text:
af flere menneskeretskonventioner i dansk ret? Af Hanne Schmidt
 2 kap. RF, Europakonventionen och EU:s stadga om grundläggande rättigheter – en jämförelse af Karin Åhman
 Hvor meget styrer folket? En sammenligning af de skandinaviske lande af Jørgen Elklit
 Mod øget borgerinddragelse i Europa – hvilken effekt har udviklingen på de politiske beslutningsprocesser og demokratiet? Af Helle Krunke og Jens Christian Dalsgaard
 STATSRETLIGE EMNER
 En ramme hugget i granit? Af Palle Svensson
 Er grundloven ændret? Af Torben Melchior
 Om rigsfællesskabet – statens, Grønlands og Færøernes retlige og politiske position af Jens Hartig Danielsen
 Stemmeret og straf af Jens Elo Rytter
 Medmindre vedkommende er umyndiggjort – om afgrænsningen af den negative valgretsbetingelse i grundlovens § 29, stk. 1, 1. pkt. .. 277 af Nikolaj Stenfalk og Hans B. Thomsen
 Grundlovens § 42, stk. 1 – et tveægget sværd, som får lov at blive i skeden? Af Niels Helveg Petersen
 Domstolsprøvelse af afslag på dansk indfødsret af Oliver Talevski
 Parlamentarisk immunitet i europæisk perspektiv hører grundlovens § 57, 1. pkt., til i en moderne retsstat? Af Jørgen Steen Sørensen
 En forfatning for folkekirken af Peter Christensen
 Har grundlovens § 76, 1. pkt., et realindhold, eller er det blot en politisk programerklæring? Af Jørgen Albæk Jensen
 Kommissionsundersøgelser og ministeransvar af Hans Gammeltoft-Hansen
 Om Folketingets opfølgning på beretninger fra Undersøgelseskommissioner af Claus Dethlefsen
 FORVALTNINGSRETLIGE EMNER
 Lovgivningsmagtens mulighed for at regulere domstolenes kontrol med forvaltningsakter af Karsten Hagel-Sørensen
 Retlige krav til det offentliges serviceniveau af Helle Bødker Madsen og Søren Højgaard Mørup
 Vurderingstidspunkt – er domstolskontrollen knyttet til faktum på afgørelses- eller domstidspunktet? Af Orla Friis Jensen
 Retssager vedrørende afgørelser fra tvistnævn (tvistløsningsnævn) af Karsten Revsbech
 EMBEDSMANDSPLIGTER
 Det danske embedsværk vurderet med 22 års mellemrum: Fagligt etiske principper (1993) og Embedsmanden i det moderne folkestyre (2015) af Bo Smith Kodex
 VII – overvejelser om pligternes grundlag og konsekvenser ved overtrædelse af dem af Jens Teilberg Søndergaard og Barbara Bertelsen
 Det strafferetlige stillingsmisbrug – om straffelovens § 155 af Sten Bønsing
 STRAFFERETLIGE OG STRAFFEPROCESSUELLE EMNER
 Strafudmåling under forandring af Poul Dahl Jensen
 Kursmanipulation – fup eller fakta? Af Morten Niels Jakobsen
 Strafbare agentanklager – om akademisk frihed, journalistisk frihed og ytringsbegrænsninger af Jørn Vestergaard
 Forsvarerens adgang til at videregive fortrolige oplysninger til andre, herunder sagkyndige af Thomas Rørdam
 Tilbageførsel af ansvarlig lånekapital – set i lyset af U 2011.963 H af Lars Hedegaard Kristensen
 Om ophavsret til formater og andre sager af principiel karakter af Hanne Kirk
 RETSPLEJE, DOMMERE OG DOMSTOLE
 Hvad skal vi med Højesteret? Af Børge Dahl
 Om Højesterets rolle – grænsen mellem politik og jura af Lars Hjortnæs
 Den tredje statsmagt? Af Gorm Toftegaard Nielsen
 Gränser för domstolarnas normskapande roll? Af Thomas Bull
 Norges Høyesterett – en «konstitusjonsdomstol»? af Eivind Smith Norges
 Høyesterett ved justitiariusskiftet 2016 af Fredrik Sejersted
 Judicial Control over the Legislature – Different Trends in Icelandic and Danish Practice af Björg Thorarensen
 Domstolenes rolle inden for civilprocessen af Lasse Højlund Christensen
 Iagttagelser ved skiftet fra professor til højesteretsdommer af Jan Schans Christensen
 Af møderettens og Højesteretsskrankens historie af Eigil Lego Andersen


text:
Konstitution som dommer i en landsret af Bjarne Christensen
 Den juridiske litteratur i arbejdet ved en byret af Christian Lundblad
 Acte uclair af Niels Fenger og Jens Kristiansen
 Domsarbejdet i Højesteret og ved EU-Domstolen af Lars Bay Larsen
 Nogle bemærkninger om praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og danske domstole – igen af Jens Garde og Michael Hansen Jensen
 Dissenser og dissentierende dommere i Menneskerettighedsdomstolen af Peer Lorenzen
 Nis Jul Clausen(red.),Annette Kronborg(red.),Nina Dietz Legind (red.) & Bent Ole Gram Mortensen (red.): Festskrift til Hans Viggo Godsk Pedersen, 18. januar 2017, 618 sider, DJØF.
 Caroline Adolphsen Samværsspørgsmål i sager med mistanke om eller dom for kriminalitet 13
 Minie Andersen Købers afvisningsret inden modtagelse 29
 Ulrike Barten & Rikke Gottrup Menneskerettigheder og uddannelsessystemet 43
 Nis Jul Clausen & Thomas Elholm Bank og bøde – om bødeniveauet på det finansielle område 67
 Børge Dahl Advokatgerningen 83
 Bugge Thorbjørn Daniel Gult kort! Men for hvad? – Folketingets subsidiaritetskontrol 89
 Hans Henrik Edlund Risiko i opbevaringsaftaler 107
 Jens Fejø Udskiftninger ved offentlige udbud 119
 Rasmus Kristian Feldthusen Skatte- og civilretlige problemstillinger forbundet med afkald på arv 133
 Jane Ferniss & Lars Kjærgård Terkilsen Når ægtefæller investerer i vindmøller 143
 Carina Risvig Hamer Grænseflader mellem kontraktret og udbudsret – særligt om sanktionen uden virkning af offentlige kontrakter 171
 Søren Friis Hansen Ejeraftalers ugyldighed inter partes 185
 René Franz Henschel Contract management (kontraktstyring) i en dansk retsvidenskabelig kontekst 199
 Camilla Hørby Jensen & Nina Dietz Legind Renteswaps og retsfortabende passivitet 211
 Eva Naur Jensen Magtanvendelse og hjemmelstvivl fra bistandslov til servicelov 225
 Inge Langhave Jeppesen Dødsbobeskatning – i krydsfeltet mellem skatteret og skifteret 241
 Jakob Juul-Sandberg Boligreguleringslovens § 29 c – retsdogmatiske og retspolitiske betragtninger om en regel, der trænger til revision 257
 Bassah Khalaf & Peter Starup Den fornyede debat om behovet for stramninger af udvisningsregler i lyset af Levakovic-sagen (U 2016.2883 H) 273
 Kent Kristensen Sundhedspersoners erhvervsvirksomhed 301
 Annette Kronborg & Peter Mortensen Salg af familiens bolig 321
 Thomas Lundmark The Methodology of Using Precedents 335
 Aage Michelsen Beskatning af grænseoverskridende arve- og gaveerhvervelser 355
 Linda Kjær Minke Hvad får man ved at blande? 365
 Bent Ole Gram Mortensen Fredskov – mere skov end fredning 389
 Jesper Løffler Nielsen IT-retlige metaproblemer 409
 Ruth Nielsen Diskriminationsforbud som formueretligt princip 423
 Annette Olesen, Stine Piilgaard Porner Nielsen & Ole Hammerslev Gadejura – kunsten at fremelske gadefolkets oplevelse af at bære rettigheder 435
 Anitta Godsk Pedersen Vil du vedgå arv og gæld? 457
 Niels Skovmand Rasmussen Den retlige prøvelse af henstillinger og retningslinjer i EUkapitalmarkedsret 471
 Sten Schaumburg-Müller Hypotetisk samtykke og privatlivets fred 495
 Kristina Maria Siig Private klassifikationsselskaber som udøvere af forvaltningsmyndighed i shippingindustrien 511
 Michael Steinicke Udbudsretten og konkurrenceretten – samspil eller konflikt 533
 Henning Bang Fuglsang Madsen Sørensen Barnets tarv når forældre dræber 545
 Jette Thygesen Moms på udlejning af fast ejendom 557
 Frederik Waage Er ægteskabssager stadig indispositive? 577
 Anders Ørgaard Rettigheder i fly efter Cape Town-konventionens flyprotokol 587
 Kim Østergaard & Hanne Marie Motzfeldt Fortid, nutid og fremtid – om databeskyttelsesreformen i et retsøkonomisk

type: other


text:
perspektiv 597
 Anita Rønne (red), Lin Adrian (red) og Linda Nielsen (red): Fred, Forsoning og Mægling. Festskrift Vibeke Vindeløv, 25. jan. 2017, 337 sider, DJØF.
 Del I. Konflikthåndtering
 Lin Adrian Refleksioner over Godhavnssagen – dialog, forhandlingsform og den svære undskyldning 15
 Camilla Bernt Hvordan Vibeke Vindeløvs refleksive meklingsmodell har gitt inspirasjon til et prosjekt om en bedre forvaltning 33
 Peter Blume Regulering og konflikt i persondataretten 55
 Isabel Bramsen Perceptions of peace in Costa Rica 75
 Kaijus Ervasti & Kirsikka Salminen Conflict resolution in the garden of forking paths 95
 Martin Euwema & Ifeadikachi Okafor Mediation in Modern Times: the case of a traditional domestic conflict in Nigeria 111
 Frederik Harhoff Når mørket brænder ud – om retsopgør og forsoning i krigens kølvand 123
 Solfrid Mykland & Jørn Kjell Rognes Om toppledere og konflikthåndtering 141
 Jørn Boye Nielsen Styrken i ikkevold 155
 Del II. Mægling
 Sanne Bager & Tuk Bagger Retsmægling – to praktikeres syn på udfordringer ved retsmægling 171
 Pia Deleuran Mediation – et perspektivskifte for en profession og et samfund 185
 Joseph P. Folger A Lighter Look at Transformative Mediation: Some Limericks and Insight 191
 Paul Leer-Salvesen Forsoning som humaniserende proses 201
 Pia Letto-Vanamo & Ditlev Tamm Adjudication or negotiation – Mediation as a non-modern element in conflict resolution 213
 Del III. Tværgående perspektiver
 Ingrid Lund-Andersen Ægteskabet og de nye familieformer – hvor er vi på vej hen? 229
 Trine Baumbach Bærende værdier og god presseskik 245
 Carsten Henrichsen Goddag og farvel til konkurrencestaten – Et essay om statsformer i nutid og fremtid 263
 Hanne Petersen Om nåde og retskulturer 283
 Thuita Thenya Greetings to Vibeke Vindeløv: The short times of Vibeke and I 299
 Raphael Wahome Greetings to Vibeke Vindeløv: My truth and your truth 301
 Linda Nielsen & Anita Rønne Global Governance & Inclusive Governance – en god cocktail 303
 Helga Aune, Mette Hartlev, Anne Hellum og Stine Jørgensen (red.): Ketsch me if you can - sociale rettigheder og ligestilling. En hyldest til Kirsten Ketscher, 15.02.2017, 415 sider, DJØF
 Kirsten Ketscher, Best of: 9
 Azin Tadjdini Snauklipte kjønnsbetraktninger 13
 Social- og forsørgelsesret
 Jan Fridthjof Bernt Social- og forsørgelsesret Kampen om sosial- og helserettens identitet – En øvelse i demokratiforståelse 17
 Michael Adler The emperor has no clothes – destitution, social security and the law in the UK 33
 Henning Jakhelln Retten til ulønnet velferdspermisjon for arbeidstakere bør nå lovfestes 57
 Jens Kristiansen Lønmodtager eller studerende? Om EU-studerendes adgang til studiestøtte i Danmark i kraft af status som lønmodtager 71
 Jens Petter Berg Grunnlovsforankringen av kravet på stønad til livsopphold etter Sosialtjenesteloven § 18. 81
 Kasper Ullerup Bach Kontrolundersøgelser på det sociale område – har retssikkerhedsloven gjort noget godt for retssikkerheden? 96
 Stine Jørgensen og Nikolaj Nielsen Overvægt – et socialretligt perspektiv 105
 Kvinderet, ligestillings- og ikke-diskriminationsret
 Anne Hellum Rettslig spydspiss: Diskriminerings- og likestillingsrettens kvinne- og kjønnsperspektiv 123
 Aslak Syse Diskrimineringsvernets normative styrke – Et norsk eksempel til advarsel 139
 Helga Aune og Else Leona McClimans Strukturelt diskrimineringsvern og håndhevingsapparatet. 154
 Henrik Stevnsborg Politikvinder 164
 Marta Carneiro


text:
Antidiscrimination law. An area of law. 177
 Mette Hartlev Stigmatisering på grund af overvægt – retlig eftertanke 186
 Tone Linn Wærstad Hvordan sikre kvinners diskrimineringsvern i møte med kulturelle praksiser gjennom forbudet mot strukturell diskriminering i kvinnediskrimineringskonvensjo-nen (KDK) 196
 Trine Baumbach Strafferet og kønsdiskrimination – en evig forbindelse? Om voldtægt og samtykke 210
 Argumentativ, værdiorienteret og universel retsvidenskab
 Frances Raday Human Rights as Normative Empathy – Beyond Religion and Liberalism 223
 Inger-Johanne Sand Kan retten bidra til å ivareta samfunnet – mellom liberale rettigheter, internasjonale markeder og statlige konstitusjoner? 239
 Ingunn Ikdahl og Vibeke Blaker Strand Blikket fra oven. Om rettsvitenskapen som observatør og tegner 250
 Karl Harald Søvig Bør lovgivningen være »etisk»? – Om bruk av referanser til etiske normer i norsk lovspråk 261
 Mikael Rask Madsen og Henrik Palmer Olsen Retlig autoritet og argumentation 275
 Stine Hellqvist Frey and Helle Krunke The evolution of intergenerational solidarity in the EU 290
 Relationsret
 Catherine Jacqueson og Martine Stagelund Hvidt EU-retten som indvandrende ven 305
 Elisabeth Gording Stang, Relasjonsrett – en barnevennlig rettsvitenskapelig optikk 318
 Freya Semanda og Karina Kim Egholm Elgaard Den skatteretlige behandling af nogle familiemæssige forhold set i et relationsretligt perspektiv
 Hege Brækhus Retten til privatlivets fred ved motstridende interesser i familien. 342
 Henriette Sinding Aasen Skal »barneekteskap« alltid oppløses? 359
 Julia Köhler-Olsen Transnasjonal oppvekst: Betydningen av Haagkonvensjonen 1996 for barnets rettslige stilling i forbindelse med lengre, midlertidige opphold i utlandet alene 372
 Kirsten Sandberg Et barnekonvensjonsblikk på katolske presters seksuelle misbruk av barn 385
 Hanne Petersen och Eva-Maria Svensson Kirsten En nordisk kvinderetsperformer 403
 Bibliografi 416
 Caroline Adolphsen, Helle Isager, Eva Naur Jensen og Anne-Dorte Bruun Nielsen: Festskrift til Irene Nørgaard, 11.05.2017, 410 sider, DJØF.
 Jørgen U. Grønborg og Johan Hartmann Stæger p. 23-38: Irene fik ret – Om anpartssæreje, indtægter af gamle særejer og Højesterets dom af 3. november 2016
 Elisabet Jensen og Uffe Nørgaard p. 39-52: Skattemæssige udfordringer med hidtidig fælles (ejer)bolig ved ægtefælleskiftet, som følge af separation eller skilsmisse.
 Kirsten Reimers-Lund og Henrik Asboe p. 53-66: Beregnet husleje i ægtefælleskifte
 Lars Henrik Gam Madsen og Lars Hedegaard Kristensen p. 67-72: Hvordan sikres krav på salgssummen fra et efterfølgende salg?
 Anne Broksø, Anne Kjærhus Mortensen og Per Andreasen p. 73-90: Pensioners behandling på ægtefælleskiftet
 René Franz Henschel p. 91-107: Muslimske ægteskabskontrakter som instrumenter for ligestilling mellem ægtefæller og harmonisering af forholdet mellem religiøs og verdslig ret
 Hans Henrik Edlund p. 109-121: Fortsættelse af almene boliglejemål ved samlivsophævelse og død
 Tone Sverdrup p. 123-139: Prosessuelt barneperspektiv på deling av formue ved ekteskapets opphør
 Mogens Pedersen p. 141-153: Familie- og arveret i praksis
 Anne Louise Bormann p. 157-165: Successionsrækkefølger – En løsning for moderne familier elleren kilde til konflikter?
 Birgit Liin p. 167-177: Når ophavsmanden dør
 Annette Kronborg og Hans Viggo Godsk Pedersen p. 179-191: Dødslejegaver
 Caroline Adolphsen p. 193-202: Bristende forudsætninger i arveretten – med særligt fokus på U 2016.519 H
 Kasper Steensgaard p. 203-215: Arveforordningen og Danmark
 apani Lohi p. 217-236: Borde lagen innehålla formkrav för hur testamente återkallas?
 Bettina Lemann Kristiansen p. 239-250: Familieideologi


text:
og normer i retlig regulering af familien - Et retssociologisk perspektiv på familieretten
 Susanne Kier p. 251-267: Forsikringsretlig identifikation mellem ægtefæller henholdsvis samlevende
 Helle Isager p. 269-281: Arbejdsbetingede fosterskader
 Gorm Toftegaard Nielsen p. 283-294: Det er så yndigt at følges ad« indtil ...
 Nicolaj Sivan Holst p. 295-308: Er det strafbart at leve sammen med en kriminel?
 Anne-Dorte Bruun Nielsen p. 309-327: Børn og unge som forbrugere i en teknologiseret verden – og lidt om Pokémon Go
 Erik Werlauff p. 329-343: Værgemålssurrogater – fremtidsfuldmagt eller generalfuldmagt som alternativ til værgemål
 Eva Naur p. 345-373: Voksne inhabile og de pårørendes rolle – Udvalgte tendenser i den retlige positionering af de pårørende (særligt ægtefællen) over for inhabile voksne
 Tanja Jørgensen 375-394: Finansielle god skik-regler – Civilretlig betydning og praktiske konsekvenser
 Rasmus Kristian Feldthusen p. 395-404:Vedtægtsændringer i erhvervsdrivende fonde
 Per Teglborg p. 405-410: Bibliografi over professor, dr.jur. Irene Nørgaards litterære juridiske produktion
 Sten Bønsing, Thomas Elholm, Søren Sandfeld Jakobsen og Lene Wacher Lentz: I forskningens og formidlingens tjeneste – festskrift til professor Lars Bo Langsted, feb 2018,432 sider, Forlaget Extuto
 Trine Baumbach, “Hacker-bestemmelsen, Se og Hør-sagen og nyere tendenser”
 Peter Blume, “First we take and then we take. Persondatarettens sanktionering”
 Ragnheiður Bragadóttir, “Voldtægtsbegrebet i islandsk ret ‒ før og nu”
 Sten Bønsing, “‘Rødvinssagen' i Farum – En straffesag fyldt med forvaltningsret og embedsmisbrug”
 Hans Henrik Edlund, “Ansvar for urigtige angivelser af nettolejeindtægter i handler med investeringsejendomme”
 Birgit Feldtmann, “Pirateribekæmpelse i komplekse juridiske farvande”
 Peter Garde, “Biskop Bast – en sag om velgørenhedssvig”
 Jesper Hjortenberg, “Eurojust. EU's enhed for retligt samarbejde – i praksis”
 Nicolaj Sivan Holst & Lasse Lund Madsen, “En revisor-smølfe-CD – om forsøg på spirituskørsel”
 Søren Sandfeld Jakobsen, “Reguleringen af cyberkriminalitet og cybersikkerhed: Status, udfordringer og perspektiver”
 Peter Langsted, “Kapitalselskabers erstatningsansvar over for deres investorer”
 Torsten Bjørn Larsen, “Rimeligt vederlag i produktefterligningssager”
 Lene Wacher Lentz, “Røveri af bil – forbrydelsen der ikke findes”
 Jesper Lindholm, “Menneskerettigheder – et spørgsmål om tro?”
 Christian Lundblad, “Fremtidens forkyndelsesordning for domstolene i udenlandske straffesager”
 Carsten Munk-Hansen, “Begrænsning af rådgiverens opgaver ved aftale eller som følge af situationen”
 Mette Neville, “SMV-bestyrelsen som vækstmotor”
 Gorm Toftegaard Nielsen, “Virksomhedsansvaret. En revision, så praktikerne kan bruge reglerne?”
 Jens Røn, “Databedrageri – stadig en overset bestemmelse?”
 Inger Marie Sunde, “Har vi behov for straffebud om datakriminalitet?”
 Henning Bang Fuglsang Madsen Sørensen, “Kunsten at læse en dom – og kunsten at skrive den!”
 Marie Jull Sørensen, “Formidlingsplatformens erstatningsansvar for brugernes kriminelle handlinger”
 Jan Trzaskowski, “Abonnementsfælder – i grænselandet mellem markedsføringsret og strafferet”
 Per Ole Träskman, “Brott på och med internet – straffrättslig rättstillämpning avseende brott på internet”
 Jørn Vestergaard, “Udlevering til umenneskelig eller nedværdigende behandling”
 Anders Bratholm, Nils Christie, Torkel Opsahl: Festskrift til Johs. Andenæs på 70-årsdagen, 7. september 1982: Lov og frihet, 1982 , 717 sider, Universitetsforlaget, Oslo.
 Hans M. Michelsen, Helge Røstad og Gunnar Aasland:: Rett og rettssal : et festskrift til Rolv Ryssdal, 1984, 658 sider, Aschehoug, Oslo.
 Anders Bratholm, Magnus Aarbakke og Torkel Opsahl: Samfunn, rett, rettferdighet - Festskrift til Torstein Eckhoffs 70-årsdag, 1986, 806 sider, Tano,


text:
Oslo.
 Thor Falkanger: Lov, dom og bok. Festskrift til Sjur Brækhus 19. juni 1988, 626 sider, Universitetsforlaget, Oslo.
 Nils Christie: ... den urett som ikke rammer deg selv : Festskrift til Anders Bratholm 70 år, 1990, 560 sider, Universitetsforlaget, Oslo.
 Magnus Aarbakke, Viggo Hagstrøm og Peter Lødrup: Ånd og rett. Festskrift til Birger Stuevold Lassen på 70-årsdagen 19. august 1997, 1123 sider, Universitetsforlaget, Oslo.
 Kirsti Strøm Bull (Red) ; Viggo Hagstrøm (Red) ; Steinar Tjomsland (Red): Bonus pater Familias: Festskrift til Peter Lødrup 70 år, 2003, 823 sider, Gyldendal Akademisk, Oslo. Se indholdsfortegnelse
 Yrjø Blomstedt: Rättsvetenskap och lagstiftning i Norden, Festskrift tillägnad Erik Anners, 1982, 235 sider, Stiftelsen Juristførlaget vid Stockholms Universitet.
 Per-Edwin Wallen: Festskrift till Hans Thornstedt, 1983, 794 sider, P. A. Norstedt.
 Ulf Bernitz: Festskrift til Jan Hellner, 1984, 834 sider, Norstedt.
 Torgny Håstad: Festskrift till Henrik Hessler - Rättsvetenskapliga studier i civilrätt och processrätt, 1985, 480 sider, P.A. Norstedt, Stockholm.
 Ove Bring, Said Mahmoudi og Jan Ramberg: Festskrift till Lars Hjerner - Studies in international law, 1990, 579 sider,: Norstedts.
 Leif Thorsson: Festskrift till Gotthard Calissendorff, 1990, 327 sider, Norstedt.
 Lars Gorton, Jan Ramberg og Jan Sandstöm: Festskrift till Kurt Grönfors, 1991, 478 sider, Norstedts.
 Carl M. Elwing: Festskrift till Ulla Jacobsson, 1991, 216 sider, Norstedts juridikförlag.
 Lars Heuman: Festskrift till Per Olof Bolding, 1992, 459 sider, Juristförlaget, Stockholm.
 Alf Bohlin og Hans-Heinrich Vogel: Festskrift tillägnad Håkan Strömberg på 75-års dagen den 18 februari 1992, 1992, 365 sider, Juristförlaget i Lund.
 Anders Agell: Festskrift till Bertil Bengtsson, 1993, 571 sider, Nerenius & Santerus, Stockholm.
 Torgny Håstad, Per Henrik Lindblom og Åke Saldeen: Festskrift till Anders Agell, 1994, 742 sider,
 Festskrift til Jan Ramberg, 1996, 526 sider, Juristförlaget, Stockholm.
 Åke Frændberg, Ulf Gøranson og Torgny Håstad: Festskrift till Stig Strømholm, 1997, 925 sider, Iustus, Uppsala.
 Anders Agell & Maarit Jänterä-Jareborg: Familjerättsliga Studier, Vänbok til Åke Saldeen, De lege 2003, 232 sider, Justus


text:
Skat.dk: Fremlæggelse - ensidigt indhentet juridisk responsum - udenlandsk ret - afhøring om juridiske spørgsmål
 29 Nov 2010 11:00
 11 Nov 2010 13:08
 SKM2010.751.HR
 Fremlæggelse, responsum, udenlandsk ret, afhøring
 Fremlæggelse af ensidigt indhentet juridisk responsum fra advokat i Liechtenstein nægtet, og der blev heller ikke givet tilladelse til afhøring af advokaten om de juridiske spørgsmål, som han havde omtalt i sit responsum.
 (Kendelse i ankesagen vedr. SKM2008.626.ØLR)
 Peter Blok, Asbjørn Jensen og Vibeke Rønne
 Der er tidligere afsagt kendelse under retsmøde i Højesteret den 20. maj 2010.
 A har nedlagt påstand om, at Rechtsanwalt ILs juridiske responsum af 7. maj 2010 (bilag 66) tillades fremlagt.
 A har endvidere påstået, at den under retsmødet i Højesteret den 20. maj 2010 afsagte kendelse, der begrænsede rammerne for afhøringen af Rechtsanwalt IL, ændres, således at det tillades A at afhøre IL uden anden begrænsning end dem, der følger af retsplejelovens § 341, og at A herunder kan stille spørgsmål om resultatet af hans undersøgelse af As relation til fonden G1 Stiftung, herunder spørgsmål til Rechtsanwalt ILs juridiske responsum af 7. maj 2010.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har protesteret mod fremlæggelsen af Rechtsanwalt ILs juridiske responsum af 7. maj 2010.
 Skatteministeriet har endvidere påstået stadfæstelse af den under retsmødet i Højesteret den 20. maj 2010 afsagte kendelse.
 Af et brev af 22. oktober 2009 fra advokat Egil Lego Andersen til advokat Lars Apostoli fremgår bl.a., at Rechtsanwalt IL ville udarbejde en legal opinion.
 Af udskrift fra Højesterets retsbog fremgår bl.a. følgende vedrørende retsmøde i sagen den 27. oktober 2009:
 Appellanten oplyste, at processen med at indhente oplysninger fra G1 Stiftung og Rechtsanwalt IL ikke er afsluttet. Når de ønskede oplysninger foreligger, vil appellanten formentlig anmode om afhøring af IL, hvilket indstævnte oplyste ikke at ville protestere imod.
 Parterne var enige om, at indhentelsen af oplysninger formentlig vil kunne afsluttes således, at afhøringen i givet fald kunne gennemføres i februar eller marts 2010.
 Af følgebrevet til en bevisbegæring af 8. marts 2010 om afhøring af Rechtsanwalt IL fremsendt til Højesteret og i kopi til advokat Lars Apostoli fremgår bl.a.:
 Det bemærkes, at jeg har bedt advokat IL udarbejde en legal opinion om liechtensteinsk fondsret og sine iagttagelser. Denne vil blive fremlagt, når den foreligger. Dette burde være i god tid før bevisoptagelsen.
 Rechtsanwalt ILs responsum af 7. maj 2010 blev fremsendt til Højesteret og Skatteministeriet ved advokat Egil Lego Andersens brev af 10. maj 2010. Responsummet indeholder en redegørelse for den liechtensteinske fondslovgivning og en vurdering af As status som begunstiget i G1 Stiftung.
 A har anført, at Skatteministeriet den 20. maj 2010 var afskåret fra at protestere mod fremlæggelse af Rechtsanwalt ILs juridiske responsum af 7. maj 2010 og i konsekvens heraf mod afhøringen af Rechtsanwalt IL. Han har herved navnlig henvist til hændelsesforløbet op til retsmødet den 20. maj 2010, herunder Skatteministeriets manglende reaktion på advokat Eigil Lego Andersens breve af 22. oktober 2009, af 8. marts 2010 og af 11. maj 2010.
 Det har været usædvanligt vanskeligt at skaffe relevante oplysninger i denne sag,


text:
og Rechtsanwalt IL blev engageret til at skaffe oplysninger om G1 Stiftung. Han har alene kunnet få oplysninger i kraft af den ret, der tilkommer en begunstiget i en fond til at få visse oplysninger om den. Rechtsanwalt ILs legal opinion indeholder en redegørelse for resultatet af hans undersøgelser, hvor de oplysninger, redegørelsen bygger på, er tydeligt angivet, og hvor de omhandlede oplysninger er fremlagt under sagen. Redegørelsen ligger på et område, hvor faktum og jus smelter sammen, og en meningsfuld præsentation af faktum kun er mulig, hvis den ledsages af oplysninger om det retlige miljø, oplysningerne knytter sig til. Det fremgår tydeligt af bilag 66, herunder afsnit VI, hvilke oplysninger, redegørelsen bygger på, og der peges loyalt på de punkter, hvor oplysningerne er mangelfulde.
 Den praksis vedrørende ensidigt indhentede juridiske responsa om dansk ret, som ikke tillades fremlagt i retssager, er derfor irrelevant. Det er i teorien antaget, at der er en ret vidtgående adgang til at fremlægge oplysninger om fremmed ret i form af erklæringer fra udenlandske jurister, men også denne opfattelse er irrelevant i denne sag.
 Skatteministeriet vil under en afhøring af Rechtsanwalt IL kunne få lejlighed til at stille spørgsmål, og herunder bore i, om der er holdepunkter for at antage, at advokaten har været genstand for en utilbørlig påvirkning, hvilket der naturligvis ikke har været tale om.
 Vedrørende afhøringen af Rechtsanwalt IL har A anført, at Skatteministeriet under berammelsesmødet i oktober 2009 udtrykkeligt har meddelt, at ministeriet ikke ville protestere mod afhøring af ham. Det må for ministeriet have fremstået som åbenbart, at en sådan afhøring ville beskæftige sig med det juridiske responsum, og med de af Rechtsanwalt IL gjorte iagttagelser og udlægningen heraf i henhold til liechtensteinsk fondsret.
 Hertil kommer, at der må påhvile Skatteministeriet, som offentlig myndighed, en særlig forpligtelse til at bidrage til og i hvert fald ikke direkte modvirke en sags oplysning.
 Skatteministeriet har for så vidt angår fremlæggelsen af Rechtsanwalt ILs responsum af 7. maj 2010 anført, at der er tale om et juridisk responsum om As retsstilling i forhold til fonden, og at der ikke er adgang til at fremlægge et sådant ensidigt indhentet juridisk responsum for domstolene. Forbuddet herimod kan ikke omgås gennem vidneafhøring af erklæringsgiveren om erklæringens indhold.
 Skatteministeriets har hverken udtrykkeligt eller stiltiende givet samtykke til at indhente og fremlægge responsummet eller til at afhøre Rechtsanwalt IL om liechtensteinsk fondsret mv.
 Responsummet er udarbejdet af As advokatforbindelse i Liechtenstein uden at Skatteministeriet har haft indsigt i de samtaler mv., der ligger til grund for erklæringen, og uden at ministeriet havde indflydelse på formuleringen af spørgetema og adgang til kontrol med hensyn til utilbørlig påvirkning. Den indeholder ikke alene nogle generelle oplysninger om liechtensteinsk fondslovgivning mv. Tværtimod indeholder navnlig afsnit VI en dybt kontroversiel redegørelse for resultatet af advokatens analyse af As status som begunstiget i G1 Stiftung og hans muligheder for at disponere over fondsformuen - hvilket er et centralt bevistema i retssagen.
 De hensyn, der ligger bag det almindeligt gældende forbud imod fremlæggelse af ensidigt


text:
indhentede juridiske responsa om dansk ret, gør sig endvidere gældende med større styrke, når det drejer sig om fremmed ret.
 Vedrørende afhøringen af Rechtsanwalt IL har Skatteministeriet anført, at der ikke er meddelt samtykke hertil. Skatteministeriet har først ved modtagelsen af advokat Egil Lego Andersens brev af 18. maj 2010, hvoraf det fremgår, at den danske oversættelse af responsummet vil blive brugt under vidneafhøringen, haft mulighed for at forstå den reelle hensigt med vidneindkaldelsen af Rechtsanwalt IL.
 Af brevet af 22. oktober 2009 fra As advokat, advokat Eigil Lego Andersen, til Skatteministeriets advokat, advokat Lars Apostoli, fremgår, at Rechtsanwalt IL ville udarbejde "en legal opinion". På berammelsesmødet den 27. oktober 2009 oplyste advokat Lego Andersen bl.a., at
 "processen med at indhente oplysninger fra Rechtsanwalt IL ikke er afsluttet".
 I brevet af 8. marts 2010 til Højesteret med kopi til advokat Apostoli bemærkede advokat Lego Andersen bl.a., at han havde bedt Rechtsanwalt IL om at udarbejde
 "en legal opinion om liechtensteinsk fondsret og sine iagttagelser",
 og at denne legale opinion ville blive fremlagt.
 Advokat Lego Andersen har således ikke udtrykkelig anmodet om forhåndssamtykke fra Skatteministeriet til at fremlægge det omhandlede juridiske responsum. Det fremgik heller ikke, at dette ikke alene ville indeholde en redegørelse for liechtensteinsk fondsret og for de oplysninger vedrørende den konkrete sag, som advokaten havde fremskaffet, men tillige en vurdering af A' stilling i forhold til fonden. Selv om advokat Apostoli - senest ved modtagelsen af brevet af 8. marts 2010 - havde anledning til at tage forbehold vedrørende Skatteministeriets samtykke til fremlæggelse af det bebudede responsum, finder Højesteret, at det på den anførte baggrund er betænkeligt at fastslå, at Skatteministeriet som følge af passivitet eller stiltiende forhåndssamtykke er afskåret fra nu at protestere mod fremlæggelsen.
 Herefter, og da der er tale om et juridisk responsum, som er indhentet ensidigt efter retssagens anlæg, tager Højesteret Skatteministeriets protest mod fremlæggelsen til følge.
 I det omfang en ensidigt indhentet erklæring ikke tillades fremlagt, kan det heller ikke tillades, at erklæringsgiveren afgiver vidneforklaring om sin erklæring. Skatteministeriets påstand om stadfæstelse af kendelsen fra retsmødet i Højesteret den 20. maj 2010 tages herefter til følge.
 Rechtsanwalt ILs responsum af 7. maj 2010 tillades ikke fremlagt, og kendelsen fra retsmødet i Højesteret den 20. maj 2010 stadfæstes.
 UDSKRIFT AF HØJESTERETS RETSBOG
 Torsdag den 20. maj 2010 kl. 9.30 blev retten sat i Højesteret i offentligt retsmøde.
 Med henblik på optagelse af bevis
 Indstævnte protesterede mod fremlæggelse af bilag 66, som er et juridisk responsum af 7. maj 2010 udarbejdet af vidnet, advokat IL, og mod at afhøringen af advokat IL skal antage karakter af en afhjemling af det juridiske responsum eller lignende.
 Indstævnte gjorde til støtte herfor gældende, at der er tale om et ensidigt indhentet responsum om liechtensteinsk ret og appellantens retstilling i forhold til G1-Stiftung i henhold til liechtensteinsk ret, og at indstævntes samtykke til bevisoptagelsen ikke kan fortolkes som omfattende en afhøring, der har karakter af en afhjemling eller en afhøring om juridiske spørgsmål, som er omtalt i det juridiske


text:
responsum.
 Appellanten fastholdt fremlæggelsen af bilag 66, og at afhøringen skulle gennemføres som en uddybning heraf.
 Appellanten gjorde gældende, at det juridiske responsum og en afhøring af advokat IL herom er af fundamental betydning for appellantens bevisførelse og stiller sagen i et nyt lys. Det har endvidere hele tiden været en forudsætning mellem parterne, at IL, skulle afhøres om sin sagkundskab inden for Liechtensteinsk ret, og at der til brug for bevisoptagelsen ville blive indhentet et juridisk responsum fra vidnet.
 Der afsagdes sålydende
 Appellanten har i brev af 18. maj 2010 givet udtryk for, at en foreløbig oversættelse til dansk af det juridiske responsum ville kunne være til nytte ved bevisoptagelsen. Det fremgår imidlertid ikke af appellantens bevisbegæring om afhøring af advokat IL, godkendt af Højesteret den 15. marts 2010, eller af Højesterets retsbogsudskrift vedrørende berammelsesmødet den 27. oktober 2009, eller i øvrigt af parternes korrespondance til Højesteret om den berammede afhøring, at det har været en forudsætning mellem parterne, at advokat IL skulle afhøres om sin sagkundskab indenfor liechtensteinsk ret eller om et af denne udarbejdet juridisk responsum. Under disse omstændigheder findes den berammede afhøring af IL ikke mod indstævntes protest at burde antage karakter af en afhjemling eller af en afhøring om de juridiske spørgsmål indeholdt i det juridiske responsum af 7. maj 2010.
 Indstævntes protest mod, at den berammede afhøring af IL antager karakter af en afhjemling eller af en afhøring om de juridiske spørgsmål indeholdt i det juridiske responsum af 7. maj 2010 tages til følge.
 For så vidt angår indstævntes protest mod fremlæggelse af bilag 66 og protest mod en afhøring af IL herom er sagen udsat med henblik på afgørelse i Ankeudvalget.
 Advokat Eigil Lego Andersen påklagede kendelsen til Ankeudvalget.
 Advokat IL, der var mødt som vidne indkaldt af appellanten, forklarede herefter behørigt formanet, at han er uddannet jurist og har læst på universitetet i Schweiz. To år efter færdiggørelsen af sin uddannelse blev han advokat. Han er for to år siden også blevet uddannet i international erhvervsret ved universitet i Zürich. Han har været advokat siden 2005 og har sideløbende hermed arbejdet som direktør i et treuhand i Liechtenstein.
 Han hørte første gang om sagen i oktober 2008 fra advokat Eigil Lego Andersen, som han ikke har haft at gøre med før. Han har heller ikke tidligere arbejdet for A og har ikke haft noget at gøre med hverken BA, UJ eller LL. Han har heller ikke haft noget at gøre med As søn, CA, og havde ikke inden oktober 2008 hørt om G1-Stiftung. Han talte første gang med A i forbindelse med mødet, der blev afholdt den 8. oktober 2009 i advokatfirmaet R1s lokaler. Mødereferatet er fremlagt som bilag 62.
 Han har ikke modtaget instrukser fra andre end advokat, dr.jur. Eigil Lego Andersen. Hans opgave var at indhente information om As stilling som begunstiget i G1-Stiftung. Forelagt bilag 62 bekræftede han, at han deltog i mødet, og at det er hans underskrift. Han bekræftede tillige, at referatet er korrekt og indholdsmæssigt svarer


text:
til det, der fandt sted på mødet.
 For så vidt angår indholdet af det juridiske responsum dateret den 7. maj 2010, bekræftede IL, at responsummet vedrører hans undersøgelser af liechtensteinsk ret, og at det faktuelt svarer til de oplysninger, han har indhentet, ligesom redegørelsen efter hans bedste opfattelse svarer til de gældende regler.
 Oplysningerne, han har tilvejebragt som led i sin undersøgelse, er tilvejebragt via en fuldmagt fra A. Med denne fuldmagt henvendte han sig til fondsbestyrelsen og gjorde de informationsrettigheder, man har som begunstiget i henhold til liechtensteinsk ret, gældende. Under henvisning til fuldmagten og sagens omstændigheder gav fondsbestyrelsen ham herefter aktindsigt i oplysninger vedrørende A. I den forbindelse mødtes han også én gang med bestyrelsen i Liechtenstein. Til stede ved det pågældende møde var PS og den juridiske rådgiver KS. Det var uproblematisk at få aktindsigt, fordi han med fuldmagten rådede over en begunstigets adgang til aktindsigt.
 På supplerende spørgsmål fra appellantens advokat Eigil Lego Andersen oplyste IL, at det er korrekt, at en større del af den liechtensteinske fondsret først trådte i kraft 1. april 2009. Han har derfor formentlig ikke fået aktindsigt før denne dato, idet han dog ikke kunne sige dette med sikkerhed. Forelagt bilag 34, som er et brev af 1. december 2008 fra G1-Stiftung til ham, bekræftede han, at brevet viser, at han har korresponderet med bestyrelsen inden april 2009. Han udtalte derefter først, at han så med temmelig stor sikkerhed har fået aktindsigt inden 1. april 2009. Forelagt bilag 39, som er et brev af 9. april 2009 fra ham til G1-Stiftung, bekræftede han, at det heraf fremgår, at han beder om aktindsigt. Vidnet udtalte derpå, at han først har fået aktindsigt efter 1. april 2009.
 Forklaringen dikteret og vedstået.
 Sagen udsat 2 uger til den 15. juni 2010 på appellantens supplerende processkrift vedrørende indstævntes protest og appellantens supplerende bemærkninger til klagen over den til retsbogen afsagte kendelse herom.


text:
Advokaten 1 - Højesteret har sagt fra over for EU-Domstolen
 Ajos-dommen er utvivlsomt en af de mest skelsættende domme fra Højesteret i nyere tid. Dommen rejser flere interessante spørgsmål om samarbejdet mellem EU-Domstolen og Højesteret og for den sags skyld om samarbejdet mellem den danske (tiltrædelses)lovgiver og Højesteret. Men for det praktiske retsliv får dommen næppe store konsekvenser.
 Ajos-sagen:
 Af Rass Holdgaard, advokat, Daniella Elkan, advokat og Gustav Krohn Schaldemose, advokatfuldmægtig, Kammeradvokaten
 Da A i 2009 som 60-årig blev opsagt af virksomheden Ajos, havde han ret til alderspension. A gik imidlertid ikke på pension, men fik en ny stilling i en anden virksomhed. Derfor krævede han fratrædelsesgodtgørelse svarende til 3 måneders løn med henvisning til den dagældende funktionærlovs § 2 a, stk. 3. Ajos nægtede at udbetale godtgørelsen. Efter en årelang og fast højesteretspraksis blev § 2a, stk. 3, nemlig fortolket sådan, at en arbejdsgiver kunne undlade at betale fratrædelsesgodtgørelsen, hvis arbejdstageren var berettiget til arbejdsgiverbetalt alderspension, også selvom arbejdstageren – som i A’s tilfælde – valgte at blive på arbejdsmarkedet.
 Ole Andersen-dommen
 Godt et år senere fastslog EU-Domstolen i Ole Andersen-dommen (C-499/08), at denne forståelse af § 2a, stk. 3, er i strid med beskæftigelsesdirektivets forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Hvis den opsagte arbejdstager har til hensigt at forfølge sin erhvervsmæssige karriere, kan man ikke nægte ham godtgørelsen, blot fordi han er berettiget til pension.
 Ajos’ begrundelse for at nægte A fratrædelsesgodtgørelse var altså i overensstemmelse med en veletableret dansk fortolkning af funktionærlovens § 2a, stk. 3, men i strid med beskæftigelsesdirektivets forbud mod aldersdiskrimination.
 Funktionærlovens § 2a, stk. 3, blev herefter ændret med virkning fra den 1. februar 2015, så den danske retsstilling blev bragt i overensstemmelse med Ole Andersen-dommen.
 EU-Domstolens traditionelle tilgang til regelkonflikter
 Men hvilke rettigheder og pligter havde funktionærer så før 1. februar 2015, hvor dansk ret og EU-retten ikke harmonerede?
 Svaret er ligetil, hvis arbejdsgiveren er en del af ‘staten’ i EU-retlig forstand. Det viser ‘bunkebryllup’-sagen (trykt i U.2014.1119 H), som angik en række arbejdstagere, der havde rejst krav mod deres offentlige arbejdsgivere. Uoverensstemmelsen mellem den dagældende funktionærlov og beskæftigelsesdirektivet kunne i denne sag løses ved at anvende velkendte principper om EU-rettens direkte virkning og forrang: Arbejdstagerne kunne i sagen støtte ret på direktivets aldersdiskriminationsforbud direkte over for deres offentlige arbejdsgivere. Det betød, at den dagældende funktionærlovs § 2a, stk. 3, ikke kunne anvendes, i det omfang de pågældende arbejdstagere forblev på arbejdsmarkedet.
 Svaret er mindre ligetil, når der – som i Ajos-sagen – er tale om to private parter, der påberåber sig hver sit regelsæt. Her kan konflikten mellem funktionærloven og direktivet nemlig ikke – som i ‘bunkebryllupssagen’ – løses ved, at arbejdstageren støtter direkte ret på direktivbestemmelsen. Det skyldes, at direktiver ifølge EUF-Traktatens artikel 288, stk. 3, og efter fast EU-retspraksis, ikke kan pålægge private – som virksomheden Ajos – forpligtelser.
 Traditionelt er dette problem – hvor en direktivbestemmelse og en national regel ikke harmonerer i en tvist mellem to private parter – blevet håndteret af EU-Domstolen ved at kræve,


text:
at den nationale domstol først ‘i videst muligt omfang’ søger at fortolke national ret EU-konformt. Pligten til at fortolke national ret EU-konformt i videst muligt omfang stopper imidlertid efter fast praksis dér, hvor en sådan fortolkning ville være ‘contra legem’ (altså hvor fortolkningen ender med at stride mod national ret), eller hvor fortolkningen ville stride mod grundlæggende retsprincipper. Hvis det ikke er muligt at overholde EU-retten ved EU-konform fortolkning af national ret, har den krænkede private part altså ikke flere EU-retsmidler tilbage over for den anden private part. Så må den private i stedet overveje at kræve erstatning af medlemsstaten.
 Den finurlige Mangold-nuance
 Men for godt ti år siden begyndte Domstolen at udvikle en finurlig og omdiskuteret nuance til disse velkendte principper.
 Domstolen fastslog i Mangold-sagen (sag C-144/04), at princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder skal anses for et almindeligt EU-retligt princip, og at dette princip kan påberåbes i en tvist mellem private. Det betød i den konkrete sag, at arbejdstageren kunne påberåbe sig princippet om forbud mod aldersdiskrimination, som er udmøntet i beskæftigelsesdirektivet, over for sin private arbejdsgiver. I Domstolens Store Afdelings dom i Kücükdeveci-sagen (C-555/07) gentog Domstolen princippet.
 Mangold- og Kücükdeveci-dommene har været omdiskuteret og kritiseret i den juridiske litteratur og af flere generaladvokater. Kritikken har navnlig lydt på, at Domstolen i realiteten undergraver princippet om, at direktivbestemmelser ikke kan pålægge private forpligtelser. Andre har anført, at princippet er problematisk af retssikkerhedsmæssige grunde. Ikke desto mindre har EU-Domstolen hidtil ikke vaklet.
 Hvad betyder alt dette så for A’s ret til fratrædelsesgodtgørelse? Det betyder, at hvis A skulle have medhold i sagen mod Ajos, skulle han overbevise Højesteret om, enten at funktionærlovens § 2a, stk. 3, kunne fortolkes EU-konformt, eller at det generelle EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination betød, at A kunne påberåbe sig forbuddet direkte over for Ajos.
 Højesteret udfordrer EU-Domstolen
 Efter den oprindelige hovedforhandling af Ajos-sagen i juni 2014 besluttede Højesteret, at det med en helt klar og fast højesteretspraksis ikke var muligt at ændre kurs og pludselig fortolke funktionærlovens § 2a, stk. 3, i overensstemmelse med den måde, som EU-Domstolen havde fortolket beskæftigelsesdirektivets aldersdiskriminationsforbud i Ole Andersen-dommen. Det ville være en ‘contra legem’-fortolkning af funktionærloven.
 For Højesteret var spørgsmålet derfor kun, om Ajos alligevel var forpligtet til at betale fratrædelsesgodtgørelsen, fordi beskæftigelsesdirektivets aldersdiskriminationsforbud ifølge Mangold- og Kücükdeveci-dommene er en udmøntning af et generelt EU-retligt princip.
 Selvom Mangold- og Kücükdeveci-dommene klart indikerede, at EU-Domstolen allerede havde svaret ‘ja’ til det spørgsmål, fandt Højesteret, at dette var betænkeligt ud fra et retssikkerhedsmæssigt hensyn (til Ajos). Derfor besluttede Højesteret – i stedet for at afsige dom – at spørge EU-Domstolen, om det ikke var tid til at ‘præcisere’ Mangold-praksis.
 I en 25 sider lang og meget detaljeret præjudiciel forelæggelse inviterede Højesteret reelt EU-Domstolen til at (gen)overveje sin Mangold-praksis. Højesteret spurgte navnlig Domstolen, om ikke princippet om forbud mod aldersdiskrimination må vige for retssikkerhedsprincippet, der jo også er et generelt EU-retligt princip, når man – som i Ajos-sagen -– ville komme til – i strid med


text:
klar national ret – at pålægge en privat arbejdsgiver pligter på grundlag af et uforudsigeligt og uskrevet EU-retligt princip.
 Da Højesteret forelagde spørgsmålene, havde der allerede været betydelig bekymring over, hvad Mangold-praksis gjorde ved private parters retssikkerhed. Udover flere kritiske generaladvokater havde den tyske forbundsforfatningsdomstol i sin Honeywell-dom fra 2010 også Mangold-dommen til kritisk eftersyn. Den tyske forfatningsdomstol valgte at rette ind efter EU-Domstolen. Forfatningsdomstolen fandt nemlig, at EU-Domstolen i Mangold ikke åbenbart havde handlet ultra vires (ud over sine beføjelser).
 Den danske regering, der valgte at afgive indlæg i den præjudicielle Ajos-sag, udtrykte også bekymring for EU-Domstolens retsudvikling. I sit indlæg argumenterede regeringen for, at det må være foreneligt med EU-retten i konkrete situationer at lade princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder vige for retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af berettigede forventninger. Sagen blev behandlet af EU-Domstolens Store Afdeling (13 dommere) og med generaladvokat. Under den mundtlige forhandling i Luxembourg kom den danske regering under hård beskydning fra EU-Domstolens dommere, som stillede en byge af kritiske spørgsmål, der indikerede, at Domstolen ikke havde stor forståelse for de danske bekymringer.
 Svaret fra Luxembourg
 Generaladvokat Y. Bot afgav sit forslag til afgørelse i sagen 25. november 2015. Noget usædvanligt valgte generaladvokaten at svare på noget andet end det, Højesteret havde spurgt om. Generaladvokaten mente nemlig, at Højesterets fortolkning af dansk ret ikke i tilstrækkelig grad tog højde for, hvad der kræves af det EU-retlige princip om EU-konform fortolkning af national ret. Med andre ord mente generaladvokaten, at hvis blot Højesteret fortolkede dansk ret tilstrækkelig EU-konformt, så ville Højesteret kunne nå frem til en forståelse af funktionærlovens § 2a, stk. 3, som passede med Ole Andersen-dommen. Og så ville problemet være løst. Tonen i forslaget er ganske hård og afvisende over for den bekymring, som Højesteret udtrykker i sin forelæggelseskendelse.
 EU-Domstolen derimod svarede på det, som Højesteret havde spurgt om – men var også helt urokkelig: Det generelle EU-retlige princip om forbud mod forskelsbehandling på baggrund af alder betyder, at nationale domstole er forpligtet til at undlade at anvende en national bestemmelse, der strider mod princippet. Domstolen gik videre og udtalte, at princippet om beskyttelse af berettigede forventninger ikke kan bruges som begrundelse for fortsat at anvende national ret i strid med EU-retten. Domstolen begrundede dette med, at det i realiteten ville svare til at begrænse den tidsmæssige virkning af den fortolkning, som Domstolen har anlagt i sin praksis. EU-Domstolen delte med andre ord heller ikke Højesterets bekymringer.
 Selvom Domstolen ikke lige så direkte som generaladvokaten inviterede Højesteret til at genoverveje, om ikke funktionærlovens § 2a, stk. 3, kunne fortolkes i overensstemmelse med EU-retten, fik det alligevel et ‘præciserende’ ord med på vejen: Domstolen erindrede Højesteret om, at kravet om direktivkonform fortolkning også indebærer en forpligtelse for de nationale domstole til at ændre fast praksis, hvis den er baseret på en fortolkning af national ret, som er uforenelig med EU-retten. Højesteret kan derfor – ifølge EU-Domstolen – ikke ‘alene’ med henvisning til, hvordan national ret hidtil er fortolket i


text:
Højesterets domme, konkludere, at det vil være ‘contra legem’ at gøre det anderledes fremover.
 Med disse ord overlod Domstolen det dermed til Højesteret at afgøre, hvordan sagens resultat skulle nås, men ikke hvilket resultat, der skulle nås. Domstolen havde reelt anvist to veje til resultatet: Højesteret kunne enten fortolke funktionærlovens § 2 a, stk. 3, EU-konformt eller undlade at anvende bestemmelsen i sagen mellem de private parter med den virkning, at Ajos ville blive pålagt at betale fratrædelsesgodtgørelsen til A.
 Højesterets reaktion – Ajos-dommen
 Bolden var dermed sparket tilbage til Højesteret, og spørgsmålet var nu, hvad Højesteret ville gøre. Rette ind som den tyske forbundsforfatningsdomstol i Honeywell-sagen – eller stå fast på sine retssikkerhedsmæssige betænkeligheder? Svaret kom i Højesterets dom fra 6. december.
 Her konkluderer et flertal på otte af de ni dommere, at Højesteret ikke har mulighed for at følge nogen af EU-Domstolens anvisninger.
 Nej, vi kan ikke fortolke direktivkonformt
 For det første stod samtlige ni højesteretsdommere fast på, at direktivkonform fortolkning af funktionærlovens § 2a, stk. 3, ikke er mulig. I sin dom (præmis 33-34) fremhæver EU-Domstolen som nævnt, at en modstridende fast national retspraksis ikke i sig selv er til hinder for EU-konform fortolkning. Den faste nationale retspraksis var nemlig den eneste begrundelse, som Højesteret i forelæggelseskendelsen havde angivet som årsag til, at en direktivkonform fortolkning af lovbestemmelsen ville være ‘contra legem’. I dommen uddyber Højesteret sin begrundelse med henvisninger til ordlyd, forarbejder og en efterfølgende lovændring. Konklusionen er: Det er, som Højesteret allerede havde oplyst i forelæggelsen, ikke muligt ved anvendelse af de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i dansk ret, at anlægge en fortolkning af funktionærlovens dagældende § 2a, stk. 3, der kan bringe bestemmelsen i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivets aldersdiskriminationsforbud.
 Nej, vi kan ikke pålægge Ajos den slags pligter
 Skulle Højesteret så lade det uskrevne EU-retlige princip om forbud mod aldersdiskrimination tromle funktionærlovens dagældende § 2a, stk. 3, og pålægge Ajos at betale fratrædelsesgodtgørelsen til A?
 Her delte Højesteret sig. Flertallet på otte dommere fandt, at det uskrevne EU-retlige princip ikke kunne fortrænge den danske bestemmelse, mens den dissentierende dommer kom til det modsatte resultat.
 Det afgørende for både flertallet og dissensen er her rækkevidden af tiltrædelsesloven. Som flertallet siger: “Om en EU-retlig regel kan tillægges den virkning i dansk ret, som EU-retten kræver, beror i første række på” tiltrædelsesloven.
 Med henvisning til Mangold-, Kücükdeveci- og Ajos-dommene lagde flertallet til grund, at princippet om forbud mod aldersdiskrimination er et uskrevet EU-retligt princip på traktatniveau, som ikke har grundlag i en nærmere bestemt traktatbestemmelse. Efter den nugældende EU-Traktats artikel 6, stk. 3, udgøres generelle principper i EU-retten af de grundlæggende rettigheder, som de er garanteret ved den Europæiske Menneskerettighedskonvention (EMRK), og som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner.
 Flertallet mente ikke, at det var forudset i tiltrædelsesloven, at sådanne uskrevne EU-retlige principper kan skabe pligter i en tvist mellem to private og tillægges forrang for en modstridende dansk regel.
 Efter en gennemgang af de seneste traktatændringer fastslår flertallet mere generelt, at principper udviklet eller fastlagt på


text:
baggrund af EU-Traktatens artikel 6, stk. 3, eller bestemmelser i EU’s charter om grundlæggende rettigheder, herunder chartrets artikel 21 om ikke-forskelsbehandling, efter tiltrædelsesloven ikke er gjort umiddelbart anvendelige i Danmark.
 Højesterets flertal bemærkede i den anledning, at det ikke kunne føre til en anden bedømmelse, at Mangold-dommen fra 2005, hvor EU-Domstolen første gang knæsatte dette uskrevne princip, blev afsagt forud for den seneste ændring af tiltrædelsesloven i 2008 i forbindelse med Lissabon-Traktatens ikrafttræden. Højesterets flertal lagde her vægt på, at Mangold-dommen ikke er omtalt i forarbejderne til ændringsloven.
 Dette bemærkede den dissentierende dommer også. Men ifølge hende viste den manglende omtale af Mangold-dommen i forarbejderne tværtimod, at lovgiver ikke har taget et forbehold om, at det princip, der blev knæsat i Mangold, ikke skal have umiddelbar virkning her i landet.
 Så vi følger ikke EU-Domstolens dom
 Højesterets flertal fandt derfor, at tiltrædelsesloven ikke giver hjemmel til at lade det uskrevne princip om forbud mod aldersdiskrimination fortrænge den dagældende § 2a, stk. 3, i funktionærloven i en tvist mellem private parter.
 I en sætning, der – formentlig bevidst – tydeliggør forskellen mellem EU-Domstolens og Højesterets tilgang til deres egen jobbeskrivelse, slutter flertallet af med at slå fast, at hvis Højesteret undlader at anvende funktionærlovens § 2a, stk. 3, til fordel for et uskrevet EU-retligt princip, ville Højesteret handle “uden for rammerne af sin beføjelse som dømmende magt.”
 Den dissentierende dommer foreslog en anderledes tilbageholdende tilgang, der konkret ville gøre det muligt at forene dansk ret med EU-retten. I dissensen hedder det blandt andet:
 “På den anførte baggrund finder jeg, at der ikke foreligger en sådan ekstraordinær situation, at det med den fornødne sikkerhed kan fastslås, at anvendelsen af et almindeligt EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder inden for beskæftigelsesområdet ligger uden for rammerne af den kompetence, der ved tiltrædelsesloven er overladt til EU-Domstolen.”
 Den prøvelsestilbageholdenhed, der ligger i ordene en ‘ekstraordinær situation’ og ‘den fornødne sikkerhed’, er lånt fra Højesterets præmisser i Maastricht-dommen (U.1998.800.H), som gentaget i Lissabon-dommen (U.2013.1451.H).
 Dommens praktiske konsekvenser
 Højesterets dom er trods alt begrænset til helt særlige situationer. Dommens praktiske rækkevidde ser umiddelbart ud til at være begrænset af i hvert fald tre forhold:
 For det første angår den kun tvister mellem private parter.
 For det andet angår den kun sager, hvor det ikke er muligt at løse tvisten ved at fortolke den danske regel EU-konformt, fordi det vil være ‘contra legem’. Disse tilfælde vil formentlig sjældent forekomme i praksis, da det ofte netop vil være muligt at løse tvisten ved EU-konform fortolkning.
 For det tredje er Ajos-dommen begrænset til at angå 1) uskrevne generelle EU-retsprincipper, som er udviklet på grundlag af TEU artikel 6, stk. 3, og 2) bestemmelser i charteret. Udspringer en grundrettighed, herunder en grundrettighed, der i dag er kodificeret i charteret, derimod af en (anden) traktatbestemmelse, må man vel efter flertallets begrundelse som udgangspunkt kunne anse den for fuldt virkende i Danmark.
 I hvert fald på nuværende tidspunkt, hvor forbuddet mod aldersdiskrimination er det eneste princip med ophæng i


text:
chartret (alene), som EU-Domstolen har fastslået finder anvendelse i tvister mellem private, er Højesterets sondring derfor formentlig af mindre praktisk betydning. I det lys kan det dog forekomme bemærkelsesværdigt, at Højesteret fandt behov for generelt at udtale, at “bestemmelserne i charteret [...] ikke er gjort umiddelbart anvendelige her i landet.”
 Uanset dommens begrænsede praktiske konsekvenser er den grænse, som ‘tiltrædelseslovgiver’ ifølge Højesteret har trukket, principiel. Fra et dansk perspektiv er det naturligvis interessant at læse dommen i sammenhæng med den bekymring for charterets betydning, som blandt andet tidligere højesteretspræsidenter som Melchior og Dahl har udtrykt. I en dansk demokrati- og retskultur, hvor der – med Hørups ord – er ingen over og ingen ved siden af Folketinget, giver det måske mening at holde fast i, at vi skal være helt sikre på, at tiltrædelseslovgiver virkelig har ønsket at lade charterets vidtrækkende rettighedskatalog gælde i sager mellem private. Eller med Dahls ord i et nyligt festskrift til Jens Peter Christensen: “Hvert land har sit svar på, hvor balancepunktet mellem jura og politik ligger. Det danske balancepunkt er demokratisk funderet, og det er vigtigt, at udviklingen internationalt ikke bliver så dynamisk og kreativ, at man ikke kan følge med nationalt. Som forholdene er i Danmark og de andre nordiske lande, kan vi trygt have vores egen tilgang til de spørgsmål, internationaliseringen rejser. Nordisk retspragmatisme er en fælles værdi, der er værd at stå vagt om, og vi skal ikke uden videre give efter for andres.”
 For EU-retsjurister vil grænsedragningen nok forekomme mere overraskende. Dommen betyder, at en del af EU-retsordenens primære retskilder ikke kan pålægge private forpligtelser på dansk territorium. Det drejer sig om den gruppe af uskrevne retsprincipper, som EU-Domstolen allerede før Danmarks tiltrædelse af EU begyndte at udvikle, og som i dag udledes af TEU artikel 6, stk. 3, inklusive dem, som i dag er kodificeret i charteret. Hvis man mere generelt ønsker et opgør med EU-Domstolens ‘aktivistiske’ fortolkningsstil, så er dette ikke nødvendigvis det naturlige sted at sætte foden ned. Mange af de mest vidtgående og omdiskuterede retsprincipper, som EU-Domstolen har udviklet, er faktisk baseret på andre traktatbestemmelser end TEU artikel 6, stk. 3, herunder navnlig på loyalitetsprincippet i TEU artikel 4, stk. 3. Disse principper gribes formentlig ikke af Ajos-dommens flertals begrundelse, ligesom nyudviklede retsprincipper fra EU-Domstolen heller ikke rammes, når blot EU-Domstolen udleder principperne af en anden traktatbestemmelse end TEU artikel 6, stk. 3.
 Advokat i Kammeradvokatens team for EU-ret og international ret. Hun rådgiver danske myndigheder og fører retssager ved danske domstole og EU-Domstolen i sager om EU-retlige emner.
 Advokatfuldmægtig, LL.M, i Kammeradvokatens team for EU-ret og international ret. Han rådgiver danske myndigheder om EU-retlige, menneskeretlige og internationale forhold og fører retssager ved danske domstole.


text:
Retssager22.10.2019
 Højesteret har i dag afsagt den længeventede dom i den principielle sag om, hvorvidt en arbejdsgiver, der mister dagpengerefusion under en medarbejders sygdom som følge af, at medarbejderen ikke medvirker til oplysning af sygesagen, kan modregne sit tab i medarbejderens løn under sygdom. Konkret havde medarbejderen ret til løn under sygdom som følge af henvisning til funktionærloven i den gældende overenskomst.
 Først byretten og siden Østre Landsret var nået til det resultat, at dette i det hele var udelukket.
 Højesteret nåede til det modsatte resultat og anerkender, at dette kan ske, dog ikke betingelsesløst.
 Højesteret konstaterer først, at det hverken i funktionærloven eller sygedagpengeloven er reguleret, om en arbejdsgiver, der har mistet retten til refusion af sygedagpenge som følge af lønmodtagerens forhold, kan kræve erstatning af denne. Endvidere anfører Højesteret, at det ej heller er reguleret i de to love, om et sådant erstatningskrav i givet fald kan modregnes ved lønudbetaling.
 Højesteret finder, at modregningskravet herefter må afgøres på grundlag af almindelige erstatnings- og obligationsretlige regler – alt i overensstemmelse med kommunens og KL’s synspunkter under sagen. Dermed afviste Højesteret medarbejderens synspunkter om, at modregning skulle være udelukket bl.a. som følge af en ubetinget ret til løn under sygdom.
 Dernæst finder Højesteret, at en medarbejder i kraft af loyalitetsforpligtelsen, der påhviler en medarbejder i et ansættelsesforhold, har pligt til at opfylde de krav, som en bopælskommune stiller til vedkommende som led i opfølgningen efter sygedagpengeloven, og dermed pligt til at medvirke til at sikre, at arbejdsgiver modtager sygedagpenge.
 Hvis medarbejderen ikke medvirker hertil, kan der som udgangspunkt rejses et erstatningskrav fra arbejdsgiver over for lønmodtageren, i det omfang en afvejning efter erstatningsansvarslovens § 23 tilsiger dette.
 Denne bestemmelse foreskriver, at en arbejdsgiver kan rejse et erstatningskrav mod en medarbejder, i det omfang medarbejderen forvolder skade i tjenesten, og kravet bedømmes som rimeligt under hensyntagen til den udviste skyld, arbejdstagerens stilling og omstændighederne i øvrigt.
 Ved denne rimelighedsvurdering finder Højesteret, at der navnlig skal lægges vægt på, om arbejdstageren har handlet forsætligt eller groft uagtsomt, og i hvilket omfang arbejdsgiver har givet arbejdstageren vejledning og hjælp til at opfylde bopælskommunens krav, hvis omstændighederne har givet anledning hertil.
 Hvis denne bedømmelse fører til, at der kan rejses et erstatningskrav over for medarbejderen, konkluderer Højesteret herefter, at arbejdsgiveren kan modregne tabet ved lønudbetalingen – med respekt af princippet i retsplejelovens § 509, hvorefter medarbejderne ikke må fratages, hvad der er nødvendigt for at opretholde en beskeden levefod.
 I den konkrete sag fandt Højesteret dog ikke, at betingelserne for modregning var opfyldt.
 at Højesteret med dommen har anerkendt, at der kan ske modregning, såfremt dette er rimeligt efter erstatningsansvarsloven § 23. Ved denne bedømmelse kan det bl.a. tillægges betydning, dels om arbejdsgiver konkret har sikret sig, at medarbejderen bliver bragt i en situation, hvor medarbejderen ved, hvad der fordres, for at sygedagpengerefusionen ikke ophører, dels at medarbejderen eksplicit tilbydes vejledning herom, hvis medarbejderen konkret måtte have behov herfor,
 herudover fordrer Højesteret, at arbejdsgiver foretager en bedømmelse af, om medarbejderen til trods for modregningen


text:
Hedegaard frifundet af enig Højesteret - Sappho
 5.2:A selection of articles Hedegaard frifundet af enig Højesteret
 Artikel af Sapphos redaktion
 Et enigt højesteretsdommerpanel frifandt i dag Lars Hedegaard. "Dommen kan ikke uden videre udlægges som en sejr for ytringsfriheden", udtaler Hedegaard.
 Et enigt Højesteretsdommerpanel med højesteretspræsident Børge Dahl i spidsen frifandt i dag Lars Hedegaard.
 Det hedder i pressemeddelelsen:
 "Der har ikke i det bevisresultat vedrørende tiltaltes subjektive forhold, som fremgår af landsrettens præmisser, været grundlag for at dømme ham for at have handlet med forsæt til udbredelse af det udtalte til en videre kreds. Der er efter sagens karakter og omstændigheder ikke grundlag for at hjemvise denne til fornyet behandling i landsretten. Højesteret frifinder herefter T.” Læs hele dommen her.
 En lettet Lars Hedegaard udtaler til Sappho:
 “Det glæder mig, at Højesteret har afsagt en dom i overensstemmelse med de vidneforklaringer, der blev aflagt i byretten og landsretten. Disse vidneforklaringer havde anklagemyndigheden allerede inden, den besluttede at anlægge sag, og derfor forstår jeg ikke, at den overhovedet gjorde det.Nu har anklagemyndigheden altså belastet retsvæsenet og skatteyderne aldeles unødigt gennem mere end to år.Stadig intet sandhedsbevis
 Dommen kan ikke uden videre udlægges som en sejr for ytringsfriheden, for straffelovens § 266b, der i sin nuværende udformning er en skændsel for ethvert retssamfund og en åben invitation til grundløse retssager, består uændret. Vi har således stadig ikke lov til at føre sandhedsbevis, hvis vi står anklaget efter denne paragraf.
 Der har været gjort flere forsøg på at bringe 266b i overensstemmelse med almindelige retsprincipper, men skiftende regeringer og folketingsflertal har hårdnakket afslået.
 Til gengæld glæder jeg mig over, at min frifindelse i det mindste betyder, at der en sat en grænse for, hvor dybt staten kan blande sig i privatlivet. Højesteret har klart statueret, at et udsagn – for at være strafbart – skal være fremsat med henblik på offentlig udbredelse. Vi kan altså tale frit vores eget hjem.Fortsat kamp mod §266b
 Personligt vil jeg drage den konsekvens af to års udmarvende retssager, at jeg vil forlange skriftlige garantier fra folk, der ønsker at tale med mig.
 De skal med deres underskrift bekræfte, at intet bliver viderebragt, uden at jeg har givet tilladelse til det og uden at jeg har fået lejlighed til at godkende det. Og det gælder uanset, om folk er journalister eller ej.
 Jeg skal opfordre alle til at gøre der samme, for vi gør alle klogt i at huske, at anklagemyndigheden ligger på lur.
 Trykkefrihedsselskabet vil forstærke kampen for at få den skændige § 266b fjernet fra straffeloven.”
 Kommentarer Tillykke20. april 2012 - Niels JørgensenKære Lars Hedegaard,
 Tillykke. Og jeg skal nok støtte dig i din videre kamp imod §266b § 266b20. april 2012 - Jacob CeteJa § 266b er en skændig paragraf, som er konstrueret af totalitære regimer i den gamle østblok og mellemøsten - for derefter at blive trukket ned over hovedet på den vestlige og danske befolkning, med hjælp fra villige, politisk overkorrekte politikere, der ikke anede hvilke konsekvnser, dette ville medføre.
 Berøringsangste borgerlige


text:
politikere har siden været garanter for censur og forfølgelse af islamkritikere. Til Lykke - Ord bør altid være et frit gode20. april 2012 - Ole S.D. HansenHvis man ikke må diskutere dagens problemer, ender det med strid og krig.
 Hellere hårde ord i debaten end BREIVIK. Det håber jeg vi alle er enige i. Til Lykke - Ord bør altid være et frit gode20. april 2012 - Ole S.D. HansenHvis man ikke må diskutere dagens problemer, ender det med strid og krig.
 Hellere hårde ord i debaten end BREIVIK. Det håber jeg vi alle er enige i. .20. april 2012 - Thomas L.Tillykke med frifindelsen en hisorisk sejr20. april 2012 - Norman BerdichevskyDenne er en historisk sejr - ikke mindre vigtig for den 21 aarhundred end frifundelsen af Dreyfus var for den 20. Norman Berdichevsky Den højeste ret har talt. Vi må kun tale, hvis ingen hører det.20. april 2012 - Kenneth HansenTillykke til Lars Hedegaard med frifindelsen.
 Tillykke til Højesteret med klarsynet.
 Hvornår må sandheden siges højt udenfor hjemmets fire vægge?
 Afskaf § 266b og værn om ytringsfriheden. Begmand!20. april 2012 - Eyvind DkTillykke!
 Jeg kan berette, at udover undertegnede var kun een forkølet journalist tilstede i Højesteret under afsigelsen af dommen.
 "Landsretten har altså om Ts subjektive forhold udtrykkeligt fastslået, at han har handlet uagtsomt,ikke forsætligt...............
 ...............Der er efter sagens karakter og omstændigheder ikke grundlag for at hjemvise denne til fornyet behandling i landsretten."
 Er det ikke en alvorlig begmand fra Højesteret til Landsretten? En sejr på krykker20. april 2012 - Jens O. RasmussenNu er der så faldet dom for, at man må sige, hvad man vil, hvis ingen kan høre det. Det er næppe en sejr, der kan bruges til specielt meget endet end at understrege, at man skal sandelig ikke tro, ytringsfrihed gælder, hvis man har tænkt sig at offentliggøre sine ytringer.
 Måske er det en katalysator for, at vi kan afskaffe ytringsfriheden og erstatte den med meningsfrihed. Du må mene, hvad du vil, når du bare ikke siger det til nogen. Næsten som i DDR - nej DDR er ikke en forkortelse for "Det Danske Retssystem". Lidt lissom i Kina,20. april 2012 - Bodil Sylvest Jensenhvor man kritiserer og gør nar af styret i mere eller mindre private omgivelser, uden at det medfører sanktioner - men offentliggør man det, falder hammeren.
 Forskellen - endnu da - ligger i strafudmålingen. Tillykke!20. april 2012 - Karl Erik JensenTillykke til Lars Hedegaard med den endelige afgørelse. Nu må alle, med de "rigtige" meninger finde andre måder at forfølge deres modstandere på.
 For opgive deres kamp mod ytringsfriheden vil de ikke. Hvad mon nu bliver det næste? Moderne ytringsfrihed20. april 2012 - Axel ArtkeEfter frifindelsen bliver så det næste spørgsmål, hvad man må, når man går på gaden. Hvis man kun hvisker noget slemt om dem, vi ved nok, kan det vel ikke hævdes at være med forsæt til udbredelse til en videre kreds. Men hvad, hvis man siger det højt, så personer i nærheden kan høre det? Er


text:
det så "til videre udbredelse" - for da slet ikke at tale om, hvis man råber sin mening ud over gaden. Så er det vel med sigte på, at andre skal høre det. Konklusionen må være, at man skal gå stille med dørene, hvis man mener noget, der ganske vist er sandt og fuldt berettiget, men ikke tålt iflg. § 266b. En sådan lavmælt "ytringsfrihed" var vist ikke lige, hvad grundslovsfædrene havde i tankerne. Utroligt, at de, der skal forestille at tjene folket (dvs. de folkevalgte), tvinger det danske folk til at holde mund i offentligheden. Skal det kaldes demokrati! Skriftlig garanti20. april 2012 - Stefan FrelloKære Lars Hedegaard
 Tillykke med dommen. Den hest skal nok blive pisket så rigeligt.
 Du skriver, at du vil kræve 'skriftlige garantier fra folk, der ønsker at tale med dig.
 Det må jo betyde, at du forbeholder dig ret til at udtale dig racistisk,. Altså fremkomme med udtalelser, der kan dømmes efter 266b. Sålænge det sker under private former.
 Hr. Hansens og Hr. Berdichevskys kommentarer er da helt ude af proportion. Dommene er et lille ubetydeligt skvulp for alle andre end Hedegaard selv.
 Hr. Rasmussen har vist ikke boet i DDR.
 Fr. Jensen har næppe boet i Kina.
 Er der nogen sinde faldet dom efter 266b i en sag hvor tiltalte kunne bevise sine påstande?
 Man kan undre sig over hvilket samfund medlemmerne af Trykkefrihedsselskabet egentlig tror de levet i! Intet tillykke 20. april 2012 - kurt RosenstrømIntet til lykke herfra, for ytringsfriheden har også trange kår her på blokken. Under påskud af at min email er forkert, har man frataget mig ordet. Tryggefrihedsselskabet er en skændsel. Ikke flere guldkorn herfra. Ikke nogen sejr for ytringsfriheden20. april 2012 - Jeppe JuhlStort til lykke til Hedegaard. Når det så er sagt, så er der ingen grund til at lade champagnepropperne springe. Paragraf 266b er fremdeles en skamplet.
 Læser man dommen fremgår det jo klart, at Hedegaard også var blevet dømt af Højesteret, såfremt Landsretten havde skiftet ordet "burde" ud med ordet "må", da retten forholdt sig til det springende punkt: fortsæt til offentliggørelse:
 Først fastlår Højesteret, at hedegaards udtalelser var racistiske:
 "Højesteret udtaler, at udsagn som dem, T er fundet skyldig i at have fremsat, og som indeholder det budskab, at muslimer generelt begår grov kriminalitet, er strafbare efter straffelovens § 266 b, stk. 1, hvis de fremsættes offentligt eller med forsæt til udbredelse i en videre kreds. "
 Derefter fastslår de, at Landsrettens formulering "burde have indset" (om fortsæt til offentliggørelse) var den altafgørende årsag til frifindelsen:
 "Landsretten havde altså med ordene ”burde have indset” om T’s subjektive forhold udtrykkeligt fastslået, at T havde handlet uagtsomt, ikke forsætligt. Højesteret kan ikke efterprøve denne konkret foretagne bevisbedømmelse. Da det ikke efter landsrettens bevisresultat kunne lægges til grund, at T havde haft forsæt til udbredelse i en videre kreds, frifandt Højesteret T. (...)"
 Dommen er ganske enkelt på ingen måde en sejr for ytringsfriheden. Tilykke med Dagen20. april 2012 - Bjarne Frris HelsinghofTilykke med sagen Lars


text:
Hedegaard ,
 Jeg går udfra at det også er gælden Jesper Langballe , han blev også dømt for samme § 266b den bør afskaffelse
 Bjarne Sandhedsbevis har ingen betydning i en §266b sag20. april 2012 - Niels Kjærgaard@ Stefan Frello
 "Er der nogen sinde faldet dom efter 266b i en sag hvor tiltalte kunne bevise sine påstande?"
 Søren Krarup har i folketinget forsøgt at få en "tillægsparagraf" til 266b, om at hvis man kan føre sandhedsbevis for et udsagn så kan man ikke dømmes, - men det blev afvist af alle partier undtagen DF.
 Det eneste som betyder noget er om "folk" er blevet krænket, ikke om et udsagn er sandt. Tillykke20. april 2012 - Hanne ScheldeEt stort tillykke til dig, Lars Hedegaard, og til os alle i Danmark! Nu har vi fået Højesterets ord for, at vi må tale frit i vores eget hjem! Men der skulle altså 2 års belastning af Lars Hedegaard og retssystemet til, for at det kunne lade sig gøre!
 Nu mangler vi bare at få fjernet §266b fjernet fra strsffeloven! Ikke at det er så vigtigt, hr.Frello20. april 2012 - Bodil Sylvest Jensenmen du kan være helt rolig for, at når fr. Jensen udtaler sig om kinesiske forhold, så er det erfaringsbaseret.
 Fr. Jensen vil endda gå så vidt at hævde, at ingen havde taget notits af Hedegårds udtalelser, var de faldet derude. Men helt sikker kan man aldrig være i Kina - lidt lissom i Danmark. Tillykke20. april 2012 - Christian LangballeKære Lars Hedegaard
 Et stort tillykke fra mig. Til lykke20. april 2012 - Peter WangHjertelig tillykke, Lars. Men det var ikke en sejr for ytringsfriheden, kun en sejr for Højesteret, som formåede at holde tungen lige i munden i administration af en håbløs lovgivning. Vi lever åbenbart i et højesteretssamfund; om det er det samme som et retssamfund, er et andet spørgsmål. set er en sejr20. april 2012 - Carsten Thraneuanset hvad, så er det en sejr, super flot, det var en god nyhed at se Manglen af et eneste ord satte retssystemet i gang20. april 2012 - Ole SchmidtEt eneste ord ville have medført, at der aldrig var blevet rejst en sag overhovedet.
 Hvis Hedegaard havde sagt "nogle muslimske mænd"
 og ikke blot "muslimske mænd", havde meningen været stort set den samme, men en overflødig og ikke principiel retssag var blevet undgået.
 Et eneste manglende ord satte hele retssystemet igang.
 Man kan le eller græde alt efter temperament.
 Trods alt godt, at man juridisk fandt en "knage" så Lars Hedegaard blev frikendt. Støtteerklæringerne20. april 2012 - Sune SkousenSå er ballet åben for at gå efter dem, der offentligt støttede LH ved at gentage hans udtalelse mere eller mindre ordret. Sikke en fest det bliver ... Kun tabere20. april 2012 - Maria DueLæs dommen og dens præmisser nøje, tag helst en udskrift og læs den flere gange. Læg mærke til, hvad Højesteret ikke kunne tage stilling til. Glem alt om hvordan dommen udlægges af andre, og I vil opdage, at der kun


text:
er tabere i denne sag. Ikke mindst statskassen. Tillykke!20. april 2012 - L. JohansenOgså meget stort tillykke herfra!
 Det manglede bare!
 Men, men, men - vi undertrykkes mere og mere her i landet, m. mindre vi tilhører den venstreorienterede garde - Jelved, Vestager osv. Endnu ikke lytteudstyr i mit køkken20. april 2012 - Bitten-Kirsti NielsenGodt der ikke er opsat lytteudstyr i diverse danske køkkener. Jøsses det ville da give livstid for den halve befolkning. Tror man virkelig at kunne forbyde 'slemme tanker'? Ud skal de, og ud kommer de, om folk så skal hvisle dem ud under dynerne. Husk det der med tankens kraft.
 Og - Stefan Frello.
 Det kan godt være hr. rasmussen ikke har boet i DDR, men det har jeg, og jeg genkender bestemt et par totalitære træk i den verden, Trkkefrihedsselskabet lever i. Hjertelig tillykke20. april 2012 - Vagn ErichsenDet har helt sikkert været hårdt for dig, men hvor er det godt gået! Du fortjener hæder. Og tak for din indædte kamp for ytringsfriheden. Også tak for dine gode og velformulerede artikler. Det bedste ønskes for dig. Vi glæder os her20. april 2012 - Hans Erling Jensen...over at der i hvert fald findes nogen form for retssikkerhed i Danmark.
 En "rigtig" sag, hvor Grundloven sættes på prøve, må vi nok desværre vente med til de fornødne midler findes der!
 Tillykke Lars med frifindelsen, håber det frigør noget energi, så du igen bare har "en" ting at tænke på!
 God weekend her fra Sverige Tillykke20. april 2012 - Bjarke RosenkildeTillykke til Lars Hedegaard og ytringsfriheden.
 Og Tak til Karoly Nemeth.
 Han tog sagen.
 Trist, at DF ikke evnede at afskaffe Straffelovens § 266b. Man avde trods alt 10 dejlige år. De verbale kratluskere 20. april 2012 - Torben PetersenSagen viser med al tydelighed, at kun ualmindeligt velformulerede mennesker i samfundet overhovedet kan ytrer sig om specifikke emner i offentligheden. Hedegaard forsøgtes grundigt stækket og må fremover træde med listesko. Tillykke med frifindelsen og beklageligt er det, at end ikke du kan undgå at lade dig påvirke af sagens lange tidsmæssige udstrækning og tillige må tage så drastiske forbehold for fremtidig indblanding i den demokratiske debat. De verbale kratluskere vil bestandigt ligge på lur... §266b står uantastet20. april 2012 - Steffen Richter NielsenTillykke til Lars.
 Det er nok udmærket for Trykkefrihedsselskabet at formand Lars Hedegaard ikke blev dømt som racist.
 Tilbage står §266b uantastet.
 Den eneste effektive måde at angribe den på er åbenbart ved at overtræde den. Lad os drukne systemet i sager. Jeg vil opfordre så mange som muligt til at slutte sig til bevægelsen "Støt Lars' kamp for ytringsfrihed" på Facebook. (Det er Lars Kragh Andersen, ikke Lars Hedegaard, der menes!) Vi må forsøge at trætte systemet med civil ulydighed. nye mening med -samtalekøkken :-)20. april 2012 - Michael UnnaTillykke til lars. Som han rigtig siger så eksistere paragraf 266B endnu, hvilket er trist, men jeg er glad for at han blev frifundet. Må jeg i sagens natur lige gøre reklame for hans bog-Muhammeds piger-


text:
som fortjener alt den opmærksomhed den kan få, og som var årsag til de udtalelser som han blev sigtet for, på baggrund af den ytringsfrihesksænidge paragraf. Må den bog blive solgt til rigtig mange, og især de kulturradikale og den hallalagtige Venstrefløj.
 mvkh Michael Unna. Det manglede bare.21. april 2012 - Kirsten IskovKære Lars.
 Det manglede bare, at du blev frikent.
 Ja, denne sag her fortæller os stadigvæk, at DEN PURRE SANDHED I VORT DANSKE RETSVÆSEN IKKE BARE ER ET SELVFØLGE.
 Overalt i verden findes der altid personer der`føler sig KALDEDE til, at YMYNDIGGØRE folk og holde SANDHEDEN tilbage.
 Altså også i vort danske demokratiske retsvæssen.
 ALT ER RELATIVT ( dermed LIGEGYLDIGT )lever ( og tænker )de fleste personer efter, men DETTE er jo IKKE altid hele sandheden.
 Der vil altid være en løgnagtig ( falsk ) del af noget, men heldigvis også en sandfærdig ( en ægte og en sanddrug )del.
 K.Iskov. Privat diskriminerende21. april 2012 - Jens Holger JensenJeg må sige, at Højesteret har ret i, at anklagemyndigheden havde en dårlig sag. Hedegaard har udtalt sig diskriminerende, men han har ikke bevisligt haft til hensigt at udbrede sin udtalelse til en videre kreds. Der er lang vej igen, hvis ytringsfriheden skal have mening!21. april 2012 - Ellen EwersTillykke til Lars Hedegård med frifindelsen, alt andet ville jo også være aldeles absurd! Så skulle man jo juble af glæde, men det er lidt svært at føle jubel, fordi der er så mange andre, som er blevet dømt efter paragraf 266b, og vi skal nok ikke regne med at slippe for dette uvæsen fremover.
 Ikke for at dryppe malurt i bægeret, men der er et utroligt hykleri omkring synet på ytringsfrihed i lille Danmark. Der eksisterer stadig et begreb, der hedder "forkerte" og "rigtige" holdninger. Der er bevislige emner, der overhovedet ikke må berøres, nævnes eller diskuteres! Der er visse personer, som ikke må nævnes og kritiseres, selv om deres adfærd og gøremål tager andres selvbestemmelse og ret fra dem. Det kræver næsten overmenneskelige kræfter og en kolossal styrke at gå op imod det. Og der er en stor grad af selvcensur, som igen giver et skævt billede af vores såkaldte demokrati!
 Det er forstemmende at tænke på det, men der er meget langt igen, før vi kan kalde Danmark et demokrtisk land med fuld ytringsfrihed for alle, og hvor det er legalt at diskutere alt med hinanden, uden at blive stemplet eller udsat for vold af personer, som helst ser munden lukket på alle, der ikke er enige med dem. Jeg er ikke særlig optimistisk - desværre!!! Jeg tror, at det er vigtigt, at ingen brænder inde med frustationfer (de kan være farlige i det skjulte), men at forskellige holdninger kan brydes, ellers kan jeg godt frygte, at vi ikke har set den sidste "Breivick", hvor kommer hadet fra???
 . Stort tillykke fra mig.21. april 2012 - Benny Hay PetersenJeg er en af de stille i dette forum, ellers kunne jeg nok hurtigt få en sag på halsen.
 Men


text:
"GUD" hvor er det godt at denne sag er endt hvor den er. Der er stadig lidt retfærdighed i dette land. Nu må vi spændt vente på hvad fremtiden kan bringe??
 Men endnu et stort tillykke fra mig!! Det var jo barte sandheden!23. april 2012 - Jørgen Bülow HansenTillykke Lars Hedegaard. I sidste ende var der trods alt nogle som besindede sig. Efter jeg i mange år i embeds medfør, har besøgt praktisk taget samtlige muslimske lande på denne klode, -to, fire eller mange gange, -ved jeg som en del andre danskere, hvor sandt dit oprindelige udsagn var og er! Sæt dilletanterne og naivisterne af en månedstid i Khartoum eller Sana hvor væggene har ører. Det ville være en øjenåbner af dimensioner, og utvivlsomt føre til en revurdering af 266B! Danmark - du er et dumt svin, tillader racisme, kønsdiskrimination og intolerance fra og i en oldtidskultur, der har sneget sig ind i landet under dække af "religion".24. april 2012 - Karsten Normann LarsenTillykke til Lars, der bor i et land med en elite, der nu kun består af halv-tosser.
 Islam er en krigerisk mandschauvinistisk oldtidskultur fra jeralderen. Overtro og samfundsmoral er fortsat sammenrodet. Og der er ingen tegn på, at islam bliver en "religion" i vores forstand. Religion i moderne forstand handler om det "åndelige" liv, en mental aktivitet.
 Allah-kulturens doktriner i islam er fortsat på jernalder-stade, hvor Allah er "der Führer", alle undersåtter bliver straffet hårdt, hvis de træder forkert i forhold til Allah-samfundets krigs-moral, som rettet imod alle andre (jernalder)-stammer. Allah-kulturen er mandschauvinistisk så det fløjter, kvinder er redskaber. Muslimske kvinder er mere undertrykte end kvinder var i Vikinge-samfund i Norden efter jernalderen. I kriger-samfund bliver moralen naturligvis mandschauvinistik. Og selvfølgelig sker der mange kvinde-overgreb i krig og i en krigskultur - baseret på mandens "natur". Islam har endog sat i system hvor lidt en kvinde er værd. Kvinder er (ifølge en tyk imam i Islams kulturelle center) tøjlesløse promiskuiøse tøjter, der ikke kan styre sig selv, hvis de ikke har en mand (den imam vil jeg betegne som en gammel gris).
 Allah-overtorskulturen, islams lære, indeholder et forfærdeligt livssyn set med moderne øjne. Hvem har dog fundet på at kalde islam for en "religion". Islam er u-moral i forhold til normal moderne (vestlig) levevis. Men islam beskyttes helt forfejlet af lovgivning - som om der var tale om religion. Islam er ingen religion. Islam er oldtid. Islam er en forstokket jernalder-kultur. I alle oldtidskulturer er indlejret en overtro. En sådan samfundsmæssig tvangs-overtro udskiller ikke nogen "religion". Både den politiske magt og overtros-magten er samlet i en gud/person.
 "Religion" opstår først med den begyndende sekularisering. Islam er tvangsovertro, ensretning, personlig undertrykkelse, had mod andre, racisme, intolerance, kønsdiskrimination.
 Hvilke tosser har fundet på at sidestille islam med religion i moderne (åndelig/mental) forstand. Islam er krigs-lære, lære om infiltration i andre kulturer og grov mandschauvinisme.
 (En imam i Swat-dalen i Pakistan fandt, at Hitler skulle have haft lov at gøre sit arbejde med jøderne færdig).
 Er islam religion, er nazisme


text:
det også!
 Hvordan er vi kommet dertil, at lovgivningen beskytter vores (want to be) undertykkere?
 Muslimer påkalder sig religionsfrihed (opfunder i Europa 1648), men islam har intet med religion at gøre. Islam er en aggressiv forstokket jernalder-kultur. Var jeg viking, var jeg på kulturelt niveau med de muslimske jihad-krigere - og jeg ville gå beserk. Det er nu så tilladt i Danmark, at gå beserk, men kun, og kun derhjemme.
 - I offentligheden er jeg tvungt til at finde mig i den indtrængende jernalder-kulturs åbenlyse flabetheder - fordi tosse-Danmarks elite ikke kan skelne jernalder-overtro fra "religion". Danmark - du er et dumt svin, tillader racisme, kønsdiskrimination og intolerance fra og i en oldtidskultur, der har sneget sig ind i landet under dække af "religion".24. april 2012 - Karsten Normann LarsenTillykke til Lars, der bor i et land med en elite, der nu kun består af halv-tosser.
 - I offentligheden er jeg tvungt til at finde mig i den indtrængende jernalder-kulturs åbenlyse flabetheder - fordi tosse-Danmarks elite ikke kan skelne jernalder-overtro fra "religion". Grundlovsstridig26. april 2012 - Jørn BoyeTillykke med dommen Lars.
 Iøvrigt mener jeg at § 266b må være grundlovsstridig.
 Man kan ikke have ytringsfrihed, der alligevel ikke er ytringsfrihed, hvis man debatterer visse emner.
 Det er ligeså absurt, som en jomfru kan være 20% gravid.
 Iøvrigt burde højesteret fra starten af, have erklæret § 266b for grundlovsstridig og annulleret den med henvisning til manglende mulighed for sandhedsbevis.


text:
Ret til kompensation for kundeklausul bortfaldet - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har netop fastslået, at opstart af egen virksomhed i den konkrete sag ikke opfylder tabsbegrænsningspligten i funktionærlovens § 18 a. Medarbejderen havde derfor ikke ret til kompensation for sin kundeklausul.
 En patentkonsulent fratrådte sin stilling hos et større patentkontor efter egen opsigelse og var underlagt en kundeklausul, hvorefter han ikke måtte have erhvervsmæssig kontakt til arbejdsgiverens kunder eller samarbejdspartnere, som han de seneste 12 måneder havde haft forretningsmæssig forbindelse til, i en periode på 6 måneder efter sin fratrædelse.
 Umiddelbart efter sin fratræden stiftede han sin egen virksomhed. Den tidligere arbejdsgiver afviste herefter at betale kompensation, da den tidligere medarbejder ved at have startet egen selvstændig virksomhed ikke stod til rådighed for at finde andet passende arbejde og derved havde tilsidesat sin tabsbegrænsningspligt efter funktionærlovens regler.
 Det følger af funktionærlovens § 18a, at en kundeklausul kun er gyldig, hvis funktionæren modtager kompensation for perioden, den gælder svarende til minimum 50 pct. af lønnen pr. måned. Funktionæren har dog en tabsbegrænsningspligt, hvilket vil sige, at han er forpligtiget til at søge at få en indtægt. Hvis funktionæren får anden indtægt, kan arbejdsgiveren modregne denne i kompensationen og derved begrænse sin omkostning.
 Spørgsmålet for retten var derfor, om medarbejderen ved at opstarte en selvstændig virksomhed, havde tilsidesat sin tabsbegrænsningspligt og dermed mistet retten til kompensation for den pålagte kundeklausul.
 Sø- og Handelsretten fandt, at medarbejderen ikke havde opfyldt sin tabsbegrænsningspligt. Hensynene bag reglerne om kundeklausuler i funktionærlovens § 18 a og konkurrenceklausuler i § 18 er så ens, at de samme regler om kompensation må gælde. Efter retspraksis for konkurrenceklausuler vil opstart af en virksomhed normalt medføre, at medarbejderen er afskåret fra at få kompensation ud over den minimumserstatning, der følger af § 18.
 Højesteret stadfæstede Sø- og Handelsrettens dom. Højesteret præciserede indledningsvis, at modregningsreglen i funktionærlovens § 18 a, stk. 3 om kundeklausuler, svarer til den regel om modregning, der findes i lovens § 18, stk. 3, 1. pkt. om konkurrenceklausuler.
 Herefter præciserede Højesteret, at for at opfylde tabsbegrænsningspligten, skal funktionæren aktivt søge at få passende arbejde og kan ikke uden fyldestgørende grund gå ledig for arbejdsgiverens regning uden at søge sådant arbejde. Højesteret fandt med henvisning til dansk rets almindelige principper for tabsbegrænsning, som bestemmelsen bygger på, at en stillingtagen til, om funktionæren har opfyldt sin tabsbegrænsningspligt beror på en konkret vurdering.
 Højesteret kom herefter med et par bredere betragtninger om, hvad der skal lægges vægt på ved en vurdering af, om en tabsbegrænsningspligt er opfyldt, idet Højesteret udtalte:
 "Det afgørende i denne forbindelse er, om funktionæren har opnået eller har udfoldet rimelige bestræbelser med henblik på at opnå en sådan indtjening, som man under hensyn til markeds- og beskæftigelsesforholdene med rimelighed må forvente af en person med den pågældendes faglige kvalifikationer og erfaringsgrundlag mv. Om dette sker som ansat eller selvstændig er ikke afgørende.
 I tilfælde, hvor en selvstændig virksomhed ikke eller kun i beskedent omfang er indtægtsgivende fra begyndelsen, kan det ved bedømmelsen af indtægtsforholdene i den periode,


text:
hvor kundeklausulen gælder, være nødvendigt at tage hensyn til virksomhedens indtægter efter klausulens udløb."
 I den konkrete sag lagde Højesteret vægt på, at den pågældende medarbejder måtte anses for højt specialiseret og erfaren inden for patentrådgivning og være i besiddelse af et betydeligt indtjeningspotentiale. Højesteret fandt, efter at have sammenholdt indtjeningen i den selvstændige patentrådgivningsvirksomhed med forholdene på markedet, at medarbejderens indsats for at skaffe sig kunder og indtægt havde været på et lavt niveau.
 Derfor fandt Højesteret, at medarbejderen måtte anses for alene at have udnyttet en beskeden del af sin arbejdskraft og sit potentiale i virksomheden, og at medarbejderen derved ikke havde iagttaget sin pligt til at begrænse sit tab. Medarbejderen havde derfor mistet sin ret til kompensation.
 Højesterets dom er i overensstemmelse med de grundprincipper for tabsbegrænsningspligt, som hidtil har været fastlagt i retspraksis. Dommen illustrerer, at afgørelsen af tabsbegrænsningsspørgsmålet beror på en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde, og at det ved denne vurdering er væsentligt, om funktionæren ved sine aktiviteter har udnyttet sin indtjeningsevne i tilstrækkeligt omfang.


text:
årgang 13 nr. 1 , januar 2001
 ØKONOMISKE PROFETIER
 Det er hårdt arbejde at være profet. Man bliver jo ikke ligefrem populær ved evigt og altid at prædike for folk, at nu er tiden inde til at holde op med at te sig åndssvagt. De fleste bliver hurtigt trætte af at høre, at de skal forbedre sig. Og så alle de der skrækhistorier om, hvor galt det går, hvis ikke  osv. Næh, må vi være fri.
 Derfor havde Amittajs søn Jonas heller ikke den store lyst til at lytte til Herrens befaling om at rejse til den store by Nineve i det nordlige Mesopotamien og fortælle byens indbyggere, at Herren havde set deres ondskab. Han skulle ikke have noget i klemme. Så han stak af. Ned til Jafo, hvor han fandt et skib, der kunne bringe ham videre til Tarshish.
 Desværre røg skibet ind i en frygtelig storm. Da besætningen og de øvrige passagerer fandt ud af, at Jonas var på flugt fra Herren, kunne de hurtigt regne ud, hvorfor himmel og hav stod i ét. Så de verfede Jonas overbord. Og for at det ikke skal være løgn, blev den stakkels profetnægter slugt af en hval. I tre dage og nætter sad han i havdyrets mørke bug og tænkte over tingene. Joh, ved nærmere eftertanke kunne han da godt se, at det nok var smartest at gøre, hvad Herren bad ham om. Så vupti, hvalen gylpede ham op på stranden, og så drog Jonas til Nineve.
 Her gik han rundt i gader og stræder og råbte: »Om fyrre dage bliver Nineve ødelagt!« Tænk, folk troede faktisk på ham. Ja, selv Kongen. Han tog sin kappe af, satte sig i støvet og lod udråbe for folket, at alle i byen, både mennesker og dyr, skulle klæde sig i sæk og faste til Herrens pris. På Kongens bud skulle de »vende om fra deres onde vej og holde op med at øve vold«.
 Se, det var noget, der gjorde indtryk på Herren, så han aflyste den planlagte katastrofe. Det gjorde til gengæld den stakkels Jonas edderspændt rasende. Han følte sig totalt til grin. Han havde jo forudsagt død og ødelæggelse. Og så bliver det hele bare aflyst! Men Herren fastholdt sin ret til at forbarme sig.
 Som det nok er vore læsere bekendt, har vi her i Agro-Nyt i årevis advaret om, at internetboblen en dag ville briste. Det gjorde den i år 2000. Vi har også advaret om, at hele den amerikanske »mirakeløkonomi« en dag ville gå samme vej. Det er nu ved at ske. Det næste skridt bliver så at overbevise både folk og fæ om, at tiden er inde til at lægge den økonomiske kurs totalt om, hvis vi skal undgå et verdensomfattende ragnarok.
 Den opgave bliver bestemt ikke nemmere med den nye amerikanske regering under ledelse af George W. Bush. Man kunne endog blive fristet til at stikke af, hvis det ikke lige var for historien om hvalen. Men, skulle vi få held med vort forehavende,


text:
lover vi højt og helligt, at vi ikke bliver lige så sure som Jonas.
 BUSH VALGT AF HØJESTERET
 Det blev hverken vælgerne eller valgmændene, der fik lov at afgøre det amerikanske præsidentvalg år 2000. Det blev i stedet Den amerikanske Højesteret. Med dommerstemmerne 5 mod 4 besluttede retten den 12. december at stoppe fintællingen af stemmerne i Florida. Det betød, at delstatens 25 valgmænd blev tildelt George W. Bush, der hermed sikrede sig det mindst mulige flertal i den valgmandsforsamling, som udpeger USA's præsident. At vicepræsident Al Gore faktisk fik hele 539.947 flere stemmer end Bush på landsplan, og at en uofficiel fintælling af stemmerne i Florida sandsynligvis vil vise, at Bush slet ikke vandt valget i delstaten, vil ikke få nogen betydning. George W. Bush bliver den 20. januar indsat som USA's treogfyrretyvende præsident.
 Højesterets indgreb i valgprocessen var en politisk og forfatningsmæssig katastrofe. Ifølge Den amerikanske Grundlov er det valgmandsforsamlingen og Kongressen, der er de højeste instanser under et præsidentvalg, også i tvivlsspørgsmål. Derfor skulle både Den føderale Højesteret og Floridas Højesteret have afvist de mange sagsanlæg og videregivet klagerne til en politisk afklaring i valgmandsforsamlingen eller i sidste ende Kongressen. I stedet afsagde begge retsinstanser kendelser, der var pinligt politisk farvede. Den demokratisk dominerede højesteret i Florida voterede til fordel for Al Gore, mens den republikansk dominerede Føderale Højesteret voterede til fordel for George W. Bush. Almindelige amerikanere og en forundret omverden mistede således enhver forestilling om et uafhængigt, upolitisk amerikansk retsvæsen (for de, der fulgte de skandaløse retsager imod Lyndon LaRouche og hans medarbejdere i slutningen af 80'erne, kom denne afsløring dog næppe som den helt store overraskelse -red.).
 Det konservative flertal i Den amerikanske Højesteret, der ønskede George W. Bush indsat som USA's næste præ-sident, bestod af: William H. Rehnquist, Antonin Scalia, Clarence Thomas, Sandra Day O'Connor og Anthony M. Kennedy. Deres primære argument var, at tidsfristen for stemmeoptælling var løbet ud, og at det var nødvendigt at etablere en »finalitet« til valgprocessen (samme argumentation som Højesteret adskillige gange har taget i anvendelse i afvisningen af appelsager, hvor nye beviser ellers peger på dødsdømtes uskyld). Allerede dagen efter højesteretskendelsen hyggede dommer Antonin Scalia og den kommende vicepræsident Dick Cheney sig med en middag, alt imens de så Al Gore anerkende sit nederlag på amerikansk tv.
 På vegne af de fire mindretalsdommere, John Paul Stevens, David Hackett Souter, Ruth Bader Ginsburg og Stephen G. Breyer, skrev dommer Stevens bl.a.: »Tiden vil på et tidspunkt hele det sår, som dagens beslutning har påført os. Ét er imidlertid helt sikkert. Selv om vi aldrig vil finde ud af, hvem der i sandhed vandt dette valg, så er det åbenlyst, hvem taberen er - nemlig nationens tillid til dommeren som en uafhængig vogter af retsstaten.«
 ET SYDSTATS-WASHINGTON
 På en konference i Washington den 12. december, få timer inden Den amerikanske Højesteret afsagde sin kontroversielle kendelse, understregede den amerikanske økonom og demokratiske præsidentkandidat Lyndon La-Rouche, at det for mange kredse rundt om i verden ikke længere var et spørgsmål om


text:
»hvem«, der måtte blive USA's næste præsident, men snarere »hvad« denne næste præsident ville repræsentere.
 LaRouche henviste bl.a. til en artikel i Berlingske Tidende fra den 11. december, hvor avisens korrespondent i Washington, Poul Høi, kort beskrev den historiske baggrund for den politiske polarisering af den amerikanske højesteret. Under ledelse af dommer Roger Taney afsagde Den amerikanske Højesteret i 1857 en kendelse, der for evig og altid fratog slaver og deres efterkommere retten til statsborgerskab i USA. Det var denne kendelse, der fik Abraham Lincoln til at stille op til præsidentvalget, og det var samme kendelse, der blev den direkte anledning til den amerikanske borgerkrig. Poul Høis pointe var, at historien sandsynligvis vil sammenligne den nuværende højesteret og dens leder, dommer William Rehnquist, med dommer Roger Taney, fremfor med dommer Earl Warren, der i 1954 afsagde kendelse om, at raceadskillelse i skoler er i modstrid med den amerikanske grundlov. Poul Høi havde mere ret i sin påstand end han kunne ane. Rehnquist har nemlig udtrykt stor beundring for Taney.
 William Rehnquist og de andre konservative højesteretsdommere er ikke bare konservative, de er »sydstatskonservative«. Det gælder i særlig grad Antonin Scalia, der er en førende kandidat til at blive Rehnquists afløser på posten som højesteretspræsident. Scalia er efter eget udsagn ikke interesseret i »lovens ånd«, kun i »lovens tekst«. For ham er der intet ophøjet ved hverken den amerikanske uafhængighedserklæring eller den amerikanske grundlov.
 Trods alle forsikringer om, at den kommende regering vil »række hen over midten«, og at George W. Bush er en »samler« og ikke en »spreder« etc., afslører kandidatlisten til regeringsposterne noget helt andet. Ganske vist er afroamerikanerne repræsenteret af Colin Powell som kandidat til udenrigsministerposten og Condoleezza Rice som national sikkerhedsrådgiver, mens demokraterne gennem Norman Mineta fik kandidaturet til transportministerposten. Alligevel har George Bush sammensat en konservativ regering med en sydstatsfarvning, man ikke tidligere har set. Værste eksempel er kandidaten til posten som USA's næste justitsminister, John Ashcroft. Han er flammende sydstatsmand og tæt forbundet til de fundamentalistiske kristne kredse omkring prædikanten Pat Robinson. I 1998 gav han et interview til sydstatstilhængernes førende propagandaskrift »Southern Partisan«, hvori han slog til lyd for flere offentlige og passionerede forsvar for sydstaternes »helte« fra borgerkrigen: Lee, Jackson og Davis.
 I november tabte John Ashcroft sit sæde i det amerikanske senat til Missouris demokratiske guvernør Mel Carnahan. Eller rettere: Til Carnahans enke, for guvernøren blev dræbt i et flystyrt under valgkampen. Udsigten til fire år mere med Ashcroft i senatet fik Missouriborgerne på gaden i demonstrationer med krav om, at statskongressen gav tilladelse til, at guvernørens enke overtog hans kandidatur. Ashcrofts fanatiske kampagne imod præsident Clinton under rigsretssagen havde gjort ham særdeles upopulær. Guvernørens enke vandt en jordskredssejr.
 Med Antonin Scalia i spidsen for højesteret og John Ashcroft som justitsminister kunne den amerikanske grundlov og retsstaten i USA gå meget trange tider i møde. Lyndon LaRouche har derfor opfordret Det amerikanske Senat til at afvise Ashcrofts udnævnelse, og om nødvendigt udsætte godkendelsen af George W. Bush som USA's næste præsident, med