text:
et samlet gebyr for inddrivelse af fordringer og forsikring af debitorrisikoen.
 Landsretten finder herefter, at det kan lægges til grund, at selskabets ydelse i forbindelse med international factoring består i at overtage inddrivelsen af og debitorrisikoen for fordringerne, at selskabet i den forbindelse får overdraget fordringerne til eje, at selskabet til gengæld modtager et vederlag, og at der således ikke er tale om selvstændige og opdelelige ydelser, men om ydelser som i overensstemmelse med MKG-dommen i momsmæssig henseende skal anses som én samlet ydelse, der er omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, in fine, og er momspligtig.
 Skatteministeriet skal således anerkende, at selskabets ydelser til udenlandske factoringselskaber i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 udgør momspligtige ydelser.
 Påstand 2. Leveringssted.
 Selskabets factoringydelser til factoringselskaber, der er etableret uden for Danmark, er omfattet af momslovens § 15, stk. 2, nr. 3.
 Fastlæggelsen af leveringsstedet for ydelserne beror på en konkret vurdering af, hvor selskabets factoringydelser primært blev benyttet eller udnyttet, jf. momslovens § 15, stk. 4, nr. 4,jf. stk. 2, nr. 3.
 Det må lægges til grund, at selskabets ydelser til factoringselskaber, der var etableret uden for Danmark, hovedsageligt bestod i inddrivelse af fordringer hos debitorerne og i overtagelsen af debitorrisikoen.
 Inddrivelse af fordringer forudsætter, at der holdes en løbende kontakt med de enkelte debitorer og, om nødvendigt, at der tages skridt til retslig inkasso. Kontakten med debitorerne og eventuelle retslige skridt med henblik på inddrivelse af skyldige beløb skal ske der, hvor debitorerne er hjemmehørende. I forhold til de debitorer, der var etableret i Danmark i den relevante periode, må det herefter lægges til grund, at den faktiske benyttelse og udnyttelse af factoringydelsen fandt sted i Danmark, og at leveringsstedet derfor var i Danmark.
 Skatteministeriet frifindes herefter for selskabets principale påstand i påstand 2.
 Skatteministeriet har taget bekræftende til genmæle over for selskabets subsidiære påstand under påstand 2.
 Påstand 3. Opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens 38, stk. 1.
 Efter momslovens § 38, stk. 1, som er fastsat på baggrund af dagældende 6. momsdirektivs artikel 17, stk. 5, og artikel 19, kan der for varer og ydelser, som en registreret virksomhed anvender både til fradragsberettigede formål efter § 37 og til andre formål i virksomheden, foretages fradrag for den del af afgiften, der forholdsmæssigt svarer til omsætningen i den registreringspligtige del af virksomheden.
 Efter § 38, stk. 1, 2. pkt., skal der dog ved opgørelsen af omsætningen ses bort fra omsætningsbeløb, der vedrører en række nærmere specificerede investeringsgoder, bitransaktioner og passiv kapitalanbringelse samt renter fra købekontrakter og kreditkøbsaftaler.
 De i sagen omhandlede renteudgifter til pengeinstitutter, herunder H1.1 A/S, er ikke omfattet af undtagelserne i § 38, stk. 1, 2. pkt.
 Det fremgår endvidere af § 38, stk. 4, at skatteministeren kan fastsætte nærmere regler for opgørelsen af den delvise fradragsret efter stk. 1 og stk. 2.
 Der er på baggrund heraf ved SKM2004.464.TSS fastsat retningslinier for pengeinstitutters delvise fradragsret efter momslovens § 38, stk. 1. Det fremgår heraf, at omsætningen i forbindelse


text:
med ind- og udlån momsmæssigt skal opgøres som rentemarginalen. Der er herved lagt vægt på, at pengeinstitutternes ind- og udlånsvirksomhed skal ses som et hele, hvor pengeinstituttet dels formidler likviditet fra kunder med overskudslikviditet (indlånskunder) til kunder med underskudslikviditet (udlånskunder) dels påtager sig kreditrisikoen, sådan at indlånskunder stort set friholdes for risiko i forbindelse med indlånet. Der er endvidere lagt vægt på, at det alene giver økonomisk mening at udbyde den ydelse, der består i at modtage indlån, hvis de indlånte midler kan anvendes til udlåns- eller investeringsvirksomhed. Indlånsvirksomheden og udlåns-/investeringsvirksomheden må derfor ligge i nødvendig og direkte forbindelse af hinanden, hvorfor omsætningen i momslovens forstand alene kan bestå i det beløb, som den finansielle virksomhed reelt selv kan råde over.
 Landsretten finder ikke, at renteudgifterne til H1.1 A/S kan modregnes i selskabets nettorenteindtægter fra udlånsvirksomheden til factoringkunderne efter retningslinierne i SKM2004.464.TSS.
 Landsretten har herved lagt vægt på, renteudgifterne til H1.1 A/S ikke er en del af selskabets ind- og udlånsvirksomhed i forhold til factoringkunderne. Der er derfor ikke en sådan direkte forbindelse til selskabets omsætning i forbindelse med ind- og udlån til factoringkunderne, at der er grundlag for anvende nettorenteprincippet. Landsretten har endvidere lagt vægt på, at anvendelsen af nettorenteprincippet er en undtagelse til hovedreglen i momslovens § 38, stk. 1, hvilket taler imod en udvidende fortolkning af mulighederne for princippets anvendelse. Landsretten finder ikke, at First National Bank of Chicago-dommen, som vedrørte forskellen mellem købs- og salgskurserne ved en banks valutatransaktioner med bankens kunder, kan føre til et andet resultat.
 Skatteministeriet frifindes derfor for selskabets påstand 3.
 Påstand 4. Lønsumsafgift.
 Da Skatteministeriet har taget bekræftende til genmæle over for selskabets påstand 4, afsiges der dom i overensstemmelse hermed.
 Da hver af parterne for en del har tabt og for en del vundet sagen, jf. retsplejelovens § 313, bestemmes, at hver part skal bære egne udgifter til advokat, og at udgifterne til udarbejdelse af ekstrakt og materialesamling på i alt 4.864 kr. og de samlede retsafgifter på 4.000 kr., der er afholdt af H1 A/S, deles lige mellem parterne.
 Sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at sagsøgeren, H1 A/S', ydelser til udenlandske factoringselskaber i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 udgør momspligtige ydelser.
 Skatteministeriet skal anerkende, at leveringsstedet for H1 A/S' ydelser i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 til factoringselskaber, der er etableret uden for EU, ikke er Danmark, når debitor er etableret uden for Danmark.
 Skatteministeriet frifindes for at skulle anerkende, at H1 A/S er berettiget til at modregne renteudgifter til pengeinstitutter, herunder H1.1 A/S, i renteindtægter ved opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1, i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005.
 Skatteministeriet skal anerkende, at H1 A/S i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 er berettiget til at opgøre lønsumsafgiften i henhold til lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 1, såfremt fradragsprocenten i henhold til momslovens § 38, stk. 1, jf. momsbekendtgørelsens § 16, er mindst 50, og at opgørelsen af selskabets lønsumsafgiftstilsvar for perioden hjemvises til fornyet

type: other


text:
Advokaten 3 Tid til fordybelse
 Som dommerfuldmægtig i Højesteret bliver du en bedre jurist. Du får mulighed for at gå i dybden med spændende sagskomplekser under gode arbejdsforhold, men til en lavere løn end i advokatbranchen.
 ”Jeg føler generelt, at jeg er blevet bedre til at gennemgå en beskrivelse af nogle faktiske begivenheder og derefter uddrage det, som er væsentligt,” siger advokat Jan Emer Petersen. Han er den ene af de to tidligere advokatfuldmægtige, som indtil nu har prøvet at få et års orlov fra advokatbranchen for at prøve kræfter med at være dommerfuldmægtig i Højeste-ret.
 Den anden er Jonas Christoffersen. Han var den første advokatfuldmægtig, som i 1998 uopfordret søgte en tidsbegrænset stilling som dommerfuldmægtig i Højesteret – og fik den.
 ”I Højesteret arbejder du med jura hele tiden. Du skal ikke tænke på e-mails, telefonmøder og klientkontakt. Du har altså et år, hvor du kun tænker på jura, og du overhører diskussio-ner på det højeste juridiske niveau, når højesteretsdommerne voterer. Det er svært at fore-stille sig noget højere juridiske niveau end det. Derfor er det juridisk utroligt inspirerende,” siger Jonas Christoffersen.
 Han er enig med Jan Emer Petersen i, at et år i Højesteret er en stor fordel for det efterføl-gende virke som advokat.
 ”Man bliver en bedre procedør, fordi man lettere kan sætte sig i dommerens sted og vurde-re, hvad det er for nogle oplysninger, han har brug for. Samtidig lærer man at tage fat i sa-gens svage sider, for hvis man har et punkt, som man ved, at modparten vil angribe, så kan man lige så godt selv slå det ned,” siger Jonas Christoffersen, som i dag tager endnu en pause fra advokatbranchen for at skrive ph.d.-afhandling.
 Jonas og Jan er enige om, at hvor man som advokat især belyser en sag fra klientens side, så lærer man som dommerfuldmægtig at oplyse sagerne mere objektivt.
 ”Når man sidder som dommerfuldmægtig, så tænker man mere objektivt og stiller sig kri-tisk over for alle tidligere afgørelser,” siger Jan, og Jonas supplerer:
 ”I den praktiske verden er der en tendens til, at man læner sig meget op ad bøgerne. Men selvom der er tusind litteraturhenvisninger, og en ti år gammel højesteretsdom, som lands-retten bygger sin afgørelse på, så må du som dommerfuldmægtig i Højesteret overveje, om du vil indstille til dommerne, at det stadig skal være gældende ret. Som advokat slår du fast, at det skal det,” siger han.
 Kendskab til Højesteret
 Advokatfuldmægtige, som bliver dommerfuldmægtige i Højesteret, laver det samme som de øvrige fuldmægtige ved retten. De har som regel ikke specielle forudsætninger for det arbejde, de skal lave, da det oftest drejer sig om retsplejeproblemer, som ikke er typiske områder for advokatfuldmægtige. Der har de øvrige dommerfuldmægtige nok bedre forud-sætninger, fortæller højesteretsdommer Peter Blok.
 ”Men på baggrund af det spinkle erfaringsgrundlag vi har, adskiller de dommerfuldmægtige, som kommer fra advokatbranchen, sig nok fra de øvrige dommerfuldmægtige ved, at de har en erfaring i at skære sager til og koncentrere sig om det væsentlige. De er ikke bange


text:
for at sige, jeg mener, at det og det er det væsentlige, og jeg lader det og det ligge. Det har de lært som advokatfuldmægtige,” siger Peter Blok.
 Fra Højesterets synsvinkel er der dog især andre fordele ved at antage en advokatfuldmæg-tig som dommerfuldmægtig.
 ”Fra et overordnet synspunkt er det gavnligt for Højesteret, at få kontakt med advokater. Jeg synes, at det er udmærket, at de, der har arbejdet herinde som fuldmægtige, går ud og fortæller, hvordan vi arbejder. Vi er kun interesseret i, at kendskabet til hvordan det rent faktisk foregår, bliver udbredt. Den anden side af sagen er, at det at komme i kontakt med Højesteret som fuldmægtig kan føre til, at de selv, eller andre, som de taler med, får interes-se for domstolsarbejdet og inspirerer nogle advokater til at søge at blive dommere siden hen. På den måde er udvekslingen god. Og det behøver jo ikke at være envejs, sådan at det kun er advokater, der kommer til domstolene. Der kunne også være dommerfuldmægtige, som får midlertidige turnusstillinger hos advokater,” siger Peter Blok.
 Advokater, der søger ind som dommere, vil typisk blive nødt til at gå ned i løn, men som Peter Blok siger:
 ”Der kunne jo være nogen, som bliver grebet af idealisme.”
 I Højesteret er der 45 ansatte, hvoraf de 17 er dommere og ti er dommerfuldmægtige. På sigt er Højesteret interesseret i hele tiden at have en advokatfuldmægtig blandt de øvrige dommerfuldmægtige.
 Dyb faglig respekt
 Jan og Jonas er ikke i tvivl: Jo flere fra advokatverdenen og verden uden for domstolene i øvrigt, der prøver at være dommerfuldmægtige i Højesteret, jo flere vil få et godt indblik i Højesterets arbejde og dermed være med til at sprede budskabet: Højesteret er en god ar-bejdsplads med et godt arbejdsmiljø og en afslappet stemning. Fuldmægtigene drikker dag-ligt eftermiddagste sammen, og som på andre arbejdspladser er der julefrokoster og som-merfester. Men det er især budskabet om, at man ikke kan undgå at få en dyb respekt for det arbejde, der udføres i Højesteret, man bør sprede, mener de.
 ”Der er en meget høj grad af faglig stolthed,” siger Jonas.
 ”Der bliver virkelig arbejdet intensivt,” siger Jan og understreger, at hele Højesterets ar-bejdsindsats er præget af en høj grad af grundighed.
 Samtidig har deres tid i Højesteret givet dem en bredere forståelse for behovet for en grun-dig domstolsbehandling. De processkrifter, der indleveres af advokaterne, kan nemlig til tider være præget af den travle hverdag.
 ”Når man læser processkrifter som modtager af et budskab, og som den der skal vurdere sagen og tage stilling til den – altså indstille en afgørelse til dommerne – så får man en bed-re forståelse for, at arbejdsforholdene for advokater kan være begrænsende for fordybel-sen,” siger Jonas.
 Både Jonas og Jan mener, at et år i Højesteret er en passende tidsperiode, da man når at være med til at behandle de fleste typer af sager.
 ”Med hensyn til selve arbejdsopgaverne og min hverdag, så kunne jeg dog principielt godt, på trods af at lønnen er


text:
lavere end i advokatbranchen, være fortsat,” siger Jan.
 Advokatrådet og Domstolsstyrelsen arbejder på at få en formaliseret aftale med gensidige turnusaftaler op at stå. I øjeblikket har Advokatsamfundet turnusaftaler med Landsskatte-retten, Folketingets administration, Procesbevillingsnævnet og Konkurrencestyrelsen.
 Arbejdsopgaver i Højesteret
 Mundtlige sager
 Fuldmægtigene bistår eventuelt 1. voterende med forberedelsen af sagen, overværer vote-ringen med henblik på udarbejdelse af voteringsprotokol og kan eventuelt også overvæ-re/fungere som sekretær ved den efterfølgende domsskrivning, hvor alle deltagende dom-mere i fællesskab skriver dom i sagen.
 Skriftlige sager
 I kæremål og visse ankesager, der afgøres på skriftligt grundlag, udarbejder fuldmægtigen et udførligt sagsreferat samt en redegørelse for sagens retlige problemstillinger i lyset af par-ternes påstande og anbringender. Fuldmægtigen foretager en indgående gennemgang af sagen på baggrund af en tilbundsgående kildesøgning, afgiver en indstilling om sagens afgø-relse samt udarbejder et udkast til afgørelse. Herefter afgøres sagen af dommerne.
 Ankeudvalgsspørgsmål
 Under forberedelsen af ankesager kan parterne blive uenige om for eksempel fremsættelse af nye påstande og anbringender, fremlæggelse af beviser, forelæggelse for EF-Domstolen osv. Fuldmægtigen udarbejder en indstilling og udkast til afgørelse. Arbejdet hermed er typisk mindre omfattende end indstillingerne i de skriftlige sager.
 Informationsmøde i Højesteret
 Højesteret indbyder alle interesserede til at deltage i et informationsmøde med efterfølgen-de rundvisning i Højesteret torsdag den 29. marts kl. 17.30.
 Der vil blandt andet blive mulighed for at høre nærmere om anke- og kæremålsudvalgets arbejde og herunder om dommerfuldmægtigenes arbejde i Højesteret.
 Endvidere vil mulighederne for advokatkonstitutioner i landsretterne blive omtalt.
 Mødet finder sted i Højesterets 1. afdeling med deltagelse af højesteretsdommerne Wendler Pedersen og Peter Blok, justitssekretær Lisa Rising samt tidligere dommerfuldmægtige i Højesteret Jonas Christoffersen og Jan Emer Petersen.
 Efter rundvisningen vil der blive budt på en forfriskning.
 Af hensyn til planlægningen bedes interesserede tilmelde sig senest den 26. marts 2001 via e-mail til enten
 jonas.christoffersen@jur.ku.dk eller
 jan.emer.petersen@bechbruundragsted.com.


text:
Guide: Virksomhedens Varemærke - fokus: Jensens Bøfhus - Ditselskab
 Varemærker og fokus på "Jensens Bøfhus" - forstå juraen om varemærker på 5 minutter og smag på den møre dom om Jensens Bøfhus. Har EU tvunget Højesteret i knæ?
 Hvad er et varemærke – Fokus: Varemærket “Jensens Bøfhus”:
 Varemærkelovens § 2:
 Et varemærke kan bestå af alle arter tegn, der er egnet til at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders, og som kan gengives grafisk, navnlig
 Hvordan opnås beskyttelse – hvordan stiftes en varemærkeret?
 Varemærkelovens § 3
 Varemærkeret kan stiftes enten
 Kan det registreres
 Som det fremgår, kan din varemærkeret enten stiftes ved at du får mærket registreret, eller – hvis mærket ikke har fornødent særpræg – så stiftes retten først på det tidspunkt, hvor du gennem en anvendelse (ibrugtagning) får skabt tilstrækkelig særpræg.
 Hvis det ikke kan registreres, skal det indarbejdes i markedet gennem markedsføring.
 Hvornår ved man om det er indarbejdet?
 Højesteret vurderede i den nylige dom for Jensens Bøfhus, at ”Jensens” som kendetegn for restaurationsvirksomhed og salg af fødevareprodukter har fornødent særpræg til at kunne opnå beskyttelse efter varemærkeloven, og at ”Jensens” må anses for velkendt i Danmark.
 Sæby Fiskehals markedsføring ved brug af ”Jensens Fiskerestaurant” i samme branche indebar en utilbørlig udnyttelse af Jensen’s Bøfhus’ varemærkes særpræg og renomme. Den omstændighed, at Sæby Fiskehal ejes af Jacob Jensen, kunne ikke føre til et andet resultat.
 Hvordan vurderede Højesteret dette?
 Det fremgår af dommen, at der for Højesteret er foretaget en kendskabs- og associationsanalyse af TNS Gallup. Formålet med undersøgelsen har bl.a. været at afdække, om og i hvilket omfang ”Jensen’s” associeres med ”Jensen’s Bøfhus”. Undersøgelsen viste bl.a., at 38 % forbandt Jensen’s med Jensen’s Bøfhus/Jensens Bøf, 29 % med bøfhus, 16 % med restaurant og 2 % med Fiskehuset i Sæby/Jensens Fiskerestaurant.
 Men? Jacob Jensen, hed jo også “Jensen”??
 Efter varemærkelovens § 2 kan et varemærke bestå af tegn, der er egnet til at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders varer eller tjenesteydelser (særpræg), og efter § 2, stk. 1, nr. 1, kan det bl.a. være personnavne.
 Jo – Men – Jensen er jo et helt almindeligt dansk efternavn?
 Ja, Højesteret vender sig mod EU, og citerer denne afgørelse: Det fremgår af EU-Domstolens dom i sag C-404/02 (Nichols), at spørgsmålet om særpræg for varemærker i form af personnavne skal bedømmes efter de almindelige kriterier for særpræg, som gælder for andre kategorier af varemærker. Det gælder også for personnavne, som er meget almindelige personnavne i det pågældende land. Højesteret er med andre ord bundet op på EU Domstolens praksis i spørgsmålet – uanset at Jensen er meget almindeligt her i landet. Og det er altså ganske ligegyldigt i den sammenhæng om navnet er almindeligt eller ej.
 Når der herefter henses til markedsundersøgelsen, og EU dommen, så er konklusionen jo entydig:
 Højesteret finder, at ”Jensens” som kendetegn for restaurationsvirksomhed og salg af fødevareprodukter har fornødent særpræg til at kunne opnå beskyttelse efter varemærkeloven. Herefter konkluderer Højesteret, at – når man er i samme


text:
branche – at sammensætningen af ordet ”Jensens” og ordet fiskerestaurant ganske enkelt er at udnytte og lukrere på den værdi Jensens Bøfhus har. Man udnytter både renomme og varemærkets særpræg.
 Højesteret konkluderer derfor:
 Hvor finder jeg fantastisk hjælp, hvis jeg vil registrere et varemærke?
 Vi kan hjælpe, men du kan også finde fantastisk hjælp på Patent- og varemærkestyrelsens hjemmeside. Overvejer du at blive selvstændig? Læs vores tema om Startup her og find al nødvendig viden om Iværksætterselskaber her.
 Hvad er din holdning til ovenstående? Er Højesterets dom fornuftig, eller er Højesteret tydeligvis ”tvunget” af EU retten. Tror du Højesteret ville komme til samme resultat, hvis der ikke lå en dom fra EU Domstolen?
 Min holdning? Der er ingen tvivl om at Højesterets dom er korrekt. Per definition er Højesterets domme altid korrekte. Det interessant er imidlertid, at det ikke altid er nok at få ret for at få fred. Jensen Bøfhus har i den grad pådraget sig folkets vrede, fordi dramaet er klassisk. Jensen Bøfhus havde imidlertid behov for dommen for at få deres ret slået fast – set fra et forretningsmæssigt synspunkt. Det interessante i dommen er, om Højesteret var kommet til samme resultat uden den “tvingende” EU Dom. Måske ikke.
 Iværksætterselskabet – Få 7 gode pointer – Få en nem kvalitetsopstart
 – Få gratis support i processen fra advokat Jacob Tøjner +45 33 38 70 76.


text:
Slankemiddel udløser hjertelidelse – U.2012.588H
 Højesterets dom i sag 28/2009. Refereret af andre i U.2012.588H.
 Tema: Produktansvar. Udviklingsskader. Produktansvarslovens anvendelsesområde.
 En kvinde, A, indtog efter lægelig ordination slankemidlet Isomeride i perioden oktober 1988 til september 1994 pga. problemer med overvægt efter en fødsel.
 A oplevede ingen bivirkninger ved indtagelsen af produktet i årene frem til 1992. I slutningen af 1991 blev A imidlertid behandlet på Horsens Sygehus i anledning af et sygdomsforløb, der ikke har forbindelse med indtagelsen af Isomeride. Under denne behandling fik A første gang oplyst, at der var mislyde ved hendes hjerte, hvilket kom meget bag på hende, idet hun på daværende tidspunkt ikke havde nogle gener. Efter nærmere undersøgelser, fik A i januar 1992 diagnosen hjerteklapinsufficiens, også betegnet hjerteklapfejl, hvilket medfører, at hjerteklapperne ikke fungerer ordentligt, hvorved hjertet bliver mindre effektivt og derfor skal arbejde mere og hårdere. A blev opereret for hjerteklapfejlen i 1993.
 A mente, at slankemidlet havde været årsag til hjerteklapfejlen. Sagen drejede sig derfor om, hvorvidt den danske forhandler (mellemhandleren) af slankemidlet, Servier Danmark A/S, S, var erstatningsansvarlig over for A efter reglerne om produktansvar.
 Dommen berører flere områder inden for produktansvaret, idet to dog er de helt centrale. For det første afgrænses det tidsmæssige anvendelsesområde for produktansvarsloven, idet Højesteret fastlægger hvornår et produkt kan anses for at være bragt i omsætning og for det andet slås det fast, i overensstemmelse med den juridiske litteratur og praksis, at der ikke kan pålægges erstatningsansvar for udviklingsskader.
 Produktansvarslovens anvendelsesområde
 Det følger af produktansvarsloven (PAL) § 17, stk. 2, at loven ikke gælder, såfremt det produkt, der har forvoldt skade, er bragt i omsætning af producenten inden lovens ikrafttræden.
 Det diskuteres således både i landsrets- og i højesteretssagen, hvorvidt det omtvistede produkt, Isomeride, er bragt i omsætning inden PAL trådte i kraft den 10. juni 1989. Det oplyses, at Isomeride er blevet markedsført fra den 15. juni 1987 og at A får ordineret Isomeride af sin læge første gang den 21. oktober 1988.
 Under Østre Landsrets behandling af sagen udskilte landsretten spørgsmålet om forældelse af kravet til særskilt behandling. Ved kendelse af 4. oktober 2002 (gengivet i U.2003.222Ø) fandt landsretten, at PAL og dermed lovens forældelsesregel i § 14 ikke fandt anvendelse, og at A’s krav ikke kan anses for at være forældet. I forhold til anvendelsen af PAL lagde retten vægt på, at A havde indtaget de første 120 kapsler Isomeride i tiden forud for lovens ikrafttrædelse, og at præparatet Isomeride, fra det blev markedsført første gang, havde været behæftet med de bivirkninger, som medførte en tilbagetrækning af produktet i 1997. På den baggrund fandt landsretten, at produktet var bragt i omsætning inden PAL’s ikrafttræden den 10. juni 1989, og at et eventuelt erstatningskrav således skulle baseres på de retspraksisudviklede regler om produktansvar.
 I modsætning til landsretten, kom Højesteret frem til at det afgørende, ved vurdering af om et produkt er bragt i omsætning, er, at det enkelte produkt, der har forårsaget produktskaden, er bragt i omsætning efter lovens ikrafttræden. Om produktet generelt set


text:
har været bragt i omsætning før lovens ikrafttræden, er således ikke afgørende for vurderingen. Højesteret fandt således, at PAL skulle finde anvendelse på de præparater, der er bragt i omsætning efter lovens ikrafttræden og dermed, at PAL skulle finde anvendelse i sagen.
 Dommen viser således, at det ved vurdering af, om et produkt er bragt i omsætning, vil være afgørende om det konkret skadegørende produkt er bragt i omsætning efter PAL’s ikrafftræden, og ikke, om produktet generelt set kan siges at være blevet bragt i omsætning.
 Erstatningsansvar for udviklingsskader?
 Ved udviklingsskader forstås produktskader, som ganske vist er forårsaget af et defekt produkt, men hvor det på grundlag af den videnskabelige og tekniske viden på det tidspunkt, hvor produktet blev bragt i omsætning, ikke var muligt at opdage defekten. Produktskaden skyldes således en ukendt fare eller risiko ved produktet.
 Produktansvar kan gøres gældende på grundlag af produktansvarsloven (PAL) eller på grundlag af det retspraksisudviklede produktansvar (RUP). Hvad angår RUP, så er dette ansvar et culpaansvar, hvilket medfører, at der ikke kan statueres ansvar for producenten for udviklingsskader, fordi disse ikke kan lægges producenten til last. Der gælder dog et strengt ansvar for producenten, når skadelidte har bevist, at produktet er defekt. I sådanne tilfælde har producenten bevisbyrden for, at der er tale om en udviklingsskade og dermed, at producenten ikke havde mulighed for at undgå defekten. Hvad angår produktansvar efter PAL, så følger det af PAL § 7, stk. 1, nr. 4, at producenten ikke er ansvarlig for udviklingsskader, hvis denne kan bevise, at det på grundlag af den videnskabelige og tekniske viden på det tidspunkt, hvor produktet blev bragt i omsætning, ikke var muligt at opdage defekten.
 Det fremgår af Retslægerådets udtalelser i sagen, at det først var i 1997, at man fandt ud af, at slankemidlet Isomeride var farligt – der forelå således en udviklingsskade. Med en henvisning til PAL § 7, stk. 1, nr. 4 og det i retspraksisudviklede produktansvar slog Højesteret fast, at producenter, herunder mellemhandlere som Servier Danmark A/S ikke er ansvarlige for udviklingsskader. Højesteret fandt således, at Servier Danmark A/S havde løftet bevisbyrden for, at der var tale om en udviklingsskade og ifaldt derfor ikke erstatningsansvar.
 Som fortolkningsbidrag til begrebet ”udviklingsskade” henvises der til forarbejderne til PAL § 7, stk. 1, hvoraf det bl.a. fremgår, at det afgørende ved bedømmelsen af, om producenten er ansvarlig ikke er den viden den pågældende producent var i besiddelse af, da producenten bragte produktet i omsætning, men derimod om produktet efter den generelt tilgængelige videnskabelige og tekniske viden, der forelå på det pågældende tidspunkt, måtte betragtes som fejlfrit.
 Herudover kan dommen gengivet i U.1997.203V med fordel læses. Dommen er et eksempel på et grænsetilfælde, hvor landsretten afviser ansvarsfrihed som følge af en påstået udviklingsskade.
 Det følger generelt af den juridiske litteratur og praksis, at producenter, herunder mellemhandlere, ikke ifalder erstatningsansvar for udviklingsskader. Dette ses bl.a. i dommen U.2012.588H (populært betegnet ”Slankemiddel-dommen”), hvor en kvinde, A, over en årrække havde indtaget slankemidlet Isomeride. Kvinden fik senere diagnosen hjerteklapinsufficiens, hvilket nødvendiggjorde


text: en operation for hjerteklapfejlen. A gjorde gældende, at slankemidlet havde været årsagen til hjerteklapfejlen og påstod derfor den danske forhandler af slankemidlet erstatningsansvarlig efter produktansvarsreglerne. Efter Retslægerådets udtalelser i sagen, lagde Højesteret til grund, at man først i 1997 fandt ud af, at slankemidlet Isomeride var farligt og statuerede, at der forelå en udviklingsskade. Med en henvisning til PAL § 7, stk. 1, nr. 4 og det i retspraksisudviklede produktansvar slog Højesteret fast, at producenter, herunder mellemhandlere ikke er ansvarlige for udviklingsskader.


text:
Lundbeck pålagt betaling i millionklassen | Otello Advokatfirma
 Højesteret lagde i slutningen af 2013 endeligt låg på en over tre år lang strid mellem den danske medicinkoncern Lundbeck og det amerikanske medicinalselskab Actavis, idet Højesteret ved deres kendelse ophævede et tidligere nedlagt fogedforbud og pålagde Lundbeck at betale Actavis et krav i millionklassen.
 Sagen indledtes allerede tilbage i april 2010, hvor fogedretten i Helsingør på Lundbecks opfordring nedlagde forbud mod Actavis’ escitalopram-tabelletter, idet det ansås for godtgjort, at fremstillingen af disse krænkede Lundbeck’s danske patent opnået i forbindelse med et tilsvarende produkt markedsført som Cipralex. Dette fogedforbud blev endvidere i maj 2011 stadfæstet af Østre Landsret.
 I forbindelse med Højesteretssagen nedlagde Actavis påstand om, at fogedforbuddet skulle ophæves, idet det var selskabets opfattelse, at der ikke forelå en patentkrænkelse. Actavis gjorde i den forbindelse gældende, at Lundbeck ikke blot ønskede at sikre sig mod patentkrænkelser, men derimod anvendte ethvert middel for at forhindre konkurrence på deres altovervejende hovedprodukt.
 Højesteret nåede i deres afgørelse imidlertid frem til, at det på baggrund af bevisførelsen måtte udledes, at Actavis’ indiske underleverandør Dr. Reddy ud fra egne metoder var i stand til at fremstille Actavis’ escitalopram-tabelletter.
 Højesteret mente således, at Actavis havde formået at overkomme den omvendte bevisbyrden i patentlovens § 64 a, stk. 1, hvorefter et nyt produkt betragtes som fremstillet ved den fremgangsmåde, som har opnået patent, det vil i dette tilfælde sige Lundbecks metode, såfremt det modsatte ikke bevises. Baggrunden for den omvendte bevisbyrde er ifølge forarbejderne til § 64 a, at det er vanskeligere at påvise krænkelse af en patenteret fremgangsmåde end krænkelse af et patenteret produkt, hvor en sammenligning mellem patentets ordlyd og en tredjemands produkt lettere kan foretages. Fremgangsmådepatenternes reelle retsbeskyttelse er derfor ringere.
 På trods af den omvendte bevisførelse, lykkedes det Actavis ved fremlæggelse af bl.a. omfattende information fra deres indiske underleverandørs produktion af aktivstoffet i pillerne, at overbevise retten om, at produktionen ikke krænkede Lundbecks patenterede fremgangsmåde.
 Højesteret ophævede på denne baggrund det af retten i Helsingør nedlagte fogedforbud, og det er dermed blevet muligt for Actavis at sælge deres tabeletter på det danske marked.
 Parterne havde over for retten oplyst, at sagen efter et forsigtigt skøn havde en værdi på ca. 100 mio. kr., og på den baggrund og under hensyn til sagens omfang og udfald tilkendte Højesteret Activis 6 millioner i sagsomkostninger.


text:
Højesteret Ikke krav på erhvervsevnetabserstatning
 Ikke krav på erhvervsevnetabserstatning
 Sag 42/2008
 Erstatningssøgende (A) havde ikke som følge af en patientskade lidt et erhvervsevnetab, der gav krav på erstatning.
 I 2000 blev A udsat for en patientskade. A blev i den forbindelse tilkendt ménerstatning, men fik afslag på erstatning for erhvervsevnetab. A var på kontanthjælp, han led af sukkersyge og overvægt samt følgerne efter en piskesmældslæsion, og Patientskadeankenævnet begrundede afslaget på erhvervsevnetabserstatning med, at patientskaden ikke havde ført til et fremtidigt indtægtstab for A.
 A indbragte Patientskadeankenævnets afgørelse for domstolene.
 Højesteret udtalte, at A var påført en patientskade, som gav ham krav på erstatning for tab af erhvervsevne, hvis betingelserne efter erstatningsansvarsloven var opfyldt. Efter erstatningsansvarslovens § 5, stk. 1, udløses krav på erstatning for erhvervsevnetab af en ”varig nedsættelse af skadelidtes evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde”. Der skulle – som det siges i forarbejderne til bestemmelsen (betænkning nr. 976/1983 om udmåling af erstatning ved personskade og tab af forsørger, side 104) – ”opstilles en prognose for, hvorledes skadelidtes livsforløb ville have været i økonomisk henseende uden den skete forringelse i erhvervsevnen”. Såfremt skadelidte inden skaden havde haft en så beskeden tilknytning til arbejdsmarkedet eller en så ringe erhvervsevne, at det efter en konkret bedømmelse måtte antages, at skadelidte heller ikke uden skaden ville være kommet i arbejde, var der således ikke krav på erhvervsevnetabserstatning.
 Højesteret lagde til grund, at A’s evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde var varigt nedsat i betydeligt omfang allerede før patientskaden i 2000. Højesteret fandt det endvidere ubetænkeligt at lægge til grund, at han ikke ville have fået indtægtsgivende arbejde, selv om patientskaden ikke var sket. Højesteret lagde herved vægt på de lægelige oplysninger om A’s helbredstilstand forud for patientskaden og til A’s svage tilknytning til arbejdsmarkedet gennem mange år sammenholdt med hans tilkendegivelser forud for patientskaden om, at han ville være ude af stand til at passe et arbejde, og at han ville søge førtidspension. Højesteret fandt herefter, at A ikke som følge af patientskaden havde lidt et erhvervsevnetab, der gav krav på erstatning. Patientskadeankenævnet blev derfor frifundet.


text:
Danske domstole trodser EU-domstolen - UgebrevetA4.dk
 Hvem har det sidste ord i Danmark - Højesteret eller EU-domstolen? Det strides man i øjeblikket om.
 Sagen virkede ligetil for købmand Niels-Henrik Hoffmann.
 En medarbejder med leddegigt havde i 2009 været sygemeldt 120 dage inden for et år. Et opkald til Dansk Erhverv bekræftede hans antagelse om, at medarbejderen dermed kunne afskediges med forkortet opsigelsesvarsel.
 Der var intet i funktionærloven eller dansk praksis på området, der pegede på andet, og medarbejderen blev afskediget. Da HK efterfølgende rejste sagen på vegne af medarbejderen, følte Niels-Henrik Hoffmann sig tryg ved, at han havde handlet i overensstemmelse med reglerne.
 Nu, seks år senere, er Niels-Henrik Hoffmann dømt i Højesteret til at betale medarbejderen 370.000 kroner i erstatning.
 Højesteret versus EU-domstolen
 Sagen er et symptom på en ulmende konflikt mellem Højesteret og EU-domstolen, der endnu ikke er løst. Og den er blot en af flere sager, der i de senere år har skabt fornyet debat om spørgsmålet: Hvem har det sidste ord i Danmark - Højesteret eller EU-domstolen?
 »Der er et slagsmål i gang om, hvor langt den danske lovgivning, som måtte være på tværs af EU-retten, har fortrinsret i forhold til EU-retten,« siger Ole Hasselbalch, jur.dr. og professor i erhvervsret ved Aarhus Universitet, til Ugebrevet A4.
 EU-retsfolkene har jo altid hævdet, at EU-retten har fortrinsret. Men det har den jo ikke, for hvis det danske Folketing bevidst vedtager det modsatte, så er det det modsatte, der gælder. Ole Hasselbalch, dr.jur. og professsor, Aarhus Universitet
 I Niels-Henrik Hoffmanns sag valgte Højesteret at følge EU-domstolen, men i andre tilfælde har Højesteret anlagt en ny og mere konfronterende linje over for EU-domstolen.
 Ole Hasselbalch ser positivt på den udvikling.
 »EU-retsfolkene har jo altid hævdet, at EU-retten har fortrinsret. Men det har den jo ikke, for hvis det danske Folketing bevidst vedtager det modsatte, så er det det modsatte, der gælder. Og så er resten et slagsmål mellem EU og Kongeriget Danmark,« siger Ole Hasselbalch.
 Arbejdsmarkedet i front
 Ifølge Jens Kristiansen, professor i arbejdsret på Københavns Universitet, er konflikten mellem EU-retten og den danske retspraksis ’en generel udfordring’ for det danske retssystem, men den ses mest tydeligt på arbejdsmarkedet.
 »Der er ingen tvivl om, at de principielle sager, hvor der er involveret private parter, har været mest synlige inden for det arbejdsretlige område. Det er måske, fordi der er kollektive aktører på begge sider, så der bliver de her problemstillinger hurtigt bragt frem – også til Højesteret,« siger Jens Kristiansen.
 Når EU-retten tilsyneladende siger det ene, og den danske skrevne ret siger noget andet: Hvad gør man så? Hvad skal man følge, og hvilke rettigheder har man? Flemming Dreesen, ansættelsesretlig chef, DA
 »Det vil typisk være organisationer på både lønmodtager- og arbejdsgiversiden, som kan se det principielle i sagerne og har ressourcerne til at få bragt sagerne frem – og også få dem forelagt for EU-domstolen,« siger Jens Kristiansen.
 I Dansk Arbejdsgiverforening holder man da også skarpt øje med, hvad der lige nu sker i konflikten. For det er svært


text:
at køre sager uden at vide præcist, hvilke regler man skal lægge vægt på.
 »Når EU-retten tilsyneladende siger det ene, og den danske skrevne ret siger noget andet:Hvad gør man så? Hvad skal man følge, og hvilke rettigheder har man?« siger Flemming Dreesen, ansættelsesretlig chef i DA.
 Ud af dukserollen
 Højesterets mere konfronterende kurs kommer efter, at de danske domstole i årtier har været flittige til at spørge – og rette ind efter – EU-domstolen, når der har været tvivl, om dansk lov nu også passede med EU-retten.
 Men de senere år er Højesteret altså begyndt at stille spørgsmålstegn ved, om det nu også skal ske så automatisk som hidtil.
 I en sag om aldersdiskrimination fra 2012 afviste Højesteret at konsultere EU-domstolen, selvom en af parterne, fagforbundet HK, bad om det. Det er udtryk for en ny linje, forklarer Jens Kristiansen.
 »Højesteret sagde 'Nej, det kan I ikke få, for der er ingen tvivl om, hvordan EU-reglerne skal forstås, og det er os, der skal bedømme, om en regel er forenelig med EU-retten eller ej. Det er ikke EU-domstolens kompetence’. Det mener jeg sådan set, Højesteret har ret i, men det mener EU-domstolen altså ikke,« siger han.
 Men dermed er der også lagt op til en konflikt.
 »I andre sager har EU-domstolen sagt, at det har den faktisk kompetence til. De ser ikke ens på, hvem det egentlig er, der skal vurdere, om en given national regel er forenelig med EU-retten,« siger Jens Kristiansen.
 Tvivl om hvad der gælder
 Højesterets afvisning handler ikke kun om det principielle i, at EU-domstolen ikke skal indblandes unødigt.
 Den konfronterende kurs hænger også sammen med, at det skaber problemer, når EU-domstolen indblandes og fortolker regler anderledes, end vi gør i Danmark.
 I nogle tilfælde har den vendt sager fuldstændig på hovedet, som det skete for Niels-Henrik Hoffmann.
 Det er det, der ifølge både Ole Hasselbalch og Jens Kristiansen er det helt store problem: At man i nogle tilfælde ikke ved, hvilke regler man skal rette ind efter. Det handler altså om grundlæggende retssikkerhed.
 Ole Hasselbalch fremhæver en anden sag, der handlede om, hvorvidt en medarbejder har ret til erstatningsferie ved sygdom.
 På den ene side er der klar praksis fra EU-domstolen, som siger, at EU-reglerne skal forstås på én måde, og på den anden side er der danske regler, som viser, at sådan har det danske folketing ikke forstået reglerne. Jens Kristiansen, professor i arbejdsret, Københavns Universitet
 Ifølge de danske regler på tidspunktet havde medarbejderen ikke ret til erstatningsferie, hvis sygdommen opstod efter ferien var begyndt, mens EU-domstolens praksis sagde det modsatte.
 Sagen var anlagt mod Grundfos, som pressede på for, at det blev slået fast, hvorvidt det skulle være dansk lov eller EU-retten, man skulle rette sig efter, når de var modstridende.
 »De sagde, at de vil saftsuseme ikke finde sig i, at det, der stod i Lovtidende, ikke stod til troende. Der har tidligere været tilsvarende sager, hvor arbejdsgiverorganisationerne veg ud, men nu kom Grundfos og sagde ’Vi kan altså ikke leve


text:
med, at man ikke kan stole på, at det der står i Lovtidende, faktisk gælder,« siger Ole Hasselbalch.
 Nye usikkerheder
 Den danske ferielov er efterfølgende blevet ændret, så den harmonerer med EU-lovgivningen, men i Grundfos-sagen valgte Højesteret i tråd med den nye, konfronterende kurs at slå fast, at dansk lov gælder, og at det ikke her var muligt at tolke ’EU-konformt’ – dvs. sådan at afgørelsen var i tråd med EU-domstolens praksis.
 Ole Hasselbalch mener, at det er et sundhedstegn, men at det også har åbnet for nye usikkerheder.
 »Den der forestilling om, at EU-retten har den højeste prioritet, den holder ikke efter nyeste højesteretspraksis. Og det gør det jo endnu vanskeligere at have med at gøre, fordi man jo gang på gang kan se, at der er modstrid mellem EU-retten og de danske regler,« siger han.
 Jens Kristiansen mener også, at Højesterets nye linje er udtryk for, at vi befinder os i uudforsket land.
 Som virksomhedsejer, der skal ansætte folk på arbejdsmarkedet ud fra nogle vilkår, så er det underligt, at man kan blive dømt for en handling fra 2009 ud fra nogle fortolkninger, som EU laver i 2013. Niels-Henrik Hoffmann, købmand
 »Det er et eksempel på, at domstolene kommer til at befinde sig i et dilemma. På den ene side er der klar praksis fra EU-domstolen, som siger, at EU-reglerne skal forstås på én måde, og på den anden side er der danske regler, som viser, at sådan har det danske folketing ikke forstået reglerne.«
 EU-Domstolen har ingen talsmænd og udtaler sig som institution aldrig om politiske spørgsmål. Lederen af EU-domstolens nordiske oplysningskontor, Gitte Stadler, forklarer dog, at det allerede tilbage i 1960’erne blev fastslået, at EU-retten har forrang for national ret.
 Hvis en national lovregel er i modstrid med en EU-bestemmelse, skal medlemsstaternes myndigheder altså anvende EU-bestemmelsen.
 Juridisk kolbøtte
 Det, der vendte Niels-Henrik Hoffmanns sag på hovedet, var to EU-domme, der blev afsagt i 2013.
 Dommene slog fast, at 120-dagesreglen ikke gælder for medarbejdere med et handicap, og at leddegigt betragtes som et handicap.
 Det er en ny fortolkning i dansk sammenhæng, og Niels-Henrik Hoffmann føler derfor sig ramt på retssikkerheden.
 »Som virksomhedsejer, der skal ansætte folk på arbejdsmarkedet ud fra nogle vilkår, så er det underligt, at man kan blive dømt for en handling fra 2009 ud fra nogle fortolkninger, som EU laver i 2013,« siger Niels-Henrik Hoffmann til Ugebrevet A4.
 »Der bliver rusket godt og grundigt i ens retsbevidsthed. Alle mands bedste bud på det tidspunkt, hvor vi traf beslutningen, skete ud fra dansk lovgivning og retspraksis. Og fire år efter bliver man så mødt med, at man burde have gjort det anderledes, fordi der siden da er kommet nogle fortolkninger,« siger Niels Henrik Hoffmann.
 I hans øjne sætter det arbejdsgiverne i en umulig position.
 »Det gør det umuligt at agere ud fra gældende lov, fordi man både som rådgiver og som lægmand skal kunne forudsige, hvad der mon kan ske,« siger Niels-Henrik Hoffmann.
 I hans øjne er Højesteret som minimum nødt til at stå


text:
Ændringer i arbejdsmarkedspensionen – hvem bestemmer hvad der sker | Scandinavian Insurance Quarterly
 Artiklen tager afsæt i et juridisk speciale på den juridiske kandidatuddannelse på Københavns Universitet, og omhandler overenskomstparternes og pensionsselskabets adgang til at foretage ændringer i pensionsordninger, der bliver administreret af et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab.[1] Med udgangspunkt i pensionsordningens overenskomstmæssige forankring og pensionsselskabets særegne ejerforhold, drøftes overenskomstparternes og pensionsselskabets ændringsadgang med fokus på sammenstødet mellem kollektivets interesser og de individuelle hensyn til den forsikrede.
 Det danske pensionssystem opdeles traditionelt i tre søjler.[2] Søjle I, der består af de pensionsordninger, der har et offentligretligt grundlag. Mest kendt er nok den danske folkepension, der sikrer et alment mindste indtægtsgrundlag via skattefinanserne. Søjle II består af de arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger. Der findes forskellige typer af arbejdsmarkedsrelaterede pensionsordninger i Danmark. Nogle er tilsagnsdefineret såsom tjenestemandspensionen, mens langt de fleste andre er bidragsfinansieret såsom arbejdsmarkedspensionen og firmapensionen. Kendetegnet for pensionstypen henhørende til søjle II, er at de sikrer danskerne et mere passende indkomstniveau, og ikke blot en mindstesikring, som ved folkepensionen. Den sidste søjle består af de individuelle pensionsordninger, som den enkelte selv finansierer via bidragsbetaling til et livsforsikringsselskab eller pengeinstitut. Uanset om det er en pension under søjle II eller III, vil produkterne typisk være livrenter, kapitalpensioner eller ratepensioner.
 Når pensionsordningen er aftalebaseret
 Størstedelen af arbejdsmarkedspensionsordningerne i Danmark er et direkte resultat af overenskomstforhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter, hvilket vil sige, at de er aftalebaseret. Som en følge heraf er det i høj grad overladt arbejdsmarkedets parter at fastlægge pensionernes nærmere udformning og indhold, eventuelt i samarbejde med pensionsleverandøren. Derfor er det også begrænset, hvilke normative regler der findes. Danmark har således ikke lovgivning på området på samme måde, som der eksempelvis er i Norge, hvor der siden 2006 via lov har eksisteret en pligt for arbejdsgivere til at etablere en pensionsordning for deres ansatte.[3]
 Den danske model er en aftalemodel.[4] At en stor del af arbejdsmarkedspensionerne udspringer af det kollektive overenskomstsystem er dog ikke kun kendetegnet for de danske pensionsordninger. I Sverige omfattes store dele af befolkningen således også af overenskomstbaserede pensionsordninger. Men de svenske ordninger adskiller sig også fra de danske. Eksempelvis giver de svenske ordninger de forsikrede adgang til selv at bestemme, hvor de ønsker, at opsparingsdelen af den overenskomstbaserede pensionsordning skal være. De forsikrede kan derefter vælge pensionsselskab ud fra en liste af pensionsleverandører, som arbejdsmarkedets parter i Sverige, har fundet egnede til opgaven.[5] De danske ordninger derimod holdes almindeligvis samlet hos én pensionsleverandør.[6]
 Arbejdsmarkedspensionsordningerne i de tre lande adskiller sig fra hinanden, og det ovenfornævnte er kun få eksempler herpå. Problemstillingerne der knytter sig til arbejdsmarkedspensionerne er om muligt derfor ikke identiske i Danmark, Norge og Sverige, men spørgsmålet om adgangen til at gennemføre ændringer i arbejdsmarkedspensionsordningerne, må have en relevans i alle tre lande, da arbejdsmarkedspensionerne udgør en vigtig del af de tre landes pensionssystemer, og fordi pension ikke blot handler om at spare op til livet som pensionist, men i høj grad også må ses som et spørgsmål om livskvalitet og velfærd for den hvert lands befolkning. Den


text:
norske højesteret har således eksempelvis i april 2010 afsagt dom i en principiel sag om ændringshåndtering i en norsk arbejdsmarkedspensionsordning[7], og Københavns Byret har i sag nr. BS 23A-3747/2009 afsagt den første danske dom, der vedrørte et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab og ændringer i pensionsordningen, som selskabet administrerede.
 Pensionsordningen som artiklen beskæftiger sig med, hører placeringsmæssigt til i søjle II. Der er tale om en arbejdsmarkedspensionsordning, der har sit udspring i arbejdsmarkedets kollektive overenskomstsystem, og hvor pensionsselskabet der administrerer ordningen, fuldt ud ejes af arbejdsmarkedets parter, og ikke har kommerciel karakter. Der er således tale om en aftalebaseret pensionsordningen, der er kendetegnet ved at være udtryk for en ret og pligt for de forsikrede, samt at det er en bidragsdefineret ordning, som de forsikrede kommer ind i via deres ansættelsesforhold.
 Det er samtidig en af de pensionsordninger, hvor de forsikrede øver mindst indflydelse på deres egen pensionsordning, fordi deres interesser som altovervejende hovedregel varetages af overenskomstparterne i samarbejde med pensionsselskabet, ejet af arbejdsmarkedets parter selv
 Danmark må formentligt siges, at være det nordiske land, der til fulde har taget aftalemodellen og dens facetter til sig.
 Betydningen af den kollektive overenskomst
 Selvom pensionsordningen etableres i arbejdsmarkedets kollektive overenskomstsystem, er det at administrere ordningen en finansiel opgave, hvorfor der må være en pensionsleverandør til at varetage opgaven som finansiel virksomhed. Som følge heraf, er der i alt fem aktører involveret ved en arbejdsmarkedspensionsordning, der administreres af et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab; arbejdsgiverorganisationen, fagforeningen, pensionsselskabet, arbejdsgiveren og lønmodtageren.
 Det er fast antaget i den kollektive arbejdsret, at arbejdsmarkedets parter har mandat til at råde på vegne af deres medlemmer med bindende virkning. Højesteret har således blandt andet i U.2007.1569 og U.2005.616 anerkendt, at de enkelte arbejdstageres interesser varetages af de pågældendes fagforeninger.
 Det får betydning for ordningen, at den udspringer af det kollektive overenskomstsystem, fordi den i så fald må ses som en integreret del af overenskomsten, og overenskomstparterne gives ad den vej adgang til at råde over pensionsforholdet i kraft af deres organisationsfuldmagt, der må udledes af det kollektive overenskomstsystem.[8]
 Pensionsselskabet
 Et pensionsselskab der enten direkte eller via et holdingselskab[9] udelukkende er ejet af arbejdsmarkedets parter, og som ikke udlodder udbytte til sine aktionærer, kaldes for et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab. Selskabet bliver etableret i medfør af § 307 i Lov om finansiel virksomhed,[10] og fordi der ikke udloddes udbytte til aktionærerne, har det ikke kommerciel karakter, som eksempelvis aktieselskaberne Danica Pension, der hører til Danske Bank koncernen og Alm. Brand Liv og Pension.
 PensionDanmark Pensionsforsikringsaktieselskab (i det følgende; PensionDanmark) og Industriens Pensionsforsikring A/S (i det følgende; Industriens Pension) er de eneste to pensionsselskaber i Danmark af deres slags,[11] men ifølge selskabernes årsrapporter for 2009, administrerer de tilsammen pensionsordninger for nærved en million arbejdstagere i Danmark.[12]
 Det er særligt selskabskonstruktionen ved det arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskab der er interessant, fordi selskabets ejerforhold i praksis medfører, at der er et tæt personsammenfald mellem overenskomstparterne bag den kollektive overenskomst, hvori pensionsordningen er etableret og pensionsselskabets bestyrelse. Dette kommer af, at det er aktionærerne, der på generalforsamlingen vælger, hvilke personer der skal sidde


text:
i selskabets bestyrelse. Og praksis viser, at det er repræsentanter for overenskomstparterne, der bliver valgt.[13]
 På trods af et personsammenfald mellem overenskomstparterne bag overenskomsten og det enkelte selskabs bestyrelsesmedlemmer, må pensionsselskabet dog anses for at være selvstændigt i sin rolle som pensionsleverandør.
 Som aktionærer i pensionsselskabet er det organisationerne bag de kollektive overenskomster, der ved generalforsamlingen hver udpeger et antal bestyrelsesmedlemmer til selskabet, og bestyrelsen er efter de selskabsretlige regler selskabets centrale og øverste ledelsesorgan, hvorfor bestyrelsen også siges at varetage den overordnede og strategiske ledelse af selskabet.[14] Idet de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber ikke har kommerciel karakter, behøver selskabets bestyrelse ikke have fokus på at skabe profit til aktionærerne, da selskabet ikke kan udlodde udbytte til sine ejere, jf. Lov om finansiel virksomhed § 307. Det må formodes, at bestyrelsens primære opgave derfor er at varetage de forsikredes interesser i forhold til den pågældende pensionsordning.[15] Der må skelnes mellem organisationerne i deres rolle som arbejdsmarkedets parter på den ene side, og selskabet som pensionsselskab og dets bestyrelse på den anden. Også derfor bliver det væsentligt at holde pensionsleverandørens rolle som finansiel garant for pensionsløftet til de forsikrede adskilt fra det politiske niveau i det kollektive overenskomstsystem, der har skabt grundlaget for pensionsordningen. Dette udelukker ikke, at overvejelser af politisk karakter kan spille en rolle ved ændringshåndteringen, men pensionsleverandøren må trods selskabets ejerforhold skulle ses som værende et selvstændigt pensionsselskab, der er ejet af arbejdsmarkedets parter, men hvor fokus er placeret på kollektivet af forsikrede, og ikke aktionærerne.
 Er en ændringsklausul nødvendig
 Det har betydning om pensionsselskabet skriftligt har forbeholdt sig en ændringsadgang i forsikringsbetingelserne.[16] I sag nr. BS 23A-3747/2009 afsagt ved Københavns Byret den 25. juni 2010, udtalte retten således om en pensionsordning administreret af et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab, at:
 ”Efter forsikringsordningens karakter består der en formodning for, at overenskomstparterne kan indgå gyldige aftaler på medlemmernes vegne, herunder aftaler om ændringer i allerede etablerede ordninger, i det omfang ændringerne har hjemmel i et dokument, som overenskomstparterne står bag”.
 Dommen er den første af sin slags i Danmark, da domstolene ikke tidligere har udtalt sig om pensionsordninger, der bliver administreret af de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber.
 Det er ikke en formel ændringsklausul i f.eks. forsikringsbetingelserne, der giver overenskomstparterne deres organisationsfuldmagt til at råde på vegne af kredsen af forsikrede men derimod pensionsordningens forankring i overenskomsten. Om der foreligger en formel hjemmel i aftalekomplekset vedrørende ændringsadgangen, vil ikke fratage ordningen dens kollektive og overenskomstmæssige forankring. Uanset om der er en ændringsklausul i aftalegrundlaget for ordningen, vil ordningen således vedblive at være omfattet organisationsfuldmagten, og dermed give overenskomstparterne råderet.
 Noget andet er, at det vil være til pensionsselskabets og overenskomstparternes fordel, hvis der i forsikringsbetingelserne er forbeholdt en ensidig ret til at gennemføre ændringer, da det i så fald må det stå den forsikrede særligt klart, at ændringer kan forekomme. Her bliver det nærliggende, at det må være begrænset hvor stærke individuelle hensyn den forsikrede med rette kan have knyttet til de midler, som ændringen berører, fordi overenskomstparterne og pensionsleverandøren har forbeholdt sig ret til at foretage


text:
ændringer i pensionsordningen. En formel ændringsklausul formidlet til den forsikrede medfører ikke, at forsikrede ikke kan opbygge berettigede forventninger, der i et konkret tilfælde – f.eks. på baggrund af breve sendt til den forsikrede - kan begrænse ændringsadgangen. Men den har betydning, fordi den må kunne bevirke, at grundlaget hvorpå de individuelle hensynsbetragtninger bygges, påvirkes.[17]
 Uanset om pensionsselskabet skriftligt har forbeholdt sig en ændringsadgang, er pensionsordningen i sidste ende knyttet op på en kollektiv overenskomst. Overenskomstparterne og pensionsleverandøren i forening må derfor kunne gennemføre ændringer i pensionsordningen, uanset om der foreligger en skriftlig ændringsklausul, forudsat at overenskomstparterne i sidste ende står bag ændringerne.
 Individuelle hensyn contra kollektivets interesser
 Overenskomstparterne bag den overenskomst hvori pensionsordningen er etableret, fastlægger sammen med pensionsselskabet langt hen ad vejen pensionsordningens indhold og udformning på vegne af de forsikrede og uden disses indflydelse.
 Ved ændringer der ikke er væsentlige, må det antages, at overenskomstparterne i kraft af deres generelle forhandlingsmandat sammen med pensionsselskabet kan gennemføre alle de ændringer, der er nødvendige af hensyn til selskabet eller de forsikrede. Også ændringer der kun gælder forsikrede, som bliver optaget i ordningen efter ændringens ikrafttræden må betragtes som uvæsentlige ændringer.
 Kendetegnet for denne type af pensionsordning er netop, at de nærmere rammer for ordningen fastsættes af overenskomstparterne i kraft af organisationsfuldmagten, og at det enkelte medlem derfor bliver optaget i ordningen med det indhold, som overenskomstparterne har ønsket, at den skal have. At overenskomstparterne evt. sammen med pensionsleverandøren fastsætter, hvilke vilkår kommende forsikrede skal optages på, falder således inden for overenskomstparternes mandat udledt af det kollektive overenskomstsystem. Eksempelvis hvis anciennitetskravet[18] i overenskomsten ændres, som det blev ved overenskomstforhandlingerne på industriens område i foråret 2010.
 En ændring er således kun af væsentlig karakter, hvis den berører de personer, der allerede er optaget som forsikrede i pensionsordningen. På tilsvarende vis bliver spørgsmålet om, hvorvidt betragtninger om berettigede forventninger kan spille en rolle også først relevant for allerede bestående ordninger.
 Når en gennemført ændring berører personer, der allerede er med i pensionsordningen, har det betydning, hvad ændringen nærmere går ud på. Der må sondres mellem situationer, hvor ændringen gennemføres for allerede indbetalte pensionsbidrag, og situationer hvor ændringen kun berører pensionsbidrag, som indbetales til pensionsselskabet efter ændringens ikrafttræden.
 Højesteret udtalte i U2006.749 om en ændrings væsentlighed, at vurderingen af om en ændring var af væsentlig karakter, måtte bero på en helhedsvurdering af de foretagne ændringer. I denne sag rejste nogle medlemmer sag mod en pensionskasse,[19] fordi de mente, at de ændringer som pensionskassen havde foretaget i forbindelse med skalatrin og ændret pensionsalder udgjorde væsentlige ændringer, idet de ”væsentligt begrænsede”
 medlemmernes pensionstilsagn. Højesteret gav ikke medlemmerne medhold, og istemte sig i øvrigt Landsrettens mindretal, der blandt andet udtalte, at:
 ”Efter bestemmelsen i pensionsregulativets § 2, stk. 2, er det alene ændringer, der »ud fra en samlet vurdering« væsentligt begrænser pensionstilsagnet, der kan påberåbes af medlemmerne. Det må følge heraf, at der skal anlægges en helhedsvurdering af medlemmernes pensionsforhold, således at et medlem ikke kan påberåbe sig et enkelt punkt, der isoleret set indebærer en


text:
forringelse, uden samtidig at inddrage andre punkter, der indebærer en forbedring.”
 Dommen omhandler en pensionskasse, der er en forening ejet af dens medlemmer, og som dermed adskiller sig væsentligt fra ejerforholdene ved et arbejdsmarkedsrelateret livsforsikringsaktieselskab.[20] Men dommen forholder sig til realiteterne i den omtalte pensionsordning gennem en fortolkning af aftalegrundlaget, uden omvendt at udtale sig om ordningens overenskomstmæssige forankring. Dommen giver indtryk af, at en helhedsvurdering må lægges til grund, når der skal tages stilling til, hvorvidt en ændring er af væsentlig karakter for de berørte medlemmer. I hvert fald når dette fremgår direkte af aftalegrundlaget for ordningen.
 En materiel helhedsvurdering harmonerer umiddelbart med, at det implicit ligger i det kollektive system, at det er kollektiviteten og ”helheden” der prioriteres og vægtes. Individuelle interesser må, som altovervejende hovedregel, vige til fordel for solidaritetshensyn og betragtninger om kollektivets bedste. Dette stemmer også overens med foreningsretten, hvor det er fast antaget, at vedtagelser, der bliver gennemført til fordel for nogle medlemmer men til skade for andre, er gyldige, hvis de gennemføres i overensstemmelse med den foreskrevne procedure, og der ikke er tale om misbrug.[21] Det er da heller ikke ualmindeligt i det kollektive system, at overenskomstparterne foretager ændringer, der på det individuelle plan syner af at være en forringelse for de berørte lønmodtagere, men som på det kollektive plan er blevet vurderet til samlet set at være i kollektivets interesser. Overenskomstparterne kan f.eks. aftale, at der fremadrettet ikke længere skal ske særskilt aflønning for overarbejde mens overarbejdspligten fortsat består. Fordi pensionsordningen udspringer af den kollektive overenskomst på lige linje med overenskomstens andre løn– og ansættelsesvilkår, kan overenskomstparterne på tilsvarende vis ændre i pensionsordningen, hvis de skønner, at dette er for kollektivets bedste. Ændringerne der gennemføres, må kunne foregå både på det kollektive plan, i form af ændringer i overenskomstens bestemmelser, men også på andre niveauer i aftalekomplekset for ordningen, f.eks. forsikringsbetingelserne. Synspunktet må særligt gælde ved de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber hvor overenskomstparterne, som følge af de selskabsretlige forhold, såvel er at finde på overenskomstniveau, som på pensionsleverandørens niveau via repræsentanter i selskabets bestyrelse.
 Hvis der skal lægges en helhedsvurdering til grund, der afvejer de almene hensyn, må flere aspekter indgå. Der må ses på nødvendigheden af ændringen samt dens intensitet, om ændringen er særlig byrdefuld for den forsikrede i forhold til gennemførelsens nødvendighed af hensyn til kollektivet. Hvis ændringen er meget byrdefuld, er der så mulighed for at mildne dette via overgangsordningerne eller andet.[22] Et eksempel kan være en ændring, der berører en dækning, som en mindre gruppe forsikrede igennem længere tid har indrettet sig i tillid til. Indførelsen af en overgangsordning kan i så fald om muligt få ændringen til at fremstå mindre byrdefuld i den samlede vurdering. I tilfældet, hvor en lille gruppe forsikrede vil blive særligt udsat som følge af en ændringsgennemførelse, må det formentlig forventes, at også politiske overvejelser og interesser kan spille en rolle.[23]
 I stedet for individuelle hensyn som berettigende forventninger og ændringens væsentlighed for den forsikrede, vil det afgørende for udstrækningen af ændringsadgangen snarere være, at


text:
udøvelsen sker under saglige kriterier af hensyn til kollektivets interesser og solidaritetsbetragtninger. Et eksempel herpå kan være at gå fra et gennemsnitsrentemiljø til markedsrenteprodukt for såvel fremtidige som for bestående ordninger.[24] Nogle vil måske mene at sådan en ændring vil udgøre en forringelse, fordi gennemsnitsrenteproduktet sikrer, at medlemmet opnår en årlig minimumsrente, hvorimod det ligger i markedsrenteproduktet, at det følger markedsrenten.[25]
 Det er nærliggende at konkludere, at den forsikrede kan have knyttet visse forventninger til ordningens nærmere udformning og indhold, når det kommer til en allerede bestående ordning. Men de overenskomstbaserede ordninger hos de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber, kan som udgangspunkt ikke siges at besidde en uforanderlig form, der normalt bør give den enkelte forsikrede nogen berettiget forventning om, at ordningerne vedbliver at have samme indhold fra indtrædelsestidspunktet og frem til tidspunktet, hvor dækningerne aktualiseres. I hvert fald ikke for så vidt angår de for fremtiden indbetalte bidrag. Men også når det kommer til bidrag, der allerede er indbetalt til pensionsleverandøren, må overenskomstparterne og pensionsselskabet som følge af pensionsordningens overenskomstmæssige forankring og personsammenfaldet, der er mellem parterne og selskabet, formodes at have en vid ændringsadgang strækkende til punktet, hvor ændringen får ekspropriativ karakter.
 Overenskomstparterne og pensionsleverandøren kan i princippet således i forening gennemføre ændringer af både uvæsentlig som af væsentlig karakter i kraft af mandatet, der kan udledes af den kollektive forhandlingsret og personsammenfaldet, der er mellem overenskomstparter og pensionsselskab. Imidlertid må ændringsadgangen være begrænset i en række få tilfælde, hvor det konkret vurderes, at forsikredes berettigede forventninger er så stærke, at de må veje tungere end kollektivets interesser.
 Samtykke fra forsikrede
 Højesteret udtalte i U.1998.407, at en ændring der var til skade for de forsikrede ikke kunne gennemføres uden vedkommendes forudgående samtykke, idet selskabet ikke i aftalegrundlaget for ordningen eller i forbindelse med afgivelsen af løftet, havde taget forbehold herfor. Sagen omhandlede en individuelt tegnet ulykkesforsikring, og ikke en overenskomstbaseret arbejdsmarkedspensionsordning. Dommen tager således ikke højde for de særlige omstændigheder, der netop kendetegner og gør sig gældende indenfor de overenskomstbaserede arbejdsmarkedspensioner. Der er en organisationsfuldmagt ved denne type pensionsforhold, og personsammenfaldet der er mellem bestyrelsen i det arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskab og overenskomstparterne bag pensionsordningen, bevirker, at overenskomstens parter er tilstedeværende såvel på det kollektive niveau som på pensionsleverandørens niveau i det enkelte selskabs bestyrelse. Kombinationen medfører, at organisationsfuldmagten strækker sig længere ved denne type af pensionsselskab, idet der ikke er en tydelig og klar adskillelse mellem overenskomstparterne og pensionsleverandøren.
 Til sammenligning vil det i en tværgående pensionskasse også være overenskomstparterne, der står bag etableringen af pensionsordningen i overenskomsten, og aftaler rammerne herfor. Men det vil være kassens medlemmer, der på generalforsamlingen vedtager pensionsregulativet, og ofte vil der være krav til beslutningsprocessen, således at det fremgår af kassens vedtægter, at væsentlige ændringer skal vedtages på generalforsamlingen, før ændringen kan gennemføres.[26] Der er derfor ikke samme identifikation mellem overenskomstparterne og generalforsamlingen i en pensionskasse, som der er mellem overenskomstparterne og generalforsamlingen i det arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskab.
 Overenskomstparterne, og dermed organisationsfuldmagten, spiller ikke en ligeså fremtrædende rolle i en pensionskasse, som ved de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber, hvilket


text:
formentlig også må være årsagen til, at pensionskassens medlemmer typisk gives en påtaleret ved væsentlige ændringer.[27]
 De forsikrede hos Industriens Pension og PensionDanmark har ikke en tilsvarende påtaleret, hvilket må ses som en konsekvens af pensionsleverandørens selskabsmæssige forhold. Der er ikke tale om en medlemsejet forening, der er kendetegnet ved at være demokratisk, fordi det ligger i foreningens natur. PensionDanmark og Industriens Pension er aktieselskaber ejet af overenskomstparterne, uden kommerciel karakter. Det er arbejdsmarkedets parter som varetager kollektivets interesser og bestemmer, hvad der er til kollektivets bedste, og ikke det enkelte medlem. Og grundet ejerforholdene ved denne type selskab, er overenskomstparterne fremtrædende og tilstedeværende både i det kollektive overenskomstsystem men også hos pensionsleverandøren.[28]
 Dette er formentlig afgørende for, at ændringens gyldighed ved denne type pensionsleverandør, som altovervejende hovedregel ikke er betinget af forsikredes samtykke.[29] Der må skulle stilles relativt strenge krav til den type af ændring der ønskes gennemført, før ændringen gennemførelse betinges af, at den enkelte forsikrede giver sit samtykke. En ændring der kolliderer med et konkret, individuelt og irreversibelt løfte, som selskabet har givet til den forsikrede, og vedkommende med rette har indrettet sig i tillid hertil, vil pensionsselskabet og overenskomstparterne således formentlig ikke have mulighed for at foretage uden den forsikredes forudgående samtykke.[30]
 Modellen ved de arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber er bygget op, så de forsikrede er givet en arbejdsmarkedspension, hvor de ikke selv bestemmer over ordningen ud over de forhold, som specifikt relaterer til dem, som tilfældet er ved begunstigelser o.lign. Modellen er aftalebaseret, og langt hen ad vejen vil det derfor være overenskomstparterne og pensionsleverandøren, der i forening råder over pensionsordningen, og som bestemmer, hvad der løbende skal ske. Hvis de forsikrede derfor ønsker at gøre deres indflydelse gældende vedrørende de ændringer, der gennemføres i pensionsordningen, vil det ved denne type af ordninger antageligt snarere blive fagforeningernes demokratiske beslutningsstruktur, der må anvendes.[31]
 Det er kombinationen af overenskomstparternes organisationsfuldmagt og personsammenfaldet, der er mellem overenskomstparterne og pensionsselskabets bestyrelse, der sammen medfører, at organisationsfuldmagten strækker sig langt ved denne type pensionsleverandør. Modellens opbygning bevirker, at overenskomstparterne er fremtrædende i denne type af pensionsordning og derigennem forårsages, at individuelle hensynsbetragtninger til de forsikrede spiller en meget lille rolle, og formentligt kun i sjældne tilfælde vil begrænse ændringsadgangens udstrækning på bekostning af det, som overenskomstparterne har vurderet er i kollektivets interesse.
 Med indførslen af Solvens II-reglerne er der kommet fornyet fokus på, hvilke ændringer, der kan gennemføres i pensionsforhold, uden at de forsikrede har samtykket til ændringen. De skærpede solvenskrav som Solvens II indfører, har medført, at SamPension, der typemæssigt er et livsforsikringsselskab, som fungerer som et administrationsselskab, med virkning fra den 1. januar 2011 har afskaffet deres ydelsesgarantier uden de forsikredes forudgående samtykke. Afskaffelsen, der betyder at ydelserne vil være ugaranterede, er sket under henvisning til, at indførelsen af Solvens II afgørende ville ændre de forudsætninger, som garantierne var afgivet på, og at selskabet havde overenskomstparternes tiltrædelse og samtykke til ændringen.[32] SamPension er også et pensionsselskab for lønmodtagere ejet af arbejdsmarkedets parter, men selskabsmæssigt er det et almindeligt livsforsikringsselskab og


text:
dermed ikke samme type selskab som Industriens Pension og PensionDanmark. Om det juridiske grundlag for de af SamPension foretagne ændringer, skal denne artikel ikke komme ind på.
 Det kan være nemt at overse arbejdsmarkedspensionernes aktualitet og vigtighed i hverdagens travlhed, men tiltaget fra SamPension viser præcist, hvor aktuelt og væsentligt spørgsmålet om rækkevidden af ændringsadgangen for pensionsleverandøren og overenskomstparterne er.
 [1] Etableret i medfør af § 307 i lovbekendtgørelse nr. 793 af 20. august 2009 om finansiel virksomhed, og omfattet af EU’s forsikringsdirektiver, se f.eks. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25. november 2009 (2009/138/EC) om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II).
 [2] For mere om det danske pensionssystem henvises til hjemmesiden for brancheorganisationen Forsikring & Pension samt Finanstilsynet, www.forsikringsogpension.dk og www.finanstilsynet.dk.
 [3] Se Lov af 21. december 2005, nr. 124 om obligatorisk tjenestepensjon. Loven er tilgængelig via følgende link: http://www.lovdata.no/all/hl-20051221-124.html. Nærværende artikel skal ikke komme yderligere ind på loven. For mere om det norske pensionssystem kan henvises til Finansdepartementets hjemmeside, tilgængelig via følgende link: http://www.regjeringen.no/nb/dep/fin.html?id=216, samt Finansnæringens Fellesorganisasjon, www.fnh.no.
 [4] Den offentlige tjenestemandspension, der også henhører til søjle II, er fastsat ved lov, se Lovbekendtgørelse nr. 489 af 6. maj 2010 om tjenestemandspension.
 [5] For mere om det svenske pensionssystem henvises til hjemmesiden for Försäkrings Förbundet, www.forsakringsforbundet.com.
 [6] Det er meget anvendt ved arbejdsmarkedspensionerne i Danmark, at de forsikrede gives en periode med bidragsfri dækning i tilfælde, hvor indbetalingen til ordningen stopper, f.eks. hvis vedkommende bliver arbejdsløs. At den forsikrede er bidragsfrit dækket vil sige, at forsikringsdækningerne opretholdes i en periode selvom der ikke indbetales bidrags til ordningen. Dette sker typisk ved at lade opsparingsdelen af ordningen betale for opretholdelsen i den bidragsfrie periode, og kan ses som en force ved at holde hele ordningen samlet hos én leverandør.
 [7] Jf. Dom af 7. april 2010, HR-2010-00571-A (sak nr. 2009/1724) fra Norges Høyesterett.
 [8] I lignende retning Mads Bryde Andersen og Jens Kristiansen, Arbejdsmarkedspension 1. udgave 2009, s. 89ff.
 [9] Jf. Karnov bemærkningerne til Lov om finansiel virksomhed § 307, stk. 1 nr. 1, note 1211, kan det arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskabs umiddelbare ejere godt være et holdingselskab, blot er det en betingelse, at holdingselskabet fuldt ud er ejet af de pågældende organisationer. I overensstemmelse hermed er Industriens Pension eksempelvis ejet af IndustriPension Holding A/S og PensionDanmark er ejet af PensionDanmark Holding A/S.
 [10] Reguleringen er inspireret af den, som gælder for de tværgående pensionskasser omfattet af lov om finansiel virksomhed § 304 og som også er omfattet af EU’s forsikringsdirektiver, se f.eks. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25. november 2009 (2009/138/EC) om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II).
 [11] Jf. Lovbekendtgørelse nr. 793 af 20. august 2009 om finansiel virksomhed. FunktionærPension blev i 2007 omdannet til et almindeligt A/S, og Industriens Pension og PensionDanmark er derfor nu de eneste to arbejdsmarkedsrelaterede livsforsikringsaktieselskaber i Danmark. Se Finanstilsynets afgørelse af 24. april 2007 samt pressemeddelelsen offentliggjort på FuntionærPensions hjemmeside www.funktionærpension.dk.
 [12] Jf. Årsrapporten 2009 for Industriens Pension, s. 3 havde selskabet ved udgangen af 2009


text:
i alt 403.496 medlemmer, se http://www.industrienspension.dk/forside/om_industriens_pension/o_organisation/o_regnskaber.htm, mens PensionDanmark ifølge deres årsrapport for 2009, s. 5 havde i alt 578.000 medlemmer ved udgangen af 2009, se http://www.pension.dk/da/Om-PensionDanmark/Fakta-om-os/Ars---halvarsrapporter/.
 [13] Se i lignende retning Pensionsmarkedsrådets rapport 2000/2001 s. 207-208. Rådets rapporter er tilgængelige på Finanstilsynets hjemmeside via følgende link; http://www.finanstilsynet.dk/da/Om-os/Historie/Pensionsmarkedsraadets%20rapporter.aspx.
 [14] Se Lov af 12. juni 2009 nr. 470 om aktie- og anpartsselskaber (Selskabsloven) §§ 4 og 5.
 [15] PensionDanmark har overfor Ankenævnet for Forsikring anvendt en tilsvarende formulering i selskabets svarskrift til nævnet, jf. kendelse af 30. november 2009 sag nr. 75.506. Kendelsen er tilgængelig på Nævnets hjemmeside www.ankeforsikring.dk.
 [16] Ordet forsikringsbetingelser er her anvendt som betegnelse for det aftalegrundlag, der er fastsat af pensionsleverandøren. Herunder f.eks. dækningsmønster og betingelser for udbetaling. Forsikringsbetingelserne bliver ofte suppleret af f.eks. en medlemspjece eller af pensionsleverandørens hjemmeside, hvor de forsikrede kan læse mere om deres pensionsordning hos den pågældende pensionsleverandør. Andre pensionsleverandører kan anvende betegnelsen pensionsregulativ, pensionsvilkår etc. Derimod er egentlige forsikringspolicer, der ikke er fradragsberettiget med mulighed for overdragelse til eje eller pant, på grund af pensionsbeskatningsreglerne sjældent forekommende, og da kun under søjle III.
 [17] Se i lignende retning Mads Bryde Andersen & Jens Kristiansen, Arbejdsmarkedspension, 1. udgave 2009, der på side 277 skriver, at ”Jo mere tydeligt, aftalegrundlaget markerer muligheden for en ændring, desto friere står den besluttende instans, der har kompetence til at gennemføre ændringen”.
 [18] Udtrykket anciennitet er hyppigt anvendt i arbejdsretten, og refererer typisk til, hvor længe en person har været ansat hos arbejdsgiveren. I mange overenskomster vil der i relation til pensionsordningen være et anciennitetskrav, der fastsætter, at lønmodtageren skal have været ansat i et bestemt antal måneder under overenskomsten, før vedkommende bliver optaget i pensionsordningen.
 [19] I sagen var der tale om en pensionskasse der var undergivet Firmapensionskasseloven modsat de tværgående pensionskasser omfattet af Lov om finansiel virksomhed § 304.
 [20] Jf. Firmapensionskasseloven sammenholdt med Lov om finansiel virksomhed § 307.
 [21] Se f.eks. Østre Landsret i U 2003.763, der omhandlede gennemførelsen af en ændring af fordeling af vejbidraget i en grundejerforening. I den forbindelse kan også henvises til Erik Hørlyck, Dansk andelsret, 3. udgave 2000, s. 198, der om den foreningsretlige minoritetsbeskyttelse blandt andet skriver ”hvis en organisation skal kunne fungere, er det nu engang nødvendigt, at mindretallet bøjer sig for flertallet, men på den anden side er det ikke acceptabelt, hvis flertallet misbruger sin magt i forhold til mindretallet.”.
 [22] Eksempelvis hvis en dækning ophører, og der i stedet indføres en ny dækning i ordningen, eller en allerede eksisterende dækning udvides beløbsmæssigt.
 [23] Dette kan være i form af, at pensionsselskabet tænker på sit omdømme som pensionsleverandør. Eksempelvis i relation til medieomtale eller i forhold til klager indbragt for Ankenævnet for Forsikring, samt sager anlagt ved de civile domstole.
 [24] PensionDanmark gennemførte sådan en ændring med virkning fra den 1. juni 2009.
 [25] For mere om markedsrenteprodukterne se artiklen fra Forsikring og Pension, Markedsrenteprodukter og Lisbeth Faurdahl i Lennart Lynge Andersens og Flemming B. Søgaard (red.) 12 perspektiver på pension, 1. udgave 2006, s. 57ff.


text:
[26] Om tværgående pensionskasser se Lov om finansiel virksomhed § 304 samt artiklen af Bo Lauritzen i Juristen nr. 4, 2008 s. 120ff Om tværgående pensionskasser, se særligt s. 123-124.
 [27] Se Højesteret i U.2006.749.
 [28] Jens Kristiansen, Den kollektive arbejdsret, 2. udgave 2008 s. 70.
 [29] Således er det også fremhævet i Finanstilsynets Rapport om bonus i livsforsikringsaftaler fra 2004, at det mere komplekse aftalegrundlag der ligger til grund for arbejdsmarkedspensionsordningerne kan ”give f.eks. overenskomstparterne mulighed for at ændre pensionsordningen både fremadrettet og for allerede indbetalte midler uden forsikringstagerens accept.” Se rapportens s. 30. Rapporten er tilgængelig på Finanstilsynets hjemmeside via følgende link; http://www.finanstilsynet.dk/da/Tal-og-fakta/Rapporter/Tidligere-rapporter/2005/Rapport-om-bonus-i-livsforsikring.aspx.
 [30] Se i lignende retning Mads Bryde Andersen & Jens Kristiansen, Arbejdsmarkedspension 1. udg. 2009, s. 112, 273-275 & 279-280, se også Højesteret i U2006.749, hvor betragtninger om berettigede forventninger bl.a. indgår.
 [31] I lignende retning Pensionsmarkedsrådets rapport 2000/2001, s. 209. Rådets rapporter er tilgængelige på Finanstilsynets hjemmeside via følgende link; http://www.finanstilsynet.dk/da/Om-os/Historie/Pensionsmarkedsraadets%20rapporter.aspx.
 [32] For mere om garantier i pensionsordningen kan henvises til Mads Bryde Andersen i U.2010B.181 om ”garantier” i pensionsaftaler.
 Helena Thode
 Name: Helena Thode
 Organization: Industriens Pension
 Helena Thode er kandidatstuderende ved det Juridiske Fakultet i København og skrev i foråret 2010 specialeafhandling om de danske arbejdsmarkedspensionsordninger. Hun arbejder som studentermedhjælper hos pensionsselskabet Industriens Pension og var før da hos arbejdsgiverorganisationen DI som studentermedhjælper.
 Release: 3 /2010
 Categorys: Labour insurance


text:
Højesteret begrænser virksomheders fradrag for lønudgifter - Hulgaard Advokater
 Højesteret begrænser virksomheders fradrag for lønudgifter
 03.07.2017 | Skatter og afgifter
 03.07.17 | Skatter og afgifter | 0 Kommentarer
 Løn til de ansatte kan trækkes fra i virksomhedens skattepligtige indkomst. Sådan har det hele tiden været, og sådan er det for det meste fortsat.
 Fradragsretten forudsætter, at den ansatte beskæftiges med opgaver, der har relation til virksomheden, f.eks.:
 Opgaver af privat karakter for arbejdsgiveren kan naturligvis ikke trækkes fra.
 Fradrag for vederlag til nærtstående kan nægtes eller begrænses skønsmæssigt, når arten og omfanget af arbejdet er uklart og udokumenteret.
 Salgsbonus til direktører m.v. ved salg af aktierne i selskabet kan ikke trækkes fra i selskabets indkomst. Gevinsten på aktierne tilfalder jo aktionærerne og ikke selskabet.
 Det er generelt en betingelse for at fradrage udgifter efter statsskattelovens § 6, at de angår virksomhedens drift, dvs. at de er anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde virksomhedens skattepligtige indkomst. Udgifter til udvidelse af en virksomhed ud over dens hidtidige rammer kan ikke fradrages som driftsomkostninger, men må anses for etablerings- eller anlægsudgifter, dvs. udgifter afholdt ”til udvidelse af næring eller drift”, som der står i § 6.
 Højesteret har med sine domme af 30. juni 2017 fastslået, at dette kriterium også gælder for virksomheders fastansatte medarbejdere. Dermed har Højesteret yderligere begrænset virksomheders fradrag.
 Sagerne drejede sig om 2 banker, hvis medarbejdere havde været beskæftiget med at opkøbe filialer i nødlidende banker. Den nævnte opkøbsaktivitet gik ud over virksomhedens hidtidige rammer med bankdrift og kunne derfor ikke fradrages som driftsomkostninger. På dette punkt nåede Højesteret til samme resultat som tidligere Østre Landsret.
 Højesteret fastslår dette, selvom det nødvendiggør en skønsmæssig opdeling af lønudgifterne i en fradragsberettiget og en ikke-fradragsberettiget del. Denne opdeling kan være særlig vanskelig her, bl.a. fordi mange handlinger knytter sig både til den løbende drift og til en udvidelse af virksomheden. Mest kendt er en sag fra 1942 om Skandinavisk Grammofon A/S, der havde betalt sin advokat for at føre en retssag om krænkelse af et patent ved at indføre og forhandle nogle radiorør. Selskabet ansås for at have krænket modpartens patentret og blev pålagt en erstatning. Da retssagen imidlertid drejede sig om virksomhedens fortjeneste ved allerede stedfundne salg af radiorør og om fortjenesten ved fortsat salg, godkendte Højesteret fradrag for disse udgifter som driftsomkostninger, selvom det må siges, at udgifterne vedrørte både driften og den udvidelse af virksomheden, som selve retten til forhandling af rørene ville være.
 Højesterets domme giver SKAT mulighed for at genoptage skatteansættelserne i op til 3 år tilbage i tid. De 2 banker fik ikke medhold i, at der var tale om en ny praksis. Højesteret bemærker, at SKAT i 2012 har foretaget korrektion af en række bankers fradrag for løn i lignende sager. Det forhold, at SKAT ikke tidligere har grebet korrigerende ind over for virksomheders fradrag for almindelige lønudgifter til medarbejdere, der har været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende, kan ikke sidestilles med en positiv afgørelse om spørgsmålet. Med den begrundelse antager Højesteret –


text:
i modsætning til Østre Landsret – at der ikke foreligger en fast administrativ praksis. I erhvervslivet opfattes det dog således, at der foreligger en 100 årig praksis, som nu er ændret.
 Højesterets afgørelser vil have som konsekvens, at virksomhederne allerede nu må registrere, når medarbejderne udfører opgaver til udvidelse af virksomheden ud over de hidtidige rammer, og dernæst selv skønne over, om der er grundlag for at begrænse fradraget for disse medarbejderes løn.
 Bankerne fik heller ikke medhold i, at de udgifter, der nu ikke kan fradrages, kan tillægges anskaffelsessummen for de opkøbte bankfilialer. Statens advokat havde henvist til, at kun udgifter, der direkte kan henføres til selve berigtigelsen og gennemførelsen af købet kan tillægges anskaffelsessummen, og Højesteret fastslår at lønudgifterne ikke har en sådan tilknytning til selve købet.
 Højesteret har gjort sig megen umage med begrundelsen i dommen, der er enstemmig og skrevet i et klart og letforståeligt sprog. Helt usædvanligt deltog 9 dommere i afgørelsen, mod normalt 5, og de var enige om resultatet. På grund af sagens principielle karakter har Højesteret ikke pålagt de 2 tabende banker at betale sagsomkostninger til staten. Dansk Erhverv, Dansk Industri og bankernes sammenslutning Dansk Finans deltog i sagen til støtte for bankernes synspunkt.
 Hvad nu? I disse tider, hvor der tales meget om økonomisk vækst, forekommer det absurd at brandbeskatte udgifter, der netop afholdes for at udvide virksomhederne. En modernisering forekommer tiltrængt.
 Det hører med til historien, at Skattelovrådet allerede i 1991 kritiserede statsskattelovens § 6 og foreslog, at reglerne blev forenklet og moderniseret således, alle erhvervsmæssige udgifter kan fradrages, medmindre særlige lovregler udelukker fradragsretten. Ordene ”udvidelse af næring og drift” skulle efter forslaget udgå af § 6.
 Det politiske system tog betænkningen til sig, men valgte at gå mindre radikalt til værks ved kun pletvist at udvide fradragsadgangen, især med ligningslovens § 8 I om udgifter til nye markeder og § 8 J om udgifter til advokat og revisor mv. til etablering og udvidelse af erhvervsvirksomheder. Disse bestemmelser er imidlertid siden ophævet igen.
 Dommene kalder på en reaktion fra det politiske system, som jo ikke har haft anledning til at forholde sig til den skærpede praksis, som SKAT introducerede i 2012, og som Højesteret nu har stadfæstet.
 Du er velkommen til at kontakte Lida Hulgaard på tlf. 38 40 42 08 eller lh@hulgaardadvokater.dk, hvis du vil vide mere.
 Jeg giver hermed samtykke til, at Hulgaard Advokater må behandle og opbevare de indtastede oplysninger om mig i forbindelse med min kommentar
 Fokus på persondata i ansættelsesforholdet
 Fonde og GDPR
 Datatilsynet indstiller til endnu en bøde for manglende sletning


text:
Skat.dk: Lejefiksering - selskab - beskatning af lejeværdi - hjemmel
 21 Oct 2005 14:52
 18 Oct 2005 12:58
 SKM2005.418.HR
 1. afdeling, 443/2004
 Et anpartsselskab havde en erhvervsejendom, hvori der var en lejlighed.
 Højesteret fandt, at selskabet havde overladt benyttelsen af beboelsen i ejendommen vederlagsfrit til eneanpartshaverens datter i 1. halvår 1997. Herefter kunne selskabet i medfør af statsskattelovens § 4, litra b, 1. pkt., beskattes af en skønnet lejeværdi for denne periode.
 Det var ubestridt, at lejligheden i selskabets ejendom fra 1. juli 1997 stod tom.
 Højesteret fandt, at selskabet ikke havde overladt benyttelsen af beboelsen i ejendommen til eneanpartshaveren eller nogen anden nærstående person, hvorfor der ikke var hjemmel i statsskattelovens § 4, litra b, 1. pkt., til at beskatte selskabet af lejefiksering for andet halvår 1997.
 Højesteret fandt videre, at beskatning efter statsskattelovens § 4, litra b, 2. pkt., forudsatte, at der var tale om ejendom, der var personligt ejet, og at bestemmelsen derfor ikke er anvendt i den situation, hvor ejendommen er ejet af et selskab, jf. forbeholdet i selskabsskattelovens § 8, 1. pkt. Det bemærkes, at ligningslovens § 2 ikke var indført i det relevante indkomstår.
 Ligningsvejledningen 2005-2 E.K.1.3
 Poul Sørensen, Per Sørensen, Marianne Højgaard Pedersen, Thomas Rørdam og Poul Dahl Jensen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 17. august 2004.
 Indstævnte, H1 Invest ApS, har påstået stadfæstelse.
 Parterne er enige om, at der for det tilfælde, at Højesteret finder grundlag for beskatning af lejeværdi for en del af 1997, ikke bør ske hjemvisning, men forholdsmæssig nedsættelse af selskabets skattepligtige indkomst for 1997.
 Som anført af landsretten havde H1 Invest ApS i 1993 købt ejendommen med henblik på, at selskabets datterselskab kunne drive virksomhed fra den. Dette var også ejendommens hovedanvendelse i 1997.
 As datter, BB, var indtil den 1. juli 1997 tilmeldt folkeregisteret med bopæl på ejendommen. Hun betalte ikke leje i 1997. Herefter og efter det i øvrigt oplyste finder Højesteret, at selskabet vederlagsfrit har overladt benyttelsen af beboelsen i ejendommen til As datter, således at selskabet i medfør af statsskattelovens § 4, litra b, 1. pkt., kan beskattes af en sket lejeværdi for perioden til den 1. juli 1997. Højesteret finder ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn, hvorefter markedslejen var 2.683 kr. pr. måned.
 BB flyttede den 1. juli 1997 til en lejlighed i ..., og det er ubestridt, at lejligheden i selskabets ejendom herefter stod tom. Selskabet har således ikke for tiden efter den 1. juli 1997 overladt benyttelsen af beboelsen i ejendommen til A eller nogen anden nærstående person. Der er herefter ikke hjemmel i statsskattelovens § 4, litra b, 1. pkt., til at beskatte selskabet af en skønnet lejeværdi for andet halvår af 1997.
 Efter statsskattelovens § 4, litra b, 2. pkt., er der hjemmel til at beskatte lejeværdien af en "bolig", hvad enten den skattepligtige har gjort brug af sin "beboelsesret" eller ej. Højesteret finder, at beskatning efter denne bestemmelse forudsætter, at der er tale om en ejendom, der er personligt ejet,


text:
og at bestemmelsen derfor ikke er anvendelig i en situation som den foreliggende, hvor ejendommen ejes af et selskab, jf. herved forbeholdet i selskabsskattelovens § 8, stk. 1. Lejeværdibeskatning for andet halvår af 1997 kan herefter heller ikke ske i medfør af statsskattelovens § 4, litra b, 2. pkt.
 Som følge af det anførte skal selskabets skattepligtige indkomst for 1997 nedsættes med 16.098 kr.
 Ved fastsættelsen af sagsomkostningerne har Højesteret navnlig taget hensyn til sagens udfald i forhold til påstandene og til sagens principielle karakter.
 Skatterninisteriet skal anerkende, at H1 Invest ApS' skattepligtige indkomst for 1997 nedsættes med 16.098 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdom afsigelse betale 40.000 kr. til H1 Invest ApS.


text:
Højesteret Højesterets historie
 Højesteret Om Højesteret Højesterets historie
 Om Højesteret fra grundlæggelsen til i dag
 Efter at Frederik den III den 18. oktober 1660 på pladsen foran Københavns Slot havde ladet sig hylde som arvekonge, udstedte han som et led i den nye regeringsform den 14. februar 1661 sin „Forordning om dend Høyste Rettis administration i Danmarck”. Forordningen forelå allerede i trykt form og blev samme dag udsendt til almindelig kundgørelse. Forordningen havde følgende ordlyd:
 „Wi Friderich den Tredie med Guds Naade Danmarckis, Norgis, Wendis oc Gottis Konning, Hertug udi Slesvig, Holsten, Stormarn oc Ditmersken, Greffve udi Oldenborg oc Delmenhorst.
 Giøre alle vitterligt, at efftersom Justitien er nest dend sande Religions øffvelse det fornemste oc rette Fundament, huorpaa ald Regiering bør at Grundfestis. Da haffver vi Naadigst strax udi begyndelsen paa denne Voris Regierings forandring derhen voris Kongelig omhu villet rette, hvorledis den høyeste ret, hvorfra ingen appellation bør at skee, gaufnligen her udi vort Rige Danmarck stifftis oc indrettis kunde, oc til den ende nerverende Voris Naadigste Forordning til effterretning for alle Voris kiere tro Undersaatter hersammesteds udgaa oc forkynde lade.
 Først ville Vj, at beneffnte høyeste Ret hereffter skal siddis oc administreris aff it vist antal Personer, huoraff den ene halffve deel skal være aff Adelig oc den anden halfve deel af Lærd- og Borgelig stand, som alle aff os selffver der til skal neffnit oc beskicket worde. Dernest ville Vi hermed til forbeneffnte høyeste Rettis wiidere oc fuldkommen betienelse hafve forordnet tuende Secretarios, en af Adel oc en aff Borgelig Stand, som stedse, naar Retten siddes, rigtig protocol holde skulle ofver hvis som forefalder oc antegnis bør, saa oc en Justitzskriffver, som alle acta oc Documenter for retten oplæse skal.
 Oc som Vi det for gaufnligt eragte, at en vis tjd oc sted nefnis, naar oc hvor en hver for mehrbemelte høyeste Ret sine Sager effter louglig foregaaende stefning skal lade agere, Da ville vi, at sligt herefter skal skee ordinariè en gang om Aaret, nemmelig otte dage effter Pindtzedag i Voris Residentz Stad Kiøbenhafn, med mindre Vi for sær Aarsager skyld det sielfver anderledis paabydendis vorder. Huor effter alle oc enhver, som det vedkommer, sig hafve at rette oc forholde. Gifvet paa vort Slot Kiøbenhaffn den 14. Februarii Anno 1661.“
 Den 4. marts 1661 præsiderede Kongen selv i den første højesteretssag sammen med ni adelige og ni borgerlige assessorer (dommere).
 Geografiske virkefelt
 Under Højesterets virkefelt gennem tiderne hørte de egentlige kongeriger Danmark og Norge, de tidligere norske skatlande Island, Færøerne og Grønland samt de danske oversøiske kolonibesiddelser såsom f.eks. Tranquebar og De Dansk-Vestindiske øer. Hertugdømmerne Slesvig, Holsten og Lauenborg, som blev afstået i 1864, hørte derimod ikke under Højesteret. Ved genforeningen i 1920 blev Nordslesvig (Sønderjylland) bragt ind under Højesterets område. Ved freden i Kiel i 1814 ophørte Højesteret med at være appeldomstol for Norge, ligesom Island i 1920 oprettede sin egen øverste domstol. Højesteret er fortsat øverste domstol for Færøerne og Grønland.
 Det fremgår ikke af forordningen af 14. februar 1661, hvor Højesteret skulle have


text:
hjemsted, men det blev Københavns Slot. Slottet blev nedrevet i 1730’erne af Christian den VI og på tomten blev rejst det første Christiansborg, hvor Højesteret fik hjemsted fra 1741, indtil slottet brændte i 1794.
 Fra 1794 til 1864 havde Højesteret størstedelen af tiden til huse i Prinsens Palæ, som i dag er en del af Nationalmuseet. Ganske vist blev der også i det andet Christiansborg, opført efter tegning af C.F. Hansen, indrettet lokaler til Højesteret, herunder en smuk og rummelig retssal. I denne retssal åbnede Højesteret i 1830, men det daglige arbejde fortsatte i Prinsens Palæ og – fra 1854 – i Frederik den VI’s Palæ på Amalienborg – det nuværende residenspalæ. Højesteretssalen blev i 1848 overladt til den grundlovgivende rigsforsamling. Man kan få indtryk af salen på Constantin Hansens kendte billede af forsamlingen. (Billedet hænger i dag på Frederiksborg Slot). Efter grundloven af 1849 fik Folketinget salen som mødesal, og Højesteret fik aldrig salen „tilbage“.
 Da Christian den IX efter sin tronbestigelse i 1863 ønskede at benytte Frederik den VI’s Palæ, måtte Højesteret flytte igen, denne gang til Christiansborg, men ikke til de oprindelig indrettede rum, men til temmelig enkelt udstyrede lokaler i slottets nordfløj ind mod Thorvaldsens Museum. Her arbejdede Højesteret indtil det andet Christiansborg nedbrændte den 3. oktober 1884. I „Højesteret 1661-1961“, s. 155, er branden beskrevet således:
 „Branden brød ud i rigsdagsfløjen, og det blev snart klart, at hele slottet var fortabt, men der var tid til at bjærge adskilligt fra Højesterets lokaler. Den unge Andreas Buntzen har siden skildret redningsarbejdet. I den første forvirring havde han spurgt dommer With, om de ikke skulle redde „Rigsdagstidende“, der stod opstillet i retssalen, men With svarede: „Lad det skidt bare brænde, det er jo dem derovre, der har sat ild på huset.“
 Retten havde herefter til huse i Bernstorffs Palæ i Bredgade (1884-1919), men i 1903 blev det ved lov vedtaget, at Christiansborg skulle genopbygges. Efter en konkurrence blev Thorvald Jørgensens forslag valgt. I overensstemmelse med dette forslag fik Højesteret lokaler i samme del af slottet, som man havde rådet over før branden i 1884, d.v.s. i slottets nordfløj. En særlig pavillon blev opført for enden af fløjen, og denne pavillon blev indgang til Højesteret. C.F. Hansens gamle hovedportal fra slotsgården er her genanvendt, selv om den kan forekomme noget overdimensioneret i forhold til den ret lille pavillon.
 Den 1. november 1919 – samme dag som retsreformen trådte i kraft – kunne Højesteret åbne på det tredje Christiansborg, hvor retten har haft til huse siden da på adressen: Prins Jørgens Gård 13. I 1953 blev det vedtaget, at Højesteret skulle deles i 2 afdelinger og en ny retssal til 2. afdeling blev indrettet i pavillonbygningens øverste etage og taget i brug i 1957. I 1990’erne har Højesteret fået udvidet sine lokaler væsentligt ved indretning af kontorer i kælderetagen og ved inddragelse af rum fra den nordre ridebanefløj.


text:
Skat.dk: Selskabstømning - fradrag for tab - regreskrav
 08 Feb 2008 15:59
 18 Dec 2007 14:35
 07-190488
 Erstatning, selskabstømning, regreskrav, fordring, fradrag, driftstab
 A A/S var som købende selskab i forbindelse med selskabstømning blevet dømt til solidarisk med selskabets tidligere direktør at friholde nogle af sagens øvrige parter for de beløb, disse var blevet dømt til at betale til det tømte selskabs konkursbo.
 Baggrunden var, at Højesteret anså selskabet for at have handlet forsætligt og i forhold til de andre erstatningsansvarlige at hæfte for direktørens ulovlige dispositioner.
 Direktøren blev dømt til i det indbyrdes forhold at friholde selskabet.
 Direktøren var imidlertid ikke i stand til at indfri A A/S' krav fuldt ud, hvorfor selskabet ønskede bindende svar om, hvorvidt selskabets tab herved kunne fradrages som tab på en fordring, jf. kursgevinstlovens § 3.
 Skatterådet fandt, at selskabets regreskrav - som følge af omstændighederne ved regreskravets opståen - ikke ville kunne danne grundlag for et fradragsberettiget tab.
 Ligningsvejledningen 2008-1 A.D.2.1
 Kan Skatterådet bekræfte, at A A/S skattemæssigt har fradragsret efter reglerne i kursgevinstlovens § 3 på tab på fordring på selskabets tidligere direktør, D?
 Kan Skatterådet bekræfte, at A A/S kan fratrække tabet på fordringen på D, jf. spørgsmål 1, ved indgåelse af endelig aftale om delvis betaling og saldokvittering med D?
 Nej, se Skatterådets indstilling og begrundelse.
 Den 19. december 1990 erhvervede A ApS (det senere A A/S) anparterne i selskabet S ApS. A ApS indgik på dette tidspunkt i en koncern, hvor M A/S var moderselskab. M A/S var ejet af MM ApS med 80 pct., D med 15 pct., samt D's sekretær med 5 pct. D var direktør i M A/S.
 Ved aftale underskrevet den 30. december 1990 af D på vegne af A ApS blev anparterne i S ApS pr. 28. december 1990 videreoverdraget til et uafhængigt selskab, P ApS.
 Den 15. marts 1991 erhvervede C via selskabet C Holding A/S aktierne i A ApS (det senere A A/S). Ved en vedtægtsændring den 5. april 1991 ændrede A ApS herefter navn til C Leasing ApS. Den 21. juni 1993 blev selskabet omdannet til et aktieselskab, og den 20. juni 1994 ændrede selskabet navn til det nuværende A A/S.
 Baggrunden for C Holding A/S's køb af A ApS (senere A A/S) var, at C efter at have talt med sin advokat og revisor var blevet anbefalet at købe et underskudsselskab og omdanne dette. Virksomheden i A ApS (senere A A/S) blev således i 1991 overført til det nuværende selskab fra et da likvideret selskab.
 Den 19. februar 1992 indgav Erhvervs- og Selskabsstyrelsen i medfør af bestemmelsen i den dagældende anpartsselskabslovs § 86 anmodning til Sø- og Handelsretten om opløsning af selskabet S ApS. Selskabet var efter at være blevet videreoverdraget fra A ApS (senere A A/S) til P ApS blevet overdraget flere gange. Likvidator indgav den 19. juli 1994 konkursbegæring mod selskabet, da der ikke var aktiver tilbage i selskabet.
 C Holding A/S m.fl. solgte den 12. oktober 1998 og den 30. juni 1999 aktierne i A A/S