text:
dommen i sådanne sager om frifindelse.
 Klager fra Rigsadvokaten mod en frifindelse eller en afgørelse om ikke at afsige kendelse om, at sagen skal indbringes for en domstol, kan også appelleres til Court of Appeal. I henhold til Court of Appeal Act 2014 fik Court of Appeal den appelret, der tidligere var blevet udøvet af dommen i sagen Courts-Martial Appeal Court. Det betyder, at appelsager fra personer, der er blevet dømt ved en retsdomstol, nu ligger hos Court of Appeal.
 Court of Criminal Appeal (appelretten i straffesager)
 I henhold til Court of Appeal Act 2014 blev appeldomstolen i straffesager overdraget til appelretten.
 Den særlige straffedomstol blev oprettet med henblik på lovovertrædelser, hvor det fastslås, at de almindelige domstole er utilstrækkelige til at sikre en effektiv retspleje og bevarelse af den offentlige ro og orden. Retten sidder sammen med tre dommere og ingen jury.
 Den centrale straffedomstol
 Den centrale straffedomstol er landsrettens strafferetlige afdeling. Det forsøger grov kriminalitet, herunder mordforbrydelser, voldtægtsforbrydelser, forræderi og piratvirksomhed og strafferetssager i henhold til konkurrenceloven, 2002. Retten sidder med en dommer og en jury.
 Criminal Court (kriminalret i straffesager)
 En Circuit Court (domstol i straffesager) forsøger at begå andre lovovertrædelser end dem, der kan prøves ved den centrale straffedomstol. Den sidder med en dommer og en jury. Den behandler appeller indgivet af distriktsretten.
 Distriktsretten behandler forseelser (oftest lovpligtig) og visse forbrydelser. Den sidder kun med en dommer.


text:
Er en afsendt mail også modtaget? - Codexlaw
 Med den digitale udvikling i samfundet anvendes digital kommunikation i udbredt grad. Den juridiske verden er ingen undtagelse og her får digitaliseringen en retlig betydning bl.a., fordi der anvendes mails, når der kommunikeres med domstolene. Derfor rejses spørgsmålet om, hvem der bærer risikoen for, at det digitale system måtte fejle.
 For kan man altid stole på, at den mail man har sendt afsted, også er blevet modtaget, og er det nok, at man kan bevise, at en mail er sendt? En ny kendelse fra Højesteret viser, at man altid bør sikre sig dokumentation for, at en mail også er blevet modtaget.
 Den aktuelle kendelse fra Højesteret
 Kendelsen fra Højesteret fra februar 2020 handlede om, hvorvidt et kæreskrift var indgivet rettidigt til fogedretten inden udløb af fristen på 4 uger. Den kærende person fremlagde over for Højesteret et bilag, som skulle vise, at han havde indleveret kæreskriftet med bilag rettidigt til fogedretten ved afsendelse af tre mails til fogedretten, og spørgsmålet var herefter, om disse mails også konkret var modtaget af fogedretten, og hvem der skulle bevise, at kæreskriftet var modtaget.
 Fogedretten kunne ikke finde nogen af de tre mails på sagen. Fogedretten oplyste i den forbindelse, at mails sendt til retten ved modtagelsen straks videresendes til den afdeling som behandler sagen, hvorefter disse mails så printes ud og journaliseres elektronisk. Fogedretten oplyste endvidere, at alle mails fra outlook-mailen automatisk slettes efter 30 dage, og at det derfor ikke er muligt efterfølgende at søge efter mails i fogedrettens hovedindbakke. Fogedretten oplyste desuden, at der dannes en automatisk svarmail, når fogedretten modtager en mail. Fogedretten oplyste, at selvom ingen af de tre mails er noteret i rettens sagsbehandlingssystem, lagret i dokumentarkivet eller printet ud og lagt på den fysiske sag, så er dette dog ikke en garanti for, at de tre mails ikke er modtaget og ved en menneskelig fejl overset, og derfor ikke er blevet behandlet.
 Højesteret kom til det resultat, at det ikke var godtgjort af den kærende person, at fogedretten havde modtaget kæreskriftet med bilag pr. mail inden for kærefristen på 4 uger. Der blev af Højesteret lagt vægt på, at klager ikke via automatiske svarmails fra retten eller ved fremlæggelse af anden dokumentation kunne bevise, at fogedretten havde modtaget de omhandlende mails.
 Højesterets afgørelse viser, at selvom det kan dokumenteres, at en mail er afsendt, er dette ikke i alle tilfælde nok til, at det dermed også er dokumenteret, at mailen rent faktisk er kommet frem til modtageren.
 Den konkrete kendelse fra Højesteret angår kære af en afgørelse, men en tilsvarende problemstilling kan opstå f.eks. i relation til opsigelse af lejemål, aftaleindgåelse og opsigelse af aftaler.
 Husk at få dokumentation for modtagelse af mails
 Hvis det er vigtigt, at en mail er kommet frem inden en bestemt frist, bør man derfor sikre sig dokumentation for, at modtageren rent faktisk også har modtaget den afsendte mail. Dokumentation kan opnås ved at anvende funktionen ”Anmod om kvittering for modtagelse” eller ved skriftligt

type: other


text:
Skat.dk: C.C.2.2.2.15 Selvstændigt erhvervsdrivendes udgifter til advokat- og revisorbistand m.m.
 Dette afsnit handler om mulighederne for fradrag for advokat- og revisorbistand m.m.
 Praksis om fradragsmulighederne
 Udgifter til regnskab og selvangivelse med mere
 Udgifter til refinansiering af landbrug
 Fradragsmulighederne for udgifter til sagkyndig bistand i skattesager er beskrevet i afsnit C.C.2.2.2.16.
 afsnit C.A.4.3.1.11 om lønmodtageres fradrag for advokatudgifter
 afsnit C.C.9 om skat ved konkurs.
 Efter SL § 6, stk. 1, litra a, er der fradrag for udgifter til advokat- og revisorbistand i det år, hvor advokaten eller revisoren udfører arbejdet, og hvor regningen kan sendes.
 Det kan dog også accepteres, at udgifter, der er afsat til færdiggørelse af årsregnskabet, trækkes fra i det indkomstår, udgiften vedrører.
 Der kan ikke vilkårligt skiftes princip fra år til år.
 I overensstemmelse med ovenstående kan udgifter til advokat- og revisorbistand vedrørende almindeligt forekommende forhold under en virksomheds drift, fx inkasso af forretningsdebitorer samt udgifter til revision af regnskab og opstilling af årsopgørelse trækkes fra ved indkomstopgørelsen.
 Se nedenstående afsnit: "Udgifter til regnskab og selvangivelse m.m." om udgifter til udfyldelse af selvangivelse.
 Det er ikke en betingelse for fradrag af advokatudgifter, at en retssag vindes. Se UfR 1942.335 H.
 Hvis bistanden vedrører rene formuedispositioner eller formuesfæren/indkomstkilden, kan udgifterne ikke fratrækkes.
 Udgifter ved salg af ejendom og virksomhed
 Udgifter ved overdragelse af ejendom eller virksomhed kan fratrækkes i det omfang, fortjeneste eller tab i forbindelse hermed vedrører indkomsten. Ved overdragelse af en virksomhed er der normalt tale om en forholdsmæssig fordeling på de aktiver, der indgår i handlen.
 Udgifter ved etablering
 Udgifter til advokat og revisor, som er afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed, kan efter ændringen af LL § 8 J ikke længere trækkes fra. Se afsnit C.C.2.2.1.
 Udgifter ved aktiekøb
 Det fremgår af LL § 8 J, at udgifter til rådgivning vedrørende investering i aktier mv. med henblik på helt eller delvis at erhverve et eller flere selskaber mv. for at deltage i ledelsen og driften af disse ikke kan trækkes fra ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst fra og med indkomståret 2010. Se afsnit C.C.2.2.1.4.
 En skatteyder afholdt udgifter til advokat, fordi kommunen ønskede at fratage ham tilladelsen til at udleje en ejendom. Udgifterne kunne fratrækkes. Se SKM2010.279.BR.
 Udgift til en retssag i anledning af, at et vogntog væltede, lå inden for sædvanlig risiko ved drift af en vognmandsvirksomhed. Se SKM2003.502.LSR.
 Et selskab fik fradrag for betaling af et tysk søsterselskabs udgifter til bl.a. advokat. Se SKM2003.146.VLR.
 Højesteret fandt, at der var fradrag for sagsomkostninger vedrørende en strid om et selskabs ret til at forhandle et produkt. Se UfR 1942.335 H.
 Procesudgifter til et udnyttet varemærke var fradragsberettigede, hvorimod der ikke kunne gives fradrag for den del af udgiften, der vedrørte et ikke udnyttet varemærke. Se LSRM 1960, 140.
 Advokatudgifter vedrørende en konkurrenceklausul, herunder omkostninger til modpartens advokat, var fradragsberettigede. Se LSRM 1983, 76.
 En vognmandsforretning fik fradrag for advokatudgifter i forbindelse med en sag, der blev anlagt mod Vejtransportrådet i anledning af fratagelse af køretilladelser.


text:
Se TfS 1988, 267 LSR.
 Fradrag blev godkendt for advokatudgifter, som var afholdt for at sikre en vognmand indkørselsmuligheder ad en indkørsel, der var fælles med en anden ejendom. Se TfS 1989, 25 LSR. Se også TfS 1991, 268 LSR om fradrag for udgifter ved retssag om adgang til kørsel med traktorer over en nabos arealer.
 Advokatomkostninger vedrørende en forretningsførers besvigelser var fradragsberettigede. Se TfS 1999, 494 LSR.
 Advokatudgifter til en boligretssag for at undgå en udsættelsesforretning af et erhvervslejemål kan trækkes fra, når det tilsigtes at bevare det allerede etablerede indkomstgrundlag. Det gælder uanset udfaldet af retssagen.
 Advokatudgifter til en anlagt sag om erstatning og pålæg af konkurrenceklausul var fradragsberettigede. Se TfS 1989, 424 LSR.
 Advokatudgifter mv. til voldgiftssag om forsøg på uberettiget ophævelse af interessentskab var fradragsberettigede. Se TfS 1989, 673 LSR.
 Advokatudgifter i forbindelse med sagsanlæg om misligholdelse af lejekontrakt på grund af udvidelse af varesortiment var fradragsberettigede. Se TfS 1989, 573 LSR.
 Udgifter til udarbejdelse af budgetter m.m. til brug ved ansøgning om gældssanering kunne fratrækkes ved indkomstopgørelsen. Se TfS 1988, 80 LSR.
 Udgifter til tilsyn med en virksomheds løbende drift i betalingsstandsningsperioden og under konkursbehandling er fradragsberettigede. Se TfS 1986, 445 LSR. Se også afsnit C.C.9 om skat ved konkurs.
 Revisorbistand til et selskabs vedtægtsændringer er fradragsberettiget. Se TfS 1980, 712 ØLD.
 SKM2014.87.HR. Dommen vedrører en delvis anke af SKM2011.545.ØLR. Højesteret afviste fradragsret for rådgiverudgifter i forbindelse med et kapitalfondsopkøb. Kapitalfondsopkøbet var foretaget gennem to danske selskaber, hvoraf det ene var stiftet til brug for opkøbet.
 De to selskaber havde afholdt udgifter til et antal advokater og revisorer. Desuden havde selskaberne betalt kapitalfondsforvalteren for bistand i forbindelse med tilrettelæggelsen og gennemførelsen af investeringsprojektet.
 Selskaberne gjorde gældende, at udgifterne kunne tillægges anskaffelsessummen for et antal lån, der var optaget i forbindelse med opkøbet, jf. KGL § 26, stk. 3, (dengang stk. 4).
 Subsidiært gjorde selskaberne gældende, at advokat- og revisoromkostningerne var fradragsberettigede efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
 Derimod kan udgifter til rådgivere for bistand ved den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af lånefinansieringen, herunder afsøgning af lånemarkedet, ikke tillægges lånets anskaffelsessum efter den dagældende bestemmelse i KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3).
 Højesteret fastslog, at udgifterne i den konkrete sag havde karakter af honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet uden den fornødne direkte tilknytning til lånet. Udgifterne kunne derfor ikke tillægges lånets hovedstol efter den dagældende bestemmelse i KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3). (Om KGL § 26, stk. 3, se afsnit C.B.1.7.8.).
 Det samme gjaldt egne rådgiveres bistand vedrørende oplysning om, dokumentation for og almen rådgivning om låntagers virksomhed, herunder due diligenceundersøgelser selv om bistanden ydes med henblik på kreditvurdering. Det er i denne forbindelse uden betydning, om långiveren i låneaftalen har betinget lånets udbetaling af, at låntageren fremlægger sådant materiale.
 Landsretten havde anerkendt fradrag for udgifter til långivers rådgivere: I forbindelse med låneoptagelsen havde de to selskaber påtaget sig en direkte forpligtelse til at betale alle långivernes udgifter, der med rimelighed var afholdt af


text:
disse til rådgivning mv. fra advokater og revisorer. Landsretten fandt, at dette var en sædvanlig betingelse for at yde et lån af denne karakter og størrelsesorden, og at alternativet til dette lånevilkår ville være et højere lånegebyr til långiverne. Landsretten fandt, at de to selskabers betaling af långivernes rådgivningsomkostninger havde en så direkte og nær tilknytning til gældsstiftelsen, at de to selskaber kunne lægge disse omkostninger til den faktiske anskaffelsessum, jf. den dagældende KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3). Skatteministeriet ankede ikke dette spørgsmål til Højesteret.
 SKM2009.563.HR. Advokatudgifter til inkassoomkostninger til inddrivelse af advokatens egen kontingentrestance og revisorudgifter til undersøgelse af, om reglerne om betroede midler var overholdt, var ikke fradragsberettigede.
 Højesteret fandt, at advokatudgifter til en sag om ekspropriation ikke var fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2009.511.HR.
 En banks udgifter til advokat- og revisoromkostninger i forbindelse med selskabstømmersager var ikke fradragsberettigede. Se SKM2009.448.LSR.
 En kommanditist kunne ikke få fradrag for udgifter til en voldgiftssag mod kommanditselskabet. Se SKM2008.651.VLR.
 Højesteret fandt, at et selskabs udgifter til advokat og revisor i forbindelse med erhvervelse af bestemmende aktieposter i nogle selskaber ikke kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgiften ansås i stedet for omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. Se SKM2007.775.HR.
 En mælkeproducent blev ekskluderet som andelshaver og betalte i den forbindelse et garantibeløb. Landsskatteretten fandt, at hverken denne udgift eller advokatomkostninger i forbindelse hermed kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2007.909.LSR.
 Advokatudgifter i forbindelse med tiltale for insiderhandel var ikke fradragsberettiget. Se SKM2007.404.LSR.
 Advokatudgifter og erstatning ved dom efter et færdselsuheld kunne ikke fratrækkes i indkomsten. Se SKM2006.236.LSR.
 Et selskabs udgifter til advokat og revisor afholdt i forbindelse med en omstrukturering af virksomheden var ikke fradragsberettigede. Se SKM2006.13.ØLR.
 Et holdingselskabs omkostninger, herunder advokat- og revisorudgifter, i forbindelse med køb af datterselskaber kunne ikke fratrækkes som driftsudgifter eller som udgifter til formueadministration. Se SKM2005.483.LSR.
 Et moderselskabs udgifter til revisor vedrørende en finansiel rekonstruktion af et datterselskab var ikke fradragsberettigede. Se SKM2005.32.LSR.
 Et selskab etablerede i 2002 virksomhed i Sverige. Udgifterne kunne ikke fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi der var tale om etableringsudgifter. Se SKM2005.31.LSR.
 Udgifter til retssag mod lønmodtagerne vedrørende spørgsmålet om selskabets hæftelse for lønkravet efter virksomhedsoverdragelsesloven var ikke en naturlig eller sædvanlig driftsomkostning for virksomheden, idet udgifterne ikke var afholdt i forbindelse med selskabets indkomstskabende aktivitet. Se SKM2004.302.ØLR.
 Advokatomkostninger, som afholdes i forbindelse med en retssag om en konventionalbod for overtrædelse af en konkurrenceklausul, som ikke omfatter erstatning for indtægtstab, er ikke fradragsberettigede. Se SKM2004.71.HR.
 Inkassoomkostninger vedrørende et ikke indkomstskattepligtigt beløb er ikke fradragsberettiget. Se LSRM 1956, 52.
 Udgifter til pålagte inkassoomkostninger vedrørende leverandørgæld er ikke fradragsberettigede. Se TfS 1985, 438 HRD.
 Advokatudgifter i forbindelse med sag om pålagte inkassoomkostninger ved for sen betaling af terminsydelser, forsikringspræmier mv. er ikke fradragsberettigede. Se TfS 1998, 719 LSR.
 Udgifter til advokat eller revisor, der afholdes i forbindelse med opnåelsen af en skattefri akkord, er ikke


text:
fradragsberettigede. Se TfS 1986, 380 LSR.
 Advokatudgifter til at ordne en virksomheds kapitalforhold og overskudsfordeling er ikke fradragsberettigede. Se LSRM 1965, 46.
 Advokat- og revisorudgifter til fusionsundersøgelser er ikke fradragsberettigede. Se LSRM 1975, 68.
 En assurandørs udgifter til revisorbistand blev ikke anset for fradragsberettigede, fordi bogføringen og regnskabet i meget betydeligt omfang vedrørte dispositioner af rent privat karakter. Se TfS 1984, 492 ØLD.
 Udgifter ved anlæg af injuriesag var ikke fradragsberettigede. Se TfS 1989, 96 LSR.
 Advokatudgifter til retssag om eksklusion af fagforbund var ikke fradragsberettigede. Se TfS 1988, 57 LSR.
 Udgift til advokatbistand i en disciplinærsag mod en advokat var ikke fradragsberettiget. Se LSRM 1971, 49.
 En kommunal revisors advokatudgifter i anledning af en straffesag for grov forsømmelighed var ikke fradragsberettigede. Se LSRM 1966, 131.
 Ligningsrådet har om den skattemæssige behandling af fradrag for udgifter til regnskab og selvangivelse bestemt, at udgifter til regnskabsmæssig bistand kan trækkes fra ved indkomstopgørelsen efter SL § 6, stk. 1, litra a., i det omfang, udgifterne knytter sig til indkomsterhvervelsen.
 Indeholder sådanne bistandsudgifter undtagelsesvist også egentlig betaling for selvstændig udfyldelse af selvangivelsen for virksomhedsejerne eller for hovedaktionæren, skal et beløb svarende til den private andel af udgifter til regnskabsmæssig bistand behandles som virksomhedsejerens eller hovedaktionærens private udgifter.
 Højesteret har taget stilling til, at et mæglerhonorar til vurdering af markedsværdien for en fast ejendom til brug for årsregnskabet er fradragsberettiget. Se SKM2005.198.HR.
 Interessentskaber og kommanditselskaber kan på samme måde fratrække udgifter til regnskabsmæssig bistand i selskabets regnskab. Interessenter og kommanditister kan i almindelighed ikke herudover fratrække udgifter til opstilling af det private regnskab og udfyldelsen af selvangivelsen.
 I tilfælde, hvor det materiale, der normalt udsendes til kommanditister eller interessenter, ikke umiddelbart kan anvendes som grundlag for udfyldelsen af selvangivelsen, fx fordi den skattepligtige ved tilkøb har et afvigende afskrivningsgrundlag, er der fradrag for revisorbistand til at få udarbejdet brugbart materiale, herunder for opstilling af driftsregnskabet. Se TfS 1990, 150 VLD.
 Udgift til revisorbistand ved indtræden i virksomhedsordningen blev anset for fradragsberettiget. Se TfS 1990, 123 LSR.
 En deltidsansat lærer, der også havde væsentlige indtægter ved konsulent- og forfattervirksomhed, fik ved Landsskatteretten godkendt fradrag for revisorudgifter, dog undtagen en mindre privat andel for udfyldelse af selvangivelse. Se TfS 1991, 169 LSR.
 En ikke-regnskabspligtig landmand bortforpagtede sin jord, hvilket var eneste indtægt på ejendommen. Af udgiften til regnskabsassistance på 3.319 kr. blev skønsmæssigt 2.319 kr. anset for fradragsberettiget. Se TfS 1991, 214 LSR.
 Advokatomkostninger til at gennemføre tilbagebetalingskrav i ambi-sager kan trækkes fra. Den tilbagebetalte ambi er skattepligtig for skatteyderen. Derfor er de udgifter, der har været forbundet med at få pengene tilbage til virksomheden, fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se Told- og Skattestyrelsens meddelelse i SKM2002.139.TSS.
 Efter de almindelige regler er der fradrag for advokatudgifter og lignende bistandsudgifter, som knytter sig til gennemførelsen af en refinansiering efter lov om refinansiering af realkreditlån mv. i landbrugsejendomme. I det omfang, der er tale om egentlige bistandsudgifter, er der derfor fradrag for betaling til regnskabskontoret og eventuelle pengeinstitutter for udarbejdelse af ansøgningsskema, budgetter mv.


text:
Der er derimod ikke fradrag for følgende gebyrer og afgifter mv.:
 Betaling til Hypotekbanken for godkendelse af dispensationer mv.
 Gebyrer (lovbestemte) til Hypotekbanken på 1/4 pct. af indfrielsesbeløbet og 1/4 pct. af det nye lån
 Ekspeditionsgebyr til realkreditinstitutter for indfrielse og optagelse af lån, herunder eventuelt vurderingsgebyr
 Ekspeditionsgebyr til efterstående panthavere i forbindelse med rykningspåtegninger
 Stempelafgift til det nye lån (eventuelt efter stempeloverførsel fra det indfriede lån) samt tinglysningspåtegninger mv.
 Se TfS 1990, 154 TSS om, i hvilket omfang der er fradragsret for omkostninger i forbindelse med refinansiering i landbruget.
 Højesteret afviste fradragsret for rådgiverudgifter i forbindelse med et kapitalfondsopkøb.
 Kapitalfondsopkøbet var foretaget gennem to danske selskaber, hvoraf det ene var stiftet til brug for opkøbet.
 De to selskaber havde afholdt udgifter til et antal advokater og revisorer.
 Desuden havde selskaberne betalt kapitalfondsforvalteren for bistand i forbindelse med tilrettelæggelsen og gennemførelsen af investeringsprojektet.
 Derimod kan udgifter til rådgivere for bistand ved den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af lånefinansieringen, herunder afsøgning af lånemarkedet, ikke tillægges lånets anskaffelsessum efter den dagældene bestemmelse i KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3).
 Højesteret fastslog, at udgifterne i den konkrete sag havde karakter af honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet uden den fornødne direkte tilknytning til lånet. Udgifterne kunne derfor ikke tillægges lånets hovedstol efter den dagældene bestemmelse i KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3).
 Videre afviste Højesteret, at der var fradragsret for advokat- og revisordelen af udgifterne efter den dagældende lovbestemmelse i ligningslovens § 8 J. Højesteret fandt, at det var kapitalfonden/kapitalfonds-
 forvalteren, der havde etableret/udvidet sin virksomhed, og ikke de to danske selskaber.
 Landsretten havde anerkendt fradrag for udgifter til långivers rådgivere:
 I forbindelse med låneoptagelsen havde de to selskaber påtaget sig en direkte forpligtelse til at betale alle långivernes udgifter, der med rimelighed var afholdt af disse til rådgivning mv. fra advokater og revisorer. Landsretten fandt, at dette var en sædvanlig betingelse for at yde et lån af denne karakter og størrelsesorden, og at alternativet til dette lånevilkår ville være et højere lånegebyr til långiverne.
 Landsretten fandt, at de to selskabers betaling af långivernes rådgivningsomkostninger havde en så direkte og nær tilknytning til gældsstiftelsen, at de to selskaber kunne lægge disse omkostninger til den faktiske anskaffelsessum, jf. den dagældende KGL § 26, stk. 4, (nu stk. 3).
 Skatteministeriet ankede ikke dette spørgsmål til Højesteret.
 Dommen stadfæster SKM2011.545.ØLR vedrørende den del, at kendelsen, som var anket af selskaberne.
 Se tilsvarende i SKM2012.39.LSR, som efterfølgende blev skærpet i SKM2012.431.BR.
 Om KGL § 26, stk. 3, se afsnit C.B.1.7.8.
 Advokatudgifter til inkassoomkostninger, som var afholdt af Advokatsamfundet til inddrivelse af advokatens kontingentrestance og efterfølgende afkrævet advokaten, kunne ikke anses som en driftsomkostning omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a. Advokatsamfundet havde også pålagt advokaten at afholde revisorudgifter til gennemførelse af en undersøgelse af, om advokaten havde overholdt reglerne om behandling af betroede midler. Disse udgifter var ikke en naturlig og sædvanlig driftsomkostning i en advokatvirksomhed, og dermed ikke fradragsberettigede.
 SKM2009.511.HR
 Højesteret fandt, at appellanten ikke havde godtgjort,


text:
at advokatudgifter, han havde afholdt i forbindelse med en sag om ekspropriation til en sti gennem hans frugtplantage, havde en sådan sammenhæng med hans indkomsterhvervelse fra frugtplantagen, at de kunne anses som fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskab havde gjort gældende, at udgifter til advokat og revisor i forbindelse med erhvervelse af bestemmende aktieposter i nogle selskaber kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a. Det blev begrundet med, at udgifterne var afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, idet opkøbene var nødvendige, for at selskabet kunne fastholde sin position hos selskabets kunder og dermed sin løbende indkomst. Højesteret fandt imidlertid, at der ved erhvervelsen af aktieposterne skete en udvidelse af den bestående virksomhed ud over dens hidtidige rammer, hvorfor der ikke var fradragsret for udgifterne til advokat og revisor efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgiften ansås i stedet for omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
 Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt et ejendomsmæglerhonorar for vurdering af en fast ejendom var en fradragsberettiget driftsudgift. Vurderingen var indhentet, fordi revisoren havde tilkendegivet, at det ville være mest retvisende, at udlejningsejendommen i selskabets regnskab var ansat til markedsværdien.
 Højesteret henviste til, at udgifter til udarbejdelse af årsregnskab er driftsomkostninger, og fastslog, at dette som udgangspunkt også gælder udgifter til bistand, der ydes til brug for udarbejdelsen af regnskabet.
 Hverken det forhold, at
 vurderingshonoraret vedrørte et anlægsaktiv, eller
 anvendelse af det af revisoren foreslåede regnskabsprincip ikke var nødvendig,
 kunne begrunde en fravigelse af udgangspunktet om fradrag.
 Højesteret fandt, at en konventionalbod for overtrædelse af en konkurrenceklausul, der ikke omfattede erstatning for indtægtstab, men alene havde pønal karakter, ikke kunne anses som en sædvanlig og naturlig driftsomkostning i skatteyderens virksomhed. Advokatomkostninger, der var afholdt i forbindelse med retssagen om konventionalboden, havde en sådan sammenhæng med boden, at der heller ikke var fradragsret for disse.
 Se tilsvarende i SKM2002.429.LSR.
 En skatteyder havde i 1979 drevet bygmestervirksomhed, men var nu ophørt hermed. I forbindelse med levering af materialer og gæld opstået herved, betalte han inkassoomkostninger, fordi leverandørerne inddrev deres tilgodehavender hos ham. Højesteret fandt, at inkassoomkostningerne ikke var fradragsberettigede.
 I sagen (Skandinavisk Grammofon) var der fradrag for sagsomkostninger, som et selskab havde afholdt på grund af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradrag blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre, dels tidligere opnået fortjeneste, dels muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet.
 Bemærk, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at det altså var uden afgørende betydning for omkostningsfradraget, at udgifterne var afholdt forgæves.
 Dommen omtales også i afsnit C.C.2.2.1.4.
 Et selskab ønskede fradragsret jf. SL § 6, stk. 1, litra a, for udgifter til
 En del af indsatsen fra selskabets og rådgivernes side blev brugt på - i aktionærernes interesse - at opnå den bedst mulige pris for aktierne. Udgifterne blev dog også brugt på at overholde selskabets børsretlige forpligtelser, herunder forpligtelsen til at udarbejde en redegørelse til selskabets aktionærer om overtagelsestilbuddets


text:
fordele og ulemper.
 En kommanditist kunne ikke få fradrag for udgifter til en voldgiftssag mod kommanditselskabet for at få omgjort en generalforsamlingsbeslutning om, at kommanditselskabet skulle erhverve en udlejningsejendom. Landsretten fandt ikke, at udgifterne til voldgiftssagen havde en sådan direkte og sædvanlig forbindelse til sagsøgerens løbende indkomsterhvervelse, at udgifterne til voldgiftssagen var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Da udgifterne var afholdt for at hindre købet af ejendommen, var udgifterne til kommanditistens egen advokat heller ikke fradragsberettigede efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
 Et selskabs udgifter til advokat og revisor afholdt i forbindelse med en omstrukturering af virksomheden kunne hverken fratrækkes som sædvanlige driftsomkostninger eller efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. Landsretten henviste til, at selskabet havde afholdt de omhandlede udgifter i anledning af selskabets indskrænkning af sine forretningsaktiviteter ved salg af datterselskaber og forretningsområder. Udgifterne vedrørte derfor sagsøgerens indkomstgrundlag og ikke sagsøgerens løbende indkomsterhvervelse.
 SKM2004.302.ØLR
 Utilsigtede lønudgifter, som et selskab havde pådraget sig efter virksomhedsoverdragelsesloven, var ikke fradragsberettigede driftsomkostninger. Udgifterne til retssagen mod lønmodtagerne vedrørte spørgsmålet om selskabets hæftelse for lønkravet efter virksomhedsoverdragelsesloven, og fandtes ikke at være en naturlig eller sædvanlig driftsomkostning for virksomheden, idet udgifterne ikke var afholdt i forbindelse med en retssag om selskabets indkomstskabende aktivitet. Der var heller ikke fradrag for udgifterne til erstatningssagen mod den advokat, der som selskabets bestyrelsesformand havde rådgivet selskabet i forbindelse med overtagelsen af virksomheden og den efterfølgende retssag mod lønmodtagerne.
 Spørgsmålet var, om et dansk selskab havde fradrag for betaling af et søsterselskabs udgift til advokat og erstatning/godtgørelse i anledning af søsterselskabets opsigelse af en agentaftale. Det tyske søsterselskab havde gennem en eksklusivaftale eneforhandlingsretten i Tyskland til det danske selskabs produkter, og det tyske selskab havde indgået en række underaftaler med agenter i Tyskland. På grund af utilfredsstillende resultater og samarbejdsvanskeligheder opsagde det tyske selskab i 1994 agentaftalen. Den opsagte agent anlagde retssag mod det tyske søsterselskab med krav om godtgørelse for goodwill. I 1996 overdrog det danske selskab salgsrettighederne fra søsterselskabet til en tredjemand og modtog et goodwillvederlag. Vederlaget fordeltes mellem søsterselskaberne, og i den forbindelse påtog det danske selskab sig at afholde søsterselskabets udgifter i anledning af retssagen, herunder til godtgørelse. Selv om retssagen var anlagt mod det tyske selskab, fandt Landsretten ikke, at der ikke eksisterede noget aftaleforhold mellem det danske selskab og agenten, og at det danske selskab ikke havde nogen retlig forpligtelse over for agenten. Men selskabet havde alligevel fradrag for udgifterne som driftsomkostninger. Landsretten lagde herved vægt på
 at opsigelsen af agenten skete som led i en omstrukturering af salgsorganisationen på det tyske marked
 at det danske selskab som producent havde den primære interesse i at sikre omsætningen på det tyske marked og dermed også i opsigelsen af agenten
 at det danske selskabs beslutning om at betale udgifterne vedrørende opsigelsen af agenten blev truffet i forbindelse med indgåelsen af en samlet aftale med søsterselskabet om det økonomiske opgør i forbindelse med opsigelsen af eksklusivaftalen mellem søsterselskaberne og fordelingen af goodwill-beløbet.
 Der var efter landsrettens


text:
opfattelse derfor ikke tale om et driftstilskud, men en fradragsberettiget driftsomkostning.
 TfS 1990, 150 VLD
 En tandlæge
 drev praksis i interessentskabsform
 havde skibsanparter
 havde anpart i en hotelvirksomhed
 var interessent i en leasingvirksomhed
 købte en lystbåd, der blev bortchartret.
 Amtsligningsrådet havde forhøjet indkomstansættelserne for indkomstårene 1983 og 1984 med foretagne fradrag for revisorbistand til leasingvirksomheden og anparterne og anset disse udgifter for afholdt til udarbejdelse af selvangivelsen.
 Landsretten fandt, at selv om skatteyderen ikke kunne anses for bogføringspligtig, kunne hans virksomhed som anpartshaver og interessent dog begrunde, at han benyttede revisorbistand ved indkomstopgørelsen, fordi der ikke kunne foretages en skarp sondring mellem det egentlige driftsregnskab og skatteregnskabet. Efter revisors oplysninger fandt man, at revisorbistanden havde omfattet rådgivning ved køb af anparter og lystbåd, private udgifter ved udfærdigelsen af selvangivelsen samt beregninger af afskrivningsgrundlag.
 Den del af udgifterne, der vedrørte indkomstopgørelsen med hensyn til anparter og interessentskaber, var efter landsrettens opfattelse fradragsberettigede driftsudgifter, medens de øvrige udgifter ikke kunne trækkes fra.
 En provisionslønnet assurandør hos Statsanstalten afholdt en udgift til revisorbistand. Af provisionen betalte assurandøren bl.a. løn til en ansat assurandør og en kontordame. Kontordamen førte et beskedent bogholderi, og hver måned blev materialet sendt til et revisionsfirma, der bl.a. udarbejdede assurandørens selvangivelser. Udgiften til revisor kunne ikke fratrækkes. Landsretten lagde dels vægt på, at det beskedne bogholderi ikke nødvendiggjorde, at han benyttede sagkyndig revisorbistand og dels på, at bogføringen i meget betydeligt omfang vedrørte private dispositioner.
 TfS 1980, 712 ØLD
 Et selskab blev anset for berettiget til ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst at fratrække udgifterne til revisorbistand vedrørende vedtægtsændringer til opfyldelse af aktieselskabslovens krav.
 SKM2010.279.BR
 En skatteyder afholdt udgifter til advokat, fordi en kommune ønskede at fratage ham tilladelsen til at udleje en ejendom. Byretten fandt, at udgifterne kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1 a, fordi der ikke var tale om etableringsudgifter.
 SKM2016.182.LSR Skatteyderen drev virksomhed med udlejning af fast ejendom og havde i forbindelse med salg af en ejendom undladt af opfylde sin oplysningspligt over for køberen vedrørende jordforurening. Han ifaldt derfor erstatningsansvar. Erstatningen kunne fragå ved avanceopgørelsen efter ejendomsavancebeskatningsloven. Derimod kunne udgifter til advokat og syn- og skønserklæring samt afhjemling af skønsmand ikke fragå i avancen. Se også afsnit C.H.2.1.8.3.
 SKM2014.292.LSR Landsskatteretten nægtede bl.a. fradrag for udgifter til rådgivning om financiering, som var afholdt i forbindelse med køb af virksomhed.
 SKM2013.459.LSR Udgifter til sagkyndig bistand, der vedrørte udarbejdelse af årsregnskab mv. under en landsskatteretssag blev ikke anset for en del af skattesagen, fordi de ville have været fradragsberettigede, hvis skatteyderen havde afholdt dem på det tidspunkt, hvor udarbejdelsen af regnskab m.v. skulle være sket. Der kunne derfor ikke udbetales omkostningsgodtgørelse for disse udgifter.
 En ejendom blev solgt bl.a. betinget af, at ejendommen var frigjort for lejemål. Sælger kunne fratrække erstatninger til lejere og advokatomkostninger i den forbindelse kunne trækkes fra i afståelsessummen.
 Se også afsnit C.H.2.1.8.3 om fradrag i afståelsessummen for fast ejendom.
 En banks udgifter til advokat- og revisoromkostninger i forbindelse med selskabstømmersager var ikke fradragsberettigede som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1,


text:
litra a. Udgifterne var ikke afholdt som et udslag af en normal og sædvanlig driftsrisiko ved driften af en bank.
 SKM2007.909.LSR
 En mælkeproducent var som følge af gentagen ulovlig brug af antibiotika blevet ekskluderet som andelshaver i et andelsselskab, og blev derfor anset som ulovligt udtrådt af andelsselskabet, hvorfor et garantibeløb forfaldt til betaling. Landsskatteretten fandt, at udgiften, der var af pønal karakter, ikke havde en direkte og naturlig sammenhæng med driften af mælkeproducentens virksomhed. Landsskatteretten lagde til grund, at mælkeproducenten ikke havde udvist tilstrækkelig agtpågivenhed ved kontrol af de behandlede dyr, og at det måtte lægges ham til last, at der var sket eksklusion. Herefter kunne hverken garantibeløbet eller advokatudgifter afholdt i forbindelse med eksklusionen fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskab erhvervede i 2000 og 2001 egne aktier med henblik på annullering af disse som led i en tilpasning af selskabets kapitalgrundlag. Anklagemyndigheden rejste i den forbindelse tiltale mod selskabet m.fl. for insiderhandel. Denne sag blev afgjort endeligt af Højesteret, idet selskabet blev frifundet. Selskabets bankvirksomhed blev frasolgt den 1. januar 2002. De afholdte omkostninger til advokat i forbindelse med insidersagen kunne ikke anses for at vedrøre selskabets løbende drift eller for at være en sædvanlig eller naturlig driftsomkostning for selskabet, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, men skulle anses for et ikke fradragsberettiget formuetab. Ved afgørelsen lagde Landsskatteretten vægt på, at omkostningerne, som for den største dels vedkommende blev afholdt efter salg af bankvirksomheden, vedrørte insidersagen. Denne sag blev rejst efter selskabets opkøb af egne aktier som led i tilpasning af selskabets kapitalgrundlag. Under sagen blev rejst krav om konfiskation af ca. 68 mio. kr. At selskabet blev frifundet i Højesteret ændrede ikke ved, at der ikke var tale om driftsomkostninger.
 Indbragt for domstolene, men efterfølgende hævet.
 En person blev idømt erstatning efter et færdselsuheld, fordi hans bil var uden lovpligtig ansvarsforsikring. Udgifterne til erstatningen og udgifterne til advokat i forbindelse med erstatningssagen kunne ikke fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et holdingselskabs omkostninger, herunder advokat- og revisorudgifter, i forbindelse med køb af datterselskaber kunne ikke fradrages som driftsudgifter eller som udgifter til formueadministration. Advokat- og revisorudgifterne ansås endvidere ikke omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, om fradrag for udgifter ved etablering eller udvidelse af virksomhed, men ansås som et tillæg til anskaffelsessummen for aktierne i datterselskaberne omfattet af bestemmelsens stk. 3.
 Spørgsmålet om fradrag efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J blev indbragt for landsretten, hvor Skatteministeriet indgik forlig.
 Se SKM2009.417.ØLR.
 Et moderselskab havde afholdt udgift til revisor i forbindelse med finansiel rekonstruktion af et datterselskab. Landsskatteretten fandt, at datterselskabets interesser herved var varetaget, så der ved afholdelsen af revisorudgiften var tale om pleje af moderselskabets kapitalinteresser i datterselskabet. Revisorudgiften kunne derfor ikke anses for afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde moderselskabets løbende indkomsterhvervelse og var derfor ikke fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskab havde i indkomståret 2000 afholdt udgift til advokat og


text:
revisor i forbindelse med udvidelse af salgsaktiviteter i Sverige. Selskabet købte ikke virksomhed i Sverige i 2000, fordi de konkrete forhandlinger herom resulterede i, at den svenske forhandler fortsatte sin hidtidige virksomhed, samt i, at selskabet udbyggede sin eksport fra Danmark til Sverige. I august 2002 skete der dog etablering af virksomhed i Sverige. Udgifterne kunne ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi der var tale om etableringsudgifter. Da virksomheden var etableret i 2002, kunne der heller ikke foretages fradrag i 2000 efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
 Advokatudgifter til en retssag i forbindelse med, at et vogntog væltede, fandtes at ligge inden for sædvanlig risiko ved drift af en vognmandsvirksomhed. Udgifterne var derfor fradragsberettigede.
 SKM2001.473.LSR
 En organist anlagde retssag i forbindelse med opsigelse af stillingen med krav om erstatning, dels for procedurefejl fra menighedsrådets side, dels for et krav på merbetaling i ansættelsesperiodens slutning. Den del af advokatudgifterne, der kunne henføres til lønkravet, blev anset for fradragsberettiget.
 TfS 1999, 494 LSR
 En fond fik godkendt fradrag for tab som følge af en forretningsførers besvigelser samt for de advokatomkostninger, fonden havde i forbindelse med sagen.
 Landsskatteretten fandt, at der ikke efter SL § 6, stk. 1, litra a, kunne godkendes fradrag for de omhandlede advokatudgifter. Landsskatteretten havde herved henset til, at pålagte inkassoomkostninger i forbindelse med for sen betaling af terminsydelser, forsikringspræmier mv. ikke kunne anses for naturlige og sædvanlige driftsomkostninger i forbindelse med driften af en udlejningsvirksomhed. Da udgifterne derfor ikke havde direkte relation til udlejningsejendommenes løbende drift, var advokatudgifterne ikke fradragsberettigede.
 TfS 1991, 268 LSR
 En landmand havde afholdt advokatudgifter i forbindelse med en retssag om adgang til at køre med traktorer mv. over naboejendommens arealer. Landsskatteretten fandt, at når landmanden ved retssagen havde opnået anerkendelse af færdselsretten, havde advokatudgifterne så nær tilknytning til den løbende indkomsterhvervelse, at de skulle anerkendes som driftsudgift.
 TfS 1991, 214 LSR
 En landmand havde en ejendom på 21 tdr. land, der var bortforpagtet. Forpagtningsafgiften var den eneste indtægt på ejendommen. Landmanden var ikke regnskabspligtig, og der var kun få posteringer. Af en udgift til regnskabsassistance på 3.319 kr. blev 1.000 kr. af Landsskatteretten anset for at vedrøre udfyldelse af selvangivelse, mens resten blev anset for fradragsberettiget.
 En lærer med halv tjenestetid havde ud over lærerindtægten indtægter ved konsulentvirksomhed og forfattervirksomhed. Landsskatteretten fandt ligesom Told- og Skattestyrelsen, at det tidligere SD-cirkulære 1988-32 omfatter alle personligt ejede virksomheder, der udarbejdede virksomhedsregnskab, driftsregnskab mv., selv om den pågældende ikke var regnskabs- eller bogføringspligtig og ikke anvendte virksomhedsskatteordningen. Revisorhonoraret kunne herefter fratrækkes efter SL § 6 a med undtagelse af en del, der vedrørte udfyldelsen af selvangivelsen.
 TfS 1990, 493 LSR
 En afskediget bankdirektør mente, at han allerede havde krav på pension og afholdt advokatudgifter til gennemførelse af kravet. Resultatet af forhandlingerne med banken blev, at banken som vederlag for den mistede pensionsret købte ham en livsvarig alderspension. Landsskatteretten fandt, at advokatudgifterne var fradragsberettigede efter statsskattelovens § 6 a som et ligningsmæssigt fradrag, der skulle reduceres med grundbeløbet


text:
i LL § 9, stk. 1.
 Skatteyderen ønskede at indtræde i virksomhedsskatteordningen og fik i den anledning revisorbistand. Skatteyderen udarbejdede selv selvangivelsen for sine øvrige indtægter og udgifter. Landsskatteretten fandt, at hele udgiften til revisorbistand var fradragsberettiget som vedrørende virksomhedsskatteordningen.
 TfS 1989, 673 LSR
 Advokatudgifter mv. til voldgiftssag i forbindelse med forsøg på uberettiget ophævelse af interessentskab, afholdt af den fortsættende, tidligere interessent, var fradragsberettigede, fordi udgifterne - selv om de havde virkning ud over afholdelsesåret - alene havde til formål at bevare den fortsættende interessents indkomstgrundlag.
 TfS 1989, 573 LSR
 Advokatudgifter afholdt af en lejer i forbindelse med sagsanlæg fra en udlejer af et forretningslokale om misligholdelse af lejekontrakt på grund af udvidelse af varesortiment var fradragsberettiget.
 TfS 1989, 424 LSR
 Advokatudgifter afholdt i forbindelse med en af en tidligere arbejdsgiver anlagt sag om erstatning og pålæg af konkurrenceklausul i forbindelse med arbejdstagerens start af egen virksomhed var fradragsberettigede, fordi udgifterne blev anset for afholdt i bestræbelserne for at fastholde det hidtidige indkomstgrundlag.
 TfS 1989, 96 LSR
 Udgifter til anlæg af injuriesag mod et dagblad var ikke fradragsberettigede, fordi de påståede injurier ikke havde drejet sig om klagerens faglige kvalifikationer, men om hans personlige omdømme.
 TfS 1989, 25 LSR
 En skatteyder, der drev vognmandsforretning, havde ved retsforlig fået godkendt og tinglyst sin ret til at benytte en indkørsel, der var fælles for hans garageanlæg og en bagvedliggende koteletgrund. Advokatudgifter mv. var fradragsberettigede som driftsudgifter efter SL § 6 a.
 TfS 1988, 267 LSR
 Et aktieselskab, der drev vognmandsforretning, og som havde anlagt sag mod Vejtransportrådet i anledning af køretilladelser, var berettiget til at fratrække advokatomkostninger.
 TfS 1988, 80 LSR
 Udgifter til udarbejdelse af budgetter og ansøgningsskemaer til brug ved ansøgning om gældssanering, der blev bevilget, kunne fratrækkes ved indkomstopgørelsen, fordi udgifterne var afholdt for at virksomheden kunne fortsætte.
 TfS 1988, 57 LSR
 Egne rejseudgifter i forbindelse med en retssag om eksklusion af et fagforbund og advokatudgifterne ved sagens førelse var ikke fradragsberettigede.
 Udgifter til sagkyndigt tilsyn med en virksomheds løbende drift i betalingsstandsningsperioden og under konkursbehandling var fradragsberettigede. Landsskatteretten anså 75 pct. af udgifterne til kurator for fradragsberettigede driftsomkostninger.
 Se tilsvarende i LSRM 1985, 113.
 TfS 1986, 380 LSR
 Da gældseftergivelse ved akkord - hverken direkte eller indirekte ved modregning i fremført underskud - kunne beskattes, ansås akkordomkostninger for at være ikke fradragsberettigede formueudgifter.
 LSRM 1983, 76
 Landsskatteretten fandt, at advokatudgifter i en konflikt om en konkurrenceklausul havde en sådan direkte relation til klagerens løbende indkomsterhvervelse, at udgifterne kunne anses for omfattet af driftsomkostningsbegrebet i SL § 6.
 LSRM 1975, 68
 Landsskatteretten fandt, at revisor- og advokatudgifter til fusionsundersøgelser skulle anses for afholdt for at tilvejebringe et ændret indtjeningsgrundlag, og at udgifterne derfor skulle sidestilles med ikke fradragsberettigede anlægsudgifter.
 LSRM 1971, 49
 En advokat klagede over, at amtsskatterådet havde forhøjet hans selvangivne indkomst med ikke anerkendt fradrag for procesudgifter. Det fremgik af sagen, at Advokatnævnet ved en afsagt kendelse, hvor det fandt, at klageren over for en klient havde gjort sig skyldig i så grove overtrædelser af sine advokatpligter


text:
i forbindelse med en ejendomshandel, at han derfor var blevet suspenderet fra advokatvirksomhed i 6 måneder. Denne suspension blev stadfæstet af Vestre Landsret. Derefter anlagde advokaten sag mod advokatsamfundet ved Østre Landsret, der i sin dom henviste til, at klagerens principale påstand om, at suspensionen var ugyldig efter almindelige principper om retskraft og retsplejelovens instansordning, ikke kunne afgøres under den anlagte sag. Østre Landsrets afgørelse blev stadfæstet af Højesteret.
 I forbindelse med de nævnte sager havde klageren afholdt advokatudgifter mv., som var fratrukket ved opgørelsen af hans selvangivne indkomst, mens den over for Landsskatteretten nedlagte påstand gik ud på godkendelse af et delvis skønnet mindre beløb. Amtsskatterådet havde ikke anerkendt det af klageren foretagne fradrag, fordi udgiften blev anset for afholdt for at bevare klagerens indtægtskilde, hans bestalling, snarere end for at bevare hans løbende indtægter som advokat. Landsskatteretten fandt, at udgifter i forbindelse med disciplinærsager af den art, som sagen handlede om, ikke kunne anses for normale og påregnelige driftsrisici under udøvelse af advokatgerning. Amtsskatterådets synspunkt, hvorefter de af klageren afholdte udgifter overvejende havde haft relation til advokatens indkomstkilde som sådan, og den påklagede indkomstansættelse blev stadfæstet.
 LSRM 1966, 131
 En skoleinspektør klagede over, at amtsskatterådet havde anset ham for uberettiget til at fratrække et beløb, der udgjorde hans udgifter til advokatbistand i anledning af en mod ham rejst straffesag for pligtforsømmelse i forbindelse med hans hverv som kommunal revisor. Landsskatteretten bemærkede, at kommunale revisorer i en landkommune valgtes for et år ad gangen, og at der med amtsrådets samtykke kunne tillægges revisorerne en mindre godtgørelse under hensyn til arbejdets omfang. I betragtning af hvervets karakter kunne det beløb, som forsvareren skulle have, ikke behandles som et driftstab i en erhvervsvirksomhed. Det kunne heller ikke sidestilles med driftsomkostninger efter SL § 6 a, eller med de udgifter i SL § 6 b, som et embedes bestridelse medfører. Der var herefter ikke hjemmel til at fratrække beløbet.
 LSRM 1965, 46
 En grosserer klagede over et ikke godkendt fradrag for udgift til advokatbistand. Klageren havde været medindehaver af et interessentskab. Medinteressenten døde i august 1960, og klageren overtog selskabet som eneindehaver efter den bestående interessentskabskontrakt. I 1961 var der over virksomhedens drift afholdt udgifter til advokatbistand ved oprettelsen af en overenskomst af februar 1961 med medinteressentens arvinger vedrørende bl.a. disses ret til livsvarig andel i virksomhedens overskud og afviklingen af den afdøde interessents indestående kapital. Det sidste forhold indeholdt den oprindelige interessentskabskontrakt også forskrifter om. Under hensyn til, at overenskomsten angik virksomhedens kapitalforhold og fordelingen af dens fremtidige overskud, fandt Landsskatteretten, at udgiften ikke kunne anerkendes som en fradragsberettiget driftsudgift.
 LSRM 1960, 140
 Landsskatteretten lagde til grund, at selskabets eneret til varemærket "P" var af væsentlig betydning for selskabets indtægter gennem salg af de pågældende produkter, hvorfor retten fandt, at selskabet havde fradrag for de procesomkostninger, som selskabet havde betalt i forbindelse med en højesteretssag fra 1942 mod Skandinavisk Grammofon A/S. For så vidt angik procesudgiften vedrørende varemærket "S" bemærkedes, at dette varemærke ikke havde været benyttet af selskabet. Derfor havde


text:
udgiften ikke at haft en sådan tilknytning til selskabets indtægtsgivende virksomhed, at den kunne anses som en fradragsberettiget driftsudgift.
 LSRM 1956, 52
 En vognmand klagede over, at han ikke kunne fratrække advokatomkostninger i forbindelse med indkasseringen af et tilgodehavende opstået ved salg af en bil. Klageren havde i 1951 ved salg af bilen opnået en ikke-skattepligtig fortjeneste. Da køberen ikke overholdt sine forpligtelser, tog klageren i 1953 vognen tilbage og solgte den på ny, hvorved den ikke-skattepligtige fortjeneste blev reduceret. Landsskatteretten fandt, at udgifterne repræsenterede en formindskelse af den af klageren opnåede ikke-skattepligtige fortjeneste, og at de derfor ikke kunne trækkes fra i indkomsten.


text:
Højesterets hegnspæle over for EU Domstolen – Rule of law
 27. december 2016 30. april 2019 Morten E. G. Jørgensen EU
 Højesteret afsagde i starten af december 2016 en meget interessant dom – den såkaldte Ajos dom – der efter min mening sætter store hegnspæle op i et af tidens hotte emner, nemlig forholdet imellem dansk ret og EU retten. Derfor kan det også undre, at dommen ikke har fået mere omtale. Muligvis skyldes det, at stoffet er enormt kompleks og svært at forstå. Selv for en trænet jurist kan det give problemer. Jeg vil her alligevel forsøge at foretage en letspiselig og simpel analyse af en dom, der fylder 47 sider, og hvor Højesteret for første gang udtrykkeligt har afsagt en dom i strid med EU retten.
 Som i en god avisartikel – men stik imod den juridiske metode – vil jeg starte med konklusionerne for derefter at fremføre faktum og argumenter.
 Efter min opfattelse er Ajos dommen en ren armlægning imellem Højesteret og EU Domstolen. En styrketest som Højesteret – i hvert fald i første omgang – har vundet. Det er velkendt, at man altid må have to perspektiver for øje, når man fortolker EU retten og beskæftiger sig med forholdet imellem dansk ret og EU ret. Den simple opfattelse er EU perspektivet, hvorefter EU Domstolen allerede i 1964 med Costa mod Enel sagen fastslog EU rettens forrang. En opfattelse der endda kan udstrækkes til, at der også er forrang for medlemsstaternes forfatninger. Denne opfattelse er ikke anerkendt i Danmark, da suverænitetsoverladelsen – og dermed EU’s kompetence – er afgrænset af grundloven. Allerede fordi grundlovens § 20 ikke gør det muligt at overdrage en så vidtgående kompetence til EU, jf. bl.a. U 1998.800 H (Maastricht dommen) kan EU retten altså ikke have forrang over grundloven. Det tilkommer ikke ”rigets myndigheder” at bryde grundloven, hvorfor det heller ikke kan overlades til EU at gøre det. Det afgørende ud fra et dansk perspektiv er derimod en simpel – men til tider vanskelig – analyse af, hvad der er overladt af suverænitet i tiltrædelsesloven, som er vedtaget i henhold til grundlovens § 20. Højesteret har i Ajos sagen sat en stor fed streg under dette dualistiske udgangspunkt for forholdet imellem dansk ret og EU retten. Der er således sat en solid hegnspæl op som bolværk imod EU rettens forrang.
 Min påstand om hegnspælen baserer jeg på det faktum, at Højesteret i Ajos sagen trodsede EU Domstolens klare svar på en præjudiciel forelæggelse. EU Domstolen mente, at Højesteret – såfremt man ikke igennem EU konform fortolkning kunne nå til et passende resultat – måtte undlade at anvende en klar dansk lovbestemmelse i funktionærloven, idet bestemmelsen måtte vige for det almindelige EU retlige princip på traktatniveau om forskelsbehandling på baggrund af alder.
 Højesteret valgte meget modigt at trodse EU Domstolens klare tilkendegivelse af EU rettens indhold i den præjudicielle forelæggelse. Efter en nøje analyse af princippet om forskelsbehandling og tiltrædelsesloven fandt Højesteret ikke hjemmel i tiltrædelsesloven til at undlade at anvende bestemmelsen og


text:
frifandt arbejdsgiveren Ajos for at betale en fratrædelsesgodtgørelse, hvilket var i overensstemmelse med den daværende klare danske retstilstand i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, men altså ifølge EU Domstolen i direkte modstrid med EU retten.
 De 8 ud af 9 dommere udtaler ganske simpelt: ”Hvis Højesteret i denne situation skulle undlade at anvende bestemmelsen, ville Højesteret handle uden for rammerne af sin beføjelse som dømmende magt”. Efter min opfattelse altså en henvisning til grundlovens § 3, hvorefter Højesteret er en del af den dømmende magt og ikke den lovgivende magt. En gennemførelse af dette og andre EU retlige principper i dansk ret – eller blot det forhold at bringe retstilstanden på dette enkelte område i overensstemmelse med EU retten – kræver således en dansk lov og efter omstændighederne en lov, der er vedtaget efter forskrifterne i grundlovens § 20.
 Der er i høj grad tale om en konfrontation imellem to måder at anskue vores EU retlige forpligtelser på. Højesteret holder sig til den danske stringente juridisk metode, herunder ved fortolkning af tiltrædelsesloven. EU Domstolen ser i stedet sin rolle som at integrere og lade egne domstolsskabte principper føre til en ensartet retstilstand i medlemsstaterne.
 Dommen rejser grundlæggende spørgsmål om bl.a. anvendelsen af princippet om EU konform fortolkning, den direkte horisontale virkning af generelle EU retlige principper (se mere nedenfor) og mere generelt om grænserne for EU Domstolens dynamiske fortolkningsstil.
 Det spændende bliver nu om det afføder reaktioner fra EU systemet i form af Kommissionen eller Domstolen selv. Men mon ikke de begge har nok at se til, og at sejren i denne omgang går til Højesteret? Under alle omstændigheder er ballet åbnet og enhver jurist bør købe sig indgangsbilletter og holde sig til i den kommende tids debat i det juridiske miljø i både ind- og udland.
 For den mere nørdede jurist er min egen subjektive udlægning og grove gennemgang af nogle af de væsentlige faktuelle omstændigheder:
 Ajos dommen blev afsagt af Højesteret tirsdag den 6. december 2016. Der er tale om en sag, der er anket fra Sø- og Handelsretten, hvor Højesteret tager stilling til resultatet af en præjudiciel forelæggelse for EU domstolen. Altså en anmodning fra en national retsinstans til EU-Domstolen om at afklare fortolkningen eller gyldigheden af en fællesskabsregel.
 I sin essens handler sagen om, at en arbejdsgiver – Ajos – den 25. maj 2009 opsiger en medarbejder efter 25 års ansættelse og ikke udbetaler en fratrædelsesgodtgørelse, fordi arbejdsgiveren henholder sig til en dagældende bestemmelse § 2 a, stk. 3, i funktionærloven, hvorefter en fratrædelsesgodtgørelse bortfaldt, ”hvis funktionæren ved fratrædelsen vil oppebære en alderspension fra arbejdsgiveren, og hvis funktionæren er indtrådt i den pågældende pensionsordning før det fyldte 50. år”. Spørgsmålet er grundlæggende set om det er korrekt, at Ajos er fritaget for denne fratrædelsesgodtgørelse eller ej.
 Afgørelsen heraf beror i første omgang på, om det er muligt at fortolke de dagældende regler i funktionærloven på en måde, der er i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet som fortolket af EU-Domstolen i Ole Andersen-sagen (Højesteretsdom fra januar 2014 (UfR


text:
2014.1119), der angik offentlige arbejdsgivere), eventuelt ved at anvende de regler i forskelsbehandlingsloven, der er fastsat til gennemførelse af beskæftigelsesdirektivet. Er dette ikke muligt, skal der tages stilling til, om et EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder fører til, at Ajos ikke kan støtte ret på den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3.
 I forhold til den direktiv konforme fortolkning konkluderede Højesteret, at der foreligger en contra legem situation, hvilket ikkebærer, at det ikke er muligt at fortolke den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3 i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet.
 Højesteret bemærkede bl.a., at pligten til fortolkning ikke kan tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret. Højesteret har gentagne gange taget stilling til forståelsen af den dagældende § 2 a, stk. 3 i funktionærloven. Der var således en klar retstilstand, hvorefter arbejdstageren i den foreliggende situation ikke var berettiget til en fratrædelsesgodtgørelse, og at det ikke vil være muligt ved anvendelse af de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i dansk ret at anlægge en fortolkning af funktionærlovens dagældende § 2 a, stk. 3, der kan bringe bestemmelsen i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet som fortolket ved EU-Domstolens dom i Ole Andersen-sagen
 Der foreligger således en contra legem situation, hvilket indebærer, at det ikke er muligt at fortolke den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet.
 Det er der i sig selv ikke noget odiøst i. Der er ikke noget nyt i det forhold, at Højesteret ikke kan anlægge en direktiv konform fortolkning pga. contra legem. Se eksempelvis U 2014.914 H om erstatningsferie ved sygdom under ferie, hvor Højesteret nåede til samme resultat.
 Spørgsmålet er herefter om et princip imod forskelsbehandling på grund af alder kan føre til et andet resultat. EU domstolen er temmelig klar i sin dom af 19. april 2016 – som svar på den præjudicielle forelæggelse – hvorefter princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder tillægger private en subjektiv ret – også i en tvist imellem private (altså såkaldt horisontal virkning). Princippet pålægger den forelæggende ret – altså Højesteret – at undlade at anvende bestemmelsen i funktionærloven.
 8 ud af 9 dommere udtaler i den forbindelse, at princippet om forskelsbehandling på baggrund af alder er et almindeligt EU retligt princip på traktatniveau, der ifølge EU Domstolen har sin oprindelse i forskellige internationale konventioner og i medlemsstaternes fælles forfatningsretlige traditioner, men kæder det ikke op på en nærmere bestemt traktatbestemmelse i de EU traktater, som Danmark har tiltrådt igennem tiltrædelsesloven. En sådan situation er ikke forudset i tiltrædelsesloven.
 Det er endvidere velkendt og også forudset i tiltrædelsesloven, at EU-Domstolen kan udvikle og fastslå generelle principper, der har deres oprindelse i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og tilsvarende traktater og i medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner. Sådanne generelle principper er imidlertid efter tiltrædelsesloven ikke umiddelbart anvendelige i Danmark, og de kan således ikke påberåbes i tvister mellem private.
 Princippet er godt nok at finde i charteret, men det retter sig imod EU’s organer og


text:
Skat.dk: Genoptagelse ved Skatteankenævnet - manglende udnyttelse af klagemulighed
 07 Oct 2005 10:02
 03 Oct 2005 09:38
 SKM2005.400.HR
 Genoptagelse, udnyttelse, klagemulighed, afvisning, dokumentation, familielån, forpligtigelse, renter
 Skatteyderen undlod rettidigt at påklage Skatteankenævnets afgørelse af 20. februar 1998, hvorved skatteforvaltningens forhøjelse af den skattepligtige indkomst for indkomstårene 1991-1993 blev stadfæstet. Først den 4. maj 1999 anmodede han Skatteankenævnet om genoptagelse af sagen. Landsretten fandt ikke, at skatteyderen i forbindelse med genoptagelsesanmodningen eller senere var fremkommet med sådanne oplysninger, at sagen burde være genoptaget, jf. skattestyrelseslovens § 22. Højesteret stadfæstede landsrettens dom.
 For så vidt angik indkomstårene 1995 og 1996, havde skatteyderen påklaget skatteforvaltningens forhøjelser for sent til Skatteankenævnet. Skatteankenævnet havde derfor afvist klagen. I medfør af skattestyrelseslovens § 23, stk. 2, havde Landsskatteretten afvist at behandle klagen, idet klageadgangen ikke var udnyttet. Landsskatteretten havde herved henset til, at der ikke forelå sådanne særlige omstændigheder, der talte for at realitetsbehandle klagen, uanset at klageadgangen til Skatteankenævnet ikke havde været udnyttet.
 Højesteret stadfæstede landsrettens dom, hvorved Højesteret henså til, at skatteyderen ikke havde dokumenteret eksistensen af nogle påståede familielån og pligten til at forrente dem.
 Proccessuelle regler 2005-2 A.1.4
 Proccessuelle regler 2005-2 H.7.1
 Ligningsvejledningen 2005-2 A.E.1.1.4
 Marie-Louise Andreasen, Per Sørensen, Poul Søgaard, Jytte Scharling og Poul Dahl Jensen
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 20. afdeling den 6. januar 2004.
 Det fremgår af sagen, at A påklagede Skatteankenævnets afgørelse af 20. februar 1998 til Landsskatteretten, som ved kendelse af 18. juni 1998 afviste klagen som for sent indkommet. Herefter anmodede han den 4. maj 1999 skatteankenævnet om genoptagelse af sagen.
 Med denne bemærkning og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at betingelserne i dagældende skattestyrelseslovs § 22 for at genoptage As skatteansættelse for indkomstårene 1991, 1992 og 1993 ikke er opfyldt.
 Som anført af landsretten forudsætter fradrag for renteudgifter, at gældsforholdet indeholder en retlig bindende forpligtelse såvel til at betale gælden som til at forrente den. Højesteret finder, at A ikke har fremlagt en sådan dokumentation for eksistensen af familielånene og for pligten til at forrente dem, at Landsskatteretten har haft pligt til ekstraordinært at realitetsbehandle klagen vedrørende fradrag for renteudgifter i 1995 og 1996, selv om klagen ikke forinden havde været realitetsbehandlet af skatteankenævnet, jf. skattestyrelseslovens § 23, stk. 2. Højesteret tiltræder derfor, at heller ikke denne del af As påstand er taget til følge.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 55.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Højesteret lod opsagt medarbejder beholde aktierettigheder - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har netop efter aftalelovens § 36 tilsidesat en medarbejders forpligtelse til at tilbagesælge aktier erhvervet gennem et investeringsprogram, der ikke var omfattet af funktionær- eller aktieoptionsloven.
 Højesterets dom betyder, at tilbagekøbsordninger vedrørende medarbejderes køb af aktier kan blive tilsidesat helt, hvis det under hensyn til de konkrete omstændigheder er urimeligt at opretholde dem. Det synes herved særligt at være afgørende, om det er virksomheden eller medarbejderen, der har opsagt ansættelsesforholdet, og om der har været rimelig anledning til opsigelsen.
 Sagen vedrørte en medarbejder, der var ansat i en lederstilling hos en virksomhed. Medarbejderen blev i 2005 tilbudt at deltage i et investeringsprogram, hvor han erhvervede aktier i virksomhedens moderselskab. Aktierne blev erhvervet fra virksomhedens holdingselskab, og købet skete gennem et agentselskab i Luxembourg. Agenten bevarede efter aftale ejendomsretten til aktierne på investorernes vegne, herunder medarbejderne, og udøvede visse rettigheder over disse. De økonomiske fordele tilfaldt investorerne. Aktierne skulle efter aftalen tilbagesælges, hvis medarbejderen fratrådte sin stilling i virksomheden. Medarbejderen blev opsagt i december 2006 og pålagt at afstå aktierne til virksomheden til markedskurs.
 Herefter nedlagde medarbejderen blandt andet påstand om, at ordningen var omfattet af bestemmelserne i funktionærlovens § 17 a, aktieoptionsloven samt aftalelovens § 36, og at han derfor ikke var forpligtet til at tilbagesælge aktierne, men at han havde ret til at erhverve og beholde dem.
 Østre Landsret fandt ikke, at de tildelte rettigheder efter deres udformning var omfattet af hverken funktionærlovens § 17 a eller aktieoptionsloven. Landsretten fandt i øvrigt ikke, at der var grundlag for at tilsidesætte tilbagesalgspligten efter aftalelovens § 36.
 Højesterets flertal på tre ud af fem dommere fandt, at man ved vurderingen af, om tilbagesalgspligten skulle tilsidesættes efter aftalelovens § 36, måtte tage udgangspunkt i, at adgangen til det særlige investeringsprogram var opnået i kraft af ansættelsen. Højesteret lagde vægt på, at investeringsprogrammet i første række var begrundet i et ønske om at fastholde medarbejderen, samt at medarbejderen var blevet opsagt af virksomheden, uden at opsigelsen skyldtes misligholdelse fra medarbejderens side. Højesteret fandt det herefter urimeligt at gøre tilbagesalgspligten gældende i det konkrete tilfælde, da medarbejderen var blevet opsagt uden at have misligholdt ansættelsesforholdet. Højesteret henviste også til principperne i og hensynene bag aktieoptionslovens § 5.
 Højesteret fandt herefter, at medarbejderen var berettiget til at bevare sine aktier som om, at han fortsat var ansat.


text:
Dan Bjerg Geary Partner +45 72273640
 Peter Lind Nielsen Senioradvokat +45 72273431
 Højesteret har den 18. december 2018 afsagt en principiel dom om brug af ophavsretligt beskyttede produkter som rekvisitter i egen markedsføring. Brugen af skåle og tallerkener i billedekompositioner på emballage til madvarer og i tilbudsaviser var i et vist omfang i strid med ophavsretsloven og markedsføringsloven.
 Coop havde brugt skåle og tallerkener i billedekompositioner på vareemballage og i tilbudsaviser, hvor de forskellige fødevarer var afbilledet i skåle og på tallerkener fra designeren Kasper Würtz. Der var ingen aftale mellem parterne om afbildningen af servicet.
 Højesteret slog indledningsvist fast, at servicet nød beskyttelse som brugskunst efter ophavsretsloven.
 Højesteret udtalte, at der gælder en ulovbestemt bagatelgrænse (de minimis-princip) for brug af ophavsretligt beskyttede genstande i bl.a. billedekompositioner. Selv i en kommerciel og marførings-mæssig sammenhæng kan brugen af et ophavsretligt beskyttet værk være så underordnet, at det ikke krænker ophavsretten. Bagatelgrænsen skal imidlertid fortolkes restriktivt, og markedsføringen må ikke påvirke den normale udnyttelse af genstanden på en skadelig måde eller på urimelig måde gøre indgreb i ophavsmandens interesser.
 På den baggrund kom Højesteret frem til, at størstedelen af afbildningerne af servicet i tilbudsaviser og på emballage krænkede ophavsmandens rettigheder. Højesteret udtalte, at servicet fremtrådte så tydeligt og udgjorde et væsentligt element i markedsføringen, at brugen af servicet ikke var af under-ordnet betydning.
 Andre afbildninger af servicet var derimod omfattet af bagatelgrænsen. Disse afbildninger af servicet var af så underordnet betydning, at de ikke krænkede ophavsretten.
 Højesteret kom også frem til, at brugen af servicet også var i strid med god markedsføringsskik efter markedsføringsloven, fordi det skabte en risiko for udvanding af ophavsmandens brand.
 Coop blev herefter dømt til at betale 200.000 kr. som et rimeligt vederlag for den uretmæssige brug af servicet. Sø- og Handelsretten var i første omgang nået til samme resultat. Læs Sø- og Handelsrettens dom her.
 Dommen har stor betydning for de mange virksomheder, der markedsfører produkter i sammenhænge, hvor også andres produkter gengives. Det gælder navnlig i billedekompositioner, hvor der kan være et ønske om at vise egne produkter i et naturligt eller opstillet miljø, som fx i denne sag hvor madprodukter placeres på en tallerken. Men det kunne også være puder placeret i en stol, eller en frakke der vises på en model iklædt tøj fra en anden tøjproducent eller anvendelse af møbler og brugskunst som baggrund i et opstillet miljø.
 Højesteret har med dommen fastslået, at bagatelgrænsen for ikke-krænkende brug skal fortolkes temmelig restriktivt. Som nævnt ovenfor er det afgørende for lovligheden, om den ophavsretligt beskyttede genstand fremstår som et uvæsentligt element, der er af underordnet betydning.
 Det er vanskeligt at vurdere, hvornår brugen af andres produkter er omfattet af bagatelgrænsen. Højesterets vurdering heraf kan tjene som retningslinje. Dommen udmærker sig ved, at man kan se de forskellige produkter og opstillinger afbilledet og herved se eksempler både på krænkelser og på lovlig brug omfattet af bagatelgrænsen.
 Der skal altid foretages en konkret vurdering af både beskyttelsen af produktet og lovligheden af den påtænkte anvendelse i


text:
hvert enkelt tilfælde. Det er her afgørende, at genstanden ikke indtager en dominerende placering eller tjener som blikfang, men i stedet bruges på en ikke fremtrædende måde og som en naturlig del af opstillingen.
 Det er vanskeligt helt at undgå risikoen for krænkelser på dette område, og vi anbefaler altid indgåelse af en aftale med eller indhentelse af et samtykke fra ophavsmanden til brug af produkterne, så risikoen for krænkelse elimineres.


text:
Arbejdsgiver frifundet for overtrædelse af ligebehandlingslovens forbud om forskelsbehandling af gravide
 Højesteret har den 25. oktober 2016 taget stilling til en ny vinkel på spørgsmålet om berettigelsen af en afskedigelse af en gravid kvinde. I sagen fastslog Højesteret, at det ansættelsesretlige princip om, at rimeligheden af en afskedigelse skal vurderes ud fra forholdene på opsigelsestidspunktet også er gældende ved bedømmelsen af afskedigelser efter ligebehandlingsloven. Højesteret tilkendegav imidlertid også, at vurderingen af, om arbejdsgiveren har løftet sin bevisbyrde efter ligebehandlingsloven kan påvirkes af, om arbejdsgiveren har udnyttet en eventuel mulighed for omplacering til en stilling, som var ledig i tiden op til opsigelsestidspunktet, eller som på opsigelsestidspunktet måtte forventes at blive ledig inden udløbet af opsigelsesperioden.
 Professionshøjskolen University College Nordjylland (UCN) blev som led i en besparelsesrunde nødsaget til at afskedige flere medarbejdere, heriblandt sagsøger, A.
 A var gravid på opsigelsestidspunktet, og i perioden mellem opsigelsestidspunktet og fratrædelsestidspunktet blev der slået en stilling op, for hvilken A var kvalificeret, men ikke blev omplaceret til. Sagens spørgsmål var derfor, hvorvidt sagsøgte havde overtrådt ligebehandlingslovens § 9, subsidiært § 2 om forskelsbehandling pga. graviditet.
 Byretten frifandt sagsøgte for at betale godtgørelse, modsat landsretten, som idømte sagsøgte til at betale 270.793 kroner.
 Ved Højesterets stillingtagen til, om ligebehandlingslovens ligebehandlingsprincip var iagttaget, blev det lagt til grund, at ledelsen allerede inden deres kendskab til A’s graviditet havde besluttet at nedlægge A’s stilling, og at hun var en ud af fem medarbejdere, som var planlagt at blive afskediget.
 Spørgsmålet var herefter, hvorvidt sagsøgte i relation til A havde en særlig forpligtelse til at udnytte en eventuel mulighed for omplacering til en stilling, som var ledig i tiden op til opsigelsestidspunktet, eller måtte forventes at blive ledig inden udløbet af opsigelsesperioden.
 A påberåbte sig i den forbindelse fire stillinger, hvortil omplacering efter A’s egen opfattelse var mulig i perioden indtil opsigelsen. Højesteret lagde her til grund, at sagsøgte ikke havde anledning til at overveje omplacering af nogle af disse fire stillinger, da de enten allerede var besat til anden side, eller ikke var relevant for A, henset til A’s faglige kvalifikationer og uddannelsesmæssige baggrund.
 Efter afskedigelsen, men før fratrædelsestidspunktet, blev en anden stilling i en anden afdeling også ledig. A var kvalificeret til at søge stillingen, men havde hverken søgt eller vist interesse herfor.
 Højesteret fandt, at sagsøgte havde løftet bevisbyrden for, at afskedigelsen af A hverken var helt eller delvist begrundet i A’s graviditet, da afskedigelsen var planlagt før sagsøgte fik kendskab til graviditeten. Hvad angår den ledige stilling, fandt Højesteret, at da A ikke havde søgt stilling eller udvist interesse herfor, havde sagsøgte ej heller overtrådt ligebehandlingslovens § 2. Højesteret fandt ej heller, at sagsøgte havde overtrådt ligebehandlingslovens § 2, ved ikke at have tilbudt andre stillinger, som blev ledige efter opsigelsestidspunktet.
 Højesteret frifandt på den baggrund sagsøgte for overtrædelse af ligebehandlingslovens §§ 2 og 9.
 Det er interessant, at Højesteret, ved vurderingen af om arbejdsgiveren har foretaget tilstrækkeligt i forhold til omplacering, kommer til at antyde, at omplacering alene skal ske i forhold til


text:
ledige stillinger og dermed antyder, at arbejdsgiverens pligt til at foretage en vurdering af, hvem af medarbejderne, der bedst kan undværes, er underordnet. Det er også interessant, at Højesteret ikke finder, at arbejdsgiverens pligt til at sikre ligebehandling ikke kan udstrækkes til varetagelse af medarbejderens interesser, hvis denne ikke selv gør opmærksom på disse.
 Spørgsmål til afgørelsen kan rettes til advokat Karen-Margrethe Schebye på kms@sjlaw.dk.


text:
Skat.dk: Sømandsbeskatning - refusionsordning - sandsugning og entreprenørmæssig virksomhed
 27 May 2016 10:10
 Refusionsordning, sømandsbeskatning, sandsuger, entreprenørmæssig virksomhed, søtransport
 Sømandsbeskatningsloven § 10, stk. 2
 Den juridiske vejledning 2016-2 C.A.3.4.6.7
 Thomas Rørdam, Vibeke Rønne, Henrik Waaben, Kurt Rasmussen og Lars Apostoli.
 Appellanten, H1, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at rederiets aktiviteter for G1 i maj og juni 2009 er søtransportaktiviteter, jf. sømandsbeskatningslovens § 10, og at sagen skal hjemvises til SKAT til fornyet behandling. Subsidiært skal Skatteministeriet anerkende, at rederiets aktiviteter for G1 i maj og juni 2009 er søtransportaktiviteter, jf. sømandsbeskatningslovens § 10, for så vidt angår den tid, der medgik til sejlads til og fra de steder på havet, hvor G1 lavede sine undersøgelser, og at sagen skal hjemvises til SKAT til fornyet behandling.
 Anken omfatter dermed alene de aktiviteter, som er udført med fartøjet Fartøj-1 for den rådgivende ingeniørvirksomhed G1 i maj og juni 2009.
 H1 har navnlig anført, at G1's medarbejdere foretog havbundsundersøgelser med henblik på etablering af en havvindmøllepark ved ...2, men besætningen deltog ikke i dette undersøgelsesarbejde. Opgaven for Fartøj-1 og besætningen var således alene at foretage transport af G1's medarbejdere og deres udstyr til de positioner på havet, hvor undersøgelserne fandt sted, og at sejle medarbejderne og udstyret retur. G1's udstyr blev lastet og losset af skibets besætning, som også betjente skibets kran, når G1's udstyr skulle placeres på havbunden og løftes op igen. Arbejdet med lastning og losning af gods er en helt sædvanlig arbejdsopgave i forbindelse med søtransport, og der var ikke tale om, at skibet blev ombygget med henblik på udførelsen af opgaverne for G1.
 Arbejdsopgaverne for G1 er omfattet af begrebet "søtransportaktiviteter" i sømandsbeskatningslovens § 10, stk. 2, og kan derfor danne grundlag for refusion efter denne bestemmelse, idet fartøjet Fartøj-1 er en sandsuger med en bruttotonnage på over 20 tons.
 Det fremgår af lovens forarbejder, at det har været hensigten, at refusion skal ydes i videst muligt omfang inden for de rammer, der følger af de EU-retlige begrænsninger. Disse begrænsninger fremgår af EU-Kommissionens meddelelse fra 2004 om EU-retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren. Søtransportbegrebet i den danske lov skal derfor også fortolkes i overensstemmelse med det EU-retlige søtransportbegreb, som er anvendt i retningslinjerne fra EU-Kommissionen, og som er defineret i forordning (EØF) nr. 4055/86 og forordning (EØF) nr. 3577/92. Det følger af forordningerne og EU-Domstolens praksis, at søtransportaktiviteter består af tjenesteydelser i form af transport af gods eller passagerer, og at der i øvrigt skal anlægges en bred fortolkning af begrebet. På baggrund af den EU-retlige fortolkning af søtransportbegrebet kan der ikke være tvivl om, at de aktiviteter, som Fartøj-1 har udført for G1, er omfattet af bestemmelsen i lovens § 10.
 Sammenhængen mellem DIS-skatteordningen og tonnageskatteloven, som følger af sømandsbeskatningslovens § 5, gælder ikke for refusionsordningen i henhold til lovens § 10. Derfor er det ikke afgørende for retten til refusion efter § 10, om der er tale om aktiviteter, som kan være omfattet af tonnageskatteloven. Hvis virksomheden er udelukket fra tonnagebeskatning efter reglen i


text:
tonnageskattelovens § 8, betyder det således ikke nødvendigvis, at virksomheden ikke vil kunne kvalificeres som søtransportaktivitet efter sømandsbeskatningslovens § 10. Virksomheden, som Fartøj-1 har udført for G1, er i øvrigt ikke omfattet af tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 3, om entreprenørmæssig virksomhed, herunder "bygning og reparation af ... vindmølleparker. "
 Skatteministeriets fortolkning af loven fremgår af SKM2006.602.DEP og af ministeriets korrespondance med EU-Kommissionen forud for Kommissionens godkendelsesbeslutning af 13. januar 2009 om statsstøtte (statsstøttesag C 22/07). Der er tale om tilkendegivelser, der har fundet sted efter lovens vedtagelse, og som derfor ikke er afgørende for lovfortolkningen.
 Der er intet til hinder for opdeling af aktiviteterne mellem på den ene side sejlads til og fra de forskellige destinationer på havet, hvor G1's medarbejdere udførte havbundsundersøgelserne, og på den anden side liggetiden på disse destinationer. I hvert fald sejladsen fra havnen til de forskellige destinationer med G1's medarbejdere og deres udstyr og retursejladsen skal henregnes til søtransportaktiviteter som nævnt i sømandsbeskatningslovens § 10, stk. 2 - og kan ikke anses for entreprenørmæssig virksomhed. Det er baggrunden for den subsidiære påstand.
 Skatteministeriet har navnlig anført, at der skal foretages en helhedsbedømmelse af fartøjet Fartøj-1' aktiviteter for G1, og at disse aktiviteter ikke kan anses for søtransportaktiviteter i sømandsbeskatningslovens forstand, men derimod skal bedømmes som entreprenørmæssig virksomhed. Det betyder, at der ikke er tale om aktiviteter, som kan danne grundlag for refusion i medfør af lovens § 10.
 Arbejdet på havet angik de indledende havbundsundersøgelser med henblik på etablering af en havvindmøllepark, og dette arbejde skal bedømmes som en integreret del af projektets gennemførelse. Det er således ikke til hinder for at bedømme arbejdet som entreprenørmæssig virksomhed, at det angik forberedelserne og ikke selve opførelsen af vindmøllerne det pågældende sted. For bedømmelsen af skibets deltagelse i arbejdet med vindmølleprojektet er det afgørende, at dets tilstedeværelse på undersøgelsesstederne var nødvendig, mens undersøgelserne fandt sted, og at det i øvrigt også var skibets kran, der blev benyttet ved anbringelsen af måleudstyret på havbunden og ved optagelsen af udstyret efter endt brug. Kranen blev betjent af skibets besætning, som dermed også deltog i arbejdsprocessen.
 Entreprenørskibe er ikke omfattet af de skattefordele, som følger af sømandsbeskatningsloven, herunder refusionsordningen i henhold til lovens § 10. Det ville være i strid med lovens formål at give konkurrencefordele til sandsugere, som deltager i entreprenørarbejde som f.eks. etablering af en vindmøllepark.
 Rederiets antagelse om, at det er lovens formål at sikre maksimal udnyttelse af de muligheder for statsstøtte, som følger af de EU-retlige rammer, er ikke korrekt. Det er heller ikke afgørende, om det eventuelt ville være muligt at få godkendt en refusionsordning, der giver refusion for virksomhed som den i sagen omhandlede. Derimod er det afgørende, om der er tale om aktiviteter, som er omfattet af den danske støtteordning, der faktisk er anmeldt til og godkendt af EU-Kommissionen. Derfor er det også uholdbart, når rederiet anser Skatteministeriets beskrivelse af reglernes betydning i korrespondancen med EU-Kommissionen og i SKM2006.602.DEP for at være uden betydning for fortolkningen af reglerne. Kommissionens godkendelse af


text:
den danske ordning er således baseret på de danske myndigheders beskrivelse af ordningen og afgrænsningen af den. Statsstøtte uden for disse rammer er ikke godkendt af Kommissionen og vil derfor heller ikke lovligt kunne finde sted.
 Sammenhængen mellem DIS-skatteordningen og tonnageskattelovens regler, som følger direkte af § 5 i sømandsbeskatningsloven, er også relevant for refusionsordningen i henhold til denne lovs § 10, da det ikke har været hensigten at indføre en mere lempelig praksis for refusion end for skattefritagelse efter DIS-ordningen. Det var alene administrative hensyn, der lå til grund for, at sandsugere blev dækket af en refusionsordning i stedet for den almindelige skattefritagelsesmodel, der følger af DIS-ordningen. I øvrigt var de hensyn, som lå til grund for støtteordningerne, de samme - et ønske om at sikre danske skibe internationalt konkurrencedygtige vilkår, lige konkurrencevilkår inden for EU og at undgå konkurrencefordrejning i Danmark i forhold til erhverv, som beskattes efter almindelige danske regler. Entreprenørmæssig virksomhed som nævnt i tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 3, kan herefter hverken danne grundlag for beskatning efter DIS-skatteordningen eller for anvendelse af refusionsordningen i henhold til reglerne i sømandsbeskatningsloven.
 Da skibets aktiviteter for G1 skal bedømmes under ét, er den opdeling, som ligger til grund for rederiets subsidiære påstand, ikke holdbar. Aktiviteterne skal således i deres helhed bedømmes som entreprenørmæssig virksomhed, der ikke er omfattet af begrebet "søtransportaktiviteter" i sømandsbeskatningslovens § 10, stk. 2.
 Af § 10 i sømandsbeskatningsloven fremgår bl.a.:
 § 10. Danske rederier, som udøver virksomhed med stenfiskerfartøjer, herunder sandsugere, som er registreret med hjemsted her i landet med en bruttotonnage på 20 t eller derover... kan efter ansøgning få refusion, jf. stk. 2 og 3, for personer, som udfører arbejde om bord...
 Loven blev vedtaget som lov nr. 386 af 27. maj 2005. I bemærkningerne til lovforslaget er bl.a. anført følgende (Folketingstidende 2004-05, 2. saml., tillæg A, lovforslag nr. L 94, s. 1460 ff.):
 1. Lovforslagets formål.
 Lovforslaget har et dobbelt formål. For det første er der behov for at tilpasse reglerne om beskatning af søfolk til de nye retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren, som EU-Kommissionen udsendte i januar 2004 (EFT C 13 af 17.1.2004, s. 3), og som medlemsstaterne efter retningslinierne skal indarbejde i national lovgivning inden udgangen af juni 2005. Lovforslaget skal i denne forbindelse ses i sammenhæng med det forslag om ændring af tonnageskatteloven, som regeringen samtidig har fremsat.
 Samtidig ønsker regeringen som led i bestræbelserne på at forenkle skattesystemet at foreslå væsentlige forenklinger af reglerne for beskatning af søfolk.
 I øjeblikket skal reglerne om beskatning af søfolk søges i et samspil mellem regler i kildeskatteloven, regler i ligningsloven og endelig lov om særlige fradrag til sømænd.
 Dertil kommer, at en del af regelsættet består af bemyndigelser til skatteministeren til at meddele dispensationer.
 Regeringen ønsker at forenkle og objektivere dette regelsæt. Derfor foreslår regeringen at afskaffe det eksisterende dispensationssystem og i stedet alene basere reglerne om beskatning af søfolk på objektive kriterier. Desuden foreslås det at forenkle de ganske komplicerede regler for særlige fradrag til søfolk.
 3. EU's


text:
retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren.
 EU-Kommissionen udsendte i januar 2004 reviderede retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren (EFT C 13 af 17.1.2004, s. 3). Danmark har sammen med andre medlemsstater tilkendegivet at ville indrette deres nationale regler efter de nye retningslinier inden udgangen af juni 2005. De nye retningslinier afløser et sæt retningslinier fra 1997.
 Retningslinierne er ikke i juridisk forstand bindende for medlemsstaterne på samme måde som forordninger og direktiver. Med meddelelsens egne ord tager den sigte på at fastlægge de parametre, inden for hvilke statsstøtte til søtransportsektoren vil blive godkendt af Kommissionen efter de fællesskabsretlige regler og procedurer for statsstøtte i henhold til traktatens artikel 87, stk. 3, litra c) og/eller artikel 86, stk. 2. Retningslinierne har således formelt set mest karakter af en tilkendegivelse fra Kommissionen til medlemsstaterne om, hvordan man vil håndtere ansøgninger om godkendelse af statsstøtteforanstaltninger på søtransportområdet.
 Det anføres indledningsvis i EU-retningslinierne for statsstøtte til søtransportsektoren, at retningslinierne omfatter, hvad der betegnes som tjenesteydelser inden for søtransport, som disse er defineret i forordning (EØF) nr. 4055/86 og forordning (EØF) nr. 3577/92, d.v.s. »søtransport af gods og passagerer«. Retningslinierne gælder inden for visse grænser også for bugsering og for opmudrings- og sandsugningsaktiviteter.
 Om opmudring og sandsugning siges det i retningslinierne, at sådanne aktiviteter principielt ikke er berettiget til søtransportstøtte. Dog kan sådanne aktiviteter bringes ind under statsstøtteordninger, hvis mindst 50 pct. af fartøjets aktiviteter udgøres af søtransport.
 Anvendelsesområdet for statsstøtteforanstaltninger på dette område er således den erhvervsmæssige transport af gods og passagerer til søs, samt inden for visse begrænsninger bugsering og opmudring/sandsugning. Andre former for virksomhed kan ikke omfattes af statsstøtteforanstaltningerne, uanset om de foregår på eller fra et skib...
 Der er intet til hinder for, at en medlemsstat gennemfører statsstøtteforanstaltninger, som er mindre vidtgående, end retningslinierne åbner mulighed for. Statsstøtteforanstaltninger skal som før nævnt under alle omstændigheder notificeres og godkendes af Kommissionen, før de kan sættes i værk, men der er ingen EU-retlig forpligtelse for medlemsstaterne til at udfylde rammen fuldt ud. Hvis en medlemsstat derimod måtte ønske at give statsstøtte ud over de rammer, der her er fastlagt, vil Kommissionen næppe kunne give sin godkendelse, og en sådan foranstaltning vil dermed ikke kunne sættes i værk.
 4. Lovforslagets indhold.
 Som ovenfor nævnt er formålet med dette lovforslag dels at tilpasse reglerne om beskatning af søfolk til de nye EU-retningsliner for statsstøtte til søtransportsektoren, dels at foretage en forenkling af regelsættet.
 De væsentligste ændringer i forhold til de gældende regler er følgende:
 Anvendelsesområdet for DIS-ordningen bliver det samme som for tonnageskatteordningen. DIS-ordningen (beskatning af søfolk ombord på danske skibe) og tonnageskatteordningen (beskatning af danske rederier) er begge i EU-retlig forstand statsstøtteordninger, og de hviler på samme EU-retlige grundlag. Derfor bør de også have samme anvendelsesområde, medmindre andet følger af EU-reglerne.
 Det gøres muligt for ejere af sandsugerfartøjer at modtage statsstøtte til arbejdsrelaterede omkostninger inden for de begrænsninger, det efter statsstøtteretningslinierne bliver tilladt. Dette vil efter lovforslaget ske, ved at sådanne rederier efter nærmere regler kan få refusion for personer, som udfører arbejde ombord på sådanne


text:
fartøjer.
 For sandsugeres vedkommende er situationen i øjeblikket den, at sådanne fartøjer ikke kan registreres i Dansk Internationalt Skibsregister, og at ansatte ombord på sandsugere således ikke kan gøre brug af DIS-skattereglerne. Dette gælder i praksis dog kun delvis, idet sandsugere kun holdes ude af DIS, så længe de arbejder på grundlag af en indvindingstilladelse efter råstofloven. Er der ikke udstedt indvindingstilladelse, eller er tilladelsen deponeret, registreres sandsugere efter praksis i DIS som lastskibe med deraf følgende DIS-skattefritagelse for de personer, der arbejder ombord.
 Denne praksis vil med de nye statsstøtteretningslinier ikke kunne opretholdes. Det siges således direkte i retningslinierne, at sandsugning m.v. principielt ikke er berettiget til søtransportstøtte. Dog kan sådanne aktiviteter bringes ind under statsstøtteordninger, hvis mindst 50 pct. af fartøjets aktiviteter udgøres af søtransport. Det påhviler efter statsstøtteretningslinierne i sådanne tilfælde rederierne at føre adskilte regnskaber for søtransportaktiviteterne.
 For at en sandsuger efter statsstøttereglerne skal kunne bringes ind under DIS-ordningen, skal den således udføre søtransportopgaver i mindst halvdelen af den tid, den er i drift. Dette er efter det foreliggende en forudsætning, som ikke altid er opfyldt. Herefter vil en person ombord på en sandsuger kunne være skattepligtig efter de almindelige regler i nogle perioder og efter DIS-reglerne i andre, alt efter om 50-pct.kravet er opfyldt.
 En sådan ordning vil være vanskelig at administrere, hvis det skal ske inden for en skattefritagelsesordning som DIS-ordningen. Regeringen har derfor valgt at foreslå en anden løsning for sandsugere, nemlig en refusionsordning, jf. bemærkningerne til lovforslagets § 10.
 Statsstøtte til arbejdsrelaterede omkostninger i søtransportsektoren kan gives på to måder. Enten kan de pågældende søfolk få udbetalt en skattefri nettohyre, eller også kan rederierne helt eller delvis få refunderet den skat og de sociale bidrag, som opkræves hos søfolkene. Medlemsstaterne kan frit vælge, hvilken metode man vil anvende, og det er også muligt at kombinere de to metoder.
 Der er under bemærkningerne til lovforslagets § 6 ovenfor redegjort for, at det vil være vanskeligt at indrette den eksisterende skattefritagelsesordning - DIS-ordningen - på en sådan måde, at den vil kunne rumme de muligheder, der efter EU-retningslinierne er for at give statsstøtte til sandsugere. Sådan støtte kan kun gives i det omfang, at det enkelte fartøj anvendes til søtransportaktiviteter i mindst 50 pct. af den tid, det er i drift.
 Regeringen ønsker at udfylde EU's retningslinier for statsstøtte til søtransportsektoren bedst muligt, og det foreslås derfor, at det gøres muligt at give sandsugerrederier en refusion for personer, der arbejder ombord på sådanne fartøjer, jf. nedenfor.
 Som bilag til lovforslaget er indsat EU-Kommissionens meddelelse C (2004) 43 om EU-retningslinjer for statsstøtte til søtransportsektoren (2004/C 13/03). I retningslinjerne hedder det bl.a.:
 Nærværende retningslinjer gælder for tjenesteydelser inden for søtransport, som disse er defineret i forordning (EØF) nr. 4055/86 og forordning (EØF) nr. 3577/92, dvs. »søtransport af gods og passagerer«. De gælder også i bestemte tilfælde for bugsering og opmudrings-/sandsugningsaktiviteter.
 »Opmudring/sandsugning« er principielt ikke berettiget til søtransportstøtte. Beskatningsordningerne for virksomheder (f.eks. tonnageafgift) kan kun anvendes for opmudrings-/sandsugningsfartøjer, hvis aktiviteter udgør »søtransport« dvs. transport på havet af


text:
opgravede materialer - for over 50 % af deres årlige driftstids vedkommende og kun for sådanne transportaktiviteter. Kun opmudrings-/sandsugningsfartøjer, der er registreret i en medlemsstat, kan komme i betragtning (undtagelse fra flagtilknytningen er ikke mulig). I sådanne tilfælde kræves der adskilte regnskaber for søtransportaktiviteterne. (4)
 I note 4 til meddelelsen fra Kommissionen hedder det:
 (4) De fartøjer, der benyttes af disse virksomheder, opgraver også materialer, som de bagefter transporterer. Opgravning eller opmudring som sådan berettiger ikke til statsstøtte til søtransport.
 I § 13, stk. 1, i bekendtgørelsen om beskatning af søfolk (bekendtgørelse nr. 361 af 7. maj 2009 - tidligere bekendtgørelse nr. 653 af 28. juni 2005) hedder det:
 1. Sejlads mellem havn og indvindingsplads.
 2. Sejlads mellem indvindingsplads og det sted, hvor de indvundne materialer skal losses, herunder selve losningen.
 3. Sejlads mellem lossested og havn.
 4. Sejlads mellem indvindingspladser.
 5. Sejlads ved assistance på foranledning af offentlig myndighed i forbindelse med oprydning efter olieudslip m.v.
 Den 13. januar 2009 traf EU-Kommissionen beslutning i statsstøttesagen C 22/07 (ex N 43/07) om godkendelse af de foranstaltninger, som Danmark har gennemført til fordel for søgående sandsugere, under forudsætning af at sejlads på indvindingspladser er udelukket fra de støtteberettigede aktiviteter, og til fordel for søgående kabelskibe. Af beslutningen fremgår bl.a.:
 2. DETALJERET BESKRIVELSE AF DE ANMELDTE FORANSTALTNINGER
 2.1. Beskrivelse af den anmeldte ændring af DIS-ordningen
 (11) Efter gældende dansk ret kan sandsugere ikke registreres i DIS-registeret. Sandsugere kan derfor ikke opfylde de grundlæggende betingelser for at anvende DIS-ordningen. Eftersom sandsugere desuden i et vist omfang anvendes til f.eks. konstruktionsarbejder i søterritoriet, har det været vanskeligt for Danmark at inkludere sandsugere i den generelle nettolønsordning. I stedet har Danmark besluttet at beskatte personer, som arbejder ombord på disse fartøjer i henhold til de almindelige beskatningsregler og derefter refundere skatten til rederierne, når betingelserne herfor er opfyldt.
 (12) Det vil sige, at sandsugning indirekte er omfattet af DIS-ordningen og nyder de samme fordele, som gælder for rederier, hvis skibe er registreret i DIS-registret.
 3. BEGRUNDELSE FOR INDLEDNING AF UNDERSØGELSESPROCEDUREN
 3.1 Tvivl om støttens forenelighed med fællesmarkedet for så vidt angår kabellægning
 (22) Kommissionen anså det for umuligt at inddele en given sørejse i dele, hvoraf nogle er omfattet af begrebet søtransport, medens andre ikke er det. Kommissionen var snarere af den opfattelse, at det - som for alle andre maritime aktiviteter - var nødvendigt at foretage en samlet vurdering og derefter konkludere, om en given sørejse fuldt ud er omfattet af definitionen på søtransport.
 (23) På dette grundlag gav Kommissionen i sin beslutning om at indlede en formel undersøgelsesprocedure udtryk for det synspunkt, at udlægning af kabler i havet ikke kan siges at være en kombination af søtransport og udlægning af kabler i havet.
 4. BEMÆRKNINGER FRA DANMARK OM BESLUTNINGEN OM INDLEDNING AF UNDERSØGELSEN
 4.1 Bemærkninger vedrørende kabellægning
 4.2 Bemærkninger vedrørende sandsugning
 (30) Ifølge Danmark er det efter retningslinjerne for sandsugeres vedkommende muligt at opdele de samlede aktiviteter i søtransport og andet. De danske myndigheder finder det uforståeligt, at en tilsvarende opdeling ikke skulle


text:
kunne foretages for kabelskibe.
 (33) I henhold til retningslinjerne er det et krav, at mindst 50 % af samtlige aktiviteter udgør søtransport, som for sandsugeres vedkommende ifølge de danske myndigheder er defineret i retningslinjerne som »... transport på havet af opgravede materialer ...«. Ifølge de danske myndigheder bør retningslinjerne fortolkes således, at transport på havet af opgravede materialer skal anses for søtransport.
 (39) Efter de danske myndigheders opfattelse skal transport på havet af opgravede materialer betragtes som søtransport som omhandlet i retningslinjerne. Sandsugere er derfor omfattet af retningslinjerne uanset indholdet af forordning (EØF) nr. 4055/86 og (EØF) nr. 3577/92, hvis sandsugere udfører søtransport (ifølge Danmark defineret som »transport på havet af opgravede materialer«) i mindst 50 % af deres driftstid.
 (41) De danske myndigheder forklarer, at udgravnings- og opmudringsarbejder i praksis ofte(st) foretages med såkaldte spandkædegravere, som ikke har egne fremdrivningsmidler, og som også af denne grund falder uden for DIS-ordningen. Skibe med egne fremdrivningsmidler kan omfattes af ordningen. Imidlertid er skibe beskæftiget med entreprenørmæssig virksomhed til søs også udelukket fra DIS-ordningen. Ved entreprenørmæssig virksomhed forstås bygning og reparation af havne, moler, broer, olieinstallationer, vindmølleparker og andre havanlæg.
 6.1 Kabellægning
 6.2 Sandsugning
 (79) Med hensyn til kravet om, at sandsugere skal udføre søtransport i mindst 50 % af deres driftstid, bemærker Kommissionen, at »søtransport« i forbindelse med sandsugning er defineret i punkt 3.1, 16. afsnit, i retningslinjerne som »transport på havet af opgravede materialer«, og at det ikke omfatter »opgravning eller opmudring som sådan«. I denne forbindelse bemærker Kommissionen, at opgravning eller sandsugning som sådan er udelukket fra definitionen på støtteberettigede sandsugningsaktiviteter som beskrevet i bekendtgørelsen af 27. maj 2005. Kommissionen anser endvidere »sejlads mellem indvindingsplads og det sted, hvor de indvundne materialer skal losses«, og »sejlads mellem indvindingspladser« for transport af opgravede materialer. Kommissionen medgiver også, at skibe inden for søtransport ikke altid sejler i læsset stand som følge af skævheder på visse handelsruter. Det er derfor logisk ved analogi at betragte »sejlads mellem havn og indvindingsplads« og »sejlads mellem lossested og havn« som søtransport. Tilsvarende er »losning« en integrerende del af søtransport. Endelig bemærkes, at når sandsugere yder assistance på havet på foranledning af offentlig myndighed, er den tid, de direkte og udelukkende bruger på at yde den assistance, til gavn for søtransporten.
 (80) Kommissionen konkluderer derfor, at sandsugningsaktiviteter som defineret i bekendtgørelsen kan omfattes af DIS-ordningen, dog ikke når det drejer sig om aktiviteter, der svarer til »sejlads på indvindingspladser«, som ikke kan skelnes fra opgravning eller sandsugning som sådan.
 For Højesteret er sagen begrænset til de aktiviteter, som H1 udførte for G1 i maj og juni 2009 med Fartøj-1 i forbindelse med havbundsundersøgelser, som G1 foretog vedrørende mulig etablering af en havvindmøllepark ved... 2. Spørgsmålet er, om disse aktiviteter helt eller delvis kan anses for "søtransportaktiviteter" som nævnt i sømandsbeskatningslovens § 10, med den virkning at de kan danne grundlag for refusion efter denne bestemmelse.
 Det er oplyst, at Fartøj-1 er et særligt indrettet fartøj med en bruttotonnage på over 20 tons. Skibet kan anvendes til