text:
det er længe siden. Han mener ikke, der var indtægter i selskabet. Han er ikke blevet præsenteret for et bilag vedrørende køb. Han har udarbejdet årsrapporten 2012 for selskabet. Han har ikke vurderet, at der var aktivitet med køb og salg. Der var ikke et aktiv i form af et domænenavn i selskabet. De 100.000 kr. var dem, A havde betalt. Han havde indskudt midler til at afholde udgifter/dække underskud. Dækningsbidraget, der er anført, svarer til underskuddet. Der har ikke været en postering på 125.000 kr. i selskabet, selskabet har ikke haft det beløb. Han har ikke drøftet planer om, at domænet skulle ind i holdingselskabet, og det ville også være uhensigtsmæssigt. Han var ikke klar over, at selskabet på et tidspunkt skiftede navn
 Til støtte for den nedlagte påstand gøres det helt overordnet gældende, at realiteten i nærværende sag er, at det er sagsøgeren, der har afholdt udgiften til købet af domænenavnene Hjemmeside-2 og Hjemmeside-1. Sagsøger gør gældende, at det også var ham, som blev ejer af domænenavnene på trods af, at fakturaen blev udstedt til hans selskab.
 Hvis retten måtte finde, at det var Selskabet, som var ejer af domænenavnene som følge af, at fakturaen blev stilet til Selskabet, gøres det gældende, at sagsøgeren i så fald havde et tilgodehavende hos Selskabet, og at dette tilgodehavende blev indfriet ved de betalinger fra Rene Nørgaard, som sagsøger er blevet beskattet af som maskerede udlodninger. Selskabet kan ikke anses for at have afholdt udgifter til købet, medmindre det lægges til grund, at sagsøgeren har en fordring på Selskabet, jf. ligeledes det ovenfor citerede fra Skatteankenævnets afgørelse.
 Det gøres videre gældende, at der, uanset om sagsøger var ejer af domænenavnene eller ej, ikke er hjemmel til at beskatte sagsøgeren af en maskeret udlodning i medfør af ligningslovens § 16 A, idet sagsøgeren ikke i nogen af situationerne har modtaget en økonomisk fordel fra Selskabet.
 Det bestrides, at sagsøgeren har afgivet skiftende forklaringer, og at der derfor gælder en skærpet bevisbyrde. De faktiske oplysninger i sagen er baseret på det fremlagte bilagsmateriale, som understøtter sagsøgerens forklaring.
 I det følgende uddybes ovennævnte anbringender.
 Det er fast antaget i teori og praksis, at skatteretten kun er styret af privatretten i det omfang, der er overensstemmelse mellem den anvendte privatretlige klassifikation og de faktiske realiteter. Der kan i den henseende henvises til dr.jur. Jan Pedersen i Skatteretten 1, 7. udgave, 2015, s. 60, hvor der bl.a. anføres følgende:
 ”Uanset det vide indhold i den privatretlige begrebsbestemmelse kan det hævdes, at danske domstole i visse tilfælde har ladet beskatningen ske uden sammenhæng med den privatretlige styring. Beskatningen er i stedet sket ud fra en realitetsbedømmelse af de faktisk foretagne økonomiske dispositioner, uanset hvorledes disse må karakteriseres i privatretlig henseende.” (min understregning)
 Der henvises videre til dr.jur. Jan Pedersens artikel ”Realitetsgrundsætningen i ti år”, bragt i TfS 2000.142, hvor forfatteren bl.a. anfører følgende:
 ”Hovedindholdet i realitetsgrundsætningen er derfor, at beskatningen under visse betingelser kan rettes mod den faktiske økonomiske realitet på bekostning af den modstående civilretlige formalitet.


text:
Herved frigøres beskatningen fra den civilretlige styring, idet lovlige og retskraftige dispositioner frakendes skattemæssig betydning.
 Realitetsgrundsætningen indebærer ikke hjemmelsmæssige problemer, idet normen ikke foreskriver fortolkninger eller analogislutninger ud over de berørte skatteloves klare ordgrænse. Realitetsgrundsætningen relaterer sig derimod til den præjudicielle
 fastlæggelse af det faktum, som skattelovene skal anvendes på. Nærmere bestemt gennemføres en prøvelse af, om den hævdede civilretlige form har en hertil svarende realitet. Dette er malende beskrevet som kravet om, at dispositionerne skal være af “kød og blod”. Realitetsgrundsætningen relaterer sig således til faktumbestemmelsen snarere end lovfortolkningen.”
 I forlængelse af ovenstående kan det udledes af praksis, at en given økonomisk disposition, for at blive anerkendt skattemæssigt, skal have et reelt økonomisk indhold og være forretningsmæssigt begrundet. Endvidere lægges der i bevismæssig henseende vægt på, om der har været pengestrømme, der kan underbygge realiteten i en given disposition. Der kan i den henseende henvises til Højesterets dom af 28. januar 2010, UfR 2010.1190 H, hvor Højesteret tilsidesatte et skattearrangement ud fra en helhedsbedømmelse, idet det savnede forretningsmæssig begrundelse. Landsretten udtalte bl.a. følgende ved afgørelsen af sagen, hvilket Højesteret efterfølgende tiltrådte:
 ”Christiania Bank påtog sig ikke nogen risiko ved købet af den konvertible obligation, da banken havde fuld sikkerhed i de nominelt 225 mio.kr. AIGobligationer, som Selskabet samtidig købte, og som ligeledes skulle indfries den 2. oktober 1996. Forrentningen af den konvertible obligation med 25% var derfor ikke et udslag af bankens krediteller markedsrisiko ved købet heraf, men konstruktionen af høj forrentning af den konvertible obligation sammenholdt med en høj købskurs herfor må antages udelukkende at være sket af skattemæssige grunde med henblik på at etablere en rentefradragsret og en efter dagældende regler skattefri kursgevinst for Selskabet. Banken, der må antages ikke at have haft til hensigt at konvertere obligationen til anparter i Selskabet, fik for sin deltagelse i arrangementet det forud aftalte provenu, som var eneste reelle pengestrøm mellem Selskabet og banken.
 Landsretten finder på denne baggrund, at arrangementet, som således var uden risici for de implicerede parter, ikke var forretningsmæssigt begrundet, men alene etableret med henblik på at gennemføre en skatteudnyttelse. Efter en samlet bedømmelse finder landsretten herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.”
 Der kan endvidere henvises til Højesterets præmisser i UfR 1983.705 H, hvor flertallet bl.a. anførte følgende:
 Tiltalte, der var særlig sagkyndig i skatteret, findes ikke at have
 haft grundlag for den opfattelse, at hans dispositioner i administrationssystemet dispositioner, der alene havde skatteunddragelser som formål var holdbare over for skattemyndighederne. Det bemærkes i denne forbindelse, at han ikke har givet disse myndigheder nærmere oplysninger om den indbyrdes sammenhæng mellem de bogholderimæssige posteringer i administrationssystemet og om dispositionernes mangel på økonomisk realitet.
 Oplysningerne til skattemyndighederne er kun givet for hver enkelt klient for sig på grundlag af de på klientens kontokort bogførte dispositioner, der blev angivet som normale, reelle retshandler.”
 Der kan også henvises til Højesterets præmisser i TfS 2008.1400 H, hvor Højesteret ikke gav tabsfradrag for tab for annullering af egne aktier i forbindelse med en kapitalnedsættelse, idet der alene var tale om

type: other


text:
et beregningsteknisk tab uden selvstændigt økonomisk indhold. Højesteret anførte bl.a. følgende:
 S' nedsættelse af aktiekapitalen ved annullering af egne aktier indebærer imidlertid ikke noget tab for S, som kan begrunde fradrag efter aktieavancebeskatningslovens § 3, stk. 4. Det påståede tab er alene et beregningsteknisk tab, der som anført fremkommer ved, at S foretager årsopgørelsen uden at lade de annullerede aktier udgå af primosaldoen og uden at lade dem indgå i ultimosaldoen med markedsværdien ved annulleringen. I denne særlige situation må der ved anvendelsen af § 3, stk. 4, foretages en regulering, der som anført af Skatteministeriet kan ske på den måde, at de annullerede aktier anses for afstået til den kurs, aktierne havde på tidspunktet for generalforsamlingens beslutning om kapitalnedsættelsen.”
 Der kan ligeledes henvises til Højesterets dom, UfR 2009.1241 H, hvor Højesteret tilsidesatte et lånearrangement i skattemæssig henseende, idet det savnede forretningsmæssig begrundelse. Landsretten udtalte bl.a. følgende ved afgørelsen af sagen, hvilket Højesteret efterfølgende tiltrådte:
 Lånene var ikke efter deres ordlyd uopsigelige, men henset til aftalekompleksets indbyrdes sammenhæng og sagsøgers manglende adgang til at sælge anparterne i S var lånene reelt uopsigelige. Banken var forpligtet til på forfaldsdagen at indfri lånene mod tilbagekøb af de pantsatte obligationer. På denne baggrund findes sagsøger selvom om han ifølge låneaftalernes ordlyd hæfter personligt for gælden ikke ved arrangementet at have haft en reel økonomisk risiko. Arrangementet savner forretningsmæssig begrundelse og er alene etableret med det formål at opnå et skattemæssigt fradrag på ca. 33 millioner mod indbetaling af ca. 5 millioner kr. Herefter finder landsretten, at rentebeløbet ikke er fradragsberettiget efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra e, og at kursværdien og gælden ikke skal medregnes ved opgørelsen af sagsøgers skattepligtige formue.”
 Realitetsgrundsætningen har i praksis hovedsageligt været brugt af skattemyndighederne og domstolene til at tilsidesætte skatteyderens foretagne skattemæssige kvalifikation af en given disposition. Det gøres imidlertid gældende, at der ikke er noget til hinder for, at samme grundsætning anvendes af skatteyderen selv til netop at underbygge en allerede foretagen selvangivelse. Dette synspunkt er da også fremført af Skatteministeriet selv under højesteretssagen, refereret i UfR 2006.592 H, hvor Kammeradvokaten på vegne af Skatteministeriet anførte følgende:
 ”Det bestrides ikke, at skatteyderen kan påberåbe sig en realitetsgrundsætning. Der må imidlertid stilles strenge bevisbyrdekrav til skatteyderen.”
 Som det fremgår af ovennævnte, så kan domstolene efter realitetsgrundsætningen i skattemæssig henseende omkvalificere en i øvrigt gyldig civilretlig aftale, hvis aftalens realøkonomiske strømninger ikke svarer til den civilretlige iklædning. Det gøres i forlængelse heraf gældende, at der i nærværende sag ikke er tale om, at sagsøgeren benytter en realitetsgrundsætning i et ønske om at ændre en allerede foretagen skatteretlig kvalifikation, pga. uhensigtsmæssige skattemæssige konsekvenser. I nærværende sag har sagsøgeren økonomisk ageret ud fra realiteterne i sine dispositioner, og realitetsgrundsætningen påberåbes alene som et anbringende til støtte for, at skattemyndighederne ikke kan ændre sagsøgerens skatteansættelse med den følge, at beskatningen ikke følger realiteterne. Selskabet fremstår alene rent formelt på overdragelsesaftalen og fakturaen; men der er ikke afholdt udgifter af Selskabet til købet af domænenavnene.
 Aktivet fremgår ikke af Selskabets årsregnskab;


text:
ligesom der ikke af bogføringsmaterialet figurerer posteringer, som indikerer, at Selskabet har afholdt udgifterne til købet af domænenavnene. De eneste måder Selskabet kunne have fået ejerskabet til domænenavnene på var, hvis Selskabet var blevet tilskudsbeskattet af værdien af domænenavnet, eller hvis sagsøgeren som følge af købet havde en fordring mod Selskabet.
 Det gøres derfor gældende, at Selskabet ikke har det økonomiske ejerskab til domænenavnene, og at realiteten i nærværende sag er, at det er sagsøgeren, der har afholdt udgiften til købet af domænenavnene Hjemmeside-1 og Hjemmeside-2. Dette gør sig gældende, uanset der er anført andet i fakturaen og overdragelsesaftalen. Der ses da heller ikke at være konsekvens i henhold til det frivillige forlig, som netop lægger til grund, at det er sagsøgeren, der ejer domænenavnet.
 Udbyttebegrebet i ligningslovens § 16 A indebærer, at samtlige økonomiske fordele, der opnås fra selskabet som følge af aktionærindflydelsen, skal anses som skattepligtigt udbytte. Det er dermed en forudsætning for beskatning af udbytte, at aktionæren har modtaget en økonomisk fordel fra selskabet. Det gøres i den forbindelse gældende, at allerede fordi Selskabet ikke har haft det reelle ejerskab til domænenavnene, kan sagsøgeren ikke beskattes af maskeret udlodning ved salget af disse. Sagsøgeren har således ikke modtaget en økonomisk fordel fra Selskabet. Det eneste måde Selskabet kan have det fået det reelle ejerskab til domænenavnene er, hvis det lægges til grund, at sagsøgeren har finansieret det på vegne af Selskabet. Eftersom Selskabet ikke er blevet tilskudsbeskattet af værdien, må konsekvens være, at sagsøgeren har en fordring på Selskabet, som indfries i forbindelse med indgåelsen af det frivillige forlig. Heller ikke i denne situation skal sagsøgeren anses for at have modtaget en økonomisk fordel fra Selskabet, som skal beskattes som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A. Selvom Selskabet har anvendt domænenavnene, ændrer det ikke på, at Selskabet ikke har betalt for domænenavnene.
 På baggrund af ovennævnte gøres det sammenfattende gældende, at de realøkonomiske forhold i sagen medfører, at sagsøgeren ikke kan anses for at have modtaget en økonomisk fordel fra Selskabet, som skal beskattes i henhold til ligningslovens § 16 A.
 Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gør Skatteministeriet overordnet gældende, at A skal beskattes af de kr. 125.000,-, som A modtog dels ved en check på kr. 65.000,-, dels ved indbetalinger på sin moders konto.
 A har ikke bevist, at hans selskab skyldte ham kr. 125.000,-, eller at udbetalingerne via check og A moders konto var afdrag på denne gæld – særligt ikke når henses til den skærpede bevisbyrde, der påhviler A dels i kraft af interessefællesskabet mellem ham og hans selskab, dels i kraft af de modstridende forklaringer, han har afgivet om de kr. 125.000,-.
 I stedet for at fremlægge konkrete beviser såsom regnskabsbilag, kontooverførsler eller lignende, der beviser, at tingene forholder sig, som A hævder, har A fremsat en række abstrakte bemærkninger, der er uden sammenhæng med spørgsmålet i sagen.
 Til udbytte henregnes alt, hvad der af selskabet udloddes til aktuelle aktionærer eller andelshavere, jf. ligningslovens § 16 A, stk. 2, nr. 1.


text:
Medmindre A kan bevise, at betalingerne på i alt kr. 125.000,var hans selskabs afdrag på et lån, som selskabet havde optaget hos ham, skal han udlodningsbeskattes.
 Der påhviler desuden A en skærpet bevisbyrde for, at hans selskab skyldte ham kr. 125.000,i kraft af interessefællesskabet mellem ham og hans selskab, jf. f.eks. UfR 2007.1049 H, UfR 2009.2325 H og SKM2017.142.ØLR.
 A bevisbyrde er endvidere skærpet, idet han har afgivet skiftende forklaringer.
 Under sagens behandling ved SKAT hævdede A ved telefonisk henvendelse af 27. august 2014, at han var blevet snydt, og at han ikke kunne udtale sig i sagen pga. løfte om tavshed i forbindelse med modtagelse af de kr. 125.000,(bilag A, s. 2, nederste række, idet der for en ordens skyld gøres opmærksom på, at dokumentet – ubestridt – er endeligt, selvom der er påført ”kladde”).
 I brev til SKAT af 30. november 2015 anførte A, at selskabet aldrig havde ejet domænet eller købt det af ham (bilag B, s. 1, lidt under midten).
 Ved A og hans repræsentants møde med skatteankenævnet den 21. juni 2018 fastholdt A dette synspunkt, idet repræsentanten fremførte, at ”der er således ikke et tilgodehavende i selskabet vedrørende det beløb som klageren har betalt for køb af domænet.” (bilag C).
 I stævningen (s. 2. 2. afsnit) anførte A det synspunkt, at domænenavnet faktisk blev erhvervet af selskabet, men at han havde et tilgodehavende på selskabet, og at betalingen af de kr. 125.000,derfor ikke skulle beskattes.
 I replikken (s. 2, 4. afsnit) anførte A så, at der ”ved en fejl” blev udarbejdet en faktura til selskabet (bilag 3). Det fremgår af en mail fra G3 af 29. februar 2012 (bilag D), at domænenavnet blev overdraget til ”Hjemmeside-1”. Af en udskrift fra CVR (bilag E) fremgår, at G1 den 29. februar 2012 hed Hjemmeside-1 (bilag E, side 3, øverst). Det kan herefter ikke lægges til grund, at fakturaen blev adresseret til selskabet ved en fejl; tværtimod.
 Både synspunktet anført i stævningen, og at A i replikken hævdede, at fakturaen til selskabet (bilag 3) var udtryk for ”en fejl”, står i modsætning til, hvad A hævdede under sagens administrative behandling.
 Den radikalt ændrede forklaring skærper også A bevisbyrde for, at det faktisk forholder sig, som han nu gør gældende, jf. f.eks. SKM2009.124.HR, UfR 2009.230 H og UfR 1998.898 H.
 3.2 A har ikke løftet sin bevisbyrde
 A har ikke løftet denne skærpede bevisbyrde, idet han ikke har dokumenteret, at han betalte for domænet Hjemmeside-3 i forbindelse med købet, samt at betalingen blev anset for et lån fra A til selskabet, og idet han ikke har dokumenteret, at betalingerne på i alt kr. 125.000,i 2012-2013 udgjorde afdrag på dette lån. Der foreligger således ingen dokumentation i form af regnskabsbilag, kontooverførsler eller lignende, der viser, at det forholder sig, som A (nu) hævder.
 I stedet for at fremlægge konkrete beviser for, at tingene forholder sig, som A hævder, og som kræves ifølge den retspraksis, der – i overensstemmelse med de udvekslede processkrifter – er gennemgået ovenfor i afsnit 3.1, har


text:
A fremsat en række abstrakte bemærkninger om den skatteretlige realitetsgrundsætning (bl.a. replikken, s. 3, 2. sidste afsnit ff.), som ingen sammenhæng har med de synspunkter, Skatteministeriet har gjort gældende, og som ikke løfter A bevisbyrde.
 A kan heller ikke løfte sin bevisbyrde ved at opfordre Skatteministeriet til at fremlægge dokumentation for, at selskabet betalte købesummen og dermed forsøge at vende bevisbyrden.
 3.3 Adressering af A indsigelser
 A abstrakte betragtninger om den skatteretlige realitetsgrundsætning (bl.a. replikken, s. 3, andet sidste afsnit ff.) har ingen sammenhæng med Skatteministeriets synspunkter. Skatteministeriet har ikke på noget tidspunkt gjort gældende, at der skal lægges vægt på andet end realiteterne, men anført at A ikke har bevist, at hans synspunkter er i overensstemmelse med realiteterne, idet hans synspunkter grundlæggende er udokumenterede.
 A har i den forbindelse gjort gældende (replikken, s. 2, 1. og 2. afsnit), at Skatteankenævnets udtalelse (Skatteankenævnets afgørelse (bilag 1), s. 10, 2. afsnit):
 ”At klageren efter det oplyste har betalt købesummen kontant, og derved kan have et tilgodehavende overfor selskabet, kan ikke medføre et ændret resultat.”
 er en bekræftelse af, at såfremt A har betalt for domænenavnet, så må A have en fordring på selskabet. Der er ikke grundlag for at forstå udtalelsen, som A hævder, og Skatteministeriet er under alle omstændigheder ikke bundet af den, jf. UfR 2018.3603 H.
 Realiteten er, at A ingen beviser har fremlagt for, at han har betalt for domænet Hjemmeside-1, endsige at det var tilbagebetaling af en fordring på selskabet, der var årsagen til, at han modtog de kr. 125.000,– til dels via sin moders konto.
 A gør videre gældende (replikken, s. 8, første afsnit), at den oprindelige købsaftale efterfølgende er hævet, hvorved den ikke får skattemæssige konsekvenser for A eller selskabet.
 For det første angår nærværende sag Skatteankenævn Y1-adr's stadfæstelse af SKATs afgørelse om SKATs forhøjelse af A skattepligtige indkomst og ikke selskabets skatteansættelse. Idet aftalens skattemæssige konsekvenser for selskabet er et nyt spørgsmål, kan spørgsmålet ikke prøves under nærværende sag, jf. skatteforvaltningslovens § 48, stk. 1.
 For det andet foreligger der ikke i sagen dokumentation for, at den oprindelige købsaftale er hævet.
 Den fremlagte ”Forligsaftale” (bilag 7) er hverken dateret eller underskrevet og kan derfor ikke lægges til grund ved sagens afgørelse.
 For det tredje er det svært at se, hvad formålet med den fremlagte forligsaftale (bilag 7) mellem domænets oprindelige sælger, BM, og ”A og G1” er, eftersom det ligger fast, at A, som følge af overdragelsesaftalen mellem G1 og NR (bilag 6), har modtaget kr. 125.000,fra NR, som netop ikke er selskabets oprindelige sælger af domænet.
 A betragtninger om tilskudsbeskatning af selskabet (bl.a. replikken, s. 7, 2. afsnit) er i øvrigt også uden betydning for, om han skal udlodningsbeskattes af de modtagne beløb, idet der ikke er nogen sammenhæng mellem de to forhold.
 A indsigelser kan derfor ikke føre til, at A skal have medhold i sin påstand om, at hans aktieindkomst skal nedsættes.
 Det kan lægges til grund, at sagsøgeren har modtaget i alt 125.000 kr. hidrørende fra salg af domænerne Hjemmeside-1


text:
og Hjemmeside-2.
 Det fremgår af faktura af 15. februar 2012, at der var G1, der erhvervede domænerne, og det fremgår af overdragelsesaftale af 1. august 2012, at NR købte domænerne af G1.
 Sagsøgeren har forklaret, at han var ejer af domænerne, som han havde købt og betalte kontant med penge hidrørende fra personskadeerstatning, opbevaret i bankboks. Der har været tanker om etablering af et datterselskab til G1, som skulle beskæftige sig med blandt andet handel med brænde, hvor sagsøgeren skulle ansættes.
 Efter en samlet vurdering af de fremhævede forhold finder retten ikke, at sagsøgeren overfor de tilgængelige dokumenter ved sin forklaring har bevist, at det var ham, der betalte for domænerne, at det var ham, og ikke selskabet, der var ejer af domænerne, eller at han havde et krav mod selskabet, som blev udlignet af de modtagne beløb. At selskabets revisor har forklaret, at selskabet formentlig ikke har haft penge til at købe for, og at køb/salg er ikke registeret i selskabet, kan, ligesom det forhold, at både sagsøgeren og G1 har stået som forligsparter i forbindelse med videresalget af domænerne, ikke føre til et andet resultat. Skatteministeriet frifindes derfor.
 Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb og udfald fastsat til dækning af advokatudgift med 15.000 kr. Skatteministeriet er ikke momsregistreret.
 A skal til Skatteministeriet betale sagsomkostninger med 15.000 kr.


text:
I tidligere instanser er afsagt kendelser af Skifteretten i Næstved den 23. juni 2017 og af Østre Landsrets 16. afdeling den 21. december 2017.
 Kærende, A, har nedlagt påstand om frifindelse, subsidiært at konkurskarantæne pålægges i en kortere periode end 3 år.
 Indkærede, kurator for selskaberne ... ApS under konkurs, ... ApS under konkurs, ... ApS under konkurs, ... ApS under konkurs og ... ApS under konkurs, advokat René Rasmussen, har påstået stadfæstelse af skifterettens kendelser, subsidiært stadfæstelse af landsrettens kendelse.
 Skifteretten i Næstved traf ved fem kendelser af 23. juni 2017 afgørelse om at pålægge A konkurskarantæne. I kendelserne, hvis begrundelser er enslydende, hedder det:
 ”Vedrørende afvisningspåstanden bemærkes, at skifteretten har bemyndiget kurator til at fortsætte konkurskarantænesagen, som er anlagt inden boet blev sluttet. Retten finder på den baggrund, at boet har partsevne og retlig interesse i at forfølge konkurskarantænesagen, hvorfor afvisningspåstanden ikke tages til følge.
 Den tidsmæssige betingelse i konkurslovens § 157, stk. 1, er opfyldt, idet konkursdekret er afsagt den 25. november 2015, og B var indsat som direktør indtil den 13. oktober 2015, hvor B på eget initiativ fratrådte som direktør, hvorefter selskabet blev taget under tvangsopløsning. Der er i boet anmeldt krav med 2.263.472 kr.
 Efter As egen forklaring om, at B alene blev indsat som direktør, fordi A på det tidspunkt selv boede i udlandet, og at han i alle selskaberne fik A til at underskrive generalfuldmagt, sammenholdt med Bs forklaring om, at han intet foretog sig i sel-skaberne, og idet de nødlidende selskaber blev købt af et selskab, hvori A var direktør, finder retten efter en samlet bedømmelse, at B var indsat som stråmand i selskabet, og at A udgjorde den reelle ledelse i selskabet, idet han udøvede en direktørs beføjelser i selskabet. A er herefter omfattet af personkredsen i konkurslovens § 157.
 A har forklaret, at ... mod betaling overtog de nødlidende selskaber mhp. afvikling. Det stod således allerede ved overtagelsen A klart, at selskabet ikke havde mulighed for at genoprette økonomien, og at selskabet var åbenlyst insolvent. Uagtet valgte A at indsætte en stråmand som direktør. A undlod herved at tage initiativ til, at selskabet blev taget under opløsning, enten ved at indgive egenkonkursbegæring eller som minimum ved selv at tage initiativ til at afmelde direktøren, således at selskabet stod uden ledelse, hvorved selskabet tidligere ville være taget under tvangsopløsning. Herved blev tiden indtil konkursdekretets afsigelse trukket ud. Kurators mulighed for at få overblik over selskabets forhold og forfølge eventuelle erstatnings- og omstødelseskrav blev herved forringet. A har således ikke som den reelle leder af selskabet sørget for en hensigtsmæssig afvikling af selskabet, hvilket kan have medført tab for kreditorerne. Hvorvidt As indsættelse af en stråmand i sig selv har medført yderligere tab for kreditorerne lader sig ikke umiddelbart afdække, idet kurator ikke har haft mulighed for at foretage undersøgelser af selskabets forhold som følge af det manglende bogføringsmateriale. Det kan imidlertid lægges til grund, at den tidligere ledelse har påført selskabet betydelige tab.
 A har ikke i forbindelse med overtagelsen


text:
af selskabet til afvikling sikret sig selskabets bogføringsmateriale og har ikke selv efter overtagelsen af selskabet foretaget bogføring. Kurator har oplyst, at der ikke er udleveret bogføringsmateriale til boet, hvilket har medvirket til at sløre selskabets forhold.
 Det kan endvidere lægges til grund, at A har deltaget i ledelsen af næsten 300 selskaber, der siden er erklæret konkurs.
 Efter en samlet bedømmelse finder retten det godtgjort, at A har udvist groft uforsvarlig forretningsførelse, og derfor er uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed, jf. konkurslovens § 157, stk. 1, 1. pkt. 2. led, ligesom retten finder, at det er rimeligt at pålægge A konkurskarantæne.
 De sagsøgende selskaber har på intet tidspunkt haft et økonomisk afhængighedsforhold til moderselskabet. Selskabernes eneste sammenhæng er, at de alle ejes af samme mo-derselskab, som imidlertid alene er indtrådt som ejer mhp. afvikling. Under disse om-stændigheder finder retten ikke, at selskaberne er omfattet af koncernbegrebet i konkurslovens § 157, stk. 3. Som følge heraf skal konkurskarantæneperioderne lægges i forlængelse af hinanden.
 Sagen var berammet til hovedforhandling ultimo november 2016. Hovedforhandlingen blev imidlertid omberammet, idet sagsøgte godt en måned før hovedforhandlingen gjorde gældende, at dommeren var inhabil.
 Under hensyn til, at der er forløbet mere end 1 år fra konkursdekretets afsigelse, og idet retten ikke finder, at dette skyldes sagsøgtes forhold, fastsættes karantæneperioden til 2 år, jf. konkurslovens § 158, stk. 1.”
 A kærede kendelsen til Østre Landsret, der ved kendelse af 21. december 2017 tiltrådte skifterettens afgørelse om at pålægge A konkurskarantæne. I kendelsen hedder det bl.a.:
 ”Konkurskarantæne
 Efter bevisførelsen lægger landsretten til grund, at de respektive ejere af de daværende selskaber ... og ... på forskellige tidspunkter i 2015, hvor selskaberne var åbenbart insolvente, kom i kontakt med A. Han ville på vegne af selskabet ... Holding gerne købe selskaberne mod ”betaling af negativ købesum”. Det fremgår af de afgivne forklaringer og processkrifterne fra kærende, at hvert af de fem selskaber blev overdraget til ... Holding. Ifølge kærendes oplysninger gælder dette også selskabet ..., uanset at den fremlagte overdragelsesaftale alene omfatter 50 % af anparterne i dette selskab. Oplysningerne om selskabernes overdragelse til ... Holding er ikke bestridt af indkærede. Landsretten må derfor lægge til grund, at de fem selskaber er erhvervet af selskabet ... Holding.
 Efter As forklaring i skifteretten lægger landsretten endvidere til grund, at A gennem selskabet ... Holding, som han var direktør i, bistod med så at sige at anonymisere de fem selskabers baggrund, således at selskaberne blev tvangsopløst under et nyt navn og med ny adresse, og uden at den tidligere ledelse fremgik af Erhvervsstyrelsens registre over selskabets ledelse på lukningstidspunktet. Meningen med ”betalingen af negativ købesum” var, at sælger af selskabet skattemæssigt skulle kunne fradrage tab i kapitalindkomsten. Endvidere modtog A eller ... Holding for denne bistand et honorar i form af betalingen af ”negativ købesum”, der for de tre af selskaberne, ..., ifølge aftalerne var fastsat til 25.000 kr. for hvert selskab. Ifølge As forklaring modtog ... Holding dog nok 50.000 kr. i negativ købesum for


text:
... ApS. For ... Enterprise var der ifølge aftalen fastsat en negativ købesum på 50.000 kr. Ifølge sin forklaring modtog A 40.000 kr. i honorar for salg af aktiver i forbindelse med overdragelsen af dette selskab. For selskabet ... Ejendomsservice betaltes ifølge As forklaring enten 15.000 kr. eller 25.000 kr. i negativ købesum. Det må således lægges til grund, at A eller ... Holding i hvert fald modtog et ikke ubetydeligt beløb i anledning af hver af de fem handler.
 Efter bevisførelsen lægges desuden til grund, at A i kraft af generalfuldmagt i hvert selskab havde beføjelser til at udøve den daglige ledelse i selskaberne fra overdragelsen og indtil konkursen. A instruerede endvidere, til dels ved Gs mellemkomst, B i opgaven med at være registreret direktør for selskaberne. B blev ifølge aftale med A alene indsat som ”afviklingsdirektør” med det formål at kunne møde for selskabet i skifteret eller fogedret eller at kunne sende svarmails til disse retsinstanser. B udøvede ingen ledelse af de fem selskaber og rekvirerede ikke bogføringsmateriale og regnskaber fra den tidligere ledelse. A gav besked om, at bogførings- og regnskabsmaterialet skulle forblive hos den tidligere ledelse. A sørgede også for, at G fik betaling på 7.500 kr. pr. selskab, hvori B blev indsat som ”afviklingsdirektør”.
 B frameldte sig som direktør i fire af selskaberne medio oktober 2015 og i det femte selskab medio januar 2016. Inden for en periode af 4 uger efter hver framelding blev indgivet tvangsopløsningsbegæring fra Erhvervsstyrelsen i hvert af selskaberne. På grundlag heraf erklæredes selskaberne konkurs, og boerne blev sluttet i medfør af en analogi af konkurslovens § 143.
 På den baggrund og i øvrigt af de grunde, der er anført af skifteretten, tiltræder landsret-ten, at A må anses for senere end et år før fristdagen at have deltaget i ledelsen af de fem selskaber på en sådan måde, at han er omfattet af den personkreds, der efter konkurslovens § 157, stk. 1, kan pålægges konkurskarantæne.
 Efter oplysningerne om selskabernes aktiver og passiver og på baggrund af As egen forklaring lægger landsretten til grund, at de fem selskaber havde betydelig gæld, herunder af varierende størrelse til SKAT, hvilket A vidste eller måtte vide. Efter forklaringerne fra A og B lægger landsretten videre til grund, at den nye ledelse ikke sørgede for at overtage selskabernes regnskaber og bogføringsmateriale i forbindelse med overdragelsen. Det er desuden ubestridt, at der ikke er indleveret bogføringsmateriale til kurator i de fem selskaber.
 Landsretten finder på den baggrund, at bogføringslovens og årsregnskabslovens regler om blandt andet tilrettelæggelse af bogføringen med registrering af alle transaktioner samt opbevaring af regnskabsmateriale og udarbejdelse af årsregnskab m.v. ikke på noget tidspunkt efter overdragelsen er blevet overholdt i de fem selskaber. I det hele for-holdt A sig ikke til selskabernes økonomi som ellers krævet i selskabslovens § 118 og § 119, herunder tog han ikke kontakt til selskabernes kreditorer og tog ikke initiativ til, at selskaberne blev sat under opløsning, f.eks. ved at indgive egenbegæring om konkurs.
 Under de ovenfor anførte omstændigheder finder


text:
landsretten, at A som selskabernes reelle ledelse har tilsidesat de ledelsespligter, der følger af den ovennævnte lovgivning, og han har sørget for, at der mod betaling efter aftale med selskabernes tidligere ejere endvidere blev etableret en stråmandskonstruktion med B som registreret direktør med det formål at vanskeliggøre afdækningen af selskabernes ledelsesmæssige og økonomiske forhold.
 Efter det anførte om det, der må lægges til grund om As adfærd i hvert af de fem selskaber, gør det ingen forskel i vurderingen af, hvorvidt han har udvist groft uforsvarlig forretningsførelse, om de fem selskaber må anses som købt ind i koncern-forbundet virksomhed, jf. nærmere herom nedenfor.
 På denne baggrund, og uanset at der i det væsentligste ikke var drift i selskaberne i den periode, da A deltog i ledelsen, tiltræder landsretten, at han – der efter sin egen forklaring mod betaling har afviklet flere hundrede selskaber under lignende fremgangsmåde som i de fem her nævnte selskaber – har udvist groft uforsvarlig forretningsførelse. Det tiltrædes endvidere, at han som følge heraf er uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed, jf. konkurslovens § 157, stk. 1.
 Landsretten tiltræder endelig efter en samlet vurdering af As handlemåde og omstændighederne i øvrigt, at det er rimeligt at pålægge ham konkurskarantæne, jf. konkurslovens § 157, stk. 1.
 Spørgsmålet om, hvorvidt selskaberne indgik i en koncern
 Spørgsmålet er herefter, om der skal pålægges karantæneperioder i forlængelse af hin-anden, eller om de fem selskaber må anses at være indgået i en koncern, jf. konkurslo-vens § 157, stk. 3.
 Som ovenfor anført må det lægges til grund, at de fem selskaber er erhvervet af selska-bet ... Holding. Endvidere er der hverken efter ordlyden af konkurslovens § 157, stk. 3, eller de citerede forarbejder hertil grundlag for at antage, at der kan stilles yderligere betingelser for anvendelsen af denne bestemmelse, end at selskaberne skal være kon-cernforbundne med moderselskabet i overensstemmelse med selskabslovgivningens koncernbegreb. Efter selskabslovens § 5, jf. § 7, er en koncern et moderselskab og dets dattervirksomheder. Herefter finder landsretten, at de fem selskaber omfattet af nærvæ-rende sager og ... Holding er koncernforbundet virksomhed som nævnt i konkurslovens § 157, stk. 3. I disse fem samtidigt behandlede konkurskarantænesager skal der således ikke pålægges konkurskarantæneperioder for hvert af de fem selskaber i forlængelse af hinanden, men i stedet pålægges én samlet konkurskarantæne i overensstemmelse med reglen i § 157, stk. 3, og de dertil knyttede citerede lovforarbejder.
 Længden af konkurskarantænen
 Efter det, der som ovenfor anført må lægges til grund om As adfærd i de fem selskaber, finder landsretten efter en samlet vurdering, at karantænen bør fastsættes til en periode på 3 år vedrørende de fem selskaber.
 Landsretten har samtidig med afgørelsen i disse fem sager truffet afgørelse i sager ved-rørende spørgsmål om konkurskarantæne for A i tre andre selskaber, j.nr. B-2047-16, B-2058-16 og B-2059-16. Ved afgørelsen i de tre sager har landsretten stadfæstet, at der er pålagt A konkurskarantæne i 3 plus 3 plus 3 år, i alt 9 år.
 Det bestemmes derfor i overensstemmelse med konkurslovens 158, stk.


text:
2, 1. pkt., jf. til-lige Højesterets dom i U 2017.1533, at konkurskarantæneperioden på 3 år vedrørende de fem selskaber i nærværende sager skal regnes fra udløbet af konkurskarantænen på i alt 9 år pålagt i sagerne j.nr. B-2047-16, B-2058-16 og B-2059-16. Dog udløber den samlede konkurskarantæne i medfør af konkurslovens § 158, stk. 2, 2. pkt., senest 10 år efter landsrettens afgørelse, det vil sige senest 10 år efter den 21. december 2017.
 Herved har landsretten efter det, der som ovenfor nævnt må lægges til grund om As adfærd vedrørende de fem selskaber, fundet, at der ikke er grundlag for yderligere begrænsning af den samlede karantæneperiode, end den, der gælder efter konkurslovens § 158, stk. 2, 2. pkt., jf. ovenfor.
 Landsretten stadfæster således skifterettens kendelser med den ændring, at konkurska-rantænen for A vedrørende de her omfattede fem selskaber fastsættes til 3 år. Denne konkurskarantæne regnes fra udløbet af karantæneperioden på 9 år pålagt i sagerne B-2047-16, B-2058-16 og B-2059-16. Dog udløber den samlede konkurskarantæne senest 10 år efter den 21. december 2017.”
 A har anført navnlig, at han ikke er omfattet af den personkreds, der kan pålægges konkurskarantæne, da han hverken var registreret eller faktisk ledelse i selskaberne. Hans eneste tilknytning var, at han var direktør for selskabet ... Holding, og at dette selskab har ejet de omhandlede selskaber. At han har været rådgiver for et af selskaberne i forbindelse med en aktivoverdragelse, gør ham lige så lidt til faktisk ledelse, som en rådgivende advokat ville have været ved at udføre den samme rådgivning. Det er alene B, der har udøvet den daglige ledelse i selskaberne. Han har været i besiddelse af uudnyttede fuldmagter fra B til at kunne disponere på vegne af selskaberne, men dette dokumenterer ikke nogen form for ledelse.
 De forhold, der måtte være at bebrejde ham, udgør ikke groft uforsvarlig forretningsførelse, og han er ikke uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Han har tværtimod handlet forsvarligt ved at lukke ned for aktiviteten i selskaberne for derved at undgå en forrin-gelse af kreditorernes stilling. Hans vederlag har været faktureret til ejerne og er således ikke gået fra kreditorerne. Han har ikke haft pligt til at rette op på den tidligere ledelses handlinger og undladelser og kan ikke gøres ansvarlig for deres forsømmelser. Selskabernes drift blev standset, da han overtog selskaberne, og der har ikke efterfølgende været økonomisk aktivitet af betydning i selskaberne, bortset fra en aktivoverdragelse i et af selskaberne, som skete i henhold til fagkyndig vurdering og efter forhandlinger, hvor køber var repræsenteret ved ad-vokat. Der er ikke forvoldt selskaberne eller kreditorerne tab i den periode, hvor han var indi-rekte ejer af selskaberne. Der har ikke været omstødelige forhold i selskaberne, og konkursboet har ikke rejst erstatningskrav. Han har ikke været med til at trække tiden ud i perioden op til konkursen og har heller ikke været med til at sløre selskabernes forhold og umuliggøre en effektiv konkursbehandling. Det er ikke efter forarbejderne til reglerne om konkurskarantæne tilsigtet, at et ledelses- eller ejerskifte


text:
i insolvente selskaber før konkursen, svarende til hvad der er sket i den foreliggende sag, skulle kunne begrunde konkurskarantæne.
 Hvis Højesteret måtte finde, at betingelserne for at pålægge konkurskarantæne er opfyldt, skal der kun pålægges en samlet konkurskarantæne, da alle selskaber er koncernforbundne, idet de er erhvervet af ... Holding, jf. konkurslovens § 157, stk. 3. Koncernbegrebet i § 157, stk. 3, skal forstås i overensstemmelse med det selskabsretlige koncernbegreb, og der er ikke holdepunkter for at antage, at koncernbegrebet er begrænset til at angå koncerner, hvori der er indbyrdes økonomisk afhængighed. Kurators synspunkt om, at koncernreglen efter forarbejderne alene finder anvendelse på selskaber med indbyrdes økonomisk afhængighedsforhold, er i direkte strid med betænkning nr. 1525/2011, side 141, hvor det er anført, at bestemmelsen også gælder i de formentligt sjældne tilfælde, hvor flere koncernforbundne virksomheder går konkurs, uden at der er nogen årsagssammenhæng mellem konkurserne.
 Konkurskarantæneperioden bør fastsættes til maksimalt 2 år under hensyn til den tid, der er gået siden konkursdekreternes afsigelse. Hertil kommer, at han formelt allerede har udstået knapt et halvt års karantæne (fra afsigelsen af Østre Landsrets kendelse den 21. december 2017 til Procesbevillingsnævnets bevilling af 26. april 2018) og reelt mere end 1 år, da han på grund af de verserende sager ikke har kunnet påtage sig ledelse af selskaber. Denne tid bør fragå i konkurskarantænens endelige udløb.
 Kurator, advokat René Rasmussen, har anført navnlig, at A har medvirket til afvikling af nødlidende selskaber på en måde, så de helt grundlæggende lovregler om bogføring, ledelsens pligter og ansvar over for kreditorerne og offentligheden som helhed er blevet tilsidesat. Bogføringsmaterialet er sjældent til stede i de nødlidende selskaber, som A medvirker til at afvikle, og han faciliterer dermed en nedlukning af selskaber, der reelt umuliggør en effektiv konkursbehandling. Han har på denne måde som professionel og mod betaling medvirket i et betydeligt antal sager. Efter det oplyste er A i den anledning for overtrædelse af straffelovens § 302 blevet idømt 8 måneders betinget fængsel og 2 års frakendelse af retten til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed uden at hæfte personligt og ubegrænset for virksomhedens forpligtelser. Der er i denne sag samlet set tale om et særdeles groft tilfælde af uforsvarlig forretningsførelse.
 A har været reel ledelsesansvarlig for selskaberne, og han er derfor omfattet af den personkreds, der kan pålægges konkurskarantæne. Selskaberne blev overdraget til hans selskab, ... Holding, og han gav instruks til den indsatte stråmandsdirektør, B, om, at han alene skulle møde i skifteretten, og eventuelt fogedretten, og at han i øvrigt intet skulle foretage sig i selskaberne. Der blev samtidig udfærdiget en fuldmagt, således at A i alle henseender kunne repræsentere selskaberne. Herved har den reelle ledelse af selskaberne ligget hos A, der på baggrund af et koncept, han havde udviklet omkring nødlidende selskaber, undlod at foretage sig noget som helst og dermed undlod at varetage de ledelsesmæssige forpligtelser efter selskabsloven, bogføringsloven, momsloven og årsregnskabsloven. A må derfor tåle sammenligning med en til Erhvervsstyrelsen anmeldt direktør, og manglende iagttagelse af de pligter,


text:
der påhviler ledelsen, må betragtes som groft uforsvarlig forretningsførelse. A har forholdt sig passivt og involverede sig ikke i selskabernes forhold. Han har på denne måde bistået den tidligere ledelse med at lægge et slør over selskabernes reelle forhold.
 Landsrettens vurdering af koncernbegrebet efter konkurslovens § 157, stk. 3, synes ikke at være fuldt ud støttet i lovforarbejderne, hvor det fremgår, at man ved vurderingen af koncern-begrebet har haft de selskaber i tankerne, hvor der har været en sædvanlig økonomisk af-hængighed. En samlet karantæneperiode for en egentlig koncern kan begrundes med, at det er samme uforsvarlige forretningsførelse, der danner baggrund for karantænepålægget. Konkurskarantæneperioderne skal lægges i forlængelse af hinanden, idet selskabet ... Holding alene har erhvervet selskaberne og ladet dem tvangsopløse efter et stykke tid. Der har intet økonomisk afhængighedsforhold været mellem moderselskabet og de erhvervede selskaber, og de reelle forhold, der ligger bag koncernbegrebet, er derfor ikke til stede i disse sager.
 Konkurskarantæneperioden bør fastsættes til 3 år for hvert selskab i overensstemmelse med udgangspunktet i konkurslovens § 158, stk. 1. Henset til omfanget og karakteren af den groft uforsvarlige forretningsførelse foreligger der ikke særlige grunde, der taler for at pålægge A konkurskarantæne i en kortere periode end det fastsatte udgangspunkt. Det skyldes endvidere As forhold, at sagerne først blev gennemført ved mundtlig hovedforhandling i maj 2017.
 Sagen angår, om betingelserne i konkurslovens § 157, stk. 1, for at pålægge A konkurskarantæne er opfyldt og i hvor lang tid, der i så fald skal pålægges konkurskarantæne, jf. lovens § 157, stk. 3, og § 158.
 Højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at A har udøvet den reelle ledelse af de fem selskaber, og at hans forretningsførelse i den forbindelse var groft uforsvarlig, hvilket gør ham uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Hø-jesteret tiltræder derfor, at der i medfør af konkurslovens § 157, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 2, er grundlag for at pålægge A konkurskarantæne for hvert af de fem selskaber, medmindre der er tale om forhold omfattet af bestemmelsen i konkurslovens § 157, stk. 3, 1. pkt.
 § 157, stk. 3, 1. pkt., fastsætter, at konkurskarantæne ikke kan pålægges den, der allerede er pålagt konkurskarantæne i anledning af den pågældendes deltagelse i ledelsen af ”en koncern-forbundet virksomhed”. Det er ikke efter lovforarbejderne klart, hvad der nærmere ligger heri. Udtrykket ”en koncernforbundet virksomhed” må herefter – i mangel af holdepunkter for andet – mest nærliggende forstås i overensstemmelse med det selskabsretlige koncernbegreb, jf. selskabslovens § 5, nr. 19, jf. § 6 og § 7, hvorefter en koncern består af et moderselskab og dets datterselskaber. Selv om det i sager som den foreliggende kan føre til uhensigtsmæssige resultater, finder Højesteret på denne baggrund og under hensyn til, at konkurskarantæne er en indgribende foranstaltning, at der ved anvendelsen af § 157, stk. 3, 1. pkt., alene kan stilles krav om, at selskaber skal være koncernforbundne i selskabslovens forstand.
 Højesteret tiltræder herefter af de grunde, der er anført af landsretten, at selskaberne ... ApS,


text:
... ApS, ... ApS, ... ApS og ... ApS må anses for koncernforbundne, og at A er pålagt en samlet konkurskarantæne i relation til disse selskaber, jf. konkurslovens § 157, stk. 3, 1. pkt.
 Højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse, således at A pålægges 3 års konkurskarantæne i relation til de fem selskaber.
 Højesteret har samtidig med afgørelsen i denne sag afsagt kendelse i en anden konkurskarantænesag vedrørende A (sag 89/2018). Ved denne kendelse har Højesteret pålagt A tre konkurskarantæner på hver 3 år. De fire konkurskarantæner på hver 3 år, i alt 12 år, der således er pålagt A i de to sager, løber i forlængelse af hinanden. Den samlede konkurskarantæne udløber i medfør af konkurslovens § 158, stk. 2, 2. pkt., dog senest efter 10 år fra Højesterets afgørelse i denne sag. A har været pålagt konkurskarantæne i perioden fra landsrettens kendelse af 21. december 2017 til Procesbevillingsnævnets bevilling af 26. april 2018, jf. konkurslovens § 164, stk. 4, og Højesteret finder, at denne periode skal fragå i den maksimale 10-årige karantæneperiode.
 De samlede konkurskarantæner i denne sag og i sag 89/2018 udløber senest 10 år efter Høje-sterets kendelse med fradrag som anført ovenfor.


text:
Væsentlig ændring af retsplejeloven
 Med virkning fra 1. februar 2014 er retsplejeloven blevet ændret på en række punkter.
 Retsplejelovens § 226 om henvisning af principielle sager fra byret til landsret til behandling i 1. instans ændres således, at det præciseres i bestemmelsen, at en sag kan henvises, hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt.
 Der vil ofte være tale om en skønspræget vurdering, med vægt på om sagen er egnet til at sikre, at domstolsreformens mål vedrørende Højesterets rolle kan varetages. Efter forarbejderne bør en sag kun henvises, hvis den også vil kunne indbringes for Højesteret som 2. instans uden særlig tilladelse. Landsretten påser - efter lovændringen - af egen drift, om betingelserne for henvisning er opfyldt.
 Der indføres adgang for landsretten til at afvise en henvisning, der ikke opfylder de krav, der fremgår af den nye formulering af retsplejelovens § 226. Landsrettens afvisning af en henvisning kan kæres til Højesteret uden tilladelse.
 Sager behandlet af Sø- og Handelsretten som 1. instans kan ankes til Højesteret eller til landsret:
 Anke kan ske til Højesteret, hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller der foreligger andre særlige grunde til ankebehandling i Højesteret som 2. instans.
 Andre domme fra Sø- og Handelsretten skal ankes til landsret.
 Hvis Højesteret finder, at en anke til Højesteret ikke opfylder betingelserne for at anke til Højesteret som 2. instans, afviser Højesteret anken. Sagen kan herefter inden 2 uger indbringes for landsret. Der skal ikke betales retsafgift på ny, hvis sagen indbringes for landsretten inden for fristen. Det er altså Højesteret, som selv afgør, om man ønsker at behandle en anke, som appellanten har indgivet til Højesteret.
 Sø- og Handelsrettens kompetence til at behandle civile sager i 1. instans udvides med nogle sagsområder, der har nær tilknytning til de sagsområder, som i dag behandles af Sø- og Handelsretten i 1. instans. Der kan med de nye regler anlægges retssag ved Sø- og Handelsretten i sager vedrørende markedsføringsloven, lov om finansiel virksomhed (hvor Forbrugerombudsmanden er part), plantenyhedsloven og ophavsretslovens regulering af rettigheder til brugskunst (produktefterligninger) eller edb-programmer. Sø- og Handelsretten genvinder også kompetencen til at behandle sager mellem erhvervsdrivende vedrørende markedsføringsloven.
 Retsplejelovens § 227 om henvisning af visse principielle sager fra byret til Sø- og Handelsretten ændres således, at den fremover alene vedrører sager om ansættelsesforhold og visse sager om ophavsret (sager, der ikke vedrører brugskunst og edb-programmer).
 Ændringerne betyder altså særligt, at domme fra Sø- og Handelsretten kun i særlige tilfælde kan ankes til Højesteret. Ændringerne betyder også, at Sø- og Handelsretten genvinder kompetencen til at behandle produktefterligningssager omfattet af ophavsretsloven og sager mellem erhvervsdrivende omfattet af markedsføringsloven - sagstyper som siden retsplejereformen har været behandlet i byretterne.
 Lovændringen er med til at implementere domstolsreformen, der forudsætter, at Højesteret primært skal beskæftige sig med sager af principiel betydning, og ikke sager, der i det væsentligste angår bevisvurderinger eller retsspørgsmål, der allerede


text:
Advokaten 1 - Mange ankesager giver bonus
 Kan det betale sig at anke sagen? Michael Gøtze har for Advokaten set på årets hitliste over domme, der dømmes som skæverter af de højere instanser.
 Af lektor ph.d. Michael Gøtze, Københavns Universitet, Det Juridiske Fakultet
 Det gav anledning til hævede øjenbryn i det juridiske fagmiljø i sommeren 2008, da tal fra Højesterets embedsregnskab fra det foregående år viste, at højesteretsdommerne i to ud af tre ankesager kom frem til et andet resultat end det, som dommerne i Sø- og Handelsretten havde fundet rigtigst.
 Selv om alle med kendskab til jura ved, at retsanvendelse ofte er tæt knyttet til de fremlagte fakta og er produkter af konkret afvejning og avanceret juridisk finmekanik, var dette en usædvanlig høj omgørelsesprocent.
 For at nuancere billedet offentliggjorde Sø- og Handelsretten en uddybende oversigt over ankesager fra både Sø- og Handelsretten og landsretterne. I det følgende kastes der lys over udvalgte nøgletal i denne oversigt. Formålet er at belyse omfanget af Højesterets ændrede afgørelser i civile ankesager, som udgør en meget vigtig del af domstolenes arbejde. Endvidere belyser artiklen landsretternes underkendelser af domsresultatet i ankesager fra byretter. Også disse tal er interessante, da landsretterne efter domstolsreformen ofte fungerer som endestationer og “små højesteretter”. Selv om der er mange tal og flere mulige forklaringer på omgørelsesmønstrene, kan man generelt konkludere, at jura er alt andet end en eksakt videnskab. Det fremgår også, at domstolsreformen betyder, at langt færre af landsretternes afgørelser indbringes for Højesteret.
 Højesteret uddeler smæk
 Som landets højeste domstol skal Højesteret ikke kun løse de forelagte tvister men også afsige principielle domme med mere generel rækkevidde. Højesteretsdommerne lægger spor ud for de øvrige dommere og for juridisk praksis i det hele taget.
 Rent kvantitativt behandler Højesteret et mindre antal sager end de øvrige retter og kan altså anvende flere faglige og intellektuelle ressourcer i overvejelserne om sagernes udfald. De indbragte ankesager er desuden oprullet og drøftet mindst én gang før, hvad der ideelt set giver et godt udgangspunkt for fokus på juraen. Også de involverede advokater må antages at være endnu bedre forberedt end ved det første slag i retten.
 Disse praktiske forhold kan selvsagt være en del af den grundlæggende forklaring på, at mange sager får et andet udfald hos Højesteret end ved de lavere retsinstanser. Der kan dog også være andre forklaringer, som f.eks. at Højesteret har en anden retsopfattelse end de øvrige aktører. Uanset hvad er tallene i sig selv interessante som pejlemærker. De seneste nøgletal er fra 2007 og kan ses i nedenstående tabel.
 Civile ankesager i Højesteret Ankeprocent
 Ankeprocent
 Vestre Landsret 28%
 Østre Landsret 25%
 Figur 1: Ankeprocenter og omgørelsesprocenter i Højesteret i civile sager i 2007. Kilde: Oversigt over ankesager fra Sø- og Handelsretten (årene 2004 til 2007), offentliggjort juli 2008 på www.domstol.dk.
 Det er klart, at Højesterets høje omgørelsesprocent i forhold til Sø- og Handelsrettens sager er bemærkelsesværdig. I de 26 ankesager, som blev indbragt for Højesteret, ændrede Højesteret sagsudfaldet i 16 sager, hvad der giver den nævnte omgørelsesprocent på


text:
62. Både retsafgifter og kaffeudgifter i pauserne mellem retsmøderne i Højesteret var med andre ord godt givet ud.
 For at give sin version af sagen har Sø- og Handelsretten i en pressemeddelelse fra 9. juli 2008 peget på en række forhold, der hører med i et panorama over sagernes skæbne. For det første understreger retten, at det relativt lille antal ankesager betyder, at meget få sagers udsving med hensyn til ændring eller stadfæstelse i Højesteret giver store procentuelle udsving. Desuden har man fra rettens side fremhævet, at cirka 90 procent af Sø- og Handelsrettens samlede mængde af hovedforhandlede sager ender med det resultat, som Sø- og Handelsretten når frem til. Det til lejligheden opgjorte “bruttotal” indbefatter altså alle sager, dvs. ikke kun ankesager, men også de mange “uankede” sager, som finder deres endelige afgørelse i retslokalerne i Sø- og Handelsretten.
 Som kommentar kan man sige, at der uden tvivl er en vis statistisk usikkerhed. Dette gælder for så vidt i forhold til alle tal. Det er også rigtigt, at der både i relative og absolutte tal ankes færre sager fra Sø- og Handelsretten end fra de to landsretter.
 Ankeprocenten var 21 i 2007 i sø- og handelssager, mens 25-28 procent af sagerne fra Vestre- og Østre Landsret blev sendt videre til Højesteret. På den anden side kan man bemærke, at Højesteret også i 2004 og 2005 fandt anledning til at ændre Sø- og Handelsrettens afgørelser i mere end hver anden ankesag. Det er uanset hvad et højt tal. Kun året 2006 kan måske siges at en være relativt god årgang for Sø- og Handelsretten, da Højesterets omgørelsesprocent her landede på 30.
 I forhold til en bruttoopgørelse af alle sager kan man endvidere indvende, at både Vestre- og Østre Landsret til sammenligning i så fald ligger betydeligt over Sø- og Handelsrettens cirka 90 procent. Det er derfor samlet set vanskeligt at komme udenom, at der synes at være en væsentlig forskel på glassene i de juridiske briller i Sø- og Handelsretten og Højesteret.
 Dette kan skyldes forskelle i tilskæringen af faktum og i de konkrete afvejninger. Det kan også bero på helt forskellige retsopfattelser. Den retsopfattelse, som er udslagsgivende for den juridiske dommer og de to sø- og handelskyndige dommere, er en anden end højesteretsdommernes opfattelse. Den høje omgørelsesprocent er i så fald en udfordring for Sø- og Handelsretten, som man må forholde sig fagligt og indholdsmæssigt til.
 I forhold til landsretterne behandlede Højesteret i alt 171 ankesager i 2007, hvor resultatet i de 36 sager blev helt eller delvis ændret, svarende til en omgørelsesprocent på 20-22. For både Vestre- og Østre Landsret gælder, at året 2007 – dvs. første år efter domstolsreformen – fremviser det bedste slutresultat i en række år, idet begge landsretterne tidligere har måttet bide et højere antal underkendelser i sig.
 I 2004 blev næsten 40 procent af Østre Landsrets ankesager ændret af storebror i Prins Jørgens Gård, mens året 2006 blev bundskraberen for Vestre Landsret med en tilsvarende omgørelsesprocent. I det indbyrdes kapløb mellem Viborg og


text:
København har de to landsretter dog i 2007 stort set det samme facit, idet landsdommerne i cirka 80 procent af ankesager har kunnet notere en stadfæstelse af deres dom efter forelæggelsen for de fem eller flere højesteretsdommere.
 Landsretter korrigerer byretter
 Også landsretternes omgørelsesprocenter i forhold til byretterne er nyttige pejlemærker. Der sker ingen officiel afrapportering af disse tal, men Domstolsstyrelsen har til brug for denne artikel beredvilligt videregivet en række relevante og illustrative oplysninger.
 Der anvendes en lidt anden systematik end i forhold til Højesteret, men de grundlæggende nøgletal er alligevel sammenlignelige. Der foreligger omgørelse, når landsdommerne følger appellantens påstand helt eller delvis. I statistikken sondres der mellem almindelige ankesager (bolig, økonomisk værdi mv.) og ankesager om ægteskab og forældremyndighed. Landsretternes omgørelsesprocenter i 2007 kan sammenskrives som vist på nedenstående tabel.
 Civile ankesager ved landsretterne
 Almindelige ankesager
 Ægteskab og forældremyndighed etc. 19%
 I alt ankesager 26% 32% 29%
 Figur 2: Landsretternes omgørelsesprocenter i civile sager i 2007. Kilde: Domstolsstyrelsen.
 Som det ses, ligger landsretternes omgørelsesprocenter højest i de almindelige ankesager.
 De to landsretter ændrer byretternes juridiske resultat i mere end hver tredje almindelige ankesag. Rent kvantitativt er der mange ankesager, så den statistiske usikkerhed er her beskeden. Landsretterne behandlede i 2007 efter det oplyste 901 almindelige ankesager, hvoraf appellanten kunne vende hjem fra retssalen med en hel eller delvis sejr i 312 sager. Der er langt flere almindelige ankesager end ægteskabssager etc. Der foreligger også tal fra 1. halvår af 2008, hvor billedet er det samme som i 2007. Den samlede omgørelsesprocent ligger stabilt på de cirka 30.
 Det er i sig selv interessant, at landsretterne procentuelt omgør flere ankesager end Højesteret. En generel og mulig delforklaring på dette omgørelsesmønster kan være, at landsretterne er kollegiale retter, mens byretterne som hovedregel er enkeltmandsdomstole. Tre hjerner tænker ofte bedre end én.
 Dog giver domstolsreformen vide muligheder for kollegial behandling også i byretterne, så denne forskel er måske ved at udspille sin rolle.
 En anden – lidt mere faglig – forklaring på de ændrede resultater kan være, at byretterne efter reformen i 2007 har behandlet en række offentligretlige sager, som de ikke tidligere har prøvet kræfter med. Tidligere kørte en del forvaltningssager jo uden om byretterne og startede i landsretten. Byretterne er således på mange måder ved at indhøste nye erfaringer.
 Domstolene og klageinstanser
 Med hensyn til domstolsbedømmelsen af sager, der er truffet af sagkyndige klagenævn inden for de administrative rekurssystemer, offentliggør flere af disse klagenævn af egen drift interessante fakta om sagsudfaldet ved domstolene.
 Det gælder f.eks. skattesager og sociale sager, hvor det i det administrative system er henholdsvis Landsskatteretten og Ankestyrelsen, der håndterer og afgør klager fra borgerne over de ansvarlige myndigheder. Flere af disse nævn har domstolslignende træk, men klagenævnene er formelt set ikke domstole. Det følgende vedrører altså, hvad man fra et dommersynspunkt kan kalde eksterne omgørelsesprocenter.
 I forhold til skattesager oplyses det i Landsskatterettens årsrapport fra 2007, at der blev anlagt 317 retssager. De 307 med skatteyderen som sagsøger. Det fremgår videre, at domstolene i 15 sager


text:
ud af 294 domstolssager gav skatteyder/sagsøger fuldt eller overvejende medhold. Det svarer til en omgørelsesprocent på kun 5. I de resterende 95 procent af sagerne var domstolene altså enige med Landsskatteretten. Her er spørgsmålet det omvendte: Hvorfor ændrer domstolene så sjældent afgørelserne?
 En delforklaring kan være, at domstolene som udgangspunkt har stor respekt for Landsskatterettens sagkundskab og skatteretlige resultater. I forhold til sociale sager viser tabellerne fra Ankestyrelsen, at domstolene i 2007 gav borgeren medhold i 12 ud af i alt 192 retssager, hvad der svarer til en omgørelsesprocent på 6. Både de skatteretlige og sociale sager er dog ret heterogene sagskategorier, og der er flere mellemregninger, som her udelades af regnestykket. Det konstateres for så vidt blot ud fra tallene, at det bestemt ikke er nemt at vinde en retssag mod landets skattemyndigheder og sociale myndigheder.
 Systemet fungerer generelt – måske
 De mange usikkerhedsmomenter til trods indeholder både de domstolsinterne og eksterne omgørelsesprocenter interessant grundstof om domstolenes arbejde med civile sager. Man kan håbe, at oplysningerne fremover kan samles og anskueliggøres i de årlige afrapporteringer som led i en åben formidling af domstolenes arbejde.
 I forhold til Sø- og Handelsretten vil det i de kommende år vise sig, om der er tale om overgangsfænomener i forbindelse med domstolsreformen, eller om der er tale om en grundlæggende faglig diversitet i dommernes tilgang til, hvad der anses for gældende ret.
 Selv om en meget høj omgørelsesprocent giver anledning til eftertanke, er det på et generelt plan et sundhedstegn, at domstolene prøver sagerne indgående og når frem til forskellige bevisresultater og konkrete afvejninger i en række tilfælde. Ankesystemet arbejder og fungerer.
 Reelt kan en meget lav omgørelsesprocent nemlig også give anledning til eftertanke. Det kan måske især være problematisk, hvis domstolenes stadfæstelser kan tolkes som havende en bestemt partsorientering som f.eks. i skattesagerne, hvor myndighederne generelt må siges at have en markant bedre prognose som vinder af sagen end borgeren. Jura er ikke en eksakt videnskab, og både lavere domstolsinstanser og rekursinstanser må generelt og ideelt forvente at få omgjort en vis portion af deres afgørelser af Højesteret. Dommere dømmer forskelligt.


text:
Sagen om +/- 15%-reglen afgjort i Højesteret - DAHL Advokatfirma
 Ved kendelsen stadfæster Højesteret landsrettens kendelse fra februar 2015, hvorefter SKAT får medhold i, at de arveudlagte ejendomme skal undergives en sagkyndig vurdering af en person udmeldt af skifteretten.
 Højesteret opretholder 15%-reglen med dommen. Hovedreglen er fortsat, at fast ejendom kan arveudlægges indenfor en margin på +/- 15 % af den offentlige ejendomsvurdering.
 15%-reglen kan naturligvis herudover anvendes ved overdragelse i levende live inden for den gaveafgiftspligtige personkreds. Dette sidstnævnte berøres ikke i dommen, men følger bl.a. af SKM 2007.431 LSR.
 Den pågældende hovedregel kan alene brydes, hvis der foreligger de ”særlige omstændigheder”. I kraft af Højesterets henvisning til skifterettens præmisser er skifterettens præmisser centrale, når rammen for, hvad der er ”særlige omstændigheder”, skal fastlægges.
 Skifteretten angiver flere situationer, hvor dette er opfyldt:
 (i) hvis ejendommen har været vurderet,
 (ii) hvis ejendommen kort tid efter overtagelsen sælges til tredjemand til en helt anden pris end den er udlagt til,
 (iii) den fastsatte værdi i boopgørelsen er mindre end den værdi, som arvingerne anvender ved bodelingen, og
 (iv) den konkrete situation – hvor ejendommene efter overtagelsen belånes til værdier, der er større end de respektive overtagelsesværdier sammenholdt med, at arvingen der har udtaget ejendommene har givet arveafkald på 2,1 mio. til fordel for boet.
 Med dommen synes der at være sket en væsentlig afklaring af retstilstanden og dermed ikke mindst forudsigeligheden ved brug af reglerne.
 I den pågældende sag var to ejendomme, en erhvervsejendom og en beboelsesejendom, under en bobehandling udlagt til en arving for værdier, som ikke afveg med mere end 15 % fra den seneste offentlige ejendomsvurdering.
 Arvingen overtog ifølge skøderne de to ejendomme pr. 1. juli 2013.
 Erhvervsejendommen var udlagt til arvingen for 5.750.000 kr. Den offentlige ejendomsvurdering pr. 1. oktober 2012 udgjorde kr. 5.050.000. Af driftsregnskaberne for erhvervsejendommen fremgik, at ejendommen gav et årligt overskud i størrelsesordenen 875 - 1.000 tkr. før vedligeholdelsesudgifter og renteudgifter. Beboelsesejendommen var udlagt for 2.000.000 kr. Den offentlige ejendomsvurdering udgjorde pr. 1. oktober 2011 kr. 2.250.000. I august 2013 – straks efter arveudlægget – blev der optaget nye realkreditlån i begge ejendomme for et beløb der indikere, at ejendommene har en højre værdi end udlægsværdien.
 SKAT havde i april og maj 2014 anmodet boet om at redegøre for værdiansættelsen af boets ejendomme og herunder oplyse, om driftsresultatet af boets udlejningsejendom havde påvirket værdiansættelsen. SKAT havde endvidere bedt boet oplyse, om der under boets behandling var foretaget vurdering af boets ejendomme.
 Boet havde imidlertid ikke besvaret SKATs henvendelser.
 Under sagens behandling ved skifteretten blev det oplyst, at der ikke var foretaget vurdering af boets ejendomme under boets behandling, men at værdiansættelsen af ejendommene var foretaget ud fra cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 (værdiansættelsescirkulæret) vedrørende værdiansættelse af ejendomme i familieforhold.
 Den arving, hvortil de to ejendomme skulle udlægges, havde i juni 2013 givet delvis arveafkald, idet den anden arving efter afdøde ifølge arveafkaldet forlods skulle arve 2.100.000 kr.
 Ud fra en afkastbetragtning var der efter SKATs opfattelse grund til at formode, at


text:
erhvervsejendommens handelsværdi var højere end den af boet udlagte værdi på kr. 5.750.000. Denne formodning blev efter SKATs opfattelse yderligere bestyrket af, at der i august 2013 – umiddelbart efter arvingens overtagelse af ejendommen - var optaget lån i Nykredit på i alt kr. 3.616.000. Nykredit måtte således have vurderet ejendommens handelsværdi til mere end kr. 5.750.000, som er fastsat af boet, idet den maksimale belåningsprocent på erhvervsejendomme udgør 60 %.
 I den private beboelsesejendom var der i august 2013 optaget lån i Nykredit på kr. 1.920.000. Den maksimale belåningsprocent på beboelsesejendomme udgør 80 %, og Nykredit måtte således efter SKATs opfattelse have vurderet ejendommens handelsværdi væsentligt højere end kr. 2.000.000, der var fastsat af boet.
 SKAT stillede spørgsmålstegn ved, om de af boet udlagte værdier for ejendommene svarede til handelsværdien.
 Efter SKATs opfattelse var der en begrundet formodning om, at handelsværdien af boets ejendomme var højere end de værdier, som boet havde fastsat – en formodning, der ifølge SKAT blev bestyrket af, at den pågældende arving havde givet arveafkald, således at den anden arving forlods skulle arve 2.100.000 kr.
 SKAT anmodede derfor skifteretten om at udmelde en sagkyndig til at foretage vurdering af ejendommens handelsværdi.
 Skifteretten imødekom SKATs anmodning om sagkyndig vurdering.
 Skifteretten konstaterede indledningsvist, at hvis boets værdiansættelse omregnet til kontantværdi er 15% højere eller lavere end senest offentlige vurdering, skal denne værdiansættelse i henhold til værdiansættelsescirkulæret som hovedregel lægges til grund ved beregning af boafgift.
 Værdiansættelsen inden for +/- 15% af kontantværdien kan imidlertid fraviges, for eksempel, hvis ejendommen har været vurderet, ejendommen kort tid efter overtagelsen sælges til tredjemand, eller hvis den fastsatte værdi af ejendommen i boopgørelsen er mindre end den værdi, som arvingerne anvender ved bodelingen.
 Skifteretten fandt, at boet ikke kunne støtte ret på værdiansættelsescirkulærets bestemmelse om, at ejendommene i boopgørelsen kan ansættes til +/- 15% af den seneste ejendomsvurdering. Skifteretten henviste herved til, at begge ejendomme efter overtagelsen i boperioden i forbindelse med optagelse af realkreditlån var blevet "vurderet" til mindsteværdier, der var større end de respektive overtagelsesværdier. Dette sammenholdt med, at arvingen, der havde udtaget ejendommene, havde givet arveafkald på 2.100.000 kr., førte efter skifterettens opfattelse til at, værdien af ejendommene i boopgørelsen var mindre end den værdi, som arvingerne havde anvendt ved bodelingen.
 Som følge heraf imødekom skifteretten anmodningen fra SKAT om sagkyndig vurdering af ejendommene.
 Boet kærede kendelsen til landsretten.
 Boet støttede kæren på, at der efter boets opfattelse består et retskrav på at få godkendt en værdiansættelse inden for +/- 15 % af den seneste offentlige ejendomsvurdering i overensstemmelse med cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelsen af aktiver og passiver i dødsboer m.m. og ved gaveafgiftsberegning (værdiansættelsescirkulæret). Boet gjorde i den forbindelse også gældende, at retskravet fulgte af en fast administrativ praksis.
 Landsretten stadfæstede skifterettens kendelse.
 I begrundelsen anførte landsretten, at der ikke er grundlag for at fastslå, at værdiansættelsescirkulærets bestemmelser i sig selv giver boet et retskrav på at få godkendt sin værdiansættelse af de to ejendomme. Landsretten fandt det heller ikke godtgjort, at


text:
der er en fast administrativ praksis om, at en sådan værdiansættelse skulle accepteres af SKAT.
 Højesteret stadfæster landsrettens kendelse.
 Højesteret fastslår indledningsvist, at aktiver og passiver i dødsboer efter boafgiftslovens § 12, stk. 1, ansættes til deres handelsværdi. Skattemyndighederne kan efter § 12, stk. 2, ændre boets værdiansættelse eller anmode skifteretten om at udmelde sagkyndige til at foretage vurdering efter dødsboskiftelovens § 93, hvis værdiansættelsen ikke er baseret på en sagkyndig vurdering, og myndighederne finder, at værdiansættelsen ikke svarer til handelsværdien.
 Højesteret konstaterer, at værdiansættelsescirkulærets bestemmelser for så vidt angår fast ejendom skal lægges til grund ved beregning af arve- og gaveafgiften, og at dette indebærer, at SKAT skal acceptere en værdiansættelse foretaget efter 15 %-reglen, medmindre der foreligger særlige omstændigheder.
 Højesteret finder herefter, af de grunde, som skifteretten har anført, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, at SKATs anmodning om sagkyndig vurdering af ejendommene skal imødekommes.
 Højesteret fandt – ligesom landsretten – ikke, at det er godtgjort, at der foreligger en fast administrativ praksis for, at et dødsbos værdiansættelse, som ikke afviger mere end 15 % fra den kontante ejendomsværdi, altid skal lægges til grund af SKAT.
 tirsdag 07. nov. 2017 Aktuel moms - Aarhus
 torsdag 09. nov. 2017 Aktuel moms - Vejle


text:
Skat.dk: H.A.3.3.2 Reglerne som gælder før 1. januar 2013
 Dette afsnit handler om reglerne om fradrag for forbedringer i grundværdien, som gælder før 1. januar 2013. Disse regler fremgår af det nu ophævede afsnit D i vurderingsloven, jf. LBK nr. 740 af 3. september 2002.
 Hvornår og hvilke grundværdiforbedringer gives der fradrag for
 Reglerne kan kun anvendes i forbindelse med ansættelser, der foretages efter overgangsreglerne i § 3, stk. 2-9, i lov nr. 925 af 18. september 2012, som har ophævet bestemmelserne om fradrag for grundforbedringer pr. 1. januar 2013. Se afsnit H.A.3.3.1
 Fradraget skal medføre en forøgelse af grundværdien
 Under visse betingelser skal SKAT ved vurderingen give fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, hvad enten forbedringerne består i kapitalanvendelse eller ejers arbejde. Se VUL § 17, som den fremgår af LBK nr. 740 af 3. september 2002. Fradraget må ikke overstige de faktiske udgifter til forbedringen, som ejeren har afholdt.
 Fradraget er en selvstændig ansættelse
 Fradrag i grundværdien for forbedringer er en selvstændig ansættelse, der foretages i forbindelse med den almindelige ejendomsvurdering eller en årsomvurdering, som kan påklages i sædvanlig instansfølge.
 Fradraget gives kun i grundværdien.
 Der gives kun fradrag efter VUL § 17 og § 18, stk. 1, når forbedringen medfører en stigning i grundværdien i ubebygget stand. Se VUL § 13, stk. 1. Der kan derfor ikke gives fradrag for forbedringer på bygningerne eller andre bestanddele vedrørende forskelsværdier.
 Definition af grundværdiforbedringer
 Der skal være tale om foranstaltninger af materiel karakter, som har øget den almindelige handelsværdi af grunden. En omprioritering af ejendommen er ikke en grundforbedring i denne sammenhæng. Heller ikke dispositioner, hvorved en rettighed tilføres ejendommen eller en byrde fjernes, er en grundforbedring.
 Landsskatteretten har afgjort, at en lokalplan er en immateriel foranstaltning, som er tæt knyttet til byggeriet. Den vil derfor ikke virke værdiforøgende for grunden. Se SKM2010.419.LSR.
 I en dom fra Højesteret betragtede retten ikke en jordbundsundersøgelse, der viste, at der ikke var behov for ekstrafundering, som en grundforbedring efter VUL § 17. Se SKM2012.350.HR. Højesteret begrundede afgørelsen med, at jordbundsundersøgelsen ikke havde ændret grundens beskaffenhed eller ført til en ændring af materiel karakter, der forøger grundens handelsværdi.
 Det kunne ikke føre til et andet resultat, at udgifter til ekstrafundering, herunder til jordbundsundersøgelse, efter administrativ praksis tages i betragtning ved ansættelsen af grundens værdi efter VUL § 13.
 Fradrag for vej- og forsyningsanlæg gives som hovedregel kun for udgifter til anlæg uden for ejendommen. Udgifter til anlæg på selve grunden samt til pladsbelægning mv. anses for at være en del af byggeomkostningerne, fx i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter. Se dog nedenfor i afsnittet "Hvornår gives der fradrag" om større ejendomme udlagt til tæt/lav bebyggelse.
 Højesteret har i en dom afgjort, at der ikke er fradragsret efter VUL § 17 for udgifter til etablering af parkeringspladser til brug for det byggeri, der opføres på grunden. Det gjaldt også i det foreliggende tilfælde, som angik parkeringspladser, der var samlet i klynger til betjening af en større andelsboligforening. Parkeringspladserne kunne ikke


text:
anses for en del af et hovedanlæg, og der var ikke tale om en grundværdiforøgende afholdelse af udgifter af samme karakter som sædvanlige byggemodnende foranstaltninger, der klargør en grund til bebyggelse. Se SKM2013.369.HR.
 Pilotering/ekstrafundering
 Pilotering og ekstrafundering betragtes som hørende til bebyggelsen, der er eller påtænkes bygget. Der gives derfor ikke fradrag.
 Forsyningsledninger til vand, gas, el og fjernvarme betales løbende
 Anlæg af forsyningsledninger til vand, gas, el og fjernvarme uden for grunden dækkes ofte - navnlig ved offentlige værker - gennem betaling for de leverede enheder/forbrug. Anlæggene kan i disse tilfælde ikke betragtes som fradragsberettigede grundforbedringer.
 Såning/beplantning
 Såning og beplantning berettiger ikke til fradrag. Se desuden SKM2013.833.HR, hvor Højesteret på baggrund af indhentet syn og skøn lagde til grund, at jordarbejder med henblik på anlæg af grønne områder ikke havde medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Der kunne derfor ikke gives fradrag efter VUL § 17.
 Belysning mv.
 Der gives ikke fradrag for belysning, afmærkning og vejskilte.
 Udgifter til kloakering og etablering af vand-, gas-, varme- og elforsyning kan berettige til fradrag for forbedringer ud fra de netop beskrevne regler. Det gælder også den del af udgifterne til landinspektør, projektering og tilsyn, som vedrører kloak, vand og el. Se SKM2010.419.LSR.
 Vejanlæg omfattet af grundforbedring
 Udgiften til vejanlæg anses som en byggemodning og kan medføre fradrag i grundværdien ud fra de ovenfor beskrevne regler. Se SKM2014.547.BR (anket), hvor det ikke fandtes dokumenteret, at udgifter til eksterne veje var indeholdt i købesummen.
 Eksempler på behandlingen af anlæg uden for og inde på grunden
 Landsskatteretten afgjorde, at udgifter til etablering af ekstern vej kan berettige til fradrag for forbedringer. Om der i det konkrete tilfælde kan gives fradrag for forbedringer inde på grunden afhænger af lokalplanernes udformning og udstykningens størrelse. Ved indrømmelse af fradrag for forbedringer for interne forsyningsanlæg skal man være opmærksom på, at fradrag kun gives for selve hovedanlægget. Se SKM2010.271.LSR.
 Eksterne stier havde ikke medført en stigning i grundværdien. Der blev lagt vægt på, at der var andre adgangsveje til området. Se SKM2013.422.BR. Dommen er stadfæstet ved SKM2014.434.ØLR.
 En sag for Østre Landsret vedrørte nogle nærmere specificerede stier. Stierne kunne betragtes som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning. Der blev derfor givet fradrag for anlæg af stierne. Se SKM2011.790.ØLR.
 I SKM2013.879.HR tiltrådte Højesteret, at der ikke var givet fradrag for udgifterne til stianlægget på grunden. Ingen af stierne, heller ikke en sti, der løber parallelt med vejen, kunne anses for en del af et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand.
 Byretten afgjorde, at en kørebane ikke kunne karakteriseres som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen, og at kørebanen udgjorde en integreret del af parkeringsanlægget. Det tillagdes ikke nogen betydning i sagen, at der var adgang til parkeringspladser for gående færdsel ad det interne stisystem. Retten afgjorde derfor, at der ikke kunne gives fradrag i grundværdien for kørebanen. Se SKM2013.166.BR samt ligeledes SKM2013.536.ØLR.
 I sin dom SKM2014.574.HR om et drænanlæg henviste Højesteret til, at anlægget blev


text:
udført i forbindelse med byggeriet, og at det nøje fulgte husmurene og kanten af parkeringspladserne/haveanlægget. I lyset heraf og på baggrund af et syn og skøn, navnlig skønsmandens besvarelse om muligheden for at genanvende anlægget ved ny bebyggelse, lagde Højesteret til grund, at drænanlægget ikke havde medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Der kunne derfor ikke gives fradrag.
 I en byretsdom fik sagsøgeren ikke medhold i, at sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag for det interne kloaksystem, da de pågældende kloakforsyningsledninger ikke udgjorde et fradragsberettiget hovedanlæg. Retten lagde vægt på, at ledningerne nøje fulgte bebyggelsens forløb. Retten fandt heller ikke, at interne varmeforsyningsledninger udgjorde et fradragsberettiget hovedanlæg. Retten lagde vægt på, at der var tale om et selvstændigt varmeforsyningsanlæg, der var dimensioneret til det konkrete byggeri. De varmeforsyningsledninger, som sagen handlede om, rakte fra varmeforsyningsanlægget og ud til de enkelte bygninger og måtte anses for anlagt til betjening af de enkelte bygninger. Se SKM2013.760.BR. Dommen er anket.
 I dommen SKM2015.503.ØLR fandt Landsretten, at grundejerne ikke havde godtgjort, at et varmeforsyningsanlæg havde medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Anlægget var etableret i forbindelse med byggeriet på grunden og fulgte nøje husmurene, og der var ikke i øvrigt oplysninger til vurdering af anlæggets mulige værdiforøgende indvirkning ved ansættelsen af grundværdien, fx et syn og skøn. Den omstændighed, at Landsskatteretten ikke havde taget stilling til, om anlægget måtte antages at virke værdiforøgende ved ansættelsen, kunne ikke afskære domstolene fra at tage stilling til, om denne betingelse for fradrag var opfyldt.
 I dommen SKM2017.330.HR fandt Højesteret, at spørgsmålet om fradragsret til anlægsarbejder må afgøres efter de samme principper, uanset om der er tale om parkeringsanlæg, stianlæg, dræningsanlæg, kloakledninger eller varme- eller vandforsyningsanlæg mv. Det er således i alle tilfælde afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien - det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand.
 Højesteret bemærkede videre, at anlægget kan være så tæt knyttet til bebyggelsen på ejendommen, at det kun har værdi i forbindelse med denne, jf., SKM2013.369.HR, SKM2013.833.HR, SKM2013.879.HR og SKM2014.574.HR.
 Højesteret fandt herefter og af de grunde, som landsretten havde anført (SKM2016.326.ØLR og SKM2016.417.ØLR), at grundejeren ikke havde godtgjort, at de omtvistede ledninger havde medført en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og at betingelserne for fradrag derfor ikke var opfyldt. Hermed underkendte Højesteret den praksis, der fremgår af SKM2015.89.ØLR, hvorefter der skal gives fradrag for interne anlæg, når de interne anlæg kan genanvendes i forbindelse med en udstykning.
 Kystsikringsanlæg
 For ejendomme ved kysterne vil kystsikringsanlæg ofte være en fradragsberettiget grundforbedring.
 Særligt om tilslutningsafgifter
 Ofte opkræves der for anlæg af forsyningsledninger til vand, gas, el og varme et beløb i tilslutningsafgift samtidig med købet af den ubebyggede grund eller i forbindelse med bebyggelse. Vedrører tilslutningsafgiften eller en del heraf foranstaltninger, som har medført en stigning i den ubebyggede grunds værdi, gives der et fradrag i grundværdien.
 I en sag om fradrag i grundværdien for tilslutningsafgift til fjernvarme afgjorde landsretten, at


text:
tilslutningsafgiften måtte anses for betaling af en konkret investering til sikring af varmeforsyningen til grunden. Der var ikke grundlag for at behandle tilslutningsafgiften anderledes end byggemodningsafgiften, som der var givet fradrag for. Fast praksis om nægtelse af fradrag for tilslutningsafgift ændrede ikke resultatet om, at der var fradrag. Landsretten anførte, at selvom tilslutningspligten retligt betragtes som en byrde, var det ikke godtgjort, at tilslutningspligten havde trykket ejendommens værdi. Se SKM2009.323.VLR.
 På baggrund af oplysninger fra fjernvarmeværket om, at tilslutningsafgiften også var anvendt til betaling af udgifter, der ikke indebar en forbedring af grunden, blev sagen hjemvist til SKAT i overensstemmelse med sagsøgerens subsidiære påstand.
 Byretten stadfæstede i SKM2012.553.BR landsskatterettens skøn vedrørende en reduktion af fradraget for tilslutningsbidrag til kloak. Retten anførte, at det som ubestridt og i overensstemmelse med Landsskatterettens afgørelse kan lægges til grund, at tilslutningsbidraget til kloak efter sin karakter kan give grundlag for fradrag. Dommen er stadfæstet af Vestre Landsret. Se SKM2013.387.VLR.
 Landsskatteretten havde givet et skønsmæssigt fradrag svarende til 50 pct. af det betalte tilslutningsbidrag for kloak, da det ikke af sagens oplysninger klart fremgik, hvor stor en del af tilslutningsbidraget der gik til de faktiske udgifter i forbindelse med byggemodningen. Sagen handlede om separat byggemodning af almennyttigt boligbyggeri.
 Det fremgik af forsyningsselskabets vedtægter, at tilslutningsbidraget blev ansat uafhængigt af omkostningerne ved anlæggelse af det pågældende anlæg. Retten fandt derfor, at det ikke var dokumenteret fra sagsøgers side, at hele tilslutningsbidraget var gået til at finansiere byggemodningen. Selv om omkostningerne ved anlægget oversteg tilslutningsbidraget, fandt retten ikke, at der var grundlag for at fastslå, at bidraget i større omfang end skønnet af landskatteretten var gået til dækning af udgifter, der specifikt vedrørte den pågældende ejendom.
 Opfyldning og planering
 Opfyldning og planering af en grund kan berettige til ansættelse af fradrag for forbedringer, hvis disse tre betingelser er opfyldt:
 De foretagne arbejder skal have forøget grundens værdi
 De skal anses for nødvendige ved enhver form for udnyttelse af grunden
 Opfyldningen/planeringen må ikke være foretaget af hensyn til en speciel bebyggelsesform af en grund.
 Støjvolde og støjhegn
 Hvis jordarbejderne øger den almindelige omsætningsværdi af grunden i ubebygget stand, gives der fradrag. Hvor det i en lokalplan fx er bestemt, at der i forbindelse med bebyggelse skal ske særlige terrænarbejder mv. vedrørende friarealer på grunden, fx støjvolde, gives der også fradrag for udgifter hertil.
 Østre Landsret har desuden i sin dom SKM2015.493.ØLR fundet det godtgjort, at etableringen af et støjhegn udgjorde en forbedring i vurderingslovens forstand. Landsretten anførte bl.a., at det støjhegn, som sagen handlede om, ikke kunne sidestilles med et hegn, der etableres for at afgrænse en ejendom til naboejendommen eller lignende, og som efter administrativ praksis henregnes til forskelsværdien.
 Det følger af Østre Landsrets dom, at der er fradragsret for forbedringer i grundværdien ved etablering af støjhegn (støjskærm), når hegnet er påbudt i lokalplanen med henblik på den nødvendige støjafskærmning, dvs. for at sikre friarealer såvel som boliger acceptable støjforhold. Det er en forudsætning for fradragsretten, at opførelsen af støjhegnet tjener til støjværn for hele det område,


text:
der er omfattet af lokalplanen, og ikke blot for de enkelte boliger i området. Desuden skal de almindelige betingelser for fradrag være opfyldt.
 Praksis er ikke ændret for så vidt angår andre former for hegn, dvs. hegn, der tjener til at afgrænse en ejendom til naboejendommen, holde uvedkommende væk fra grunden og lignende. Tilsvarende gælder for beplantning.
 Som følge af dommen har SKAT udsendt styresignal SKM2015.777.SKAT om genoptagelse, hvor der fastsættes frister for genoptagelse, reaktionsfrist og krav til den dokumentation, der skal følge med en anmodning om genoptagelse.
 Et areal, der overføres fra land- til byzone, skønnes at have en værdi af 700.000 kr. umiddelbart efter overførslen. I løbet af året udføres der byggemodningsarbejder på arealet for 1.300.000 kr.
 Ved den førstkommende vurdering ansættes grundværdien til 1.250.000 kr. Uden byggemodningen skønnes grundværdien uændret til 700.000 kr. pr. 1. oktober. Så byggemodningen har tilført grunden en værdi på 1.250.000 kr. minus 700.000 kr. i alt 550.000 kr. Af de afholdte byggemodningsudgifter på 1.300.000 kr. resterer der 750.000 kr. (1.300.000 kr. minus 550.000 kr.), som der ikke er fradrag for.
 Fordelinger af råjordspris på hele arealet inkl. fællesarealer
 Når en grund byggemodnes og udstykkes i et antal selvstændige grunde, anvendes det oprindelige areal som udgangspunkt for fordeling af råjordsværdien og den værdiforøgelse, grundværdiforbedringerne har medført. Dette sker uanset, at der evt. bliver et grundstykke til overs som fælles areal og dette fællesareal efterfølgende vurderingsmæssigt ansættes til grundværdien 0 kr.
 Ved en sag for Østre Landsret fandt Landsrettens flertal, at den værdiforøgende virkning af forbedringsarbejderne skal foretages for udstykningen som helhed. Det betyder, at værdiforøgelsen, der er en følge af forbedringsarbejderne, opgøres som forskellen mellem den ansatte værdi af det samlede tidligere råjordsareal i forbedret stand og den værdi, det samlede tidligere råjordsareal ville have været ansat til uden forbedringerne. Der blev henvist til, at der ved byggemodningen blev tilført råjordsarealet en værdistigning, som helt eller delvist genfindes i grundværdiansættelsen af de udstykkede grunde. Normalt er det kun de udstykkede grunde, der repræsenterer en selvstændig værdi, det gælder ikke fællesarealet. Det samlede råjordsareal har imidlertid været en forudsætning for byggemodningen og udstykningen. Se SKM2012.312.ØLR. Dommen er stadfæstet af Højesteret ved SKM2013.416.HR.
 Eksempler på allerede bebyggede ejendomme
 Landsskatteretten fastslog, at det forhold, at ejendommen tidligere havde været bebygget, og at der allerede var etableret forsyningslinjer i området, ikke udelukker, at en del af de afholdte udgifter i forbindelse med nyopførelse af bebyggelse på ejendommen kan give fradrag i grundværdien for forbedringer. Se SKM2009.696.LSR.
 En anden sag vedrørte fradrag i grundværdien ved opførsel af nybyggeri på en tidligere byggemodnet grund på 2.254 m2. Landsskatteretten godkendte skønsmæssigt et fradrag for tilslutningsafgift. Det kunne ikke udelukkes, at en del af de afholdte udgifter dækkede betaling for arbejder, der var nødvendige af hensyn til forsyningen til de nyopførte boligejendomme. Retten lagde vægt på en udtalelse fra de kommunale forsyningsværker og den ændrede anvendelse af ejendommen. Der havde tidligere ligget fabriksbygninger på ejendommen. Der blev ikke godkendt fradrag for udgifter til landinspektør, intern vej eller jordbundsundersøgelser. Se SKM2010.793.LSR.
 Tidspunktet


text:
for, hvornår forbedringen er foretaget
 Grundværdien skal svare til grundens handelsværdi i ubebygget stand inkl. grundforbedringer. Der kan derfor i mange tilfælde være grundlag for at give fradrag i grundværdien for forbedringer, som er afholdt forud for eller samtidig med købet af den ubebyggede grund. Det er dog ikke nogen betingelse, at forbedringen er foretaget forud for eller samtidig med købet af grunden.
 Tidspunktet for, hvornår betalingen er foretaget
 Hverken betalingstidspunkt eller opkrævningstidspunkt har betydning for fradragsretten. Se SKM2009.323.VLR.
 Vedrører betalingen fx en tilslutningsafgift, og sker betalingen først i forbindelse med bebyggelse, kan der opnås fradrag for forbedringer, som medfører en stigning i grundværdien. Dette kan fx være tilfældet, hvor der opføres yderligere bebyggelse på en i forvejen bebygget grund, se afsnittet ovenfor om "allerede bebyggede ejendomme". Der skal dog ske en yderligere byggemodning fx anlæg af forsyningsledninger mv.
 Ved afholdte udgifter forstås de faktisk afholdte udgifter. Heri medregnes værdien af ejers eget arbejde.
 Offentlige tilskud kan ikke medregnes i de udgifter, som ejer afholder.
 Landsrettens dom SKM2015.453.VLR handler om, hvorvidt sagsøgerne kunne fradrage et beløb svarende til momsen af den etableringsudgift, som en kommune oprindeligt havde afholdt, og som hævdedes overvæltet på sagsøgerne ved købet af ejendommen. Landsretten lagde til grund, at kommunen fik refunderet momsen af udgiften til vejanlægget efter den dagældende ordning om momsudligning. Da selve vejanlægget ikke var solgt, havde kommunen ikke været forpligtet til at tilbagebetale den modtagne momsrefusion. Det blev herefter lagt til grund, at kommunen ikke havde haft udgifter til moms på vejanlægget, som var blevet overvæltet på køberne af grundene. Appellanterne havde derfor ikke krav på, at beløbet vedrørende den grundforbedring, som udgiften til vejen udgør, skulle tillægges moms.
 Renter i en eventuel afdragstid og eventuelle kurstab kan ikke medregnes under forbedringsomkostningerne, der er begrænset til det beløb, som ejer har kunnet frigøre sig med ved kontant betaling. Det kan være tilfældet, når ejer vælger at afdrage et bidrag til fx vej eller kloak over en årrække.
 Der må også ses bort fra renter, der løber på i tiden mellem anlæggets fuldførelse og opkrævningstidspunktet, fx hvor vejbidrag pålægges et udstykningsareal under ét, men først forfalder, efterhånden som udstykning finder sted. Her betaler de udstykkede parceller forskellige beløb, alt efter hvor lang tid der er gået mellem forbedringens udførelse og udstykningen.
 Fradragsperiode
 Fradrag må ikke gives for forbedringer, som er fuldført længere tilbage end 30 år. Se VUL § 18 (jf. lovbekendtgørelse nr. 740 af 3. september 2002). For skove, der er vurderet efter VUL § 15, stk. 1-3, er perioden fastsat til 60 år.
 Fradragsperiodens længde regnes fra tidspunktet for fuldførelsen af forbedringsarbejdet. Det gælder også, hvis der er givet successive fradrag.
 xSKM2017.330.HRx
 xHøjesteret fastlagde principperne for hvornår der skal gives fradrag for interne hovedforsyningsanlæg. Bl.a. gjorde Højesteret det klart, at det ikke var et afgørende, om anlægget kunne genanvendes i forbindelse med en udstykning.x
 xStadfæstelse af SKM2016.326.ØLR og SKM2016.417.ØLRx
 Dræningsanlæg havde ikke medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Ikke fradrag.
 SKM2013.879.HR
 Højesteret tiltrådte, at der ikke var


text:
givet fradrag for udgifter til stianlæg, da det ikke kunne anses for en del af et hovedanlæg. Retten tiltrådte desuden, at der ikke var ret til yderligere fradrag for etablering af hovedledning til fjernvarme.
 Jordarbejder til anlæg af grønne områder havde på baggrund af syn og skøn ikke medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Ikke fradrag.
 SKM2013.416.HR
 Værdistigningen, der er en følge af forbedringsarbejderne, skulle fordeles på det samlede råjordsareal.
 Ikke fradrag for udgifter til etablering af parkeringspladser til brug for byggeri på grund for større andelsboligforening.
 HR fandt, at skattemyndighedernes praksis vedrørende fradrag for vej- og forsyningsanlæg mv. har hjemmel i loven.
 SKM2012.350.HR
 Ikke fradrag for jordbundsundersøgelse.
 xSKM2017.105.ØLRx
 Landsretten fandt det ikke var godtgjort, at de i sagen omtvistede kloakledninger havde tilført grunden en værdistigning i ubebygget stand.
 Kloakledningerne var anlagt som en del af et internt anlæg. Efterfølgende var der sket udstykning i enkeltparceller, hvorfor hovedparten af de i sagen omtvistede ledninger var placeret udenfor grunden.
 Kloakledningerne var anlagt og dimensioneret i forhold til byggeriet og skønserklæringen fandt at kloakledningerne kun kunne genanvendes hvis den nøjagtig samme planløsning blev anvendt ved nybyggeri.
 Landsretten udtalte at det var uden betydning, om afgørelsen var truffet på etableringstidspunktet eller vurderingstidspunktet.
 Landsretten fandt, at ejendommens interne kloakforsyningsanlæg var anlagt på en måde, hvorefter det ville kunne genanvendes indenfor lokalplanens rammer. Der var på den baggrund tale om et fradragsberettiget hovedanlæg. Landsretten fandt derimod ikke, at regnvandsanlægget, der løb langs bygningerne var et hovedanlæg.
 xSe modsætningsvis SKM2017.330.HRx
 Landsretten fandt, at Landsskatterettens kendelse levet op til kravene i forvaltningslovens §§ 22 og 24 og kravene i § 17, stk. 1, i den dagældende forretningsorden for Landsskatteretten.
 Landsretten fandt, at grundejerne ikke havde godtgjort, at et varmeforsyningsanlæg havde medført en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand. Den omstændighed, at Landsskatteretten ikke havde taget stilling hertil, kunne ikke afskære domstolene fra at tage stilling til, om denne betingelse for fradrag var opfyldt.
 Landsretten fandt det godtgjort, at etableringen af et støjhegn udgjorde en forbedring i vurderingslovens forstand. Støjhegnet kunne ikke sidestilles med hegn, der etableres for at afgrænse en ejendom til naboejendommen eller lign.
 SKM2015.453.VLR
 Landsretten tiltrådte, at appellanterne ikke havde krav på, at beløbet vedrørende den grundforbedring, som udgiften til et vejanlæg udgjorde, skulle tillægges moms. Det blev lagt til grund, at kommunen ikke havde haft udgifter til moms på vejanlægget, som var blevet overvæltet på køberne af grundene.
 Se også byrettens dom SKM2014.847.BR, som landsretten henviser til i dommen
 SKM2015.406.ØLR
 Landsretten udtalte bl.a., at de omstændigheder, der var nævnt i sagen, ikke entydigt pegede på, at udgiften til etablering af en del af den eksterne vej var finansieret gennem købesummen for grunden. Berettigelsen af et fradrag ikke dokumenteret.
 Se også SKM2015.495.ØLR, xSKM2017.147.BR, SKM2017.209.BR (Anket), SKM2017.247.BR (Fradrag var dokumenteret), SKM2017.252.BR , SKM2017.304.BR og SKM2017.355.BRx
 Byretten havde fundet, at selvom det ikke kunne udelukkes, at en del af det af tilslutningsbidrag, der var omtalt i skødet, kunne indeholde udgifter, der kan fradrages efter vurderingslovens § 17, var der ikke grundlag


text:
for at tilsidesætte Landsskatterettens nægtelse af fradrag i grundværdien.
 Se også SKM2016.240.BR, hvor Byretten kom frem til det modsatte resultat.
 SKM2015.182.VLR
 Ved fastsættelsen af råjordsværdien fandt landsretten det berettiget at inddrage den konstaterede salgspris for grundarealet ved skønsudøvelsen. Landsskatterettens skøn opretholdt.
 Se også byrettens dom SKM2013.561.BR
 Se i øvrigt SKM2015.91.ØLR (sagen hjemvist)
 SKM2015.89.ØLR
 Fradrag for udgifter til ledninger til varmeforsyning,da disse måtte anses for hovedanlæg. Landsretten henviste bl.a. til en syns- og skønserklæring, hvorefter ledningerne efter gennemførelse af en udstykning, så hver enkelt rækkehus ville udgøre en selvstændig ejendom, ville forsyne flere ejendomme.
 SKM2014.434.ØLR
 Boligselskabet havde ikke godtgjort at være berettiget til fradrag for udgifter til eksterne stianlæg. Der blev lagt vægt på, at der var andre adgangsveje til området.
 SKM2013.552.ØLR
 Landsskatterettens skøn over, hvor stor en del af udgifterne til et internt stisystem, der kunne gives fradrag for, blev opretholdt.
 SKM2013.536.ØLR
 Kørebaner var integreret del af parkeringsanlægget og kunne ikke karakteriseres som hovedanlæg til betjening af ejendommen. Ikke fradrag.
 Størrelsen af kloaktilslutningsbidrag var fastsat uafhængigt af omkostningerne ved anlægget. Uanset disse oversteg bidraget, var dette ikke gået i større omfang end skønnet til at dække udgifter, der specifikt vedrørte ejendommen.
 Se også SKM2015.404.VLR
 SKM2011.790.ØLR
 Den altovervejende del af stianlæg fremstod som adgangsveje, der naturligt kunne betragtes som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning. Fradrag.
 Fradrag for tilslutningsafgift til fjernvarme. Sagen hjemvist, da afgiften også dækkede udgifter, der ikke indebar en forbedring af grunden.
 xSKM2017.343.BRx
 xRetten fandt, at etablering af kantsten og heraf nødvendiggjort vejafvanding kan ikke anses at vedrøre det egentlige vejanlæg og etableringen heraf kan således ikke antages at bevirke nogen stigning i grundværdien for den omhandlede ejendom.x
 xSKM2017.122.BRx
 SKM2016.583.BR
 Retten fandt det ikke godtgjort, at Landsskatterettens skøn var udøvet på et forkert eller mangelfuldt grundlag, eller at Landsskatterettens skøn var åbenbart urimeligt.
 Landsskatteretten havde ansat ejendommens råjordsværdi ud fra købesummen fratrukket de af sælger oplyste byggemodningsudgifter.
 Se også SKM2016.547.BR.
 Se modsætningsvis SKM2016.443.BR
 SKM2015.359.BR
 Retten konstaterede, at kloakledningerne i sagen nøje fulgte bebyggelsen på grunden, og fandt det ikke godtgjort, at ledningerne kunne anvendes ved nyt byggeri. Det for retten oplyste gav heller ikke tilstrækkelig sikkert grundlag for at fastslå, at skattemyndighederne i praksis frem til 2012 gav fradrag for anlæg, der ved en fiktiv udstykning ville betjene flere ejendomme. Ikke fradrag.
 Der var ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af udgifter til anlæg af kloakledninger internt på grunden. Hvad angik spørgsmålet om fradrag for eksternt vejanlæg, så havde skatteyderen ikke godtgjort, at der i købesummen for grunden var indeholdt udgifter til ekstern vej. Ikke fradrag.
 Der var ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte den konkrete vurdering, som Landsskatteretten havde foretaget. Ikke yderligere fradrag.
 Se også SKM2015.67.BR, SKM2015.86.BR (anket), SKM2015.136.BR (anket), SKM2015.154.BR (anket), og SKM2015.300.BR (anket)
 Råjordsprisen ansat til beløb svarende til vurderingen pr. 1. januar 1999, hvor grunden blev vurderet som ubebygget areal. Sagsøger havde ikke påvist, at der indgik byggemodning i vurderingen pr. denne dato.
 Se også SKM2015.409.BR , SKM2015.428.BR og SKM2015.442.BR
 Retten fandt, at de i sagen omhandlede vejstykker