text:
at kapitalfonde som H1xxx - i hvert fald generelt - på forhånd kender sine kunder i modsætning til projektudbyderne i ejendomskommanditsagerne afgjort af Højesteret. Denne forskel har ingen retlig betydning.
 Skatteministeriet har til støtte for sin frifindelsespåstand over for sagsøgernes påstand 2 gjort gældende, at disse omkostninger ikke kan tillægges lånenes anskaffelsessum efter kursgevinstlovens § 26, stk. 4, idet der ikke er den fornødne sammenhæng mellem disse udgifter og lånoptagelsen.
 Efter retspraksis kræves en snæver sammenhæng, for at disse udgifter kan tillægges lånets anskaffelsessum, jf. den omfattende højesteretspraksis om, hvad der kan tillægges anskaffelsessummer i SKM2007.773.HR, SKM2007.775.HR, SKM2008.465.HR, SKM2009.562.HR og SKM2011.10.HR. Endvidere henvises til Ligningsvejledningen 2011-1, afsnit A.D.2.15.
 Det bestrides, at långivernes udgifter til rådgivning mv. er en del af det samlede vederlag, som sagsøgerne har betalt for lånene. Der er tale om, at sagsøgerne refunderer de af långiverne afholdte udgifter. En långiver, som ikke er i finansiel næring, ville heller ikke kunne fratrække udgifterne efter kursgevinstlovens § 26, stk. 4. Der er ingen retspraksis eller støtte i ordlyd eller lovmotiver for, at sådanne udgifter skulle kunne tillægges lånets anskaffelsessum.
 Skatteministeriet har til støtte for sin frifindelsespåstand over for sagsøgernes påstand 3 gjort gældende, at udgifterne ikke kan tillægges lånenes anskaffelsessum efter kursgevinstlovens § 26, stk. 4, idet der ikke er den fornødne sammenhæng mellem rådgivernes bistand og lånoptagelsen, jf. henvisningen til den faste højesteretspraksis ovenfor under påstand 2.
 Hvis landsretten ikke giver ministeriet medhold i enten "projektanbringendet" eller rette udgiftsbærer-synspunktet, gøres det gældende, at ligningslovens § 8 J endvidere heller ikke hjemler fradragsret for finansieringsudgifter. Finansieringsudgifter er ikke afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed. Det har Vestre Landsret fastslået i SKM2009.562.HR, idet bemærkes, at Højesteret ikke tog stilling til spørgsmålet som følge af den måde, sagen var lagt op af skatteyderen i sagen for Højesteret. En finansieringsudgift har ikke noget med etablering af en erhvervsvirksomhed at gøre - her køb af et selskab.
 Finansieringsudgiften skal holdes adskilt fra det, som finansieringen anvendes til. Dette har Højesteret også fastslået i SKM2011.10.HR. Højesteret fastslog, at et honorar til en konsulent, der yder rådgivning om og formidling af finansiering af et ejendomsinvesteringsprojekt, ikke kunne medregnes i afskrivningsgrundlaget for investorernes bygningsafskrivninger.
 Også i SKM2010.433.HR har Højesteret fastslået, at finansieringsudgifter ikke kan fratrækkes efter fradragsbestemmelser, der indrømmer fradrag for noget helt andet, selv om finansieringen er anvendt til køb af, hvad der efter bestemmelsen gives fradrag for. Sagen vedrører ligningslovens § 8 K om udgifter til plantning af juletræer og pyntegrønt, hvilken regel blev indført samtidigt med den dagældende ligningslovs § 8 J.
 Skatteministeriet har til støtte for sin frifindelsespåstand over for sagsøgernes påstand 4 gjort gældende, at sagsøgernes udgifter til egne rådgivere i form af advokater og revisorer ikke kan tillægges lånenes anskaffelsessum efter kursgevinstlovens § 26, stk. 4. Der er ikke den fornødne sammenhæng mellem rådgivernes indsats og lånoptagelsen. Dette følger af fast højesteretspraksis, jf. Skatteministeriets bemærkninger til sagsøgernes påstand 2.
 Det bestrides, at sagsøgernes egne udgifter til egne rådgivere skulle udgøre en del


text:
af det samlede vederlag, som sagsøgerne har betalt for lånene, hvorfor det ligeledes bestrides, at udgifterne kan medregnes ved opgørelsen af sagsøgernes gevinst og tab på gælden.
 Afholdte udgifter til advokat og revisor er heller ikke fradragsberettiget efter den dagældende ligningslovs § 8 J. De er ikke afholdt med henblik på udvidelse af sagsøgernes virksomhed, men derimod med henblik på finansiering, jf. Skatteministeriets bemærkninger til sagsøgernes påstand 3.
 Landsretten finder, at sagsøgerne ikke har nogen selvstændig retlig interesse i at få fastslået den retsstilling, der fremgår af påstand 1, som går videre end at opnå skattefradrag i overensstemmelse med påstand 3 og 4. Landsretten finder således, at sagsøgernes påstand 1 reelt er et anbringende til støtte for sagsøgernes påstand 3 og 4.
 Landsretten påkender derfor ikke sagsøgernes påstand 1.
 Gevinst og tab på gæld medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, jf. kursgevinstlovens § 6. Efter den dagældende bestemmelse i kursgevinstlovens § 26, stk. 4, (nu § 26, stk. 3) opgøres gevinst eller tab på gæld som forskellen mellem gældens værdi ved påtagelsen af gælden og værdien ved frigørelsen eller indfrielsen. Af forarbejderne til bestemmelsen fremgår blandt andet, at omkostninger i forbindelse med erhvervelse af fordringer og stiftelse af gæld, f.eks. gebyrer, kurtage, stiftelsesprovision og stempelafgifter, kan tillægges den faktiske anskaffelsessum.
 Ved indgåelsen af låneaftalerne med F1-banken m.fl. påtog sagsøgerne sig en direkte forpligtelse til at betale alle udgifter, der med rimelighed var blevet afholdt af långiverne til rådgivning mv. fra disses advokater og revisorer m.fl., jf. X1-låneaftalens punkt 18.1 og X2-låneaftalens punkt 17.1. Landsretten lægger efter bevisfrørelsen til grund, at dette lånevilkår, der allerede fremgår af F1-bankens "Letter of Interest and Indicative Term Sheet" af 28. januar 1999, er en sædvanlig betingelse for at yde lån af denne karakter og størrelsesorden, og at alternativet til dette lånevilkår ville være et højere lånegebyr til långiverne. Lånevilkåret er endvidere aftalt mellem parter med modsatrettede interesser, og modydelsen har alene været ydelsen af lånet. Herefter finder landsretten, at sagsøgernes betaling af långivernes rådgivningsomkostninger har en så direkte og nær tilknytning til gældsstiftelsen, at sagsøgerne kan tillægge disse omkostninger til den faktiske anskaffelsessum, jf. den dagældende kursgevinstlovs § 26, stk. 4.
 Landsretten giver derfor sagsøgerne medhold i påstand 2.
 Landsretten lægger til grund, at det var G2 AB som investeringsrådgiver for kapitalfonden H4 eller administrationsselskabet G5, der den 29. januar 1999 afgav tilbud om at købe H3-divisionen, og som bistået af egne rådgivere forhandlede dels med sælger og dennes rådgivere om købsvilkårene, dels med F1-banken m.fl. om finansieringsvilkårene. Landsretten lægger endvidere til grund, at det fra starten var planen, at købet skulle ske gennem et "skuffeselskab" (benævnt H1x i købstilbud mv.), der blev indkøbt til formålet af G2 AB den 17. december 1998. I forbindelse med købet ændrede selskabet navn til H1xx A/S. Efter købet af H3-divisionen har selskabet ændret navn til H1 A/S og senere efter omdannelse til H1 ApS (sagsøger 1). Endvidere lægger landsretten til grund, at aktierne i H1xx A/S den 12. maj 1999 i forbindelse med indgåelsen af låneaftalerne

type: other


text:
og aftalen om køb af H3-divisionen blev overdraget til henholdsvis G5 og G4 BV. Endelig lægger landsretten til grund, at G5's aktiepost få dage senere blev overdraget til og fordelt mellem investorerne i kapitalfonden H4.
 Landsretten finder på denne baggrund, at de beløb, som sagsøgerne efter købet har betalt til egne rådgivere, herunder G5, for rådgivning mv. forud for og i forbindelse med købet af H3-divisionen og finansieringen heraf, ikke har den fornødne tilknytning til selve lånoptagelsen, men har karakter af et honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. Sagsøgerne skulle således kun betale disse beløb, såfremt købet blev gennemført, ligesom sagsøgerne ikke var kontraktpart i forhold til rådgiverne. Herefter finder landsretten, at sagsøgerne ikke har ret til at tillægge omkostninger til egne rådgivere til den faktiske anskaffelsessum, jf. den dagældende kursgevinstlovs § 26, stk. 4.
 Landsretten finder endvidere, at sagsøgerne - i hvert fald efter at G5's aktiepost blev overdraget til og fordelt mellem investorerne i kapitalfonden H4 - ikke indgår i et koncernforhold med G5, der kan begrunde, at omkostningerne til advokat og revisor forud for og i forbindelse med købet af H3-divisionen og finansieringen heraf skattemæssigt placeres hos sagsøgerne. Herefter finder landsretten, at sagsøgerne heller ikke kan fradrage disse omkostninger til advokat og revisor i medfør af den dagældende ligningslovs § 8 J, stk. 1.
 Landsretten frifinder derfor Skatteministeriet for sagsøgernes påstand 3 og 4.
 Landsretten vil tage stilling til spørgsmålet om sagsomkostninger i forbindelse med sagens endelige afgørelse i landsretten.
 Skatteministeriet skal anerkende, at omkostninger, som H1 ApS og H1.1 ApS er pålagt at afholde i henhold til X1-låneaftalens punkt 18.1 og i X2-låneaftalens punkt 17.1, er fradragsberettigede efter kursgevinstloven.


text:
Afskedigelse af handicappet medarbejder - Kielberg advokater
 Højesteret har fastslået, at det ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven, at en kommune valgte at afskedige en handicappet medarbejder i stedet for at tilbyde medarbejderen en deltidsstilling.
 Forskelsbehandlingsloven forbyder arbejdsgivere at forskelsbehandle af en række nærmere opregnede grunde, herunder handicap. Foruden forbuddet mod forskelsbehandling på grund af handicap pålægger loven arbejdsgiveren en særlig tilpasningsforpligtelse.
 Tilpasningsforpligtelsen indebærer, at arbejdsgiveren er forpligtet til at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger for at tilpasse arbejdspladsen til den handicappede medarbejders konkrete behov.
 Tilpasningsforpligtelsen medfører derfor, at en arbejdsgiver ikke kan skride til afskedigelse af en handicappet medarbejder, før arbejdsgiveren har iagttaget sin tilpasningsforpligtelse.
 EU-Domstolen har i en dom af 11. april 2013 fastslået, at tilbud om deltidsansættelse anses for en tilpasningsforanstaltning, som arbejdsgiveren kan være forpligtet til at iværksætte, hvis den gør det muligt for den handicappede forsat at varetage sit job.
 Begrænsning i tilpasningsforpligtelsen
 Arbejdsgiverens tilpasningsforpligtelse gælder dog kun i den udstrækning, at arbejdsgiveren ikke herved bliver pålagt en uforholdsmæssig stor byrde.
 I den konkrete sag havde en kommune afskediget en medarbejder, der havde pådraget sig en smertelidelse i armen som følge af et færdselsuheld og nu kun var i stand til at arbejde 20 timer ugentligt i stedet for 37 timer som hidtil. Medarbejderen havde ytret ønske om at blive ansat på deltid, men kommunen valgte i stedet at afskedige medarbejderen.
 Højesteret fandt, at medarbejderen var handicappet i forskelsbehandlingslovens forstand, idet der blev lagt til grund, at lidelsen var funktionsbegrænsende og i øvrigt langvarig. Kommunen havde derfor en tilpasningsforpligtelse. Som tidligere nævnt omfatter tilpasningsforpligtelsen som udgangspunkt tilbud om deltidsansættelse.
 Medarbejderen arbejdede som lokalplanlægger i et team med to andre. Arbejdsbyrden var for stor til, at arbejdet kunne udføres, hvis pågældende medarbejder var på nedsat tid. Muligheden for at ansætte medarbejderen på deltid sammen med yderligere en medarbejder på deltid var blevet overvejet men afvist, som følge af den ineffektivitet dette ville medføre, og en fuldtidsansættelse blev vurderet nødvendig for at sikre et højt serviceniveau.
 Kommunen havde endvidere undersøgt muligheden for at overflytte medarbejderen til en anden afdeling. Kommunen stod herefter tilbage med valget mellem at afskedige medarbejderen eller beskæftige medarbejderen på deltid, samtidig med at de ville være nødt til at ansætte yderligere en medarbejder på fuld tid. Kommunen valgte førstnævnte.
 Højesteret fandt, at kommunen ikke havde pligt til at tilbyde medarbejderen en deltidsstilling, og at kommunen derfor ikke havde tilsidesat til sin tilpasningsforpligtelse i medfør af forskelsbehandlingsloven.
 Af begrundelsen fremgår det, at Højesteret lagde til grund, at opgaverne med udarbejdelse af lokalplaner ikke kunne løses af de to fuldtidsansatte byplanlæggere samt en medarbejder på nedsat tid, men at det ville være nødvendigt at tilføre yderligere ressourcer til afdelingen. Højesteret fandt, at det ikke lå inden for kommunens tilpasningsforpligtelse at opnormere bemandingen ved at ansætte yderligere en byplanlægger på fuld tid.
 Højesteret lagde endvidere vægt på, at kommunen havde undersøgt muligheden for at få en anden medarbejder til at afdække de manglende timer i planafdelingen, men at dette ikke var muligt, da arbejdet var specialiseret. Grundet arbejdets


text:
specialiserede karakter havde det heller ikke været muligt at overflytte den handicappede medarbejder til en anden afdeling.
 På baggrund af ovenstående fandt Højesteret ikke grundlag for at anfægte kommunens vurdering af, at det ikke var muligt at tilbyde medarbejderen en deltidsstilling.
 Det lå således ikke inden for kommunens tilpasningsforpligtelse at ansætte yderligere en person i en fuldtidsstilling for samtidig at bibeholde den handicappede medarbejder i en deltidsstilling.
 Dommen viser, at arbejdsgiveren skal kunne redegøre for, hvad man har gjort for at opfylde sin tilpasningsforpligtelse, og at det er en meget konkret vurdering, hvorvidt det er tilfældet.
 Det er dyrt for arbejdsgiveren at afskedige medarbejdere i strid med forskelsbehandlingsloven. Hos Kielberg Advokater har vi stor erfaring med at hjælpe klienter i en sådan situation.
 Spørgsmål kan rettes til advokat Annette Petersen.


text:
27 Nov 2014 13:10
 26 Aug 2014 11:44
 SKM2014.803.BR
 Retten i Lyngby, BS 160-2118/2013
 Falsk, faktura, sædvanlig, forhandlervirksomhed, registreringsafgift, god, tro
 Spørgsmålet i sagen var, om sagsøgeren er omfattet af SKATs særlige administrative praksis, hvorefter der ikke efteropkræves registreringsafgift hos en godtroende køber, der har købt et køretøj hos en forhandler.
 Køberen, der havde købt et køretøjet af samme sælger som i SKM2013.447.HR, fik medhold i, at han havde været i god tro om den manglende betaling af afgift, og at han der derfor i henhold til SKATs praksis ikke var forpligtet til at efterbetale registreringsafgift af det omhandlede køretøj.
 Sagen, der er anlagt den 26. november 2013, vedrører prøvelse af Landsskatterettens kendelse om 1. registrerede ejers hæftelse for manglende betaling af registreringsafgift af køretøj købt hos en forhandler.
 Sagsøgerens påstand er, at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at der ikke efteropkræves registreringsafgift hos sagsøger for det i sagen omhandlede køretøj.
 Landsskatteretten afsagde den 30. august 2013 en kendelse, hvoraf det blandt andet fremgår:
 Klagen vedrører hæftelse og beregning af registreringsafgift efter dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, nu § 20, stk. 1.
 SKAT har opkrævet yderligere 657.275 kr. i registreringsafgift. Landskatteretten stadfæster SKATs afgørelse for så vidt angår spørgsmålet om afgiftspligten. Det overlades herefter til SKAT at foretage den endelige beregning af afgiften efter registreringsafgiftslovens §§ 8 og 9, stk. 4.
 Landsskatteretten har ved brev af 22. januar 2013 meddelt klageren, at afgørelse af 10. januar 2013 genoptages.
 Afgørelse af 10. januar 2013:
 Klagen vedrører hæftelse efter den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, nu § 20, stk. 1.
 SKAT har opkrævet yderligere 657.275 kr. i registreringsafgift.
 Landsskatteretten nedsætter den yderligere registreringsafgift til 620.732 kr.
 Klageren står registreret som 1. ejer af en bil af mærket BMW, stelnummer ... og registreringsnummer ... . Bilen er registreret 1. gang den 10. april 2007 i forbindelse med klagerens køb af bilen.
 Bilen er parallelimporteret fra Tyskland til Danmark og anmeldt til afgiftsberigtigelse den 10. april 2007 af G1 ApS, CVR-nr. ... .
 G1 ApS har ved afgiftsberigtigelsen angivet indkøbsprisen til 19.800 euro, svarende til 147.510 kr. ved anvendelse af den i anmeldelsen anvendte kurs på 745, og den afgiftspligtige værdi til 196.773 kr., hvorefter afgiften er beregnet til 304.766 kr. Indkøbsprisen er dokumenteret ved en falsk faktura, udstedt af G2 Anstalt, Liechtenstein.
 Bilens faktiske indkøbspris er 85.500 euro eksklusiv tysk moms ifølge faktura af 28. marts 2007 fra G3 GmbH. SKAT har på baggrund af den faktiske indkøbspris beregnet forhandlerpris inkl. 9 % i avance og moms men uden registreringsafgift til 553.209 kr. og en afgift til 925.498 kr., svarende til en samlet pris på 1.478.707 kr.
 Fakturaen er påstemplet "annulleret".
 Ifølge den danske importør er den vejledende udsalgspris for bilen 1.268.474 kr.
 Ifølge salgsslutseddel af 10. april 2007 har klageren købt den pågældende bil af G1 ApS for 1.088.000 kr., svarende til 14 % under den vejledende udsalgspris. Bilen skulle leveres fabriksny. Moms og leveringsomkostninger er angivet til 0 kr.
 Klageren har betalt hele beløbet med check ved leveringen, idet han


text:
ikke ville betale et depositum, som OF havde ønsket.
 Klageren har været selvstændig siden 1996. I forbindelse med en privat hushandel fortalte ejendomsmægleren, at han kendte en person, der kunne skaffe nye biler fra Tyskland. Klageren havde nævnt, at han var interesseret i en BMW. Noget tid efter havde ejendomsmægleren ringet og oplyst, at hans kontakt kunne skaffe den ønskede bil. Klageren kontaktede OF telefonisk, og der blev aftalt en pris. Efterfølgende blev der fremsendt en mail med en beskrivelse af bilen og dens udstyr. Forhandlingerne vedrørende købet af bilen skete via telefon og mail. I mailkorrespondancen har sælger anvendt mailadressen ... samt underskrevet sig OF.
 Ved mail af 26. marts 2007 har OF sendt oplysning til klageren om, at prisen på den pågældende bil ville være 1.088.000 kr. Af et vedhæftet datablad vedrørende bilen fremgik, at nettoprisen var 54.000 + 1.500 € og bruttoprisen 64.260 + 1.500 €.
 G1 ApS er ejet af OF. Selskabets adresse er sammenfaldende med den private bopæl ifølge folkeregisteret. G1 ApS er registreret i det Centrale Virksomhedsregister den 2. oktober 2006 under detailhandel med personbiler. Selskabet er ikke registreret efter registreringsafgiftslovens § 14. Selskabet har ikke egen udstilling af biler, hjemmeside e.l.
 SKAT Økonomisk Kriminalitet, Økokrim-enhedens afgørelse
 Udgangspunktet er, at registreringsafgiften påhviler køber i hvis navn bilen er registreret, hvilket fremgår af såvel EU afgørelsen, SKM2006.400.EFD, samt af dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, nugældende (uændret) § 20. Det fremgår af bemærkningerne til lovforslaget, at den person, i hvis navn køretøjet er registret i Centralregisteret for Motorkøretøjer, hæfter for afgiftens betaling, medmindre afgiften af køretøjet er anmeldt til told- og skatteforvaltningen af en registreret virksomhed efter registreringsafgiftsloven §§ 14 og 15.
 Dette er ligeledes i overensstemmelse med Østre Landsrets dom af 20. juni 2002 (SKM2002.415.ØLR). Selskabet, der blev dømt til at hæfte for den unddragende registreringsafgift, var på tidspunktet for unddragelserne registreret efter registreringsafgiftslovens § 14 og 15. Afgørelsen er således i fuldstændig overensstemmelse med lovgivningen og praksis, idet den person, i hvis navn køretøjet er registret i Centralregisteret for Motorkøretøjer, hæfter for afgiftens betaling, medmindre afgiften af køretøjer er anmeldt til told- og skatteforvaltningen af en registreret virksomhed efter registreringsafgiftsloven §§ 14 og 15.
 Det forhold, at SKAT har udstedt en registreringsattest, kan ikke tillægges bevis for, at der ikke efterfølgende kan rettes krav mod den, i hvis navn køretøjet er registreret. Dette fremgår af registreringsafgiftslovens § 25, hvor der er mulighed for at få fremstillet et køretøj til fornyet behandling. Dette er underbygget af Østre Landsrets tilkendegivelse i TfS 1995.862, hvor sagsøgtes anbringende om, at en registreringsattest er udtryk for, at afgiftsforholdene er i orden, ikke fik betydning for udfaldet.
 SKATs principielle holdning til efteropkrævning af registreringsafgift er tilkendegivet overfor FDM og Advokat UN, jf. breve dateret 16. april 2008 og 30. april 2008. I svaret er det præciseret, at det er SKATs individuelle vurdering, der ligger til grund for, hvorvidt den enkelte person er omfattet af den personkreds, hvor der kan foretages efteropkrævning af registreringsafgift.
 Det skal bemærkes, at retsplejelovens bestemmelser


text:
omkring sigtelse eller ikke sigtelse, alene finder anvendelse i forhold til en vurdering af hvorvidt der er foregået et strafbart forhold, hvilket ikke indgår i den skatteretlige vurdering.
 De objektive forhold omkring klagerens køb af køretøjet er af SKAT summeret således:
 Klageren er registreret som ejer af BMW med stelnr. ... og reg. nr. ... .
 Køretøjet er anmeldt til SKAT den 10. april 2007 af G1 ApS, ved angivelse af selskabets CVR. nr. ... .
 Køretøjet er registreret 1. gang den 10. april 2007 i klagerens navn.
 Klageren har anskaffet køretøjet hos virksomheden G1 ApS.
 G1 ApS har i perioden 2. oktober 2006 til 4. oktober 2008 alene været registreret for moms, selskabsskat og import.
 G1 ApS har ikke været registreret med virksomhed i registreringsafgiftslovens § 14 forstand.
 Klageren har erhvervet køretøjet, jf. salgsslutseddel, aftale nr.: 1641 for 1.088.000 kr.
 Klageren har i en mail fra OF modtaget oplysninger om, at klagerens bil koster € 54.500 eks. tysk moms. Det svarer til ca. 406.025 kr. Der er et restbeløb på 681.975 kr., skal dække moms, registreringsafgift og fortjeneste.
 Af salgsslutseddel fremgår det, at momsen er angivet til 0 kr. og at bilen skal leveres fabriksny.
 Klageren har givet 1.088.000 kr. for en ny bil, hvor vejledende nyvognspris iflg. den danske importør, er oplyst til 1.268.474 kr.
 SKAT har anvendt prisen inkl. registreringsafgift, da klageren har erhvervet et køretøj, hvor ekstraudstyret ikke er eftermonteret på vegne af sælger og efter en særskilt aftale mellem klageren og sælger, jf. dagældende registreringsafgiftslov § 8, stk. 3. Denne pris skal holdes op mod anskaffelsessummen på 1.088.000 kr.
 På baggrund af de atypiske forhold omkring klagerens anskaffelse af et køretøj til mere end 1 mio. kr., er det SKATs vurdering, at klageren ikke er omfattet af den kreds af bilkøbere, hvor der ikke efteropkræves registreringsafgift, jf. ovenfor nævnte breve, dateret 16. april 2008 og 30. april 2008 fra SKAT.
 SKAT har fastholdt, at ændringen er lovhjemlet af ovennævnte grunde, og at klageren hæfter for registreringsafgiften, jf. §§ 14 og 19, stk. 2 i den dagældende lov om registreringsafgift.
 SKATs udtalelse af 28. juni 2010
 SKAT har i udtalelse til klagen til Landsskatteretten imødekommet klageren for så vidt angår beregningen af forhandleravancen. Hæftelsen omhandler herefter alene differencen mellem 925.498 kr. og den erlagte registreringsafgift på 304.766 kr., eller 620.732 kr.
 Som følge heraf hæfter klageren ifølge registreringsafgiftsloven for, at der er betalt korrekt registreringsafgift ved registreringen af køretøjet.
 På baggrund af oplysningerne om det atypiske aftaleforhold omkring klagerens anskaffelse af det eksklusive køretøj, herunder om kontakten mellem parterne, samt det forhold, at klageren i en mail fra OF har modtaget oplysninger om, at klagerens bil kostede € 54.000 eks. tysk moms, havde klageren ikke grundlag for at tro, at OF havde opnået en sådan rabat på den angivne indkøbspris i Tyskland, at det ville være muligt at afholde dansk registreringsafgift og moms inden for den købspris på 1.088.000 kr., som klageren betalte, ligesom der heller ikke ville være plads til en eventuel avance til forhandleren.


text:
Herudover kan omstændighederne ved virksomheden og parternes aftaleindgåelse i øvrigt ikke anses for sædvandlige for en forhandlervirksomhed, idet G1 blandt andet ikke blev markedsført, og kontakten mellem parterne foregik på en lukket og usædvanlig måde.
 Klageren kan herefter ikke anses for at have været i god tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift, jf. registreringsafgiftslovens § 1. Klageren er som følge heraf ikke omfattet af SKATs administrative praksis for ikke at efteropkræve manglende registreringsafgift.
 Med henvisning til SKATs udtalelse af 28. juni 2010 anses hæftelsen alene for at omfatte differencen mellem 925.498 kr. og den erlagte registreringsafgift på 304.766 kr., eller 620.732 kr.
 SKATs afgørelse nedsættes herefter til 620.732 kr.
 Landsskatteretten har bedt om at få sendt beregning af registreringsafgiften på baggrund af standardprisanmeldelse vedrørende ovennævnte køretøj, der indgår i klagesagen om A.
 SKAT har efterfølgende henvendt sig til den autoriserede bil-importør, da det ikke umiddelbart kunne verificeres, at talopstillingen i bilag 12 til SKATs forslag dateret 25. september 2009 relaterer sig til en standardprisanmeldelse.
 SKAT har pr. mail den 16. januar modtaget mail fra G5 med følgende tekst:
 Den aktuelle bil er produceret den 07.12.06 - se vedhæftede.
 Det er først og fremmest produktionstidspunktet, der er bestemmende for bilens pris så selvom, bilen først er blevet indregistreret i april 2007, vil det stadig være en standardprisanmeldelse, der dækker produktionstidspunktet, der skal bruges - i dette tilfælde vil anmeldelsen typisk dække perioden 01.09.06 - 31.12.06. Såfremt der skulle være foretaget en afgiftsændring ved årsskiftet 06/07 ville dette i første omgang automatisk slå direkte igennem på anmeldelsen og dermed bilens pris. Med andre ord vil listeprisen være uændret medmindre vi aktivt vælger at justere prisen. I et sådan tilfælde ville vi afmelde den gældende standardpris og erstatte den med en ny.
 Der ligger en - nu afmeldt - standardprisanmeldelse med løbenummer ... som dækker produktionsperioden 01.09.06 - 31.12.06. Jeg kan se anmeldelsen havde en ikrafttrædelsesdato, der hed 28.06.07 og en afmeldelsesdato, der hed 07.02.11 - men den er kun gældende for biler i nævnte produktionsperiode.
 Af en eller anden årsag er bilen kun anmeldt med manuelt gear - automatgear kode 205 fremgår af ekstraudstyrslisten. Jeg vil dog mene, det er denne anmeldelse, du skal bruge og blot tillægge prisen for automatgear. Brændstofnormen ændres ikke i dette tilfælde (jævnføre typeanmeldelsnummer E50264).
 (Det er sket, at vi ved disse mere "eksotiske" modeller har valgt ikke at standardprisanmelde både med manuelt gear og automatgear ganske enkelt fordi, der ikke har været noget salg af dem).
 Jeg har vedhæftet en forhandlerprisliste på den aktuelle model, som den så ud pr. 01.01.07. Der er en lille forskel i den vejledende udsalgspris i forhold til standardprisanmeldelsen. Standardprisen er dog den samme, så forskellen ligger i de fradrag, der gives efter beregning af afgift.
 Giver ovenstående mening? Hvis du har supplerende spørgsmål eller noget, du mener forholder sig anderledes, er du naturligvis velkommen til at kontakte mig.
 SKAT har herefter konstateret, at der ikke forefindes en anmeldt standardpris for præcist dette specifikke køretøj, og har


text:
derfor udtalt, at der skal foretages en skønsmæssig ansættelse af køretøjets afgiftspligtige værdi, jævnfør registreringsafgiftslovens § 9, stk. 4.
 Denne værdiansættelse vil formentlig ligge omkring den af G5 foreslåede værdi.
 SKAT har i andre sager fra Landsskatteretten og Østre Landsret modtaget afgørelser/domme hvor hæftelsen bliver fastslået og at selve beregningen hjemsendes til fornyet behandling med udgangspunkt i standardprisen eller tilsvarende værdi.
 SKAT har derfor ikke vedlagt en beregning af registreringsafgiften.
 Med henvisning til Landsskatterettens afgørelse af 10. januar 2013 stadfæstes SKATs afgørelse for så vidt angår spørgsmålet om hæftelse for registreringsafgiften.
 Idet der ikke er anmeldt en standardpris for køretøjet skal den afgiftspligtige værdi af køretøjet fastsættes skønsmæssigt, jf. registreringsafgiftslovens § 9, stk. 4.
 Det overlades herefter til SKAT at beregne registreringsafgiften for køretøjet efter princippet i registreringsafgiftslovens §§ 8 og 9, stk. 4, idet der ved beregningerne skal tages højde for en forhandleravance på 9 %.
 A har forklaret, at han er administrerende direktør og medejer af et el-selskab. Han har siden 1996 arbejdet som selvstændig inden for energibranchen. Han er uddannet ingeniør og autoriseret elinstallatør.
 Han kom i besiddelse af penge i forbindelse med salg af en virksomhed. Han havde haft en leaset firmabil, og han skulle derfor have ny bil.
 Han talte med TR fra forhandler G6, der gav en pris på den ønskede BMW på 1,2 mio. kr., men samtidig sagde, at leveringstiden var lang. Ejendomsmægler IJ, som han havde en hushandel hos, sagde, at han kendte til bilforhandleren G1, som havde speciale i parallelimport af tyske biler. Han tog derefter kontakt til OF. Efter et par uger rykkede han OF. OF sendte derefter en udstyrsliste på en bil, som de forhandlede sig frem til en pris på 1.088.000 kr. for. Han skulle selv afholde udgiften til opdatering af blandt andet navigationssystemet til dansk, hvilket ville koste omkring 20.000 kr. Han fik G5 til at tjekke stelnummeret for blandt andet produktionsår og ekstraudstyr. G5 oplyste, at deres pris ville være 1.120.000 kr.
 Han prøvekørte bilen ved sin hustrus arbejdsplads, og de blev straks derefter enige om at gennemføre handlen.
 Han fik bilen leveret på hjemadressen, hvor han fik udleveret registreringsattesten og betalte med en noteret check. Kilometerstanden var lidt højere end aftalt, men det hæftede han sig ikke meget ved.
 Den udstyrsliste, han modtog, var den, der nu er fremlagt som bilag 2, underbilag 10. Han husker ikke, om det på bilaget med håndskrift påførte stod der dengang. Han har ikke set den annullerede ordrebekræftelse (bilag 2, underbilag 14) med prisen euro 54.500.
 OF virkede troværdig og ikke aggressiv. Han undrede sig ikke over måden, som handlen blev gennemført på heller ikke over, at e-mails fra sælgeren kom fra en privat mailadresse, og at sælgeren underskrev sig med fornavn.
 Han havde kontrolleret, at G1 var registreret i CVR registeret.
 Han hørte ikke fra SKAT, før han modtog et forslag til en ekstraopkrævning af registreringsafgift i november 2007.
 Han fandt, at han købte bilen til en fair pris.
 OF fortalte, at han havde et godt netværk blandt


text:
tyske BMW forhandlere.
 Han vidste dengang ikke, om moms skulle udspecificeres på slutsedlen eller var en del af registreringsafgiften. Han vidste, at registreringsafgiften var høj, men kendte ikke den nøjagtige størrelse.
 BA har forklaret, at hun har været gift med A i 30 år. Hun har været bankrådgiver og arbejder nu administrativt med køb og salg af erhvervsejendomme.
 Hun deltog ikke i valget af bilen måske bortset fra farven. Det var A, der havde kontakten med OF. Hun vidste, at prisen hos G6 var 1.120.000 kr., og at de gav 1.088.000 kr. Hun var ikke med hos G6. Hun så ikke den fremsendte udstyrsliste eller den annullerede ordrebekræftelse. Hun deltog i prøvekørslen af bilen. OF virkede meget præsentabel og kompetent.
 TR har forklaret, at han er ansat hos G6 siden 1998 nu med ansvar for indkøb af biler. A er en langvarig kunde, men ikke privat bekendt.
 I 2007, da den nye BMW skulle introduceres i Danmark, viste A interesse. Vidnet nævnte en pris omkring 1,2 mio. kr. A havde stort set lagt sig fast på, hvilket ekstraudstyr han ønskede.
 A besluttede på et tidspunkt, at han ville købe, men han var utilfreds med den forventede leveringstid, som var 6-8 måneder. Han kan vedstå sin e-mail af 15. februar 2010, hvor han nævner en pris på 1.120.000 kr. Biler i den prisklasse bliver generelt solgt med rabat, og der gives yderligere rabat som følge af langvarige kundeforhold.
 Han ved, at A endte med at købe en bil med næsten samme udstyr, som vidnet havde regnet på.
 Han har selv været ude hos kunder og fremvise biler, og han har leveret biler på kundernes adresser. Megen kommunikation med kunder foregår pr. telefon og e-mails.
 Til støtte for den nedlagte påstand gøres det navnlig gældende, at sagsøger er omfattet af den kreds af godtroende forbrugere, hvor der ikke efteropkræves for lidt betalt registreringsafgift i overensstemmelse med SKATs administrative praksis.
 Der skal således konkret foretages en vurdering af sagsøgers gode tro, der fører til, at sagsøger har handlet i god tro.
 For så vidt angår den konkrete vurdering af Sagsøgers gode/onde tro, skal det for det første anføres, at selve den pris, som sagsøger betaler, er et element, der skal vurderes, når hans gode tro skal vurderes.
 Der er således store besparelser at opnå på bilmarkedet, ligesom listeprisen og den vejledende udsalgspris ikke er et udtryk for den egentlige markedsværdi.
 Som der er redegjort for ovenfor, så kan den besparelse, sagsøger opnåede på købet af sin bil, absolut ikke kan danne grundlag for at indikere ond tro eller grov uagtsomhed.
 Besparelsen er sædvanlig og hverken større eller bemærkelsesværdig i forhold til de priser, som andre almindelige forbrugere kan opnå hos både autoriserede forhandlere og parallelimportører.
 Det er med de fremlagte tilbud fra G6 A/S, jf. bilag 4 og bilag 15, dokumenteret, at sagsøger kun har opnået en meget lille faktisk besparelse hvilket ikke i sig selv eller i forening med sagens øvrige omstændigheder kan medføre nogen form for ond tro.
 Der er således


text:
intet i den af G1 ApS repræsenteret ved OF oplyste fremgangsmåde, der på nogen måde skulle få sagsøger til at tvivle på, at bilen kunne leveres fuldt afgiftsberigtiget til den aftalte pris.
 Nærværende sag adskiller sig således på dette helt afgørende punkt fra omstændighederne i "Prøvesagen".
 Hertil kommer, at Sagsøger ikke har grundlag for at vurdere, om den samlede købesum er tilstrækkelig til at dække registreringsafgift, moms og avance.
 Det afgørende i den forbindelse er, at sagsøger ikke var klar over til hvilken pris, G1 ApS selv købte bilerne - endsige kunne være klar over, at der blev anvendt fiktive fakturaer ved afgiftsberigtigelse i Danmark.
 Det skal i den forbindelse bemærkes, at det i "Prøvesagen", (SKM2012.655.ØLR), blev fastlagt af den i sagen udmeldte skønsmand, at det ikke er usædvanligt, at der kan opnås rabatter på mellem 10-15 %.
 Hertil kommer, at det er almen kendt, at der er rabatter at få ved import fra Tyskland.
 Som sagens bilag 9 er fremlagt kopi af telefax fra 19. februar 2008 fra VR som repræsentant for G7 til jurist SP fra FDMs juridiske afdeling.
 Som det fremgår af telefaxen bekræfter VR fra ADAC, at køber, der regelmæssigt køber et vist antal af nye biler fra den samme producent, sædvanligvis opnår en særlig rabat - en såkaldt flåderabat, der kan være op til 20 % af den normale listepris. Det fremgår tillige, at en privatperson på tilsvarende vis også kan opnå en rabat.
 Med de nu fremlagte bilag er det således dokumenteret, at det ikke er usædvanligt for en køber, at opnå op til 20 % rabat i forhold til listeprisen (den vejledende udsalgspris).
 Sagsøgers pris var langt fra en sådan procentmæssig besparelse.
 Der er herudover intet usædvanligt i den valgte fremgangsmåde, hvor der betales ved en banknoteret check.
 Hertil kommer, at det forhold, at sagsøger undersøgte prisen for en tilsvarende bil hos den officielle BMW importør, og der blev tilbud en tilsvarende bil (der tillige var af nyere produktion) til en stort set tilsvarende pris.
 Samlet set må det således konkluderes, at sagsøger har handlet i tiltro til, at G1 ApS var en sædvanlig forhandlervirksomhed med en fuld lovlig og anerkendt forretning med parallelimport af biler, og tillige i tiltro til, at repræsentanten for forhandlervirksomheden OF driver en almindelig respektabel og hæderlig forretning, og at de samlede vilkår omkring salget er almindelige i branchen. Sagsøger har jo heller ikke haft kendskab til den af G1 ApS ved OF udarbejdede falske faktura, eller til at denne er anvendt ved afgiftsberigtigelsen.
 Som der er redegjort for ovenfor, så er den pris, som Sagsøger betalte for bilen, stort set lig det, en anden forhandler kunne skaffe bilen for.
 Hertil kommer, at det er dokumenteret, at sagsøger beholdt bilen i flere år og efterfølgende måtte realisere et stort tab ved videresalget. Også på dette afgørende punkt, adskiller nærværende sag sig således fra omstændighederne i "Prøvesagen".
 I tillæg til det ovenfor beskrevne skal det fremhæves, at SKAT selv ved indregistreringen har foretaget en prøvelse af bilens værdi.
 Og


text:
herudover har SKAT anført, at intet er til hinder for køretøjets registrering som anført. Sagsøger har således på dette tidspunkt naturligvis en forventning om, at registreringen er gennemført uden vanskeligheder og uden at Sagsøger kan risikere at blive mødt af senere krav.
 Det skal i forlængelse heraf særligt anføres, at SKAT dagligt foretage adskillige afgiftsberigtigelser, sådan at medarbejderen hos SKAT kan siges at have en helt særlig ekspertise i vurdering af bilers værdi og beregning af afgiftsgrundlag.
 Men sagsbehandleren undrer sig til trods for dette ikke over den af sælgeren G1 ApS dokumenterede værdi på bilen i form af en købspris på 19.800 Euro.
 Det skal understreges, at denne værdi på 19.500 euro er fejlagtig, og således alene er baseret på den forfalskede faktura, som blev præsenteret ved afgiftsberigtigelsen.
 Den angivne pris for bilen er ifølge SKAT, jf. bilag 2, angivet til 54.500 Euro ex. Tysk moms, idet man har lagt en annulleret ordrebekræftelse fra G3 GmbH til grund. Det bemærkes, at det i realiteten ikke er belyst, hvilken pris G1 faktisk erhvervede bilen for.
 Den omhandlende bil-model havde på tidspunktet for afgiftsberigtigelsen eksisteret i en lang årerække ligesom der - jf. nedenfor - på produktionstidspunktet i december 2006 var en anmeldt standardpris. Ved afgiftsberigtigelsen lader sagsbehandleren hos SKAT således bilen afgiftsberigtige på baggrund af en faktura med en angivet pris, der åbenbart var væsentlig lavere end tilsvarende tidligere anmeldte købesummer.
 Herudover kan henvises til SKATs notat af 24. november 2006 vedrørende instruks om parallelimport af motorkøretøjer, jf. bilag 11.
 Det følger af denne instruks, at hvis der er en forskel på ca. 20 pct. mellem den fakturerede pris og mindstepriser i standardpriser på køretøjet, så skal der ske en indberetning til "Økokrim".
 Til trods for denne meget klare instruks, har SKAT ikke fundet anledning til at stoppe nogle af de indregistreringer, som G1 ApS ved OF har foretaget på baggrund af falske fakturaer.
 Dette må selvsagt betyde, at medarbejderen hos SKAT - der er professionel og hver dag beskæftiger sig med mange afgiftsberigtigelser - ikke har fundet, at der har været noget mistænkeligt ved afgiftsberigtigelserne eller de på fakturaerne falske priser, der kunne føre til, at afgiftsberigtigelsen skulle afvises - eller der blot skulle kræves sikkerhed fra anmelder.
 Den besparelse, som sagsøger opnår, udgør efter SKATs egne beregninger af standardpris (jf. bilag 2, underbilag 12) 14 % - såfremt der tages udgangspunkt i en vejledende listepris, der ikke er udtryk for den reelle markedsværdi.
 Sagsøgers faktiske besparelse i forhold til den tilbudte salgspris fra G5 er således langt mindre end den besparelse, som SKAT beregner ovenfor.
 Dette understøtter i sagen natur at sagsøger - som almindelig borger - ikke har eller burde have nogen anledning til at være mistroisk overfor de af G1 ApS oplyste priser, som skulle betales ved den endelige levering i Danmark.
 Hertil kommer, at der på tidspunktet for bilens afgiftsberigtigelse i april 2007 var en standardprisanmeldelse med en angivet afgiftspligtig værdi på 352.829 kr., og en standardprisanmeldelse på standardudstyr, jf. bilag 23, underbilag 3.
 Der


text:
var derudover også en forhandlerprisliste med en angivet pris på bilen uden ekstraudstyr på 944.800 kr., jf. bilag 23, underbilag 4.
 Det burde således have stået klart for SKAT som den professionelle og udøvende myndighed, at der var en uoverensstemmelse mellem den af G1 ApS anmeldte pris - og den reelle pris på det danske marked.
 Sagsøger havde intet kendskab til den falske faktura og havde heller ingen del i afgiftsberigtigelsen af bilen.
 Han havde derfor ingen mulighed for at vide, at der ikke var betalt den korrekte registreringsafgift.
 Helt afgørende for sagsøger var det derimod, at han rent faktisk havde fået et tilbud fra den officielle forhandler G6 A/S, vedrørende køb af en BMW, til en stort set tilsvarende pris, jf. bilag 4.
 Hertil kommer, at det fortsat gøres gældende, at listeprisen på ingen måde kan anvendes som udtryk for bilens reelle markedspris.
 Der skal vedrørende dette punkt henvises til DAF Nyt (nyhedsbrev for Autobranchen Danmark) for uge 38 (bilag 12). Det fremgår af en udtalelse fra administrerende direktør for DAF, Jesper Brendstrup, at "SKAT har svært ved at forstå, at der på det danske bilmarked ikke opereres med listepriser". Han fortsætter "Hvert enkelt salg er en konkret forhandling mellem bilforhandleren og kunden".
 Det gøres også gældende, at sagsøgers køb er foregået på sædvanlige vilkår, og i forlængelse heraf skal det anføres, at det er ganske sædvanligt, at bilkøb eller andre aftaler vedrørende brug af biler foregår via internettet - udenom en traditionel forhandler med et showroom.
 På den baggrund er som bilag 13 fremlagt udskrift vedrørende G8 A/S, hvori det netop beskrives, at biler hjemtages efter bestilling og at der ikke er et showroom eller lager, hvilket gør, at omkostninger nedbringes.
 Herudover er også fremlagt bilag 14, som er et udskrift vedrørende G9, der er en importør, der bl.a. importerer eksklusive biler.
 Af udskriftet fremgår bl.a. at, firmaet i samarbejde med kunden finder den helt rigtige profil på den nye bil, og derefter via firmaets netværk og søgeprogram finder en bil, der lever op til kundens forventninger.
 Endvidere henvises til forhandlerportalen www. www har eksisteret siden 1998 og er Danmarks største bilsite med formidling af køb og salg af alle typer af biler. Portalen har mere end 300.000 daglige opslag og kontakten mellem forhandler og forbruger er netop baseret på, at dialogen foregår telefonisk og via mail.
 Det kan således lægges til grund, at også andre forhandlere sælger biler "virtuelt", dvs. uden et egentligt showroom. Dette berøver naturligvis ikke den pågældende forhandler sin status som netop forhandler.
 Det skal i den forbindelse fremhæves, at Byretten netop i dommen af 16. januar 2014, jf. SKM2014.197.BR., klart har tilkendegivet, at retten ikke er bundet af SKATs opfattelse af forhandlerbegrebet.
 at der blev betalt med en banknoteret check,
 at bilen blev betalt ved levering,
 at bilen var en lettere brugt bil,
 at bilen ved levering var indregistreret og fremstod som fuldt afgiftsberigtiget,
 at sagsøger ikke selv har haft nogen andel i importen, indregistreringen eller afgiftsberigtigelsen af bilen, og
 at sagsøger har


text:
handlet i fuld overensstemmelse med FDMs råd ved køb af bil, samt
 at sagsøger i øvrigt har iagttaget alle øvrige sædvanlige forholdsregler man som forbruger bør iagttage, og endelig
 at sagsøger ikke havde konkret anledning til at handle anderledes, end han har gjort.
 Disse forhold understøtter, at sagsøger til stadighed har handlet i god tro.
 Afsluttende gøres det således gældende, at sagsøger er omfattet af SKATs administrative praksis, og derfor ikke skal hæfte eller efteropkræves for den manglende registreringsafgift.
 Det gøres overordnet gældende, at sagsøgeren hæfter for den for lidt betalte registreringsafgift efter den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2, og at sagsøgeren ikke har godtgjort, at han er omfattet af SKATs administrative praksis, hvorefter der ikke efteropkræves registreringsafgift hos en godtroende bilkøber, der har købt bilen hos en forhandler.
 Det er sagsøgeren, der har bevisbyrden og skal godtgøre, at han er omfattet af SKATs særlige administrative praksis for ikke at efteropkræve manglende registreringsafgift og dermed ikke hæfter efter den objektive hæftelsesregel i lovens § 19, stk. 2.
 Det gøres gældende, at sagsøgeren ikke kan anses for at have købt køretøjet af en forhandler, og at sagsøgeren allerede af den grund ikke er omfattet SKATs praksis.
 Det er vedvarende og i samtlige beskrivelser vedrørende SKATs praksis anført, at praksis omfatter køretøjer, som er købt hos en forhandler (autoforhandler/forhandlervirksomhed). Det er således en forudsætning for anvendelse af praksis, at køretøjet er købt hos en forhandler, og det er i overensstemmelse hermed, at SKAT - og Landsskatteretten som rekursinstans - har anvendt praksis.
 SKATs administrative praksis har den baggrund, at en almindelig bilkøber normalt må kunne forvente af en forhandler, at denne har betalt den afgift af køretøjet, der kræves efter loven, jf. hertil bemærkningerne om praksis i forarbejderne til ændringslov nr. 481 af 30. maj 2012 og Højesterets dom i prøvesagen.
 Praksis bygger på det normaltilfælde, hvor en forbruger indfinder sig på en forhandlers faste forretningssted for at se og eventuelt prøvekøre en eller flere af de biler, forhandleren udstiller, og herefter indgår en aftale med forhandleren om køb af en bil. Der skal derfor ved vurderingen af, om der er tale om en forhandler efter SKATs praksis, lægges vægt på om en sælger har sædvanlige forhandlerkarakteristika, herunder om der findes et fast udstillingssted, om der findes nogle udstillingsmodeller, om der annonceres eller på anden måde reklameres, og om virksomheden udadtil præsenteres som forhandler.
 Det, at køretøjet er købt af en forhandler, er med andre ord en typeforudsætning for, at en køber kan være i god tro omkring afgiftens korrekte betaling.
 Landsrettens og Højesterets domme i prøvesagerne kan ikke føre til en anden forståelse og anvendelse af SKATs praksis.
 Dommene er udtryk for, at Landsretten og Højesteret - som stadfæstede Landsrettens dom i henhold til grundene - ikke har fundet det nødvendigt at tage stilling til, om sælgeren kunne anses for en forhandler i administrativ praksis' forstand, idet køberen i prøvesagen klart var i ond tro omkring fulde afgiftens betaling og derfor allerede af denne grund ikke var omfattet af praksis.


text:
Dommene er ikke udtryk for, at Landsretten/Højesteret har ændret SKATs praksis, således at praksis nu også omfatter den køber, som ikke har købt køretøjet af en forhandler, eller at Landsretten og Højesteret har fundet, at G1 ApS/OF kunne anses for en forhandler i administrativ praksis' forstand.
 Det bemærkes, at SKATs praksis er udtryk for en fravigelse - til gunst for borgerne - af en klar og ubetinget lovbestemmelse om, at køberen af en bil hæfter på objektivt grundlag - uanset god eller ond tro og uanset hvem køretøjet købes af - for betalingen af den lovpligtige registreringsafgift.
 Påberåbelsen af SKATs administrative praksis i nærværende tilfælde vil medføre, at borgere i videre omfang, end hvad der er accepteret i den administrative praksis, vil blive omfattet. Dette er der ikke grundlag for, idet en ulovbestemt administrativ praksis ikke kan udstrækkes længere, end hvad der følger af rammerne for den pågældende administrative praksis, jf. princippet i SKM2011.669.HR og SKM2009.229.HR.
 Således kan sagsøgeren kun påberåbe sig administrativ praksis, så langt som praksis rækker, ligesom domstolene ved prøvelsen af, om en borger er omfattet af en begunstigende ulovbestemt administrativ praksis, ikke kan udvide rækkevidden af denne praksis eller i øvrigt nærmere normere indholdet af praksis, hvis dette ikke har grundlag i den af myndighederne faktisk udøvede praksis.
 Det gøres gældende, at sagsøgerens sælger, G1 ApS/OF, ikke fremstod som en forhandler af biler i administrativ praksis' forstand - hverken udadtil eller over for sagsøgeren. Dette støttes på følgende omstændigheder:
 sælgeren ikke har markedsført sig professionelt, eksempelvis ved annoncering via hjemmeside, blade, aviser, telefonbøger eller lignende (sagsøgeren blev bekendt med OF gennem en bekendt),
 kontakten mellem parterne foregik på en for forhandlere usædvanlig måde, herunder anvendte sælgeren en privat e-mailadresse og underskrev sig med sit personlige fornavn uden brug af firmasignatur eller lignende angivelse af virksomheden, og
 sælgeren ikke har opkrævet moms ved salget, hvilket naturligvis er uforeneligt med lovgivningen ved professionelle forhandleres salg til forbrugere og viser, at sælgeren ikke anså sig selv for at drive selvstændig økonomisk virksomhed med salg af biler, jf. momslovens § 3, stk. 1. Sagsøgerens sælger manglede således en lang række af de karakteristika, som bilforhandlere almindeligvis har - og som må kræves for, at sælgeren med nogen rimelighed kan betragtes som forhandler i relation til SKATs administrative praksis.
 Sagsøgerens henvisninger til bilag 13 (G8 A/S), bilag 14 (G9) og hjemmesiden www vedrører ikke sammenlignelige virksomheder. Virksomhederne adskiller sig fra OF's virksomhed ved bl.a. at have en hjemmeside og professionelt markedsføringsmateriale. Hertil kommer, at ingen af virksomhederne er egentlige autoforhandlere; G8 A/S (bilag 13) er en leasingvirksomhed, G9 (bilag 14) er "rådgivende konsulent" i forbindelse med import af køretøjer, og www er en hjemmeside, der formidler kontakt mellem købere og sælgere af biler. Endelig er der ikke grundlag for nødvendigvis at konkludere, at de pågældende virksomheder er omfattet af forhandlerbegrebet, som det skal forstås i medfør af SKATs administrative praksis.
 2. Sagsøgeren var ikke i god tro
 I anden række gøres det gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at han i


text:
øvrigt var i god tro med hensyn til, at der var betalt korrekt registreringsafgift af køretøjet, og at han også af denne grund ikke er omfattet af SKATs administrative praksis.
 Således taler bl.a. følgende omstændigheder afgørende imod, at sagsøgeren var i god tro:
 Køretøjet blev solgt til sagsøgeren af samme sælger og efter samme fremgangsmåde som i prøvesagerne. Landsrettens bemærkning i prøvesagerne - som blev tiltrådt af Højesteret - om, "at omstændighederne ved virksomheden og parternes aftaleindgåelse ikke kan anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed, idet [G1 ApS] blandt andet ikke blev markedsført, og kontakten mellem parterne foregik på en lukket og usædvanlig måde", er derfor også dækkende for nærværende sag.
 Det må endvidere indgå i vurderingen af sagsøgerens gode tro, at han ved købet af bilen af G1 ApS/OF til kr. 1.088.000 (bilag 6) opnåede en besparelse på kr. 180.000 i forhold til den vejledende udsalgspris på kr. 1.268.474,18 for et fabriksnyt køretøj med ekstraudstyr (som er oplyst af den officielle danske importør, jf. bilag 2, side 9 og underbilag 12). Udgangspunktet ved vurderingen af sagsøgernes gode tro i forhold til køretøjets pris må være en sammenligning af sagsøgerens købspris med køretøjets vejledende udsalgspris i Danmark som nyt, da det er denne pris, som er officiel og lettest tilgængelig for potentielle købere. Det bestrides som udokumenteret, at den vejledende udsalgspris (også kaldet listeprisen) for det i sagen omhandlede køretøj med ekstraudstyr var lavere end det af den officielle importør oplyste.
 Det må i den forbindelse lægges til grund, at sagsøgeren købte et fabriksnyt køretøj, eller at han i hvert fald troede dette. Bilen er således solgt som "fabriksny", jf. salgsslutsedlen (bilag 6), ligesom der i slutsedlen er anført "Km.:1500". Endvidere fremgår det af anmeldelsen til registrering, at køretøjets kilometerstand var "1200" (bilag 2, underbilag 3), og der er anført "0 kørte km." i synsrapporten vedrørende registreringssyn af køretøjet (bilag 2, underbilag 5). Endelig har sagsøgeren selv forklaret til politiet og SKAT, at køretøjet var fabriksnyt (bilag C, side 3, og bilag D).
 Endelig taler det også imod sagsøgerens gode tro, at det efter indholdet af sagsøgerens mailkorrespondance med OF (bilag 2, underbilag 8 og 10) må lægges til grund, at sagsøgeren var bekendt med, at OF's nettoindkøbspris for bilen i Tyskland var omkring 54.000 euro (brutto 65.760 euro), eller at det i hvert fald var prisniveauet for bilen med ekstraudstyr i Tyskland. Sagsøgeren havde herefter ikke havde grundlag for at tro, at G1 ApS/OF havde opnået en sådan rabat på sin indkøbspris i Tyskland, at det ville være muligt at indeholde både moms, fuld dansk registreringsafgift på velkendte 180 pct. og en sælgeravance inden for den købesum på kr. 1.088.000, sagsøgeren betalte for køretøjet, jf. tilsvarende Landsrettens præmisser i prøvesagerne SKM2012.655.ØLR og SKM2012.656.ØLR.
 Heroverfor kan det af sagsøgeren anførte ikke føre til en anden vurdering af hans gode tro, idet følgende bemærkes herom:
 Det bestrides som udokumenteret, at sagsøgeren fra en rigtig forhandler fik et tilbud om at købe en fuldstændig tilsvarende bil til en pris svarende til den


text:
pris, han betalte OF. Der er ikke er fremlagt noget oprindeligt tilbud til sagsøgeren fra G6 A/S vedrørende det i sagen omhandlede køretøj med ekstraudstyr. De to e-mails, der er fremlagt som henholdsvis bilag 4 og 15, er indhentet under henholdsvis Landsskatterettens behandling af sagen og nærværende retssag flere år efter hændelsesforløbet i sagen, og bevisværdien heraf er derfor begrænset i fraværet af objektiv dokumentation for det omtalte tilbud. Endvidere er det udokumenteret, at det tilbudte køretøj havde samme ekstraudstyr som det køretøj, sagsøgeren købte af OF, og at køretøjerne - og dermed de to tilbud fra henholdsvis G6 A/S og OF - derfor var sammenlignelige.
 Dertil kommer, at sagsøgeren under alle omstændigheder ikke havde grundlag for at tro, at han kunne opnå den samme rabat hos OF som hos G6 A/S.
 Det bestrides endvidere som udokumenteret,
 at "markedsprisen" for køretøjet med ekstraudstyr var nævneværdig lavere end den vejledende udsalgspris, og at sagsøgeren havde kendskab til en sådan lavere markedspris, og
 at det var normalt at opnå rabatter, der var i den størrelsesorden, sagsøgeren fik ved købet af det omhandlede køretøj, endsige at sagsøgeren havde grundlag for at tro, at OF kunne opnå en sådan rabat, der muliggjorde sagsøgerens lave købesum.
 Det under prøvesagen for Landsretten afholdte syn og skøn er ikke relevant for nærværende sag. Dette syn og skøn vedrørte en anden type køretøj solgt på et andet tidspunkt, og der er ikke grundlag for at udstrække skønsmandens udtalelser vedrørende mulige rabatter til også at gælde det køretøj, nærværende sag omhandler.
 Endvidere dokumenterer bilag 9 ikke som anført af sagsøgeren, at det ikke er usædvanligt for en køber at opnå op til 20 % rabat i forhold til den vejledende udsalgspris. Bilaget kan ikke tillægges værdi som sagkyndig erklæring, og det vides det ikke, hvilke forudsætninger og spørgsmål der ligger til grund for udarbejdelsen af bilaget, hvis bevisværdi derfor er begrænset. Hertil kommer, at selv hvis det lægges til grund, at det var muligt for nogle forhandlere at opnå "flåderabatter" på op til 20 %, indebærer det ikke, at sagsøgerens sælger havde mulighed for at opnå sådanne rabatter, eller at sagsøgeren havde konkret grundlag for at tro dette. Sådanne store rabatter fremkommer naturligvis kun ved større forhandleres/importørers regelmæssige køb af store partier biler, deraf betegnelsen "flåderabat". OF foretog ikke sådanne store "flådeindkøb", men købte derimod én luksusbil af gangen efter bestilling fra sine købere.
 Det omstændighed, at SKAT selv afgiftsberigtigede køretøjet på grundlag af den lave tyske pris, som fremgik af den falske faktura, der blev fremvist til SKAT, er uden betydning for vurderingen af sagsøgerens gode tro. SKAT blev således besveget ved fremvisningen af den falske faktura, som man havde krav på at få afgiftsberigtiget køretøjet på baggrund af. Der foregik ikke en mere intensiv prøvelse ved afgiftsberettigelsen end, at det blev kontrolleret, at fakturaen fremstod korrekt. Det bemærkes, at forholdet også blev påberåbt under prøvesagen, uden at dette førte til et andet resultat.
 SKATs interne instruks (bilag 11) om, at sager, hvor der var en prisdifference på


text:
mere end 20 pct. mellem den fremviste faktura og listeprisen, skulle oversendes til SKAT Økokrim, er uden betydning for vurderingen af indstævntes gode tro. Grænsen på 20 pct. er alene udtryk for en intern rettesnor i SKAT på et masseadministrationsområde, som er indrettet efter, at der afgives korrekte oplysninger ved afgiftsberigtigelsen. Det er sagsøgeren - og ikke SKAT - der er nærmest til at kende omstændighederne omkring købet af bilen og dermed nærmest til at vurdere, om alt er gået korrekt til.
 Det forhold, at politiet indstillede efterforskningen af sagsøgeren vedrørende eventuel overtrædelse af registreringsafgiftsloven, kan ikke føre til andet resultat. Den strafferetlige vurdering om ansvar for afgiftssvig er en anden end den civilretlige vurdering af sagsøgerens hæftelse for registreringsafgift, herunder er bevisbyrden væsensforskellig.
 Det bemærkes, at den tvivl, som har været i sagen vedrørende beregningen af den korrekte registreringsafgift, er uden relevans for spørgsmålet om sagsøgerens gode tro. Tvivlen skyldes således alene en forkert anvendelse af de særlige beregningstekniske regler for afgiftsberegningen, idet SKAT i første omgang havde tillagt en for høj fiktiv forhandleravance (på 13 pct. i stedet for 9 pct.) til den faktiske tyske indkøbspris, og i anden omgang fordi det viste sig, at der ikke fandtes en anmeldt standardpris for køretøjet.
 For betalingen af den registreringsafgift, som skal svares af et køretøj efter registreringsafgiftsloven, hæfter den, i hvis navn køretøjet første gang indregistreres, jf. den dagældende registreringsafgiftslovs § 19, stk. 2.
 Hæftelsen efter lovens § 19, stk. 2, er objektiv og gælder uanset køberens gode eller onde tro med hensyn til, om der er betalt (fuld) registreringsafgift af køretøjet.
 SKAT har imidlertid haft en særlig administrativ praksis, som fraviger lovens objektive hæftelsesregel til gunst for borgerne. Praksis går ud på, at der ikke efteropkræves manglende registreringsafgift hos den køber, der har købt køretøjet hos en forhandler, hvis køberen har været i god tro om, at der var betalt fuld afgift af køretøjet. Denne praksis er ikke som sådan offentliggjort, men er blandt andet meddelt til FDM.
 SKATs praksis er beskrevet i bl.a. SKATs breve af henholdsvis 16. og 30. april 2008 til henholdsvis FDM og advokat UN samt i SKATs udtalelse af 7. april 2009 til Landsskatteretten, som er gengivet i Landsrettens domme i prøvesagerne (SKM2012.656.ØLR, side 6-7). Heraf fremgår, at SKATs praksis går ud på, at der ikke efteropkræves registreringsafgift af forbrugere, som i god tro har købt en bil hos en autoforhandler/forhandlervirksomhed.
 SKATs administrative praksis er beskrevet på følgende måde i forarbejderne til lov nr. 481 af 30. maj 2012, hvorved hæftelsesreglen blev affattet i sin nuværende form i lovens § 20 (de almindelige bemærkninger, pkt. 3.6.1., til lovforslag L 122 af 28. marts 2012):
 Af Højesterets dom i sagen SKM2013.447.HR fremgår følgende om praksis:
 Sagen vedrørte samme forhandler som i nærværende sag.
 Højesteret tiltrådte af de grunde, som landsretten havde anført, at den pågældende køber ved erhvervelsen af bilen ikke kunne anses for at have været i god tro med hensyn til, at der var betalt fuld registreringsafgift. Landsretten lagde navnlig vægt på


text:
køberens kendskab til bilens sædvanlige indkøbspris i Tyskland, hvortil kom omstændighederne ved forhandleren og parternes aftaleindgåelse, som landsretten ikke fandt sædvanlige. Højesteret fandt således ikke, at SKATs lempelige praksis ikke fandt anvendelse allerede på grund af omstændighederne ved forhandleren og parternes aftaleindgåelse, men lod disse forhold indgå i vurderingen af den gode tro.
 Retten finder det ikke godtgjort, at A var gjort bekendt med forhandlerens indkøbspris i Tyskland.
 I overensstemmelse med hvad der fremgår e-mail af 15. februar 2010 fra salgsdirektør TR og som bekræftet under TR's vidneforklaring i retten, lægges det til grund, at A fra en autoriseret dansk BMW forhandler var blevet tilbudt en pris på 1.120.000 kr. for en bil svarende til den, han senere købte hos G1 ApS for 1.088.000 kr. Det lægges videre efter de herom afgivne forklaringer til grund, at A valgte at købe bilen hos G1 ApS på grund af den væsentligt kortere leveringstid.
 Retten finder ikke, at denne prisforskel er tilstrækkeligt til at bringe A i ond tro med hensyn til afgiftsberigtigelsen.
 Af den underskrevne slutseddel fremgår prisen på 1.088.000 kr., men ud for "evt. moms" og "Leveringsomkostninger" er anført "0-". Retten finder ikke, at det ved et forbrugerkøb bringer forbrugeren i ond tro om korrekt afgiftsberigtigelse, at moms ikke er anført særskilt, da priser i forbindelse med forbrugerkøb modsat handelskøb sædvanligvis angives inklusiv moms.
 Under disse omstændigheder findes det forhold, at omstændighederne ved aftaleindgåelsen ikke kan anses for sædvanlige for en forhandlervirksomhed, ikke i sig selv at bringe A ud af god tro med hensyn til, om der var sket korrekt afgiftsberigtigelse.
 Af disse grunde gives A medhold i den nedlagte påstand.
 Skatteministeriet skal som sagsomkostninger erstatte den af A betalte retsafgift 4.000 kr. og et passende beløb til dækning af advokatudgifter, der ud fra sagsgenstandens værdi på godt 600.000 kr. fastsættes til 75.000 kr.
 Skatteministeriet skal anerkende, at der ikke efteropkræves registreringsafgift hos A for det i sagen omhandlede køretøj.
 Skatteministeriet skal inden 14 dage i sagsomkostninger til A betale 79.000 kr.


text:
Højesteret sætter grænse for EU-regulering
 Højesteret har netop afsagt en yderst principiel dom i den meget omtalte Ajos-sag. Sagen handlede om en 60-årig funktionær, som blev opsagt efter 25 års tjeneste. Ifølge funktionærloven havde den ansatte som udgangspunkt krav på at modtage en fratrædelsesgodtgørelse på 3 måneders løn på grund af sin langvarige ansættelse. Tvisten udsprang af, at ifølge den dagældende funktionærlovs § 2 a, stk. 3, bortfaldt fratrædelsesgodtgørelsen, hvis funktionæren ved sin fratrædelse havde ret til at oppebære arbejdsgiverbetalt alderspension. Det var tilfældet for den pågældende, og han fik ikke udbetalt fratrædelsesgodtgørelsen. Højesterets dom af 6. december 2016.
 For Højesteret var spørgsmålet, om bestemmelsen i lovens § 2 a, stk. 3, var i strid med det EU-retslige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. EU-Domstolen havde forinden afsagt dom i en lignende sag (Ole Andersen-sagen, C-499/08), men til forskel fra den dom var spørgsmålet nu, om princippet om forbud mod aldersdiskrimination også slog i gennem over for private arbejdsgivere - i modstrid med den danske lovs udtrykkelige lovbestemmelse.
 Højesteret stillede EU-Domstolen 2 præjudicielle spørgsmål under sagen, og Domstolen svarede ved dom af 19. april 2016, at i) funktionærlovens § 2 a, stk. 3 strider imod EU-rettens forskelsbehandlingsprincip, at ii) det påhvilede Højesteret at fortolke bestemmelsen EU-konformt, og at iii) hvis det var umuligt for Højesteret at anlægge en EU-konform fortolkning af bestemmelsen, påhvilede det Højesteret at undlade at anvende bestemmelsen.
 Læs vores tidligere omtale af EU-domstolens dom
 Højesteret var i forbindelse med forelæggelsen af de præjudicielle spørgsmål af den opfattelse, at den danske lovregel ikke tillod en EU-konform fortolkning af bestemmelsen. Højesterets dilemma var derfor, om Højesteret skulle afstå fra at anvende funktionærlovens § 2 a, stk. 3, eller om Højesteret skulle lade bestemmelsen stå ved magt trods EU-Domstolens anvisninger. Der forelå således en "contra legem" situation.
 Højesteret udtalte, at eftersom princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder ikke indgår i den kreds af retsakter, som Danmark ved tiltrædelsen af EU har tildelt direkte forpligtende virkning i dansk ret, kan princippet ikke tildeles forrang frem for en gyldigt vedtaget og længe håndhævet dansk lovregel. På denne baggrund udtalte Højesteret, at hvis Højesteret undlod at anvende funktionærlovens § 2a, stk. 3, ville Højesteret handle uden for rammerne af sine beføjelser som samfundets dømmende magt.
 Højesteret fandt således, at bestemmelsen i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, står ved magt i sagen og frifandt derfor arbejdsgiveren for påstanden om betaling af fratrædelsesgodtgørelse.
 Dommen viser, at EU-retlige principper, som ikke hidrører fra den kreds af retsakter, som Danmark ved tiltrædelsen af EU tildelte direkte virkning i dansk ret, ikke kan tilsidesætte danske lovregler i forholdet mellem to private parter.
 Dette medfører inden for ansættelsesretten, at danske arbejdstagere ikke kan påberåbe sig generelle EU-retlige principper over for deres private arbejdsgivere, hvis der foreligger en klar og entydig dansk lovregel, som regulerer spørgsmålet.
 Det skal bemærkes, at Højesteret ikke tog afstand fra selve princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Højesteret anerkendte princippets eksistens og dets hensigtsmæssighed, men


text:
Højesteret kan spolere samlingsregering: Disse to spørgsmål afgør dens overlevelse
 20/05/20 14.46
 Der var sandsynligvis tale om israelsk gengældelse, da der for nylig ...
 Højesteret kan spolere samlingsregering: To spørgsmål bliver afgørende
 Af Anders Hjorth Vindum 04. May 2020
 Er Gantz og Netanyhaus regeringsaftale gyldig? Det tager Højesteret stilling til i denne uge.
 De seneste uger har den helt store nyhed i Israel været dannelsen af en samlingsregering med Benjamin Netanyahu og Benny Gantz i spidsen. Først med Netanyahu som premierminister og derefter med Gantz.
 Men der har hele tiden ligget en usikkerhed og ulmet. En usikkerhed, som ingen af de to hovedpersoner lader til at have betragtet som den helt store trussel.
 Søndag og mandag skal 11 højesteretsdommere lytte til i alt 8 indsigelser fra advokater og forskellige organisationer. De 8 indsigelser kan opsummeres i to anklagepunkter, som begge vil få den konsekvens, at regeringsaftalen falder til jorden – hvis Højesteret altså giver medhold til dem, som er kommet med indsigelserne:
 Anklage 1: Benjamin Netanyahu har ikke ret til at danne regering, fordi han er anklaget for korruption.
 Anklage 2: Regeringsaftalen og de nye love, som er en del af aftalen, strider imod Israels basislove og er derfor ugyldige.
 Det er altså disse to påstande, som dommerne skal tage stilling til. Lad os kigge lidt nærmere på dem hver for sig.
 Anklage 1
 Israelsk lov siger, at en siddende premierminister, som bliver anklaget, kan blive siddende, indtil han eller hun måtte blive dømt. De øvrige ministre må træde af, hvis de anklages – men premierministeren har altså en særlig status her. Loven siger dog ikke noget om, hvorvidt et medlem af Knesset, som er anklaget, kan danne en regering. Det er angiveligt en blind vinkel i lovgivningen.
 Fem af de otte indsigelser går på, at Netanyahu ikke må danne regering. Og det blev diskuteret søndag. At dømme ud fra dommernes spørgsmål og kommentarer, er der ikke meget, der tyder på, at de giver anklagerne medhold. Den ledende dommer Esther Hayut gik hårdt til anklagerne og bad dem om et grundlag for at skulle forbyde Netanyahu at danne regering: ”Vis os noget. En dom, en lov. Et eller andet. Fra Israels historie eller fra andre lande. I beder os om at danne global præcedens. Vil I have os til at dømme uden et grundlag og blot ud fra jeres personlige holdning?”.
 Dommerne kritiserede også de anklagende for at påstå, at ”det hele vil kollapse”, hvis dommerne ikke giver dem medhold.
 Anklage 2
 Klagerne over aftalens gyldighed er mere komplicerede og også langt alvorligere for dem, der ønsker, at aftalen får lov at holde.
 Helt overordnet består regeringsaftalen af en række love. Nogle af disse love er ændringer af Israels såkaldte basislove, der udgør en form for forfatning eller grundlov i landet. Der kan nævnes en række problemer med disse nye love, men her er nogle af dem, der tales mest om:
 En regering i Israel bliver normalt valgt for cirka 4 år. Ifølge aftalen mellem Gantz og Netanyahu skal deres


text:
fælles regering kun sidde i 3 år.
 I de første 6 måneder af aftalen er der tale om en ”nødregering” på grund af coronakrisen. Det betyder, at man udskyder at udpege personer til en række offentlige embeder, fx politikommissæren. Det betyder også, at regeringen i den periode primært vil fokusere på love, der er relateret til corona. Love, der ikke er det, vil blive sværere at få vedtaget. Perioden på 6 måneder kan i øvrigt forlænges af Netanyahu og Gantz.
 Man opretter begrebet ”alternativ premierminister”. Det betyder, at den af de to, der ikke er premierminister, vil få denne titel og stadig nyde godt at de fordele, en premierminister har. Fx premierministerens juridiske rettigheder. Det betyder, at Netanyahu vil kunne have en ministerpost, selvom han er anklaget også når Gantz overtager posten efter halvandet år.
 Man vil tillade ministre at træde ud af Knesset og overlade deres plads til en anden fra deres parti. Dog ikke nødvendigvis den næste på partiets valgseddel, som den så ud ved det seneste valg. I Israel er det sådan, at hvis et parti får 5 mandater ved et valg, kommer de fem øverste på listen ind. Men den regel sættes delvist ud af kraft her. Regeringen ser i øvrigt ud til at få absurd mange ministre og viceministre – hele 52 i alt. Dette er kritiseret af mange, fordi det er meget dyrt.
 Man vil vedtage en lov om, at alle de øvrige love, der vedtages som del af regeringsaftalen, kun kan ændres, hvis der er opbakning fra 75 ud af Knessets 120 medlemmer. Dette skal sikre, at hverken Netanyahu eller Gantz snyder den anden undervejs. Men loven begrænser Knessets magt markant.
 Der er tale om en meget speciel regering, som ikke er set lignende andre steder. Regeringen består nemlig at to blokke. Netanyahus og Gantz’. Det betyder, at når Netanyahu er premierminister, kan han ikke fyre en minister fra Gantz’ blok. Og omvendt. Dette rejser en masse problemer og spørgsmål. Hvad sker der fx, hvis en minister skifter side undervejs? Og kan man have en minister, der ikke står til ansvar over for den siddende premierminister?
 Nyt valg eller ny regering torsdag
 Det helt store spørgsmål er, hvordan Højesteret vil forholde sig til anklage 2. Det spørgsmål får vi svar på i løbet af de kommende få dage. Måske allerede i dag, mandag.
 Sagen er nemlig den, at det hele skal afgøres senest torsdag. Hvis ikke den nye regering er endeligt på plads her, vil der blive udskrevet valg. Og er aftalens love ikke vedtaget torsdag, kan der ikke blive en regering.
 Avichai Mandelblit, som er Israels rigsadvokat – og som har hevet Netanayhu i retten – har sagt, at han ikke synes, Højesteret skal forhindre regeringen i at blive dannet. Hans argument er ikke det juridiske, men derimod at det vil være det bedste for Israel og for den politiske stabilitet.
 Men hvad siger Højesteret? Er de enige i anklagerne? Og hvis de er, vil de så alligevel lytte til argumentet om


text:
Alvorlig fængselsstraf for hackerangreb – Ansvar og straf
 Højesteret har netop afsagt en markant dom om hacking. En tidligere it-chef i en virksomhed blev idømt 3,5 års ubetinget fængsel for tre gange at have hacket it-systemerne på sin tidligere arbejdsplads og slettet forretningskritiske data. Højesteret vurderede, at der var grundlag for, at manden kunne dømmes efter de skærpede strafferammer for hacking og hærværk.
 Sagen i Højesteret handlede om tre alvorlige angreb inden for kort tid, som reelt medførte, at virksomheden blev “lagt ned”. Den tiltalte blev fundet skyldig i at have slettet vitale erhvervsoplysninger, herunder dele af virksomhedens erhvervshemmeligheder.
 Sletningerne medførte, at virksomheden måtte hjemsende personale, og at it-systemerne først var reetableret efter nogle uger. Angrebene blev foretaget ved, at tiltalte udnyttede den viden, som han havde fået, mens han havde en betroet stilling i virksomheden. Virksomheden led et større økonomisk tab i forbindelse med angrebet og havde alene til eksterne samarbejdspartnere udgifter på mere end 400.000 kr. til genetablering af systemerne.
 Højesteret – der normalt ikke vurderer skyldsspørgsmålet i en straffesag – skulle afgøre, om der var grundlag for at anvende de skærpede strafferammer på fængsel i op til 6 år for hacking og for hærværk.
 Højesteret fastslog, at straffen for hackerangrebene og hærværket isoleret betragtet skulle udmåles i et niveau omkring 2 års fængsel. Højesteret henviste herved til, at reglerne om hacking var skærpet for bedre at kunne afspejle forbrydelsens alvor med hensyn til det it-baserede samfunds sårbarhed og for at undergive kriminalitet rettet mod informationer samme strafmaksimum som kriminalitet mod penge og ting.
 I landsretten var gerningsmanden fundet skyldig i bedrageri, databedrageri og dokumentfalsk i 78 tilfælde for en samlet værdi af knap 740.000 kr.
 Højesteret skulle dermed afgøre den samlede fastsættelse af straffen, der i byretten var opgjort til fængsel i 2 år og 9 måneder og i landsretten til 3 år og 6 måneders fængsel.
 Den samlede straf blev i Højesteret fastsat til fængsel i 3 år og 6 måneder. Der var ikke grundlag for at gøre straffen helt eller delvis betinget, og der var heller ikke grundlag for samfundstjeneste.
 Dommene kan findes på Højesterets hjemmeside
 Dommen er interessant i disse tider, hvor man ikke kan åbne en avis uden at læse om hackerangreb på virksomheder og offentlige institutioner. Dommen viser, at når det er muligt at bevise, hvem der er gerningsmand, så slår domstolene relativt hårdt ned på hackere.
 Det er særligt interessant, at Højesteret lægger vægt på vores samfunds it-sårbarhed, og at der i hacker-sager bør anvendes straffe, som svarer til straffe for almindelig berigelseskriminalitet.
 2 responses to “Alvorlig fængselsstraf for hackerangreb”
 1. marts 2018 kl. 12:04
 Det var sandeligt på tide med Højesterets-straffen. Disse bedragere og hackere indenfor vore virksomheder skal straffes langt hårdere da de skader de påfører samfundet er enorme.
 2. marts 2018 kl. 7:04
 Tja... nu må vi snart få Danske Banks og Nordeas trolde alvorligt bag gitter – så kan de blivet tævet ihjel af deres tidligere kunder.


text:
Højesteret Fortolkning af undtagelsesbestemmelse i livsforsikring
 Fortolkning af undtagelsesbestemmelse i livsforsikring
 Sag 526/2007
 Ved et trafikuheld den 10. februar 2000 blev A som fører af en personbil påkørt bagfra af en anden bil. Ved påkørslen pådrog A sig en whiplash læsion. Senere opstod tvist mellem A og Skandia Link Livsforsikring A/S (forsikringsselskabet) om, hvorvidt betingelserne i A’s forsikring for udbetaling i anledning af mistet erhvervsevne var opfyldt.
 Højesteret fandt, at det efter en samlet vurdering måtte lægges til grund, at A’s generelle erhvervsevne var nedsat med mindst 50 %, og at han som følge heraf ikke kunne tjene mere end højst halvdelen af, hvad der var almindeligt for fuldt arbejdsdygtige i den relevante erhvervsgruppe.
 Højesteret udtalte, at et vilkår i forsikringen, hvorefter der ikke var dækning, ”hvis invaliditeten skyldes... legemlige sygdomstilstande uden objektive sygdomstegn, medmindre tilstanden har medført hospitalsindlæggelse” havde til formål at undtage fra tilsagnet om dækning af mistet erhvervsevne med mindst 50 % – ”invaliditet” - som følge af sygdom eller ulykke i tilfælde, hvor der ikke var sikkert grundlag for at fastslå en sygdomstilstand. Da denne problemstilling også er aktuel i tilfælde, hvor tilstanden er forårsaget af ulykkestilfælde, fandtes undtagelsen også at omfatte tilfælde, hvor sygdomstilstanden er en følge af et ulykkestilfælde.
 Efter de lægelige erklæringer lagde Højesteret til grund, at A led af kronisk smertesyndrom. Selv om sygdommen var karakteriseret ved manglende objektive fund, var der tale om en diagnose, som stilles efter undersøgelse på et lægefagligt anerkendt grundlag og i overensstemmelse med den lægefaglige tradition, hvorefter konstatering af ømhed mv. henregnes under objektive data. Højesteret fandt, at det også i lyset af formålet med vilkåret forekom umiddelbart nærliggende at forstå kravet om objektive sygdomstegn i overensstemmelse med den lægefaglige tradition. Under henvisning til Retslægerådets udtalelse og de lægelige erklæringer fandt Højesteret derfor, at der var påvist sådanne ”objektive sygdomstegn”, at A’s invaliditet ikke var omfattet af vilkåret og dermed ikke undtaget fra forsikringsdækningen. (Dissens).
 Sidst opdateret: 19-01-2011


text:
Pensionsengangsydelse indgår ikke i fællesbodeling - Højesteret
 afsagt tirsdag den 30. januar 2018
 Sag 125/2017
 (advokat N)
 (advokat AB)
 Sag 126/2017
 I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Helsingør den 23. september 2016 og af Østre Landsrets 1. afdeling den 6. marts 2017.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Michael Rekling og Kurt Rasmussen.
 A har i sag 125/2017 nedlagt påstand om, at B skal anerkende, at 142.000 kr. indestående på hendes konto i Nordea Bank konto xxxx xxx xxx udtages forlods og ikke indgår i fællesboskiftet.
 B har påstået denne del af dommen stadfæstet.
 B har i sag 126/2017 nedlagt påstand om, at A skal anerkende, at han kan udtage egne pensionsordninger forlods på ægtefælleskiftet.
 A har påstået denne del af dommen stadfæstet.
 Af betingelserne i As gruppeforsikring hos PKA fremgår:
 ”§ 6. Udbetaling af sum ved førtidspension.
 Stk. 1. Sum ved førtidspension udbetales, jævnfør dog stk. 7, såfremt gruppemedlemmet inden det 60. år og efter indtræden eller genindtræden i ordningen opfylder følgende betingelser fra en dato, der ligger inden for forsikringstiden:
 • at gruppemedlemmet bliver berettiget til førtidspension i henhold til bestemmelserne i pensionskassens pensionsvilkår, og
 • at bidragsbetaling fra arbejdsgiveren er ophørt senest inden udgangen af måneden før det fyldte 60. år, hvilket dog ikke gælder for medlemmer, som direkte overgår til en stilling, der er tilpasset resterhvervsevnen, og
 • at gruppemedlemmet er i live, når retten til summen indtræder, jævnfør stk. 2.
 Stk. 2. Retten til udbetaling af sum ved førtidspension efter stk. 1 indtræder samtidig med retten til førtidspension fra pensionskassen.”
 I Pensionsvilkår for Pensionskassen for Sygeplejersker og Lægesekretærer hedder det bl.a.:
 Medlemmer, som ikke er alderspensionerede eller som har modtaget hel eller delvis al-derspension, og som ikke er berettiget til eller ansat i fleksjob, har efter ansøgning ret til førtidspension fra pensionskassen, når bidragsbetaling er ophørt og medlemmet ikke har nået folkepensionsalderen, hvis
 1) medlemmet er tilkendt offentlig førtidspension efter arbejdsevnekriteriet i lov om social pension § 16, eller
 2) medlemmet er tilkendt højeste eller mellemste offentlige førtidspension, eller
 I marts 2010 fik A besked fra PKA om, at hun som følge af sin førtidspensionering ville få udbetalt 142.000 kr. Overskriften i brevet var ”udbetaling af sum ved førtidspension”. Beløbet blev udbetalt den 26. marts 2010 og indsat på hendes konto i Nordea, kontonummer xxxx xxx xxx. På udbetalingstidspunktet var saldoen på kontoen 9.133,79 kr., således at saldoen efter indsættelsen af de 142.000 kr. var på 151.133,79 kr. Der har efter dette tidspunkt været en lang række bevægelser på kontoen med indbetalinger og hævninger. Hævningerne er opgjort til ca. 182.000 kr. i 2010, ca. 257.000 kr. i 2011, ca. 171.000 kr. i 2012 og ca. 315.000 kr. i 2013. Saldoen har på intet tidspunkt været mindre end 151.133,79 kr.
 Retsvirkningslovens § 16 b, der blev indsat i loven ved lov nr. 483 af 7. juni 2006, er sålydende:
 ”Ved skifte i anledning af separation, skilsmisse eller bosondring udtager ægtefællerne egne rimelige pensionsrettigheder forlods


text:
af fællesboet.
 Stk. 3. Værdien af øvrige pensionsrettigheder indgår i delingen af fællesboet. ”
 Bestemmelsen er ophævet pr. 1. januar 2018 og erstattet af § 34 i lov om ægtefællers økonomiske forhold.
 Bestemmelsen i retsvirkningslovens § 16 b bygger på betænkning nr. 1466/2005 fra ægte-fællepensionsudvalget om ægtefællers pensionsrettigheder. Af betænkningens pkt. 12.2.4.2, s. 188-191, fremgår følgende om udvalgets overvejelser om forlodsudtagelse af rimelige pen-sionsrettigheder:
 ”I det omfang en ægtefælle under ægteskabet af fællesejemidler har oparbejdet pen-sionsrettigheder, der overstiger, hvad der må anses for rimelige ordninger, skal værdien af den del af pensionsrettighederne, der overstiger det rimelige, efter udvalgets opfattelse indgå i delingen mellem ægtefællerne. Reglen om forlods udtagelse af pensionsrettigheder er en fravigelse af den almindelige ligedelingsregel. De ordninger, der skal kunne udtages forlods, må derfor begrænses for at undgå urimelige resultater af, at niveauet for ægtefællernes pensionsopsparing er meget forskelligt.
 Reglen om, at rimelige pensionsrettigheder holdes uden for bodelingen, bør efter udvalgets opfattelse omfatte alle typer af pensionsrettigheder, uanset art, herunder udbetalingsvilkår (éngangs-, rate- eller løbende udbetaling mv.), og uanset, om pensionsopsparingen er obligatorisk eller frivillig, privat eller en arbejdsmarkedspensionsordning, en tjenestemandspension, ATP-ordning, indekskontrakt mv. Forlodsudtagelsen bør dog ikke omfatte de pensionslignende ordninger, som udvalget foreslår omfattet af længstlevendes ret til forlodsudtagelse på dødsboskifte. Efter udkastet skal værdien af f.eks. de pensionslignende ordninger, der kan realiseres på skiftet uden skattemæssige konsekvenser - det gælder bl.a. visse forsikringsordninger med opsparing - indgå i delingen. Det særlige hensyn, der gælder i forhold til en efterlevende ægtefælle, gælder efter udvalgets opfattelse ikke i forbindelse med det økonomiske opgør mellem to ægtefæller.
 Når udvalget har valgt at begrænse forlodsudtagelsen til ”rimelige pensionsordninger”, er forklaringen - udover at en sådan afgrænsning også tager højde for aldersforskelle mellem ægtefæller - at man med udtrykket ”sædvanlige pensionsordninger” ikke altid vil kunne opnå den tilsigtede afgrænsning. Der vil være grupper, for hvem der ikke er noget sædvanligt pensionsopsparingsforløb. Det vil eksempelvis gælde selvstændige erhvervsdrivende. Også pensionsordninger for mindre grupper, der har et kortere eller anderledes opsparingsforløb end sædvanligt, som f.eks. piloter, balletdansere, sangere og lignende, vil falde ind under begrebet rimelige pensionsrettigheder, hvis ordningen må anses for rimelig i forhold til den pågældende ægtefælles økonomiske situation og forventede pensioneringstidspunkt. Centralt ved vurderingen af, om en ordning er rimelig, er efter udvalgets opfattelse imidlertid, om ordningen er sædvanlig for den pågældende. Alle sædvanlige arbejdsmarkedspensioner er rimelige. Ordninger aftalt mellem arbejdsmarkedets parter må anses som udtryk for det pensionsopsparingsniveau, der er almindeligt accepteret som svarende til de pågældendes uddannelses- eller arbejdsmæssige situation. Ved vurderingen af, om en pensionsordning, f.eks. for en selvstændig erhvervsdrivende, kan holdes uden for bodelingen, må der lægges vægt på, om ordningen må anses for rimelig ud fra virksomhedens økonomiske forhold.
 Det er flertallets opfattelse, at har en ægtefælle foretaget en ekstra opsparing i ønsket om en større dækningsgrad end f.eks. vedkommendes arbejdsmarkedspension sikrer, bør værdien af en sådan ekstra opsparing sidestilles med anden opsparing og indgå i delingen med den anden ægtefælle, hvis denne ikke har foretaget en tilsvarende ekstra opsparing.
 Som udgangspunkt vil regelmæssige


text:
indbetalinger til en pensionsordning, der størrel-sesmæssigt svarer til de på et givet tidspunkt sædvanlige arbejdsmarkedspensionsindbetalinger inden for det pågældende område, derfor efter flertallets opfattelse kunne holdes uden for bodelingen. Det bør gælde uafhængigt af, om den pågældende ægtefælle på indbetalingstidspunktet er ansat eller ej, og om ægtefællen har en pensionsordning som led i sin ansættelse eller ej. Andre pensionsindbetalinger vil derimod efter flertallets opfattelse som udgangspunkt falde uden for det rimelige, uden at flertallet af den grund vil betegne sådanne indbetalinger som urimelige – de bør blot sidestilles med anden opsparing. Derved tages bl.a. højde for, at opsparingen af skattemæssige grunde foretages alene hos den ene af ægtefællerne. Ved vurderingen af, om en pensionsordning må anses for rimelig, må der størrelsesmæssigt ud over ægtefællens egen situation og indtjeningsforhold også lægges vægt på ægtefællernes samlede situation. Pensionsindbetalinger udover en sædvanlig arbejdsmarkedspension - eller hvad der svarer hertil - som har til formål at bringe den i pensionsmæssig henseende ringest stillede ægtefælle op på niveau med den anden ægtefælle, vil derfor som udgangspunkt skulle anses som en del af en rimelig pensionsordning, hvis ægtefællernes økonomiske forhold i øvrigt tilsiger en sådan ekstra opsparing. Foretager begge ægtefæller ekstra pensionsindbetalinger, vil ligedelingsprincippet for disse ekstra indbetalinger føre til, at kun differencen i værdien af den yderligere opsparing bliver delt.
 Hensigten med at knytte afgrænsningen til, hvad der på indbetalingstidspunktet er sædvanlige pensionsindbetalinger for den pågældende ægtefælle - eller hvad der svarer hertil - er også at tilvejebringe en så objektiv målestok som mulig. Det afgørende bør efter flertallets opfattelse være, hvilke beløb der indbetales f.eks. efter den pågældendes overenskomst. Målestokken er således ikke det nuværende pensionsniveau, ikke det gennemsnitlige danske pensionsniveau og ikke en rimelig dækningsgrad. Hvis en ægtefælle samtidig med en sædvanlig pensionsopsparing foretager en ekstra pensionsopsparing, der i andre sammenhænge vil kunne karakteriseres som rimelig, skal værdien af denne ekstra pensionsopsparing indgå i delingen, da den som udgangspunkt bør sidestilles med anden opsparing. Har den ekstra
 indbetaling haft til formål at kompensere for, at pensionsopsparingen er påbegyndt i en relativ sen alder som følge af, at der slet ikke har været pensionsdækning på ægtefællens arbejdsområde, at der har været ret beskedne indbetalingsprocenter, eller fordi ægtefællen er kommet sent ind på arbejdsmarkedet, er udgangspunktet stadig, at værdien af den ekstra indbetaling skal indgå i delingen – medmindre den pågældende er den, der i forvejen har den mindste pensionsopsparing. Dette skal sikre, at den ægtefælle, der har den mindste pensionsopsparing, ikke skal affinde sig med, at den anden ægtefælle – ud over at have den største pensionsopsparing – også forlods kan udtage en ekstra opsparing.
 Det er flertallets opfattelse, at denne afgrænsning af, hvad der kan karakteriseres som en rimelig pensionsordning, – ud over ønsket om at fastsætte en objektiv målestok – sikrer, at man undgår urimelige konsekvenser af, at kun den ene ægtefælle foretager ekstra pensionsopsparing.
 Det er også mindretallets opfattelse, at rimelige indbetalinger til en pensionsordning skal udtages forlods ved separation eller skilsmisse. Derimod er der ikke tilslutning til flertallets forslag, hvorefter


text:
enhver indbetaling fra den pensionsmæssigt bedst stillede ægtefælle ud over det sædvanlige niveau for en erhvervsgruppe eller et overenskomstområde ikke skal anses for rimelig, og derfor skal indgå i delingen ved separation eller skilsmisse. Forslaget harmonerer efter mindretallets opfattelse ikke med mønstret i dagens pensionsopsparing og vil efter mindretallets opfattelse indebære, at man i vidt omfang ved separation eller skilsmisse skal overveje, om pensionsordninger alligevel skal inddrages i bodelingen imod intentionerne i de øvrige dele af forslaget. I stedet finder mindretallet, at der ved separation eller skilsmisse alene bør ske inddragelse af indbetalinger af spekulativ karakter (misbrug af fællesejemidler).
 Selv om en pensionsordning anses for rimelig og derfor kan udtages forlods af fællesboet, kan en ægtefælle blive pålagt at betale et beløb til den anden ægtefælle, jf. nærmere nedenfor.
 Efter bestemmelsen i ægteskabslovens § 56 kan en ægtefælle få en kompensation i de tilfælde, hvor den pågældende ved skifte i tilfælde af separation, skilsmisse eller bosondring ellers stilles urimeligt ringe i økonomisk henseende, fordi den anden ægtefælle har særeje og/eller pensionsrettigheder, som ikke indgår i bodelingen.”
 I samme betænkning, side 201-202, er under pkt. 12.2.4.6 om udbetalte pensioner anført:
 ”Er en ægtefælle blevet pensioneret eller i hvert fald har nået en alder, hvor visse pen-sionsudbetalinger allerede er påbegyndt, må det afklares, om udbetalte pensionsbeløb skal indgå i delingen, eller om de kan udtages forlods. Normalt vil beløb fra en løbende livsbetinget pensionsordning blive forbrugt løbende. Det er jo netop hensigten, at de løbende ydelser skal sikre den løbende forsørgelse. Også ratepensionsbeløb udbetales løbende over en årrække, og de udbetalte rater må som det klare udgangspunkt antages også at blive forbrugt løbende. For at forenkle regelsættet er der enighed i udvalget om, at udbetalte løbende livsbetingede ydelser og udbetalte ratepensionsydelser altid indgår i ligedelingen, selv om de i det enkelte tilfælde ikke skulle være forbrugt.
 Samme betragtning gør sig ikke gældende ved pensioner udbetalt i form af engangskapitaler og heller ikke ved de såkaldte supplerende engangsydelser. Særlig for en kapitalpension vil pensionen bestå i forsørgelse i form af afkast samt forbrug af kapitalen. Det foreslås derfor, at en ægtefælle, hvis kapitalpension eller supplerende engangsydelse er kommet til udbetaling, kan holde det udbetalte beløb uden for bodelingen, hvis den pågældende havde kunnet holde pensionsrettigheden uden for bodelingen, såfremt den ikke var blevet udbetalt.
 Beløbet kan kun holdes ude af bodelingen, hvis det ikke kan antages at være forbrugt. Det er ikke noget krav, at pensionen er holdt adskilt fra ægtefællens øvrige formue. En udbetalt pension er f.eks. ikke forbrugt, fordi den er anvendt til at indfri en prioritet i ægtefællernes faste ejendom, eller fordi den er placeret i obligationer, der ligger i depot med andre lignende obligationer.
 Også surrogater for og indtægter af sådanne pensioner bør efter udvalgets opfattelse kunne udtages forlods. For indtægter af en pensionskapital kan dette forekomme ulogisk, men forslaget skal ses i lyset af, at indtægter normalt forbruges løbende, og gør de ikke det, vil de ofte være sammenblandet med kapitalen eller surrogater heraf. Det er derfor enklest


text:
at lade indtægterne følge kapitalen. Retsstillingen vil dermed også følge den almindelige regel om, at indtægter af særeje er særeje.
 Retten til forlodsudtagelse gælder ikke beløb, der har mistet deres karakter af pensions-opsparing, eksempelvis fordi de er udbetalt i utide. Er beløbet overført til en anden pensionsordning, kan denne ordning udtages forlods.
 Forslaget skal sammenholdes med forslaget om behandlingen af udbetalte pensioner på dødsboskifte, der for længstlevendes udbetalte pensionsordninger har samme afgrænsning.”
 I de almindelige bemærkninger til forslag om lov om ændring af lov om ægteskabets retsvirkninger og lov om skifte af fællesbo m.v. (Pensionsrettigheders behandling ved død samt separation og skilsmisse) hedder det bl.a. (Folketingstidende 2005-2006, tillæg A, lovforslag L 146 fremsat 26. januar 2006):
 ”3.3. Ministeriet for Familie- og Forbrugeranliggenders overvejelser
 3.3.1. Forlodsudtagelse af rimelige pensionsrettigheder samt forlods udtagelse ved kor-terevarende ægteskaber
 Ministeriet for Familie- og Forbrugeranliggender kan tilslutte sig udvalgets forslag om, at alle rimelige pensionsordninger kan udtages forlods på skifte. Dette enkle udgangspunkt understøtter, at alle personer, der har mulighed for det, hvad enten de er gift, lever i parforhold eller er enlige, i deres livsforløb søger at etablere en rimelig pensionsopsparing. Den udvikling væk fra ægtefælledækning, der ses i pensionsbilledet, viser, at selv en ægtefælle, der ikke bliver skilt, ikke kan påregne en rimelig supplerende alderdomsforsørgelse, medmindre vedkommende selv etablerer den. Ministeriet har også noteret sig, at der i høringssvarene tegner sig et tydeligt billede, hvorved der overordnet set er tilfredshed med, at der på denne måde skabes en afklaring af retstilstanden og gøres op med tidligere tiders forskelsbehandling begrundet i pensionernes typer.
 Ministeriet kan ikke afvise, at det som anført i høringssvarene fra bl.a. Advokatrådet og Foreningen af Familieretsadvokater i Danmark kan være vanskeligt at forstå, hvorfor pensioner på denne måde skal behandles anderledes end anden formue, der indgår i ligedelingen mellem ægtefællerne. Ministeriet skal dog bemærke, at det for pensioner er tydeligt, hvad formålet er – nemlig alderdomsforsørgelse.
 Det er helt afgørende, at det pensionspolitiske udgangspunkt modificeres for at opnå en afbalancering i forhold til de ligeledes vægtige familiepolitiske hensyn. Ministeriet er således meget opmærksomt på, at man med det pensionspolitiske udgangspunkt bevæger sig længst muligt væk fra ægteskabslovgivningens almindelige ligedelingsprincip og de hensyn, der bærer dette ligedelingsprincip. De ordninger, der skal kunne udtages forlods, må derfor begrænses for at undgå urimelige resultater af, at niveauet for ægtefællernes pensionsopsparing er meget forskelligt. I høringssvarene fra bl.a. Dansk Arbejds-giverforening, Landsorganisationen i Danmark, Forsikring&Pension og Akademikernes Centralorganisation er der peget på, at afgrænsningen af rimelige ordninger er for snæver, og at den vil føre til urimelige resultater. Ministeriet kan tilslutte sig den af flertallet foretagne afgrænsning af, hvad der kan betragtes som rimelige ordninger. Det bærende hensyn er efter ministeriets opfattelse, at den ægtefælle, der har den mindste opsparing, ikke skal affinde sig med, at den anden ægtefælle – ud over at have den største opsparing – også forlods kan udtage ekstra opsparing. Til brug for afgørelsen af, hvad der er en rimelig pensionsordning må der efter ministeriets opfattelse tilvejebringes en så objektiv målestok som


text:
muligt. Ministeriet er dog også enig, når det i høringssvarene fra bl.a. Præsidenten for Vestre Landsret anføres, at der i retspraksis vil skulle ske en afklaring heraf, men skal samtidig pege på, at der med det enkle udgangspunkt om forlodsudtagelse af alle rimelige pensionsordninger for langt de fleste ægtefæller skabes en tiltrængt og enkel afklaring af retstilstanden.
 Særligt om gæld, der knytter sig til pensionsordninger, skal ministeriet bemærke, at ordninger etableret ved gældstiftelse almindeligvis ikke kan betragtes som rimelige ordninger. Skulle man undtagelsesvis finde en pensionsordning, der helt eller delvist er etableret ved gældstiftelse, rimelig med den virkning, at pensionsordningen kan udtages uden deling, er det ministeriets opfattelse, at den gæld, der knytter sig til pensionsordningen heller ikke indgår i ligedelingen. Derved følger man det almindelige princip vedrørende fastlæggelse af gælds formuestatus, nemlig at gældens status følger det aktivs status, som gælden knytter sig til.
 Ministeriet ser det i denne sammenhæng endvidere for afgørende for afbalanceringen af de to overordnede hensyn, at der åbnes mulighed for at kompensere pensionsmæssigt dårligt stillede ægtefæller, jf. nedenfor pkt. 3.3.2. og 3.3.3.
 Ministeriet er endvidere enig i, at retten til forlods udtagelse også skal gælde beløb fra rimelige kapitalpensionsrettigheder eller supplerende engangsydelser, der allerede er udbetalt, hvis disse ikke må anses for forbrugt.
 Endelig kan ministeriet – ud fra det af udvalget anførte – tilslutte sig, at der ikke skal ske inddragelse af pensionsrettigheder på skifte, hvis ægteskabet har været korterevarende – som udgangspunkt under 5 år.
 Der henvises til lovforslagets § 16 b og § 16 c og bemærkningerne hertil.”
 I lovforslagets bemærkninger til § 16 b er anført:
 ”Efter stk. 1, udtager ægtefællerne egne rimelige pensionsrettigheder forlods ved skifte i anledning af separation, skilsmisse eller bosondring.
 Bestemmelsen omfatter alle typer af pensionsrettigheder. Om dette henvises til be-mærkningerne til § 16 a.
 Forlodsudtagelsen omfatter dog ikke de pensionslignende rettigheder, som i § 16 a foreslås omfattet af længstlevende ægtefælles ret til forlodsudtagelse på dødsboskifte. Værdien af disse rettigheder indgår således i delingen af fællesboet.
 I stk. 3, er det præciseret, at i det omfang en ægtefælle af fællesejemidler har oparbejdet pensionsrettigheder, der overstiger, hvad der må anses for rimelige ordninger, skal værdien af den del af pensionsrettighederne, der overstiger det rimelige, indgå i delingen af fællesboet mellem ægtefællerne. Det gælder dog ikke, hvis ægteskabet har været af kortere varighed. Se herom § 16 c og bemærkningerne til denne bestemmelse. Reglen om deling af ”for store” pensionsindbetalinger gælder for indbetalinger på alle typer af pensionsrettigheder.
 Alle sædvanlige arbejdsmarkedspensioner er rimelige. Ordninger aftalt mellem ar-bejdsmarkedets parter, f.eks. aftalt ved overenskomst, lokal overenskomst eller fastlagt ved firmaaftale, må anses som udtryk for det pensionsopsparingsniveau, der er almindeligt accepteret som svarende til de pågældendes uddannelses- eller arbejdsmæssige situation. Ægtefæller, der ikke er omfattet af en pensionsordning som led i ansættelsen, kan ligeledes indbetale tilsvarende regelmæssige pensionsbidrag, herunder til en kapital- eller ratepension. Også pensionsordninger for mindre grupper, der har et kortere eller anderledes opsparingsforløb end sædvanligt, som f.eks. piloter, balletdansere, sangere og lignende, falder ind under begrebet