsen betinget af, at sagsøgeren kunne acceptere den erstatning, som taksationsmyndighederne fastsatte,
 hvor taksationsmyndighederne bestemte, at de såkaldte betalingsrettigheder ikke var omfattet af overdragelsen (bilag 101, ekstrakten side 443), og
 hvor Kommunen kunne fragå tilsagnet (bilag 12, ekstrakten side 111) om, at sagsøgeren som led i et frivilligt salg kunne forpagte arealerne indtil disse skulle anvendes til erhvervsudvikling.
 Der foreligger i nærværende sag ikke et ved en "mindelig" aftale gennemført salg, men en tvangsmæssig overtagelse med udbetaling af en af taksationsmyndighederne efter de for ekspropriation gældende regler fastsat erstatning.
 Der foreligger i nærværende sag en tvangssituation, hvor der er foretaget en regulering af ekspropriativ karakter af den private ejendomsret, og hvor lodsejeren er sikret en ret til at kræve ekspropriation, når kommunen - alligevel - ikke ønsker at gennemføre ekspropriationen, fordi kommunen ikke længere ønsker at forfølge de mål, som var grundlaget for overhovedet at kunne foretage den pågældende regulering af den private ejendomsret.
 Principielt set burde det offentlige i så fald ophæve den pågældende regulering, men i stedet er der valgt en løsning, hvor lodsejeren værnes mod misbrug fra det offentliges side gennem en ret til at kræve ekspropriationen gennemført i en situation, som den i nærværende sag omhandlede, hvor kommunen ikke ønsker at tage den fulde konsekvens af den gennemførte regulering og på eget initiativ overtage jorden, men heller ikke ønsker at ophæve reguleringen og føre jorden tilbage til landzonen.
 Kommunen kan naturligvis ikke ved blot at omgøre sin egen beslutning om at overtage ejendommen omkvalificere den af kommunen gennemførte regulering med de deraf følgende byrder fra at være et ekspropriativt indgreb til at være et ikke-ekspropriativt indgreb.
 Det skal i denne forbindelse bemærkes, at dommen SKM2010.723.ØLR ikke omhandler den skattemæssige behandling af en erstatning udbetalt som led i en overtagelse efter planlovens § 47a, men et salg til skatteyderens eget anpartsselskab og dermed en overdragelse, der ikke er omfattet af ordlyden i EBL § 11, stk. 1, og at Østre Landsret således i den sag ikke har afgjort en problemstilling, der er sammenlignelig med den i nærværende sag foreliggende. Landsrettens udtalelse om overtagelser efter planlovens § 47a er at betragte som en form for obiter dictum.
 For så vidt angår SKM2010.723.ØLR skal det i øvrigt bemærkes, at der i forbindelse med den i sagen omhandlede lokalplan tilsyneladende ikke har været fokus på den ovenfor under pkt. 3.2 citerede bestemmelse i planlovens § 13, stk. 4, som netop er møntet på sådanne lokalplaner, der er initieret af grundejeren, og som giver kommunerne de nødvendige redskaber


text:
til at sikre, at grundejerne kun opnår beskyttelsen efter planlovens kapitel 11 i de tilfælde, hvor der er tale om en tvangsmæssig regulering, som fratager grundejeren muligheden for at fortsætte den hidtidige brug på uændrede vilkår.
 Sagsøgerens synspunkt om, at overtagelser efter planlovens § 47a er af ekspropriativ karakter har også støtte i den ekspropriationsretlige litteratur. John Engsig skriver således i Festskrift til Orla Friis Jensen, side 123, bl.a.:
 Som fremhævet af Orla Friis Jensen afslører skattemyndighederne i det hele en ringe fortrolighed med de ekspropriationsretlige regler ved at sidestille overtagelsestilfældene med frivillige overdragelser og ganske se bort fra, at den pågældende ejer, når overtagelsesbetingelserne foreligger opfyldt, er bragt i en tvangssituation.
 Fortjenester indvundet ved modtagelse af erstatningssummer i anledning af de i planlovens kapitel 11 omhandlede afståelser er således omfattet af skattefriheden efter EBL § 11, stk. 1, 1. punktum.
 Til støtte for påstanden gøres det i anden række gældende, at fortjenesten ved afståelse af de i denne sag omhandlede ejendomme er skattefri i medfør af ABL § 11, stk. 1, 2. punktum, da fortjenesten er opnået ved afståelse "til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen."
 Det er i denne sag uomtvisteligt, at Kommunen er "en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen", og at der således efter lovbestemmelsens umiddelbare ordlyd ikke er hjemmel til at beskatte sagsøgeren af den i nærværende sag omhandlede avancer.
 Med udgangspunkt i de i TfS 1998, 137 DEP beskrevne fortolkningsprincipper burde det herefter være åbenbart, at det må være op til sagsøgte at dokumentere, at der på trods heraf er klar hjemmel til at beskatte avancen, og at det på ingen måde har været muligt for sagsøgte at påvise en sådan klar hjemmel til beskatning i strid med ordlyden i EBL § 11, stk. 1, 2. punktum.
 For så vidt angår fortolkningen af de to domme, TfS 1995, 575 H og TfS 1996, 356 H, hvormed Højesteret tog stilling til grænserne for skattefriheden efter EBL § 11, stk. 1, 2. punktum, er det helt afgørende at være opmærksom på, at der i de to sager var tale om overdragelser, som ikke var omfattet af bestemmelsens ordlyd, da der i de to sager ikke var sket salg "til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen". Det lå således i begge sager klart, at erhververne, G1 og G2 A.m.b.A., ikke selv kunne have eksproprieret de omhandlede rettigheder og arealer.
 Det er klart, at Højesteret i en situation, hvor skattefriheden ved en formålsfortolkning udvides udover bestemmelsens umiddelbare ordlyd, kan opstille betingelser for at acceptere en sådan udvidet skattefrihed, men de betingelser, der er opstillet i forbindelse med en formålsbaseret udvidelse af skattefriheden, kan naturligvis ikke begrænse en skattefrihed, der følger direkte af bestemmelsens ordlyd. Den fortolkning, som sagsøgte ønsker at gennemtrumfe i denne sag, strider mod legalitetsprincippet, som beskrevet i TfS 1998, 137 DEP.
 Med hensyn til dommen SKM2008.165.HR skal det bemærkes, at der i den sag ikke


text:
var tale om en situation, hvor der forelå en overtagelsespligt, hvortil kommer, at ekspropriationsretten aldrig var blevet udnyttet til gennemførelse af et naturgenopretningsprojekt af den omhandlede art. Overtagelser fandt kun sted ved "mindelig overenskomst".
 Der er således væsentlige og afgørende forskelle mellem nærværende sag og den i dommen SKM2008.165.HR foreliggende situation, og der er intet grundlag for at udstrække den mulige indskrænkning af skattefriheden efter EBL § 11, stk. 1, 2. punktum, som måtte kunne udledes af SKM2008.165.HR, til at omfatte den i nærværende sag foreliggende situation. En sådan mulig indskrænkning af skattefriheden efter EBL § 11, stk. 1, 2. punktum, vil i givet fald alene kunne finde anvendelse i tilfælde, der i enhver henseende er fuldt ud sammenlignelige med den i SKM2008.165.HR foreliggende situation, og det er nærværende sag under ingen omstændigheder.
 Højesteret har på intet tidspunkt forholdt til en som i nærværende sag foreliggende tvangssituation, hvor det er utvivlsomt, at kommunen kunne ekspropriere de i sagen omhandlede ejendomme, at kommunen har eksproprieret til de pågældende formål, at kommunen i en lang periode klart og utvetydigt har tilkendegivet at ville gennemtvinge overtagelsen af sagsøgerens og hans ægtefælles ejendomme, at kommunen opretholder reguleringen med deraf følgende byrder og afviser sagsøgerens ønske om at få arealerne tilbageført til landzone, og at overtagelsen gennemføres efter reglerne i planlovens kapitel 11 og ikke ved en "mindelig overenskomst".
 Med gennemtvingelsen af lokalplanen - kombineret med planlovens § 47a - har Kommunen afgivet et uigenkaldeligt tilbud om overtagelse af de i sagen omhandlede ejendomme på "ekspropriationslignende vilkår".
 Den skattefrihed for en fortjeneste indvundet ved afståelse af de i denne sag omhandlede ejendomme, som sagsøgeren og hans ægtefælle dermed har opnået, kan ikke ophæves efterfølgende af Kommunen ved at gøre overdragelsen afhængig af en begæring fra sagsøgerens side efter planlovens § 47a.
 Der foreligger fortsat en af EBL § 11, stk. 1, 2. punktum, omfattet afståelse "til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen."
 Skattefriheden efter EBL § 11, stk. 1, er begrundet i, som det er udtrykt i de ovenfor under pkt. 3.1 forarbejder til bestemmelsens forgænger i lov om særlig indkomstskat, at det ikke er fundet "rimeligt" at beskatte avancer, som er opnået i situationer, hvor en ejendomsejer, som egentligt alene ønsker at fortsætte sin hidtidige brug af ejendommen på uændrede vilkår, bliver pålagt byrder som led i en af det omkringliggende samfund ønsket ændret anvendelse.
 Det er derfor - også på denne baggrund - overraskende, når sagsøgte i nærværende sag, hvor Kommunens overtagelse er dækket af ordlyden i EBL § 11, stk. 1, med udgangspunkt i dommene TfS 1995, 575 H og TfS 1996, 356 H, hvormed Højesteret udvidede skattefriheden efter EBL § 11, stk. 1, til situationer, der ikke er omfattet af bestemmelsens umiddelbare ordlyd, vil fratage sagsøgeren den skattefrihed, som følger af bestemmelsens direkte ordlyd.
 Ordet "rimeligt" synes så sandeligt at have ændret betydning siden 1970'erne.
 Kommunens overtagelse efter planlovens § 47a skal i relation til EBL § 11, stk. 1, kvalificeres som en ekspropriation,


text:
således at skattefriheden følger af 1. punktum, og hvis ikke retten er enig heri, må det være åbenbart, at skattefriheden følger af 2. punktum, da kommunen notorisk og ubestrideligt er "en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen."
 Der er i denne sag ikke hjemmel til at fratage sagsøgeren skattefriheden af den erstatning, som blev fastsat af taksationsmyndighederne og udbetalt af Kommunen som en konsekvens af den tvangsmæssige overførsel af de i denne sag omhandlede arealer fra landzone til byzone.
 Det er om sagens omkostninger gjort gældende, at sagens værdi kan opgøres til 6 mio.kr. baseret på en avance på ca. 23 mio.kr., hvoraf der er betalt virksomhedsskat med 25 %.
 Skatteministeriet har i påstandsdokument af 23. marts 2015 anført følgende:
 Ministeriet gør overordnet gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at betingelserne for skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11 er opfyldt.
 Sagsøgeren har ikke løftet bevisbyrden for, at avance ved afståelse af de omhandlede ejendomme til kommunen som konsekvens af begæring om overtagelse efter planlovens § 47 a er skattefri efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 Som hovedregel beskattes avance ved afståelse af fast ejendom, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 1, stk. 1.
 Som en undtagelse fastsættes det i ejendomsavancebeskatningslovens § 11:
 Fortjeneste, der er indvundet ved modtagelse af en erstatningssum i anledning af ekspropriation, medregnes ikke. Det samme gælder fortjeneste ved salg til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen.
 Skattefrihed efter § 11, 1. pkt., forudsætter, at der er foretaget ekspropriation. I den konkrete sag har kommunen imidlertid ikke truffet beslutning om ekspropriation. På trods heraf gør sagsøgeren gældende, at der foreligger et ekspropriativt indgreb. Som fastslået i SKM2010.723.ØLR udgør en overtagelse efter begæring ifølge planlovens § 47 a ikke ekspropriation. Sagsøgeren har desuden ikke godtgjort, at der foreligger sådanne ganske særlige omstændigheder, at lokalplanlægningen udgør ekspropriation. Ministeriets anbringender vedrørende § 11, 1. pkt., uddybes nedenfor afsnit 3.
 Skattefrihed efter § 11, 2. pkt., forudsætter efter fast højesteretspraksis, grundlagt ved UfR 1995.831 H og UfR 1996.876 H, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke var indgået. I den konkrete sag skal sagsøgeren dermed løfte bevisbyrden for, at kommunen ville have foretaget ekspropriation af ejendommene på det tidspunkt, hvor de blev begæret overtaget, hvis overtagelsesbegæring ikke var fremsat. Denne bevisbyrde er ikke løftet, jf. nærmere straks nedenfor i afsnit 2.
 EBL § 11, 2. pkt.
 I de senere års retspraksis har domstolene i alle tilfælde tiltrådt skattemyndighedernes afgørelser om, at betingelserne for skattefrihed efter § 11, 2. pkt., ikke er opfyldt, jf. herved SKM2007.34.VLR, SKM2008.165.HR, SKM2010.291.BR, SKM2010.510.VLR, SKM2010.723.ØLR og SKM2013.383.BR.
 Dette blev også resultatet i den seneste dom på området, SKM2014.76.HR, hvor Højesteret samtidig cementerede, at bevisbyrden påhviler skatteyderen.
 I den konkrete sag skal sagsøgeren som nævnt føre bevis for, at kommunen ville have foretaget ekspropriation af ejendommene på det tidspunkt, hvor ejendommene blev begæret overtaget, dvs. den 22. februar 2010.
 Fra åstedsforretningen afholdt den 10. oktober 2008 (bilag 64) svandt kommunens


text:
interesse for ejendommene. Forløbet er bl.a. beskrevet i replikken, side 12-14.
 Der blev afholdt kommunalvalg den 17. november 2009.
 Den 4. december 2009 anmodede sagsøgeren og hans ægtefælle kommunen om at træffe ekspropriationsbeslutning (bilag 76).
 Kommunen meddelte den 1. februar 2010 sagsøgeren og hans ægtefælle følgende (bilag 77):
 Som tidligere udmeldt blev jeres brev af 4. december 2009 forelagt for det nye Økonomiudvalg på møde den 25. januar 2010.
 I brevet har I under henvisning til det hidtidige sagsforløb og ud fra ønsket om en afklaring af de fremtidige forhold appelleret til, at kommunen træffer en formel ekspropriationsbeslutning i forlængelse af tidligere afholdt åstedsforretning.
 På baggrund af Økonomiudvalgets drøftelse af sagen kan det oplyses, at der ikke er tilslutning til, at sagen på nuværende tidspunkt fremmes på kommunens initiativ. Ud fra et overordnet hensyn til kommunens samlede økonomiske situation er der således ikke i øjeblikket politisk opbakning til at foretage yderligere sagsbehandling med henblik på at erhverve de lokalplanlagte dele af jeres ejendomme ved ekspropriation eller frivillig handel.
 Brevet er underskrevet af den nye borgmester, SR, som fortsat er borgmester.
 Det fremgår udtrykkeligt af brevet, at kommunen ikke ønskede at ekspropriere ejendommene. Det fremgår videre, at kommunen - end ikke - ønskede at erhverve ejendommene i frivillige handler. Kommunen ville altså hverken overtage ejendommene efter lovgivningen eller på aftalebestemt grundlag.
 Den 22. februar 2010 begærede sagsøgeren og hans ægtefælle imidlertid ejendommene overtaget af kommunen i medfør af planlovens § 47 a. Det var således sagsøgeren og hans ægtefælle, der tvang kommunen til erhverve ejendommene.
 Sager vedrørende ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt., angår en bedømmelse af en hypotetisk situation, hvor der skal tages stilling til, om grundejeren har ført bevis for, at der ville være sket ekspropriation, hvis et salg ikke var foretaget. Dette kan være en vanskelig bedømmelse, da der i retssager herom typisk ikke foreligger sikre beviser for, hvad der ville være sket, hvis en ejendom ikke var solgt. I mangel af sådanne beviser vil udfaldet - som følge af bevisbyrdens placering hos skatteyderen - typisk være, at betingelserne for skattefrihed ikke findes at være til stede. I de sidste mange års domstolspraksis er der da heller ingen eksempler på, at en skatteyder har fået medhold i, at en afståelse er skattefri efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 I nærværende sag er bevisbedømmelsen imidlertid ikke forbundet med vanskeligheder.
 Det er oplagt, at kommunen ikke havde ekspropriationsvilje, da sagsøgeren og hans ægtefælle den 22. februar 2010 fremsatte begæring om, at kommunen overtog ejendommene efter planlovens § 47 a.
 Ejendommene kan derfor ikke afstås skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt.
 EBL § 11, 1. pkt.
 Kommunalbestyrelsen har ikke truffet beslutning om ekspropriation
 Det er efter § 11, 1. pkt., en betingelse for skattefrihed, at der faktisk er foretaget ekspropriation.
 Det beror på en kommunalbestyrelses politiske overvejelser og skøn, om man ønsker at foretage ekspropriation ifølge planlovens § 47 eller anden lovgivning, som hjemler ekspropriation.
 At en kommunalbestyrelse igangsætter en proces, herunder eventuelt gennemfører åstedsforretninger, som giver politikerne mulighed for på et senere


text:
tidspunkt at træffe beslutning om ekspropriation, medfører ikke, at man er forpligtet til at foretage ekspropriation, når der skal tages endelig stilling hertil ved afstemning i kommunalbestyrelsen. Dette beror på et politisk skøn hos den til enhver tid værende kommunalbestyrelse, som på et hvilket som helst tidspunkt før den endelige beslutning om ekspropriation kan vælge at standse processen.
 I den konkrete sag har kommunen ikke truffet beslutning om ekspropriation efter planlovens § 47 eller andre ekspropriationshjemler.
 Særligt vedrørende planlovens §§ 47 a og 48
 Den omstændighed, at en ejendom begæres overtaget efter planlovens § 47 a, medfører ikke, at der hermed er foretaget et ekspropriativt indgreb.
 Den afståelse, der sker som konsekvens af overtagelsesbegæringen, har ikke karakter af ekspropriation.
 Efter § 47 a, stk. 1, kan ejeren af en fast ejendom, der benyttes til landbrug, gartneri, planteskole eller frugtplantage, hvis ejendommen helt eller delvis overføres fra landzone til byzone eller sommerhusområde, inden 4 år efter overførslen forlange ejendommen henholdsvis den overførte del af denne overtaget af kommunen for et beløb fastsat af taksationsmyndighederne efter de samme regler, som efter §§ 47 og 50 gælder for ekspropriation af ejendomme.
 Planlovens § 47 a hjemler hverken efter sin ordlyd eller forarbejder et ekspropriativt indgreb.
 I SKM2010.723.ØLR gjorde skatteyderen helt tilsvarende gældende, at en begæring efter § 47 a, stk. 1, måtte sidestilles med ekspropriation. Sagen var grundet sin principielle karakter henvist til landsretten, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Landsretten udtalte om dette spørgsmål:
 Ekspropriation er kendetegnet ved, at ejeren ikke har mulighed for at nægte afståelse, og ved at være en begivenhed, som ejeren ikke har fremkaldt. Den købepligt for kommunen, som BA efter planlovens § 47a, kunne have valgt at benytte sig af, er således væsensforskellig fra ekspropriation. Den omstændighed, at lokalplanen muliggjorde en anvendelse af købepligten i planlovens § 47a, findes derfor på ingen måde at kunne sidestilles med ekspropriationsrealitet. A's anbringende herom forkastes derfor.
 Som det fremgår, udtrykker landsretten - ganske utvetydigt - at planlovens § 47 a intet som helst har at gøre med ekspropriation. Landsretten har dermed fastslået, at anbringender svarende til dem, sagsøgeren gør gældende i nærværende sag, ikke er holdbare (men må "forkastes").
 Dommen blev ikke anket til Højesteret.
 I den konkrete sag er det sagsøgeren og ægtefællens begæring om overtagelse, der har medført, at ejendommene afstås. Hvis ikke de havde fremsat begæringen, kunne de beholde ejendommene i en lang årrække. Der foreligger ingen oplysninger i sagen om, at de erhvervsformål, som ejendommene ved lokalplanen blev udlagt til, faktisk er gennemført. I kommunens e-mail til sagsøgeren af 8. august 2013 (bilag 97, midt for) oplyses det da også, at "der er tale om arealer, hvor tidshorisonten forventes at være lang for gennemførelse af den planlagte byudvikling".
 Sagsøgerens anbringender vedrørende overtagelse efter planlovens § 48 fører heller ikke til, at de omhandlede arealer kan afstås skattefrit. Sagsøgeren har faktisk ikke begæret overtagelse efter planlovens § 48, men efter § 47 a. Allerede af den grund er det udelukket, at sagsøgerens synspunkter om § 48 kan


text:
føre til skattefrihed.
 Ex tuto bestrider sagsøgte, at sagsøgeren har godtgjort, at betingelserne for at begære overtagelse efter planlovens § 48 var opfyldt. Da sagsøgeren ikke begærede overtagelse efter planlovens § 48, har kommunen ikke taget stilling til, om betingelserne herfor er opfyldt.
 Ved lokalplan nr. 1056, § 1, blev området udlagt til erhvervsområde, ikke offentligt formål. Sagsøgeren har desuden ikke godtgjort, at betingelserne for overtagelse af en del af eller hele ejendommene er opfyldt, jf. planlovens § 48, stk. 2, og stk. 3. Det må i den forbindelse komme sagsøgeren bevismæssigt til skade, at man faktisk ikke begærede overtagelse efter planlovens § 48. Spørgsmålet har slet ikke været prøvet af kommunen (eller andre myndigheder). Det bemærkes i den forbindelse, at der ikke er sket nogen udbygning af området i overensstemmelse med lokalplanen.
 Lokalplanlægningen udgør ikke et ekspropriativt indgreb
 Når der vedtages en lokalplan kan den eksisterende lovlige anvendelse af ejendomme inden for lokalplanområdet fortsætte som hidtil - medmindre kommunalbestyrelsen på grundlag af lokalplanen træffer beslutning om ekspropriation. Det følger således af planlovens § 47, at en kommunalbestyrelse kan foretage ekspropriation, når det er af væsentlig betydning for virkeliggørelsen af en lokalplan. Dette er som nævnt ikke sket i nærværende sag.
 Den lokalplan nr. 1056, som blev vedtaget af Byrådet den 11. august 2008 (bilag B), indebar bl.a., at de omhandlede ejendomme blev overført fra landzone til byzone.
 Vedtagelse af lokalplanen indebærer ikke, at der er foretaget et ekspropriativt indgreb over for de ejendomme, som omfattes af planen. Lokalplanen indebærer ikke en "afståelse" af ejendom efter grundlovens § 73, 2. pkt., eller efter ejendomsavancebeskatningslovens § 1, stk. 1. Sagsøgeren har ikke godtgjort, at der foreligger sådanne ganske særlige omstændigheder, at dette er tilfældet.
 Den omstændighed, at zoneændringen medfører øgede ejendomsskatter, indebærer ikke ekspropriation. Det er almindeligt antaget i forfatningsretlig teori og praksis, at beskatning ikke udgør ekspropriation.
 I SKM2010.723.ØLR gjorde sagsøgeren også gældende, at den begrænsning / indskrænkning i ejendommens anvendelse, som vedtagelse af en lokalplan, der overførte ejendommen fra land- til byzone, havde medført, i sig selv var et ekspropriativt indgreb. Landsretten fandt ikke anledning til i sin begrundelse at fremkomme med bemærkninger til dette anbringende.
 Hvis man fandt, at der er sket ekspropriation i nærværende sag, ville konsekvensen være, at stort set enhver lokalplan, som overfører landbrugsarealer til byzone, måtte anses for at indebære ekspropriation. Dette er ikke gældende ret.
 Sagsøgeren har grundlæggende befundet sig i samme situation som andre lodsejere, der oplever, at en ejendom skifter status fra landzone til byzone. Dette indebærer normalt en meget betydelig berigelse af grundejeren - og dette er også tilfældet i nærværende sag.
 Realiteten er, at planlægningen medførte en meget betydelig værdistigning for ejendommene. Som bilag C og D er fremlagt udskrifter fra ois.dk, som viser udviklingen i den offentlige ejendomsvurdering for ejendommene. Det fremgår heraf, at den offentlige ejendomsvurdering for begge ejendomme steg meget betydeligt ved zoneændringen.
 Sagsøgeren har ikke godtgjort, at de øgede ejendomsskatter medførte, at en rentabel landbrugsdrift ikke var mulig. De dokumenter, sagsøgeren har fremlagt vedrørende den


text:
ventede indvirkning på rentabilitet m.v., udgør ikke fornødent bevis herfor. Der er tale om ensidigt indhentede erklæringer m.v. fra sagsøgerens repræsentanter, og de oplysninger, der fremgår af dokumenterne, er ikke dokumenterede.
 Dette gælder også for bilag 104, som sagsøgeren henviser til i processkrift 1, side 2, nederst. Dokumentet er dateret den 12. januar 2015 og er stilet til sagsøgerens advokat. Dokumentet er affattet som et partsindlæg. I sit indhold kunne det i øvrigt minde om en skønserklæring, men det er tilvejebragt fra en partsrepræsentant uden at retsplejelovens regler om syn og skøn er iagttaget. Dette dokument har efter sagsøgtes opfattelse ingen bevisværdi. Sagsøgte skal dog ikke undlade at bemærke, at det af side 3 så vidt ses fremgår, at resultatet af landbrugsdriften allerede før stigningen i ejendomsskatterne gav store underskud.
 Selv hvis sagsøgeren havde løftet bevisbyrden for, at de øgede ejendomsskatter medførte, at rentabel landbrugsdrift ikke var mulig, indebærer det jo i øvrigt ikke, at sagsøgerens ejendom skal anses for afstået - han kunne udnytte ejendommen til andet formål, f.eks. til erhverv i overensstemmelse med lokalplanen.
 Det er om sagens omkostninger gjort gældende, at det ikke er den - foreløbige - skat på 25 %, der skal svares efter virksomhedsordningen, som udgør sagens værdi, men derimod den endelige skat, som skal betales, når beløb tilgår sagsøgeren. På den baggrund har Skatteministeriet gjort gældende, at sagens værdi som minimum vil udgøre det dobbelte af den værdi, A har angivet, dvs. mindst 12 mio.kr.
 Efter ejendomsavancebeskatningslovens § 1, stk. 1, medregnes fortjeneste ved afståelse af fast ejendom til den skattepligtige indkomst. Efter lovens § 11, stk. 1, medregnes fortjeneste, der er indvundet ved modtagelse af en erstatningssum i anledning af ekspropriation, dog ikke. Det samme gælder fortjeneste ved salg til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen.
 Kommunen har ikke truffet beslutning om ekspropriation, og A og hans ægtefælles arealer er derfor ikke retligt eksproprieret.
 Det forhold, at lokalplan nr. 1056 overførte arealerne fra land- til byzone, er ikke i sig selv udtryk for ekspropriation. Det samme gælder det forhold, at kommunen flere gange igangsatte en proces, der kunne føre til ekspropriation, og at kommunen i den forbindelse udtrykte ekspropriationsvilje og indgik i forhandlinger om erstatningens størrelse.
 A og hans ægtefælle har anmodet Kommunen om i medfør af planlovens § 47 a at overtage arealerne. Kommunens købepligt er væsensforskellig fra ekspropriation, der er kendetegnet ved, at ejeren ikke har mulighed for at nægte afståelse, og ved at være en begivenhed, som ejeren ikke har fremkaldt. Den omstændighed, at kommunen har overtaget arealerne i medfør af planlovens § 47 a, er derfor ikke i sig selv et ekspropriativt indgreb.
 Det er ubestridt, at fortjenesten ikke havde været skattepligtig, såfremt kommunen havde overtaget arealerne i medfør af planlovens § 48. Allerede fordi kommunen i overensstemmelse med A og hans hustrus anmodning har overtaget arealerne i medfør af planlovens § 47 a, er spørgsmålet om, hvorvidt betingelserne for hel eller delvis overtagelse efter planlovens § 48 er opfyldt, uden


text:
betydning for denne sag.
 Arealerne har både før og efter vedtagelsen af lokalplanen været anvendt til landbrug. Lokalplanen muliggjorde også anvendelse til anden erhvervsvirksomhed, og ejendomsværdierne steg betydeligt som følge af zoneændringen. Det er ikke alene ved den erklæring af 12. januar 2015 om de økonomiske konsekvenser af den forhøjede ejendomsskat, der er udarbejdet af sagsøgerens revisor, godtgjort, at ejendommen ikke fortsat kunne anvendes økonomisk forsvarligt. Efter en samlet vurdering er det herefter ikke godtgjort, at der foreligger sådanne ganske særlige omstændigheder, at kommunen har foretaget et indgreb af ekspropriationslignende karakter i forhold til A og dennes ægtefælle.
 Betingelserne for skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 1. pkt., er derfor ikke opfyldt.
 Det er ubestridt, at der med lokalplanen blev tilvejebragt ekspropriationshjemmel efter planlovens § 47. Efter sammenhængen mellem ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 1. og 2. pkt., er det en betingelse for anvendelse af 2. pkt., at det på aftaletidspunktet måtte påregnes, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, såfremt en frivillig aftale ikke blev indgået, jf. Højesterets dom af 11. august 1995, refereret i Ugeskrift for Retsvæsen 1995, side 831. Aftaletidspunktet er den 22. februar 2010, hvor anmodningen om overtagelse efter planlovens § 47 a blev fremsat over for kommunen. Eftersom kommunen forinden - den 1. februar 2010 - havde tilkendegivet, at den ikke ville erhverve de lokalplanlagte dele af ejendommene ved ekspropriation eller i frivillig handel, er betingelserne for skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 2. pkt., derfor heller ikke opfyldt.
 Efter sagens udfald sammenholdt med parternes påstande skal A betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med 245.000 kr. inkl. moms til dækning af udgiften til advokatbistand. Retten har ved fastsættelsen af beløbet lagt vægt på sagens økonomiske værdi, karakter og omfang, herunder at sagen blev hovedforhandlet på halvanden retsdag.
 A skal inden 14 dage i sagsomkostninger til Skatteministeriet betale 245.000 kr.


text:
Skat.dk: Fraflytterskat - præjudiciel forelæggelse
 Fraflytterskat, præjudiciel forelæggelse, EU-ret
 På denne baggrund og under hensyn til de spørgsmål, der måtte anses for omfattet af den foreliggende sag, var det Højesterets foreløbige vurdering, at der ikke forelå en sådan rimelig tvivl om forståelsen af den relevante EU-ret, at der var grundlag for at forelægge spørgsmål for EU-Domstolen. Højesteret tog derfor ikke anmodningen om præjudiciel forelæggelse til følge
 Aktieavancebeskatningsloven § 13 (dagældende)
 Den juridiske vejledning 2016-1, afsnit C.B.2.14.2.2.
 (v/advokat Torben Bagge)
 (v/Kammeradvokaten ved advokat Søren Horsbøl Jensen)
 Jens Peter Christensen, Hanne Schmidt og Oliver Talevski.
 Appellanten, A, har under forberedelsen af denne sag anmodet om, at der forelægges præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har protesteret mod, at der sker præjudiciel forelæggelse.
 Landsskatteretten traf afgørelse om As skatteansættelse for 1999 ved kendelse af 24. juli 2008. I kendelsen er bl.a. anført følgende:
 Klagen vedrører beskatning af urealiseret fortjeneste på aktier ved klagerens fraflytning til Storbritannien, jf. den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a.
 Skattecentret har ved opgørelsen af klagerens aktieindkomst for indkomståret 1999 anset urealiseret avance på aktier ved fraflytning fra Danmark til Storbritannien for skatte pligtig med 88.663.433 kr., jf. den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a.
 Klageren flyttede den 15. september 1999 sammen med sine 3 børn fra Danmark til Storbritannien.
 På fraflytningstidspunktet ejede klageren 99,7 % af den nominelle aktiekapital på 1.000.000 kr. i H1 A/S.
 Klageren indgav i oktober 1999 selvangivelse for perioden fra 1. januar til 15. september 1999 til de danske skattemyndigheder. Klageren har i regnskabet for perioden fra 1. januar til 15. september 1999 medtaget en i henhold til den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a urealiseret ·avance på aktierne i H1 A/S og har opgjort avancen til 75.496.617 kr. ...
 Ved kendelse af 3. december 1999 opgjorde skatteforvaltningen i henhold til den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a den urealiserede fortjeneste på aktierne i H1 A/S ved fraflytning pr. 15. september 1999 til 88.663.433 kr. ...
 Aktieavanceskatten blev beregnet til 35.465.373 kr.
 Klageren ansøgte om og fik henstand med betaling af den beregnede skat på 35.465.373 kr., mod at der blev stillet sikkerhed i nominelt 400.000 kr. aktier i H1 A/S.
 På anmodning fra klagerens advokat genoptog skatteforvaltningen ved brev af 20. januar 2003 skatteansættelsen for indkomståret 1999. Sagsbehandlingen blev samtidig stillet i bero, indtil nogle verserende sager ved EF-domstolen og Landsskatteretten var afgjort.
 Den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a kan - efter at kravet om sikkerhedsstillelse og beregning af tillæg er bortfaldet - ikke anses for at være i strid med EU-rettens principper om arbejdskraftens fri bevægelighed (art. 39 EF) eller etableringsfriheden (art. 43 EF), jf. bemærkningerne til lov nr. 221 af 31. marts 2004.
 Det fremgår endvidere ikke klart af EF-domstolens dom af 11. marts 2004 i C-9/02 (Hughes de Lasteyrie du Saillant), at den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 13 a efter bortfaldet af kravet om sikkerhedsstillelse ved fraflytning til et andet EU-land er i strid med art. 39 EF eller art. 43 EF, idet det må


text:
lægges til grund, at medlemsstaterne kan indføre foranstaltninger til beskatning af latente aktieavancer, hvis foranstaltningerne er begrundet i tvingende almene hensyn, og de er egnede til at nå det forfulgte formål og ikke går videre end nødvendigt.
 Den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a er således ikke i strid med EU-retten. Der er derfor hjemmel til at beskatte klageren af en urealiseret avance på aktier i forbindelse med fraflytning til Storbritannien.
 Den sikkerhed på nominelt 400.000 kr. aktier i H1 A/S, som klageren stillede til sikkerhed for at opnå henstand med betalingen af den skat, der blev beregnet på aktieavancen i forbindelse med fraflytningen fra Danmark til Storbritannien i 1999, er samtidig frigivet. Der.er henvist til lov nr. 221 af 31. marts 2004.
 Klagerens repræsentant har nedlagt påstand om, at der ikke er hjemmel i den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a til at beskatte klageren af urealiseret avance på aktier i forbindelse med fraflytning til England, og at aktieindkomsten for indkomståret 1999 derfor skal nedsættes fra 88.663.433 kr. til O kr.
 Det lægges til grund, at klageren den 15. september 1999 flyttede fra Danmark til Storbritannien, og at hans fulde skattepligt til Danmark i henhold til kildeskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, ophørte på dette tidspunkt.
 Klageren ejede på fraflytningstidspunktet 99,7, % af aktiekapitalen i det danske selskab H1 A/S.
 Ophører en persons skattepligt efter kildeskattelovens § 1 som følge af fraflytning, eller bliver en person efter bestemmelserne i en dobbeltbeskatningsoverenskomst hjemmehørende i en fremmed stat, Færøerne eller Grønland, skal fortjeneste på aktier m.v., som den pågældende ejer på tidspunktet for skattepligtsophørt eller flytningen af skattemæssigt hjemsted, beskattes i samme omfang, som hvis aktierne var afstået på dette tidspunkt, jf. den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a, stk. 1, 1. pkt.
 Ved opgørelsen af den skattepligtige fortjeneste efter stk. 1 anses aktierne for afstået for et beløb svarende til værdien på tidspunktet for skattepligtsophøret eller flytningen af skattemæssigt hjemsted, jf. den dagældende bestemmelse i § 13 a, stk. 3.
 Østre Landsret har i dom af 24. september 2007, offentliggjort i SKM2007.716.ØLR, fundet, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte selve fraflytningsbeskatningen efter den dagældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a som EU-retsstridig ...
 I overensstemmelse med Østre Landsrets dom.af 24. september 2007, offentliggjort i SKM2007.716.ØLR, finder Landsskatteretten ikke grundlag for at tilsidesætte selve fra flytningsbeskatningen efter dagældende aktieavancebeskatningslovs § 13 a ved klagerens fraflytning til England i 1999 som EU-retsstridig.
 A indbragte Landsskatterettens kendelse for byretten, som henviste sagen til Landsretten. A nedlagde for landsretten påstand om, at Skatteministeriet skulle anerkende, at der ikke er hjemmel til at beskatte ham af hans urealiserede aktieavance i anledning af hans fraflytning til Storbritannien i 1999.
 Landsretten frifandt Skatteministeriet ved dom af 25. juni 2013. I dommen er bl.a. anført følgende:
 Efter den dagældende aktieavancebeskatningslov § 13 a skal der ved ophør af en persons skattepligt bl.a. ved fraflytning ske en beskatning af fortjeneste på aktier m.v., som vedkommende ejer på fraflytningstidspunktet, i samme omfang, som hvis


text:
aktierne var afstået på dette tidspunkt.
 I den foreliggende sag skal der tages stilling til, om beskatning i medfør af den dagældende aktieavancebeskatningslov § 13 a er i overensstemmelse med EU-retten og dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Storbritannien.
 Højesteret har ved en dom af 23. juni 2011, der er gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2011 s. 2646 ff (SKM2011.466.HR), i en sag om aktieavancebeskatningsordningens forenelighed med EU retten med henvisning til EU-Domstolens dom i sagen C-470/04 (N-sagen) fastslået at beskatningsordningen efter den dagældende aktieavancebeskatningslov § 13 a forfølger et formål af almen interesse og er egnet til at sikre virkeliggørelsen af dette formål.
 Landsretten finder på baggrund af den nævnte dom afsagt af Højesteret, at der ikke er grundlag for at antage, at den omhandlede beskatning af A er i strid med EU-retten. Den omstændighed, at skatteyderen i den af Højesteret afgjorte sag likviderede sit selskab, mens A fortsat ikke har realiseret sine aktier, og den omstændighed, at Kommissionen har anmodet Danmark om at ændre exitbeskatningsreglerne, kan ikke føre til et andet resultat.
 Denne sag angår prøvelsen af Landsskatterettens kendelse af 24. juli 2008 om opgørelsen af As aktieindkomst for indkomståret 1999. De ændringer af fraflytningsbeskatningsreglerne, der er gennemført ved lov nr. 906 af 12. september 2008, har efter det oplyste ikke medført, at der er truffet nye afgørelser i forhold til A vedrørende aktieindkomsten for indkomståret 1999, og landsretten finder derfor ikke anledning til at tage stilling til, hvorvidt de eventuelle følger for A af denne lovændring er i strid med EU retten.
 A har anket landsrettens dom og har for Højesteret gentaget den påstand, som han nedlagde for landsretten. Han har endvidere nedlagt en subsidiær påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at hans aktieindkomst for indkomståret 1999 nedsættes med 88.663.433 kr. svarende til den urealiserede avance på hans aktier i anledning af hans fraflytning til Storbritannien i 1999. Skatteministeriet har for Højesteret påstået stadfæstelse.
 A har anført bl.a., at de danske fraflytterbeskatningsregler, herunder aktieavancebeskatningslovens § 39 A,-stk. 5-7, er i strid med EU-rettens regler om fri bevægelighed, herunder reglerne om etableringsfrihed.
 En aktionær, som flytter fra Danmark, beskattes af urealiserede aktieavancer, men kan få henstand med betaling af skatten. Når den fraflyttede aktionær modtager eksempelvis udbytte, skal han imidlertid efter § 39 A, stk. 5-7, betale afdrag på fraflytterskatten, uanset at de beskattede aktieavancer fortsat ikke er realiseret. Den fraflyttede aktionær skal således betale dansk skat af urealiserede aktieavancer, hvorimod den aktionær, der bliver i Danmark, først skal betale skat af aktieavancer, når disse realiseres ved salg af aktierne.
 De danske fraflytterbeskatningsregler er indført bl.a. for at modvirke skatteunddragelse. Men reglerne går langt videre end nødvendigt for at nå dette mål og er derfor i strid med EU-retten.
 Reglerne i § 39 A, stk. 5-7, skal inddrages ved afgørelsen af den foreliggende sag, fordi de gælder for A og den omtvistede fraflytterskat.
 Skatteministeriet har anført bl.a., at reglerne i § 39 A, stk. 5-7, er irrelevante for afgørelsen af den foreliggende sag, der angår, om A ved sin fraflytning


text:
med rette er blevet beskattet af en urealiseret aktieavance efter den tidligere gældende aktieavancebeskatningslovs § 13 a.
 Endvidere foreligger der ikke oplysninger om, at A har modtaget eksempelvis udbytte. Derfor er hans indsigelse om, at reglerne i § 39 A, stk. 5-7, skulle være EU-retsstridige, af rent hypotetisk karakter. Selv hvis reglerne i § 39 A, stk. 5-7, måtte være EU-retsstridige, ville dette ikke medføre, at selve beskatningen ville stride mod EU-retten.
 Beskatningsordningen efter den tidligere gældende § 13 a er forenelig med EU-retten. Derfor består der ikke med hensyn til afgørelsen af denne sag en tvivl om forståelsen af EU-retten, som nødvendiggør en forelæggelse for EU-Domstolen.
 Den tidligere gældende bestemmelse i aktieavancebeskatningslovens § 13 a, stk. 1, 1. pkt., som blev indsat ved lov nr. 310 af 25. maj 1987, havde følgende ordlyd:
 § 13 a. Ophører en persons skattepligt efter kildeskattelovens § 1 som følge af fraflytning, eller bliver en person efter bestemmelserne i en dobbeltbeskatningsoverenskomst hjemmehørende i en fremmed stat, Færøerne eller Grønland, skal fortjeneste på aktier m.v., som den pågældende ejer på tidspunktet for skattepligtsophøret eller flytningen af skattemæssigt hjemsted, beskattes i samme omfang, som hvis aktierne var afstået på dette tidspunkt.
 Aktieavancebeskatningslovens § 39 A, stk. 5-7, som blev indsat ved § 1, nr. 3, i lov nr. 906 af 12. september 2008, er sålydende:
 Stk. 7. Ved modtagelse af lån m.v. fra et selskab, hvor aktier i selskabet indgår på beholdningsoversigten, forfalder et beløb svarende til det udbetalte låneprovenu til betaling. Tilsvarende gælder, hvis lånet modtages fra et selskab, hvori førnævnte selskab er deltager, idet der da forfalder et beløb svarende til førnævnte selskabs ejerandel. Henstandssaldoen nedskrives med beløbet, når det er betalt. Bestemmelserne i 1.-3. pkt. gælder tilsvarende ved lån til den personkreds, der er nævnt i § 4, stk. 2, og til selskaber m.v., hvori personen selv eller den nævnte personkreds direkte eller indirekte ejer mindst 10 pct. af kapitalen. Bestemmelserne i 1.-4. pkt. gælder dog ikke ved lån til selskaber m.v., hvori det långivende selskab ejer hele kapitalen. Endvidere gældsbestemmelserne i 1.-4. pkt. ikke, hvor det långivende selskab er et pengeinstitut og personen ejer mindre end 5 pct. af aktiekapitalen.
 § 7, stk. 1-2 og stk. 4, 1.-4. pkt., i lov nr. 906 af 12. september 2008 lyder:
 Stk. 2. § 1 og § 3 har virkning fra den 30. maj 2008.
 Stk. 4. Personer, hvis skattepligt er ophørt eller skattemæssige hjemsted er flyttet før den 30. maj 2008, og som har eller vil få henstand med betaling af den skat, der blev beregnet ved skattepligtens ophør henholdsvis flytning af det skattemæssige hjemsted, skal udarbejde en beholdningsoversigt efter aktieavancebeskatningslovens § 39 A, stk. 1, som affattet ved denne lovs § 1, nr. 3. Beholdningsoversigten skal omfatte de aktier, som personen ejede på fraflytningstidspunktet og fortsat ejer pr. 30. maj 2008,,og den skal indgives til told- og skatteforvaltningen senest den 1. juli 2009. Den henstandssaldo, der er nævnt i aktieavancebeskatningslovens § 39 A, stk. 1, som affattet ved denne lovs § 1,


text:
nr. 3, udgøres af det henstandsbeløb, der resterer pr. 30. maj 2008. Indgives beholdningsoversigten ikke rettidigt, bortfalder henstanden, og det beløb, der står på henstandssaldoen, forfalder til betaling, idet aktieavancebeskatningslovens § 39 A, stk. 12, som affattet ved denne lovs § 1, nr. 3, finder tilsvarende anvendelse.
 Det følger af EU-Domstolens praksis, at nationale skatteordninger, der udgør en restriktion for udøvelse af etableringsfriheden, dog kan tillades, såfremt de forfølger et formål af almen interesse, er egnede til at sikre virkeliggørelsen af dette, og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå det formål, de forfølger, jf. bl.a. EU-Domstolens dom i sag C-470/04 (N dommen). Højesteret har foretaget en sådan vurdering i relation til spørgsmål vedrørende aktieavancebeskatningslovgivningen i Højesterets dom af 23. juni 2011 (UfR 2011.2646) (SKM2011.466.HR).
 På denne baggrund og under hensyn til de spørgsmål, der må anses for omfattet af den foreliggende sag, er det Højesterets foreløbige vurdering, at der ikke foreligger en sådan rimelig tvivl om forståelsen af den relevante EU-ret, at der er grundlag for at forelægge spørgsmål for EU-Domstolen.
 Højesteret tager derfor ikke anmodningen om præjudiciel forelæggelse til følge.
 Anmodningen om forelæggelse af spørgsmål for EU-Domstolen tages ikke til følge.


text:
Retsplejelovens kapitel 82: Påanke af domme, afsagt af landsretterne i første instans
 Påanke af domme, afsagt af landsretterne i første instans
 Kapitel 82 er ophævet ved § 1.133 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007
 § 940. Domme, afsagt i første instans af en landsret, kan overensstemmende med nedenstående regler af parterne påankes til Højesteret. I forbindelse med dommen kan anken omfatte den forudgående behandling og de under denne faldne afgørelser.
 Stk. 2. Lige med domme står i henseende til anke sådanne beslutninger, som omhandles i § 904.
 § 941. Statsadvokaten kan anke såvel til fordel som til skade for tiltalte. Anke til fordel for tiltalte kan endvidere iværksættes af ham selv, og dersom han er under 18 år, af hans værge. Er tiltalte død, og er han idømt fængselsstraf, kan hans ægtefælle såvel som enhver af hans slægtninge i op- og nedstigende linie og hans søskende anke i hans sted. Også statsadvokaten kan i dette tilfælde påanke en fældende dom.
 Stk. 2. Tiltaltes forsvarer ved landsretten er pligtig til på forlangende at bistå ham med råd om, hvorvidt han bør påanke dommen, såvel som med affattelsen og indgivelsen af ankemeddelelsen og dens begrundelse.
 § 942. Afkald på anke kan finde sted, efter at dommen er afsagt. En rejst anke kan frafaldes, så længe dom ikke er afsagt af Højesteret. Frafaldes anke, efter at domsforhandling for Højesteret er begyndt, kan derved dog ikke prøvelse af sådanne ankegrunde unddrages Højesteret, som tages i betragtning i embeds medfør (§ 959).
 § 943. Anke kan støttes på, at rettergangsregler er tilsidesatte eller fejlagtig anvendt; dog kan tilsidesættelse eller fejlagtig anvendelse af rettergangsregler, hvis overholdelse retten ikke af egen drift påser, kun benyttes som ankegrund, når indsigelse betimelig er fremsat for den underordnede ret.
 § 944. (Ophævet)
 § 945. Foruden på de i § 943 anførte ankegrunde kan anke kun støttes på:
 1) at retten har afgjort på urigtig måde noget spørgsmål, som ifølge § 885 eller § 886, 2. og 3. pkt., er unddraget fra nævningernes afgørelse, eller urigtigt har domfældt i overensstemmelse med en fældende nævningeerklæring i et tilfælde, hvor den i medfør af § 909 burde have frifundet eller ikkun domfældt for en mindre forbrydelse, end erklæringen lyder på, eller omvendt med urette har fraveget en fældende nævningeerklæring i henhold til § 909 eller frifundet i henhold til § 869, stk. 2;
 2) at nævningernes erklæring, hvorpå dommen er grundet, er blevet fejlagtig på grund af urigtig vejledning i loven fra rettens formands side, eller fordi spørgsmålene til nævningerne lider af fejl, der beror på en urigtig forståelse af straffeloven;
 3) at den straf, dommen har ikendt, ligger uden for de i loven fastsatte grænser eller står i åbenbart misforhold til brøden.
 Stk. 2. Anke kan ikke grundes på, at spørgsmålet, om tiltalte skal domfældes, er urigtig afgjort som følge af en fejlagtig bedømmelse af bevisernes vægt, medmindre talen er om et punkt, der er unddraget nævningernes afgørelse.
 § 946. Tilsidesættelse eller fejlagtig anvendelse af en rettergangsregel skal ikke


text:
bevirke ophævelse af en påanket dom, medmindre det findes antageligt, at iagttagelse af den pågældende regel kunne have medført et andet udfald af sagen.
 Stk. 2. Ikke-iagttagelse af rettergangsregler, som udelukkende er foreskrevne til betryggelse for tiltalte, kan ikke føre til forandring til hans skade.
 § 947. Vil statsadvokaten anke til skade for tiltalte, må han inden 14 dage efter dommens afsigelse for tiltalte lade forkynde meddelelse om, at dommen påankes. Anke til fordel for tiltalte kan statsadvokaten iværksætte også efter udløbet af den nævnte frist; sådan anke hindres heller ikke ved, at tiltalte har givet afkald på anke.
 Stk. 2. Meddelelsen skal indeholde oplysning om, at tiltalte eller hans forsvarer senere vil blive underrettet om tidspunktet for domsforhandlingen. En genpart af meddelelsen sendes til landsrettens kontor.
 § 948. Vil tiltalte anke, må han afgive meddelelse herom inden 14 dage regnet fra dommens afsigelse eller, når han ikke har været til stede ved afsigelsen af dommen, og denne er fældende, fra den dag, da udskrift af dommen er ham forkyndt. Meddelelsen kan, når den foregår straks ved dommens afsigelse eller forkyndelse, fremsættes mundtlig henholdsvis til retsbogen eller til den, som iværksætter forkyndelsen, og som i så fald har at optage fornøden bemærkning i forkyndelsespåtegningen. Ellers indgives meddelelsen skriftlig, underskreven af tiltalte, på statsadvokatens eller landsrettens kontor; er tiltalte fængslet, kan den dog også fremsættes mundtlig til den undersøgelsesrets retsbog, i hvis kreds fængslet ligger, eller til fængselsbestyrerens bog (§ 844). Hvor tiltaltes ankemeddelelse er fremsat til sidstnævnte bog eller til en retsbog eller indgivet på landsrettens kontor, bliver henholdsvis udskrift af tilførslen eller den modtagne ankemeddelelse uden ophold at tilstille statsadvokaten.
 Stk. 2. Snarest muligt efter modtagelsen af ankemeddelelsen drager statsadvokaten omsorg for, at en tilkendegivelse med det i § 947, stk. 2, angivne indhold søges forkyndt for tiltalte på sædvanlig måde, jf. §§155-158, og giver landsretten underretning om anken, medmindre ankemeddelelsen har passeret rettens kontor.
 § 949. Er anke fra den ene side rejst, kan dog modparten, selv om den i §§ 947 eller 948 for hans vedkommende foreskrevne frist er udløbet, påanke sagen, når ankemeddelelsen iværksættes inden 14 dage, efter at den anden parts anke er meddelt ham.
 Stk. 2. I øvrigt bliver en anke, hvorom meddelelse ikke er sket inden den i §§ 947 og 948 foreskrevne frists udløb, af Højesteret at afvise, medmindre den ankende gør antageligt, at den omstændighed, hvorpå anken grundes, først senere er blevet ham bekendt, eller at fristens oversiddelse i øvrigt skyldes grunde, som ikke kan tilregnes ham. Ankemeddelelsen - som må indeholde fornøden angivelse herom - må derhos iværksættes inden 14 dage, efter at han er blevet bekendt med ankegrunden, eller efter at de omstændigheder er fjernede, som har foranlediget oversiddelsen af fristen.
 § 950. Enten i selve ankemeddelelsen eller i en yderligere meddelelse, der må afgives inden udløbet af de i §§ 947, 948 og 949 bestemte frister og på en af de måder som dér bestemt, må den ankende angive den eller de grunde, hvorpå han støtter sin anke.


text:
Hvor særegne grunde findes at tale derfor, kan Højesteret give ham adgang til at afgive begrundelse af anken efter ovennævnte frists udløb.
 § 951. Ankemeddelelse før udløbet af den i §§ 947, 948 og 949 , stk. 1, foreskrevne frist hindrer dommens fuldbyrdelse for de domfældtes vedkommende, hvem anken angår.
 Stk. 2. Sker ankemeddelelse i henhold til § 949, stk. 2, kan Højesteret på derom fremsat begæring beslutte, at fuldbyrdelsen skal udsættes eller standses; dette finder i hvert fald sted, når anke tilstedes.
 § 952. Så snart statsadvokaten har ladet forkynde de foreskrevne meddelelser for tiltalte (§§ 947 og 950) eller har modtaget dennes ankemeddelelse med tilhørende begrundelse, indsender han samme til rigsadvokaten tilligemed landsretssagens aktstykker og udskrift af domsforhandlingen.
 Stk. 2. For så vidt ikke anken alene er rejst fra statsadvokatens side og frafaldes af rigsadvokaten, oversender denne snarest muligt sagens akter til Højesteret med de bemærkninger eller begæringer, han måtte finde fornødne.
 § 953. Højesteret kan straks, efter begæring eller i embeds medfør, ved kendelse afvise anken, når det findes, at de foreskrevne frister og former ikke er iagttagne, eller at den ankende mangler beføjelse til at anke, eller at den påberåbte ankegrund klarligen ikke kan føre til dommens ophævelse.
 § 954. Findes ikke grund til straks at afvise anken, beskikker Højesterets præsident forsvarer for tiltalte, for så vidt denne ikke selv har valgt en sådan, og foranstalter sagens aktstykker oversendt til rigsadvokaten eller forsvareren, efter som hin eller denne først skal have ordet (jf. § 957), med pålæg om inden en fastsat frist - der af præsidenten kan forlænges - at tilstille modparten samme og anmelde sagen til foretagelse.
 Stk. 2. De retsmøder, som afholdes inden domsforhandlingen, er ikke offentlige. Begæringer til retten, som ikke fremsættes mundtlig i et retsmøde, stiles skriftlig til retten.
 § 955. Nye beviser kan forelægges Højesteret angående sådanne omstændigheder, som i den pågældende sag er undergivne denne rets bedømmelse. Skal sådanne beviser tilvejebringes, påhviler det henholdsvis rigsadvokaten eller forsvareren efter forudgående meddelelse til den anden side at foretage de hertil fornødne skridt. Er der uenighed om, hvorvidt eller på hvilken måde nogen oplysning skal tilvejebringes, eller vil dens tilvejebringelse gøre udsættelse af sagen nødvendig, bliver rettens beslutning at indhente. Beslutter retten af egen drift, at nye oplysninger skal tilvejebringes, giver den herom fornødent pålæg til rigsadvokaten.
 Stk. 2. Skal vidner og syns- eller skønsmænd afhøres, kan Højesteret, når sådant findes nødvendigt til sagens fuldstændige oplysning, bestemme, at deres afhørelse skal ske for Højesteret, jf. §§ 174 og 209. Ellers sker afhørelse af vidner og syns- eller skønsmænd ved vedkommende undersøgelsesret overensstemmende med reglerne i kapitel 67 og 68.
 Stk. 3. Højesteret kan ligeledes, såfremt det findes nødvendigt til sagens fuldstændige oplysning, bestemme, at vidner og syns- eller skønsmænd, der har været afhørt tidligere, indkaldes til personlig afhøring under domsforhandlingen for Højesteret.
 Stk. 4. Når dertil findes anledning, kan Højesteret forlange erklæring af landsretten til yderligere oplysning om, hvad der er foregået under domsforhandlingen for samme.
 § 956. Tiltalte har ret til at


text:
deltage i retsmødet.
 Stk. 2. Tiltaltes udeblivelse hindrer ikke sagens fremme, når en forsvarer er mødt.
 § 957. Under domsforhandling for Højesteret har den part, som anker, først ordet. I øvrigt foregår forhandlingen i de former, som Højesteret under iagttagelse af reglerne i kapitel 2, 3 og 16 herom nærmere fastsætter.
 Stk. 2. Afhørelse af vidner for Højesteret foregår overensstemmende med reglerne i §§ 872-75.
 § 958. Er en fra den ene side rejst anke støttet til grunde, der kan lede til, at Højesteret afsiger ny dom i realiteten, har modparten, uanset at han ellers nu ville være udelukket fra at påanke dommen, adgang til at påstå denne ophævet på grund af fejl, der må lede til sagens hjemvisning til ny forhandling. Dog må han så betimelig forud for sagens foretagelse give modparten meddelelse om, at han agter at fremsætte sådan påstand, og om grunden, hvorpå den støttes, at modparten får tid til fornøden forberedelse.
 Stk. 2. Ankegrunde, som ikke er anført i vedkommende parts ankemeddelelse eller den i fortsættelse af denne afgivne begrundelse (§ 950) eller i en af ham i henhold til nærværende paragrafs første stykke, sidste punktum, afgiven meddelelse, og som heller ikke er af den beskaffenhed, at retten i embeds medfør skal tage dem i betragtning (§ 959), kan Højesteret tilstede ham at fremkomme med, når særlige grunde findes at tale derfor. Findes det, at deres fremsættelse gør yderligere forberedelse nødvendig for modparten, udsætter Højesteret sagen derefter.
 § 959. Højesterets prøvelse er i reglen indskrænket til de påberåbte ankegrunde; herfra gælder dog følgende undtagelser:
 1) Hvor anken eller en i henhold til § 958, stk. 1, fremsat påstand er støttet på en af de i § 945 omhandlede grunde, kan retten i det hele prøve, om nogen i § 945 omhandlet ankegrund kan medføre en ændring i landsrettens afgørelse, jf. dog § 960, stk. 3, 2. pkt.
 2) Hvor alene rettergangsfejl er påberåbt som ankegrund, kan Højesteret, når dommen ikke ophæves af sådan grund, prøve, om straffeloven er urigtig anvendt til skade for tiltalte, eller om den idømte straf er uforholdsmæssig høj.
 3) Når det i et tilfælde, hvor tiltalte er domfældt, findes at nogen væsentlig til hans betryggelse sigtende rettergangsregel er tilsidesat, kan Højesteret, dersom den finder, at den begåede fejl gør domfældelsens rigtighed tvivlsom, ophæve dommen og hjemvise sagen, uanset at den pågældende fejl ikke er påberåbt.
 Stk. 2. Hvis en dom, som angår flere tiltalte eller flere forbrydelser af samme tiltalte, kun er påanket for en eller nogle tiltaltes eller forbrydelsers vedkommende, kan Højesteret, når den finder, at en ankegrund, som er gjort gældende under sagen, eller som retten i medfør af reglerne i denne paragraf har taget i betragtning, tillige omfatter nogen tiltalt eller forbrydelse, for hvis vedkommende dommen ikke er påanket, til fordel for vedkommende tiltalte tillægge den virkning også under den således upåankede del af sagen.
 § 960. Kommer Højesteret til det resultat, at den påankede afgørelse bliver at forandre, kan den selv afsige ny realitetsdom, når den finder, at


text:
det fornødne grundlag herfor foreligger, hvortil, for så vidt spørgsmål er om at afsige en fældende dom, ifølge § 945 hører, at tiltalte ved en gyldig nævningeerklæring er kendt skyldig i den forbrydelse, for hvilken der er spørgsmål om at domfælde ham.
 Stk. 2. Finder Højesteret, at den påankede afgørelse bliver at forandre, men at betingelserne for, at retten kan afsige realitetsdom, ikke er til stede, ophæver Højesteret dommen og, for så vidt ophævelsesgrunden også rammer den til grund for dommen liggende behandling, denne eller den del deraf, hvorom dette gælder. I forbindelse hermed bliver sagen, for så vidt den foreliggende fejl ikke er af den beskaffenhed, at landsretten burde have afvist sagen, at hjemvise til denne ret. Så vidt fornødent bør i så fald Højesterets dom angive, fra hvilket punkt den nye behandling skal tage sin begyndelse.
 Stk. 3. Skal tiltalte i et tilfælde, hvor Højesteret vil afsige ny realitetsdom, dømmes efter et straffebud, som ikke er bragt i anvendelse ved den påankede dom, og om hvis anvendelse rigsadvokaten heller ikke har nedlagt påstand for Højesteret, bør der være givet parterne særlig lejlighed til at udtale sig herom. Er sagen kun indanket fra tiltaltes side, kan der derhos ikke idømmes strengere straf end bestemt af landsretten.
 § 961. Når hjemvisningsdom er afsagt, har rigsadvokaten, hvis han ikke frafalder tiltale, uden ophold at foranstalte sagen på ny indbragt for landsretten.
 Stk. 2. Hvor landsretten finder det nødvendigt, kan den beslutte at genoptage behandlingen fra et tidligere punkt end angivet i hjemvisningsdommen. Forinden ny dom afsiges, må der i ethvert tilfælde være givet parterne lejlighed til at udtale sig. Var sagen kun indanket fra tiltaltes side, kan strengere straf ikke idømmes end ved den tidligere dom, medmindre betingelserne for genoptagelse er til stede.
 Stk. 3. Skal ny domsforhandling finde sted, må ingen nævning medvirke, som har deltaget i den tidligere domsforhandling.


text:
Igen konservativt flertal i den amerikanske Højesteret » Den Korte Avis - Klar – Skarp – Seriøs
 Igen konservativt flertal i den amerikanske Højesteret
 Søren Skafte Neil Gorsuch / Wikipedia
 Læs ogsåDonald Trump fokuserer på økonomi og jobs før klimaet! Det gør man også i Polen!Helt groteskt: Rumænsk politi kan ikke få tre efterlyste forbrydere udleveret, da Højesteret mener, at fængslerne i landet er for dårligeKlimaaftalen ude i den store verdenJustitsminister Søren Pape: Det er grotesk, at vi ikke kan sende kriminelle rumænere ud af DanmarkIntet er for småt, og intet er for dumt til at blive brugt, når det gælder TrumpUSA’s udenrigsministerium advarer amerikanske turister om, hvor de især skal vogte sig for terror i Europa Da den konservative dommer Neil Gorsuch mandag aften aflagde ed til USA’s Højesteret, indfriede præsident Donald J. Trump et af sine vigtigste valgløfter om at sikre, at den afdøde Antonin Scalia blev efterfulgt af en konservativ dommer, der vil stå vagt om amerikanske frihedsrettigheder og USA’s konstitution. Politisk slagsmål Da højesteretsdommer Antonin Scalia uventet [...]
 Da den konservative dommer Neil Gorsuch mandag aften aflagde ed til USA’s Højesteret, indfriede præsident Donald J. Trump et af sine vigtigste valgløfter om at sikre, at den afdøde Antonin Scalia blev efterfulgt af en konservativ dommer, der vil stå vagt om amerikanske frihedsrettigheder og USA’s konstitution.
 Da højesteretsdommer Antonin Scalia uventet døde i Texas lørdag den 13. februar 2016, udløste det en indædt kamp mellem Republikanere og Demokrater om indflydelse på udnævnelsen af hans efterfølger.
 Inden dødsfaldet havde den amerikanske højesteret et konservativt 5-4 flertal, og præsident Obama syntes fra dag 1. at være indstillet på at udpege en ny liberal dommer i højesteret.
 Ifølge forfatningen er det Kongressen, der beslutter hvordan Højesteret sammensættes. Men artikel 2 i forfatningen giver også præsidenten beføjelse til at udpege dommere – forudsat, han kan opnå Senatets samtykke!
 Præsident Obama nominerede allerede onsdag den 16. marts 2016 Merrick B. Garland som dommer i den amerikanske Højesteret. Med valget af en kendt liberal dommer som dommer på livstid udfordrede han Republikanerne.
 Barack Obama motiverede sit valg med, at Garland er respekteret som en af landets skarpeste jurister. Samtidig repræsenterer han efter sigende ordentlighed, beskedenhed, og integritet.
 Republikansk blokering
 Selvom Barck Obama advarede mod at at gøre nomineringen til Højesteret til en del af kampen mellem Demokrater og Republikanere, og opfordrede til at følge proceduren og afholde en ”fair” høringsproces i Senatet, reagerede Republikanernes leder, Senator Mitch McConnell, med at gentage den velkendte republikanske position: at nomineringen skulle afvente resultatet af præsidentvalget.
 ”Det amerikanske folk kan meget vel vælge en præsident, der beslutter at nominere Garland til Højesteret, sagde Mr. McConnell. ”Den næste præsident vil måske også vælge en helt anden til posten. Uanset er det vores opfattelse, at folket skal have mulighed for at udtrykke en mening om den ledige post som Højesteretsdommer”.
 Den holdning blev stærkt støttet af Donald J. Trump og de øvrige republikanske præsidentkandidater.
 Republikanerne udnyttede samtidig deres flertal i Senatet til at forhindre en nominering af Merrick B.


text:
Garland.
 Efter præsidentskiftet har Neil Gorsuch været underkastet den sædvanlige høringsproces i Senatet. Efter tilsidesættelse af den normale procedure blev Gorsuch godkendt med simpelt flertal, idet det bemærkes, at 3 demokratiske senatorer faktisk støttede hans udnævnelse.
 Højesteret i Washington DC, er i henhold til den amerikanske forfatning den dømmende magts ultimative organ. Højesteret beskæftiger sig med sager der vedrører hele nationen, og kendelserne danner præcedens for alle lavere retsinstanser. En af dens mest kendte beføjelser er retten til at afgøre, om en lov eller handling er forfatningsstridig.
 De 9 dommere i Højesteret er udnævnt på livstid, og med udnævnelsen af 49-årige Neil Gorsuch har Højesteret igen et konservativt 5-4 flertal. Del denne artikel


text:
Skat.dk: Skattefri rejsegodtgørelse - midlertidig arbejdsplads - afstand - arbejdsbetingelser
 08 Jun 2011 10:42
 16 May 2011 14:28
 SKM2011.401.ØLR
 7. afdeling, B-2568-10
 Transporttid, fysisk, maskinarbejder, montør, arbejdssted
 Maskinarbejder var ikke berettiget til skattefri rejsegodtgørelse i videre udstrækning end det, der var lagt til grund ved Landsskatteretskendelsen SKM2007.429.LSR og byretsdommen SKM2008.969.BR. Højesterets dom SKM2009.333.HR kunne ikke føre til et andet resultat, og højesteretsdomrnen gav derfor ikke anledning til genoptagelse af skatteansættelsen for den pågældende.
 Maskinarbejderens mødetid var kl. 7, og den daglige arbejdstid var mellem 81⁄2 og 91⁄2 timer incl. frokostpause. Afstanden mellem bopæl og arbejdsplads var godt 100 km., og rejsetiden var ca. 11⁄2 time hver vej. Han havde overnattet hos en bror i nærheden af arbejdspladsen.
 Ligningsvejledningen 2011-1 A.B.1.7.1
 Indeholdelse af A-skat og AM-bidrag 2011-2 B.1.7.1.3
 (advokat Bodil Tolstrup (prøve))
 Steen Mejer, Lone Kerrn-Jespersen og Peter Thønnings
 I denne sag er Landsskatterettens kendelse af 8. april 2010 indbragt for byretten den 1. juli 2010. Sagen er ved denne rets kendelse af 30. august 2010 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226. stk. 1.
 Sagsøgeren, Skatteministeriet, har nedlagt påstand om, at A tilpligtes at anerkende, at han for indkomståret 2003 ikke er berettiget til skattefri rejsegodtgørelse ud over den, der blev godkendt ved Landsskatterettens kendelse af 14. maj 2007 og dom afsagt af byretten den 30. april 2008 (SKM2008.969.BR), og at der derfor ikke er grundlag for genoptagelse af sagen om skattefri rejsegodtgørelse ved Landsskatteretten.
 A var gennem nogle måneder i 2003 af sin arbejdsgiver sendt på tjenesterejse og fik i den forbindelse udbetalt rejsegodtgørelse af arbejdsgiveren. Spørgsmålet er, om betingelserne for at anse rejsegodtgørelsen for skattefri er opfyldt. Sagen drejer sig nærmere om forståelsen af rejsebegrebet i ligningslovens § 9 A om skattefri rejsegodtgørelse og om forståelsen af Højesterets dom gengivet i SKM2009.333.HR. Parterne er enige om, at rejsegodtgørelsen for de dage, der er omfattet af denne sag, udgør 14.695 kr.
 A er uddannet som maskinarbejder. Han var i 2003 ansat hos G1 Industrimontage A/S som montør/rørsmed. A, der boede nær ..., blev i ugerne 10 - 27 i 2003 (fra tirsdag den 4. marts til fredag den 4. juli 2003) udsendt af sin arbejdsgiver til at udføre arbejde bl.a. på virksomheden G2. Arbejdet hos G2 vedrørte opførelsen af en fabriksbygning, og As arbejde bestod i produktion og installation af fabrikkens produktionsrør.
 I uge 10 - 27 boede A to forskellige steder, ... og ... Parterne er enige om, at afstanden fra begge disse adresser til arbejdsstedet er på ca. 100 km, og at transporttiden var på 11⁄2 time hver vej. Der er endvidere enighed om, at der var tale om tjenesterejser for A.
 A arbejdede mandag til fredag. Det er oplyst, at As arbejdstid begyndte kl. 7.
 A har oplyst, at han kørte fra sin bopæl søndag aften, arbejdede mandag til fredag, hvorefter han kørte tilbage til bopælen fredag efter endt arbejde. Han har videre oplyst, at han i løbet af ugen overnattede hos sin bror BB, der da boede på .... Det


text:
fremgår af Landsskatterettens kendelse i sagen, at A ifølge sine køresedler forlod sin bopæl hver søndag og først vendte tilbage fredag efter endt arbejde.
 As arbejdsgiver udbetalte kost- og logigodtgørelse til ham for de døgn, han var væk fra sin bopæl. Denne godtgørelse oversteg ikke taksterne fastsat i Ligningslovens § 9 A, stk. 2.
 Den 23. november 2005 afsagde Østre Landsret dom, gengivet i SKM2005.492.ØLR, i en sag om betingelserne for at opnå skattefrihed for udbetalt rejsegodtgørelse. På den baggrund anmodede A skattemyndighederne om genoptagelse vedrørende indkomståret 2003, idet han nedlagde påstand om godkendelse af skattefrihed for den udbetalte rejsegodtgørelse for mindst 38 dage i forbindelse med arbejdet i ...
 Ved Landsskatterettens kendelse af 14. maj 2007 fik A medhold i, at den udbetalte rejsegodtgørelse vedrørende 5 dage, hvor han havde haft en samlet arbejdstid på mere end 11 timer, var skattefri. For så vidt angår de øvrige dage anså Landsskatteretten det ikke for godtgjort, at overnatning ved den midlertidige arbejdsplads have været nødvendiggjort af arbejdsforholdene.
 A indbragte sagen for byretten med påstand om, at Skatteministeriet skulle anerkende, at han var berettiget til at modtage skattefri kost- og logigodtgørelse med i alt 19.170 kr. for de arbejdsdage - i alt yderligere 33 dage - hvor arbejdsdagens samlede længde udgjorde 10 timer eller mere, og hvor han skulle møde på arbejde den følgende morgen. Ved byrettens dom af 30. april 2008 fik A medhold i sin påstand. Dommen blev ikke anket.
 Den 5. maj 2009 afsagde Højesteret dom i en anden sag om skattefri rejsegodtgørelse, jf. SKM2009.333.HR.
 På den baggrund anmodede A i efteråret 2009 på ny Landsskatteretten om genoptagelse af sin sag vedrørende indkomståret 2003.
 Landsskatteretten traf afgørelse ved kendelse af 8. april 2010, hvoraf det fremgår bl.a.
 Har en arbejdsgiver udbetalt godtgørelse for udgifter, som en lønmodtager påføres af arbejdet, skal godtgørelsen medregnes ved indkomstopgørelsen, jf. Ligningslovens § 9, stk. 5. Dette gælder dog ikke godtgørelse for rejseudgifter omfattet af ligningslovens § 9 A, såfremt godtgørelsen ikke overstiger satser, der fastsættes af Skatterådet (tidligere Ligningsrådet). Godtgørelsen er i så fald skattefri.
 Der henvises til ligningslovens § 9 A samt TS-cirkulære 2002-34.
 Landsskatteretten godkender nu under henvisning til den af Højesteret afsagte dom af 5. maj 2009, SKM2009.333.HR, efter en konkret vurdering af klagerens arbejdsforhold, at den udbetalte rejsegodtgørelse for de resterende 41 dage også anses som skattefri. Der er herved bl.a. lagt vægt på afstanden mellem klagerens bopæle i den pågældende periode og arbejdsstedet, omfanget af den samlede arbejds- og transporttid, arbejdets karakter samt det oplyste om de trafikale forhold."
 Parterne er enige om at følgende oversigt illustrerer omfanget af og den retlige prøvelse af As arbejdsdage i ...:
 incl. frokostpause
 Godkendt af Landsskatteretten i 2007
 Godkendt af byretten i 2008
 Godkendt af Landsskatteretten i 2010, men indbragt af Skatteministeriet
 De fem arbejdsdage på 71⁄2 time er efter det oplyste alle fredage, hvor A tog hjem på weekend efter endt arbejde. Han har således ikke modtaget rejsegodtgørelse for nætter mellem fredage og lørdage.
 Ved lov nr. 1063 af 12.


text:
december 1996 fik den dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, følgende formulering:
 Stk. 5. Godtgørelse, der udbetales af arbejdsgiveren, for udgifter, som lønmodtageren påføres som følge af arbejdet, medregnes ved indkomstopgørelsen.
 Dette gælder dog ikke godtgørelse for befordringsudgifter omfattet af § 9 B eller rejseudgifter eller andre merudgifter, der påføres lønmodtageren, fordi lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl, såfremt godtgørelsen ikke overstiger satser, der fastsættes af Ligningsrådet. Ved rejseudgifter forstås merudgifter, der påføres lønmodtageren, fordi arbejdsgiveren midlertidigt udsender den pågældende til et andet arbejdssted end lønmodtagerens sædvanlige arbejdsplads, når dette medfører, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl."
 I de almindelige bemærkninger til lovforslaget hedder det bl.a. (Folketingstidende 1996-97, tillæg A, s. 2549):
 3. De fremtidige regler
 a. Rejsebegrebet - rejseudgifter
 Den tidligere varierende praksis og Højesterets dom [af 30. august 1996, UfR 1996 s. 1360] viser, at det er meget vanskeligt i praksis at operere med et krav om, at det er en forudsætning for at være på rejse, at den pågældende udsendes fra den "normale" arbejdsplads. I mange situationer vil dette kriterium heller ikke i praksis kunne benyttes til at udskille de personer, der påføres større udgifter end andre, på en arbejdsplads. Rejsebegrebet kan således ikke begrænses til tilfælde, hvor en lønmodtager f.eks. midlertidigt udsendes fra sit kontor i Danmark til et møde i udlandet eller af arbejdsgiveren udsendes fra et værksted i Jylland til en byggeplads på Sjælland.
 Det foreslås derfor, at kravet om, at der skal være tale om udsendelse fra en arbejdsplads til en anden arbejdsplads fuldstændig opgives, således at Ligningsrådets adgang til at fastsætte standardsatser for godtgørelsen som udgangspunkt kommer til at omfatte:
 Alle lønmodtagere, der påføres merudgifter, fordi lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på den sædvanlige bopæl.
 Denne afgrænsning medfører en udvidelse i forhold til det snævre tjenesterejsebegreb. De erhvervsgrupper, der typisk har mindre udgifter og tidligere var omfattet af Ligningsrådets særregler, vil derfor blive omfattet af de almindelige rejsesatser, hvis der ikke fastsættes nye særregler.
 e. Overnatning/éndagsrejser
 Den foreslåede nye "rejsedefinition" forudsætter som nævnt, at det er nødvendigt at overnatte uden for den sædvanlige bopæl.
 Kravet om overnatning medfører en betydelig forenkling af reglerne. Hvis der ikke kræves overnatning, er det meget vanskeligt at fastsætte et nogenlunde præcist rejsebegreb og fastlægge grænser for, hvornår lønmodtagere med skiftende arbejdspladser, flere samtidige arbejdspladser, langt til arbejde eller kørsel i embeds medfør, er omfattet af rejsereglerne."
 Ved lov nr. 955 af 20. december 1999 om ændring af ligningsloven mv. blev lovens § 9, stk. 5, 2. og 3. pkt., erstattet af § 9 A, stk. 1, med følgende formulering:
 § 9 A. Godtgørelser til dækning af rejseudgifter, der påføres lønmodtageren, fordi lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl, medregnes ikke ved indkomstopgørelsen, såfremt godtgørelsen ikke overstiger satser, der er fastsat i


text:
stk. 2."
 Det hedder i de specielle bemærkninger til denne bestemmelse (Folketingstidende 1999-2000. tillæg A, s. 2419):
 "Af pædagogiske årsager foreslås det at justere formuleringen af rejsebegrebet. Der er imidlertid ikke tilsigtet ændringer i forhold til det hidtidige indhold af rejsebegrebet, som blev indført ved lov nr. 1063 af 12. december 1996, jf. lov nr. 452 af 10. juni 1997.
 Den justerede formulering dækker som hidtil over de to situationer, hvori arbejdsgiveren m.v. vil kunne udbetale en skattefri rejsegodtgørelse, dvs.:
 Når lønmodtageren på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl.
 Når arbejdsgiveren midlertidigt udsender den pågældende til et andet arbejdssted end lønmodtagerens sædvanlige arbejdssted, og dette medfører, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl.
 Om den nærmere afgrænsning af rejsebegrebet henvises til bemærkningerne til lov nr. 1063 af 12. december 1996 (L 99 1996-97) samt til bemærkningerne til lov nr. 452 af 10. juni 1997 (L 257 1996-97)."
 Skatteministeren har den 22. marts 2004 besvaret et spørgsmål fra Folketingets Skatteudvalg således (Skatteudvalget, Alm. del, bilag 349):
 Spørgsmål 165
 Vil ministeren redegøre for, hvilke kriterier, der ligger til grund for vurderingen af, om ligningslovens § 9 A finder anvendelse, samt hvorledes der sikres ensartet praksis i kommunerne.
 Det fremgår af ligningslovens § 9 A, at betingelsen for at få skattefri rejsegodtgørelse er, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl. Der er ikke i lovbestemmelsen fastsat en transporttids- eller kilometergrænse.
 Der kan således kun udbetales skattefri rejsegodtgørelse for rejser med overnatning og af en varighed på mindst 24 timer. Det betyder, at der skal være overnattet ude, men omvendt er det ikke nok, at man rent faktisk har overnattet ude. Det skal være arbejdet, der nødvendiggør overnatning uden for hjemmet.
 Ved afgørelsen af, om det er nødvendigt at overnatte ude, ser man bl.a. på arbejdsgiverens krav til lønmodtageren samt afstanden mellem bopælen og det midlertidige arbejde.
 De arbejdsmæssigt begrundede instruktioner kan f.eks. være tilkaldevagt, lange/skiftende arbejdstider eller arbejdsmarkedsregler (hviletidsbestemmelser).
 Med hensyn til afstanden, ser man på, om lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl. Det er ikke helt det samme som, at det skal være umuligt, men meningen har været, at der skulle stilles store krav til, om lønmodtageren rent faktisk har mulighed for at komme hjem og overnatte.
 Det er derfor ikke nok, at det er besværligt, for langt, upraktisk eller for dyrt i transportudgifter. Det har heller ikke været meningen med bestemmelsen, at godtgørelsen skulle være en slags kompensation for, at arbejdet måske er hårdt eller ubehageligt.
 Eksempelvis kan en skolelærer, der er på lejrskole med en 9. klasse, 5 km fra sin bopæl, ikke tage hjem og overnatte, da man ikke kan lade klassen være alene hele natten. Modsat kan en lønmodtager, der arbejder 50 km væk og har en arbejdstid fra 9 til 17, godt nå hjem og overnatte.
 Det er således en meget konkret bedømmelse i hver enkelt sag, om betingelserne


text:
er opfyldt, og bedømmelsen kan ikke foretages alene på baggrund af afstanden. Bedømmelsen foretages af de kommunale ligningsmyndigheder.
 Der er under hovedforhandlingen afgivet forklaringer af A og BB.
 A har forklaret, at han kan vedstå gengivelse af sin forklaring i byretten i dommen af 30. april 2008. Denne forklaring er gengivet således:
 "A har forklaret, at han er uddannet maskinarbejder på G3. I 2003 var han ansat som rørsmed hos G1 Industrimontage A/S. Han blev sendt til ... for at udføre arbejde i forbindelse med opførelse af en fabriksbygning. Et stort antal rør blev svejset og hængt på plads i bygningen. [As] arbejde bestod blandt andet i at producere rør og hænge dem på plads. Rørdimensioneme varierede meget. Det var et meget fysisk betonet arbejde. Når arbejdsdagen var slut, var [han] træt i kroppen. Han var udmattet af at slæbe rør og gasflasker til svejseprocessen.
 Han har videre forklaret, at han af og til, mens han arbejdede i ..., arbejdede sammen med andre smede, andre gange arbejdede han alene. Han overnattede i løbet af ugen hos sin bror, der havde en 21⁄2 værelses lejlighed på .... Broren boede i lejligheden sammen med sin kæreste. Når han overnattede hos broren, sov han i et lille kontor, hvor der var lagt en madras. Han betalte ca. 500 kr. pr. måned til sin bror, eller han gav eventuelt middag i byen. Det hændte, at han spiste sammen med broren og dennes kæreste, andre gange spiste han for sig selv - også af hensyn til brorens og dennes kærestes privatliv. Han kørte i bil mellem brorens adresse og .... Grunden til, at han ikke kørte hjem til ..., var de lange arbejdsdage og den lange afstand. Ved begyndelsen af en arbejdsdag vidste han ikke, hvornår arbejdsdagen ville slutte.
 Adressen på ... er en lejlighed, der tilhørte en kammerat. Ejendommen på ... er et en-familieshus på ca. 100 m2, som han overtog i marts 2003. Det var et håndværkertilbud, som han satte i stand i weekenderne. Han havde en kæreste i ..., hvor han også af og til overnattede, så hans bror og dennes kæreste kunne være alene.
 BB har forklaret, at A overnattede hos ham i den periode, hvor han arbejdede i .... Han havde dengang en lejlighed på 21⁄2 værelse, som han delte med sin kæreste. A overnattede i et kammer. De havde ikke nogen aftaler om, hvornår A, der selv havde nøgle, kom. De spiste sammen jævnligt. A overnattede hos ham hver nat i løbet af ugen. Han kan dog ikke udelukke, at der har været enkelte nætter, hvor A ikke overnattede hos ham. Han var ikke selv hjemme hver nat, idet han havde skifteholdsarbejde med nogle nattevagter. A havde af og til nogle ærinder, og han kiggede også i en periode på hus. Også efter at A havde købt huset på ..., fortsatte han med at overnatte hos ham. Der var således ikke nogen ændringer i det daglige efter, at A havde købt hus. A har givetvis også overnattet hos sin