text:
privat, ligesom sagsøgeren ikke løbende havde ført kørebog. Retten fandt ikke, at sagsøgeren havde afkræftet formodningen for, at bilen havde stået til rådighed for sagsøgerens private brug, og retten fandt derfor, at sagsøgeren skulle beskattes af værdi af fri bil, jf. ligningslovens § 16, stk. 1, og stk. 4, hvorefter Skatteministeriet blev frifundet.
 I SKM2008.534.HR var skatteyderen direktør i og via et holdingselskab eneejer af et selskab, der drev en maskinfabrik. Selskabet købte i 2001 en brugt BMW ...for 1,3 mio. kr. (bilens nypris var ca. 1,5 mio. kr.). Selskabet solgte samtidig en BMW ..., der indtil da havde været stillet til privat rådighed for skatteyderen. Ifølge skatteyderens selvangivelse for indkomståret 2002 havde han haft privat rådighed over selskabets BMW ... i juni, juli og august måned. Skattemyndighederne bestemte, at skatteyderen var skattepligtig af værdien af fri bil for hele indkomståret. Det var ubestridt, at BMW'en i perioderne fra januar til maj og fra september til december 2002 var parkeret ved skatteyderens bopæl. Højesteret fandt alligevel, at det måtte påhvile skatteyderen at sandsynliggøre, at bilen ikke var stillet til rådighed for og ikke blev anvendt til privat kørsel i de nævnte perioder. Højesteret lagde i den forbindelse vægt på, at skatteyderen igennem en lang årrække havde haft bil til rådighed for privat benyttelse hele året, at ordningen blev ændret i forbindelse med selskabets køb af den - væsentligt mere bekostelige - BMW ..., at den ændrede ordning ikke var begrundet i virksomhedens forhold, særlige forhold ved bilen eller lignende, og at købet af BMW'en i højere grad var begrundet i skatteyderens personlige passion for biler end i virksomhedens driftsmæssige forhold. Uanset at skatteyderen løbende havde ført kørebog, fandt Højesteret ikke, at skatteyderen havde løftet sin bevisbyrde. Højesteret lagde vægt på, at BMW'en udover enkeltstående længere kørsler hovedsagligt havde været anvendt til ærindekørsel i lokalområdet, at kørebogen ofte angav forskelle af ikke uvæsentlige længder for kørsler mellem de samme destinationer i lokalområdet, ligesom de anførte afstande næsten konsekvent afveg væsentligt fra Kraks Ruteplans afstandsangivelser. Skatteyderens forklaring om, at han som regel valgte at køre forskellige omveje af hensyn til trafikken og for at køre bilen varm, kunne ifølge Højesteret ikke begrunde de konsekvente kilometermæssige differencer. Kørebogen dokumenterede derfor ikke, at BMW'en ikke havde været anvendt privat i de omhandlede perioder. Benzinregnskabet og oplysningerne om det stigende omfang af kørslen i skatteyderens private Honda kunne ikke ændre ved denne vurdering. Endelig blev der lagt vægt på, at den fremlagte rådighedserklæring alene angik perioden efter den 1. september 2002, og ikke perioden fra januar til maj 2002.
 I SKM2009.56.BR var spørgsmålet, hvorvidt sagsøgeren med rette var blevet beskattet af værdien af fri bil i indkomstårene 2001-2003 i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4. Sagsøgeren var ikke i stand til at fremlægge en løbende ført kørebog, idet kørebogen efter det oplyste var bortkommet ved tyveri. Den i sagen omtvistede bil var en almindelig personbil på hvide plader, der dagligt holdt parkeret på sagsøgerens bopæl som var sammenfaldende med virksomhedsadresse. Retten fandt, at der


text:
under disse omstændigheder kunne opstilles en formodning om privat kørsel i firmabilen, og at sagsøgeren ikke havde afkræftet denne formodning. Retten lagde navnlig vægt på, at sagsøgeren ikke havde været i stand til at fremlægge en oprindeligt og løbende ført kørebog, og lagde herved vægt på, at risikoen for kørebogens bortkomst påhvilede sagsøgeren, uanset at bortkomsten skyldes tyveri. Retten fandt heller ikke, at et efterfølgende udarbejdede kørselsregnskab, som var udarbejdet på baggrund af kalenderoplysninger, brændstofsudgifter og diverse bilag kunne afkræfte formodningen om privat kørsel, og retten lagde herunder vægt på, at der end ikke ved udarbejdelsen af et efterfølgende regnskab kunne redegøres for samtlige kørte kilometer, og at kørselsregnskabet ikke var bilagt underliggende dokumentation eller anden objektiv dokumentation for det faktiske antal kilometer. Retten fandt herefter, at sagsøgeren ikke havde afkræftet formodningen om, at bilen også havde været benyttet privat, hvorefter Skatteministeriet blev frifundet.
 I SKM2009.126.ØLR var spørgsmålet, om indstævnte, skatteyderen, med rette var blevet beskattet af værdi af fri bil i indkomståret 2003, jf. ligningslovens § 16. Bilen var ejet af det selskab, som indstævnte var hovedanpartshaver i. Bilen var dagligt parkeret på indstævntes private bopælsadresse, der ligeledes var selskabets adresse. Indstævnte kørte dagligt fra bopælsadressen. Landsretten anførte, at afgrænsningen mellem erhvervsmæssig- og privatbefordring i relation til ligningslovens § 16, stk. 4, må fastlægges svarende til reglerne i ligningslovens § 9 B. Landsretten fandt - modsat byretten - at idet indstævnte dagligt havde kørt fra bopælen til frisørsalonerne, havde indstævnte således kørt mere 60 gange direkte mellem selskabets adresse og de respektive frisørsaloner, og derfor havde indstævnte overskredet 60-dagesreglen i ligningslovens § 9 B, stk. 1, litra a, hvorfor indstævnte havde benyttet bilen privat. Derfor skulle indstævnte beskattes af værdi af fri bil, jf. ligningslovens § 16, stk. 4. Landsretten anførte i den forbindelse, at det forhold, at der på bopælen var indrettet særligt kontor til brug for virksomheden, ikke medførte, at bopælen skulle anses som arbejdsplads i relation til ligningslovens § 16, stk. 4. Landsskatteretten havde for de forudgående indkomstår, 2001-2002, truffet afgørelse om, at indstævnte ikke skulle beskattes af værdi af fri bil. Landsretten bemærkede, at skatteansættelsen for indkomståret 2003 var i uoverensstemmelse med lovgivningen, hvorfor indstævnte ikke kunne påberåbe sig en retsbeskyttet forventning om uændret ligning. Herefter blev Skatteministeriets frifindelsespåstand taget til følge.
 Særligt vedrørende fri motorcykel
 I SKM2003.126.ØLR blev skatteyderen anset for skattepligtig i henhold til LL § 16, stk. 3, jf. stk. 1, jf. SL § 4, litra b, 1. pkt., af værdien af fri motorcykel ejet af sagsøgerens hovedaktionærselskab, som af selskabet blev stillet til skatteyderens fri rådighed. Bevisbyrden for, at motorcyklen ikke var anvendt privat, påhvilede skatteyderen (dvs. samme retsstilling som efter LL § 16, stk. 4), og denne var ikke løftet ved det fremlagte efterkonstruerede kørselsregnskab og forklaringerne i øvrigt. Skønnet over den skattemæssige værdi ikke tilsidesat som værende udøvet på urigtigt grundlag eller åbenbart urimeligt.
 I SKM2003.181.LR fandt Ligningsrådet, at værdiansættelsesreglerne i LL 16, stk. 4, om værdi af fri bil, ikke kunne finde analog anvendelse på motorcykler. Værdiansættelsen måtte

type: other


text:
bero på et skøn. Ligningsrådet fandt endvidere, at der ikke skulle ske beskatning for den periode, hvor den lovpligtige forsikring bortfaldt.
 Særligt vedrørende fri lystbåd
 Skatteministeriets Departement redegør i SKM2001.363.DEP nærmere for formodningsreglen og rådighedsbegrebet i LL § 16, stk. 6 om fri lystbåd stillet til rådighed for bl.a. en ansat hovedaktionær. Det er navnlig afgrænsningen mellem erhvervsmæssig og privat rådighed over en lystbåd, som uddybes i meddelelsen. Se endvidere LV Almindelig del afsnit A.B.1.9.7.
 I SKM2002.115.LR ville en direktør og hovedaktionær vide, hvorvidt han, som er omfattet af formodningsreglen i ligningslovens § 16, stk, 6, i to selskaber, er omfattet af undtagelsesbestemmelsen om bådebyggere. Ligningsrådet vedtog, at han er omfattet af bådebyggerundtagelsen vedrørende både produceret i ét af de to selskaber. Ligningsrådet afviste at tage stillingtagen til, hvorvidt en konkret sejlads er erhvervsmæssig begrundet. Ligningsrådet kunne ikke tiltræde, at der ikke er grundlag for at beskatte efter andre bestemmelser, end ligningslovens § 16. En konkret beskrevet sejlads havde ikke haft betydning for besvarelsen af spørgsmål 1-2.
 I SKM2005.219.HR I en sag om beskatning af fri båd efter den dagældende bestemmelse i ligningslovens § 16, stk. 6, for en hovedaktionær og direktør tiltrådte Højesteret, at den skattepligtige værdi på 2 pct. pr. uge af bådens anskaffelsessum skal beregnes på grundlag af det tidsrum, hvori den ansatte har haft adgang til at benytte båden og ikke kun på grundlag af det tidsrum, hvori den ansatte (faktisk) har udnyttet råderetten, og at angivelserne i ligningsvejledningerne fra 1994 til 1998, pkt. A.B.1.9.7, måtte forstås i overensstemmelse hermed.
 Højesteret udtalte herefter, at ved fastlæggelsen af, i hvilket omfang appellanten i 1998 havde haft båden til rådighed, måtte der tages udgangspunkt i længden af den periode, hvori selskabet selv havde haft råderet over båden. Da Højesteret lagde til grund, at selskabet, i det omfang båden ikke blev benyttet til personaleudflugter o.lign., havde stillet båden til rådighed for appellanten og dennes bror, der tillige var hovedaktionær i selskabet, således at disse to selv indbyrdes måtte fordele, i hvilke perioder de hver for sig havde råderet over båden, fandt Højesteret i modsætning til landsretten, at den skattepligtige værdi af råderetten over båden efter den dagældende ligningslovs § 16, stk. 6, måtte opgøres i forhold til, hvordan perioderne må antages at være fordelt mellem dem. Højesteret hjemviste som følge heraf sagen på dette punkt.
 Endelig tiltrådte Højesteret, af de grunde, som landsretten har anført, at halvdelen af selskabets udgift til sejlertøj, beskattes hos appellanten som udlodning efter ligningslovens § 16 A, stk. 1.
 I SKM2008.20.SR bekræftede Skatterådet, at hovedanpartshaveren ikke skulle beskattes af fri lystbåd efter formodningsreglen for hovedanpartshaver. Der var herved bl.a. lagt vægt på at de forsikringsmæssige forhold syntes at afkræfte en formodning om rådighed. Således ville en skade opstået ved ikke-erhvervsmæssig anvendelse ikke være forsikringsmæssigt dækket, hvilket efter selskabslovene medførte, at en sådan ikke-erhvervsmæssig anvendelse for den pågældende ville kunne medføre et betydeligt personligt erstatningsansvar overfor selskabet henholdsvis dets kreditorer eller et tilsvarende regreskrav fra selskabets forsikringsselskab. Herudover var der bl.a. henset til karakteren af


text:
den forretningsmæssige struktur, der forekom rentabelt og således sagligt.
 Hvis en hovedaktionær er ansat i sit selskab og får stillet multimedier - det vil sige en telefon, en computer eller adgang til internettet - til rådighed for privat benyttelse af selskabet, beskattes hovedaktionæren af et årligt beløb på 3.000 kr. (2010-niveau) pr. person, jf. Ligningsloven § 16, stk. 12. Se nærmere om multimediebeskatning i Ligningsvejledningen afsnit A.B.1.9.4. og A.B.1.9.13. Hvis en hovedaktionær, der ikke er ansat i sit selskab, får stillet multimedier til rådighed for privat benyttelse, er hovedaktionæren ikke omfattet af Ligningsloven § 16, stk. 12, og hovedaktionæren skal i stedet beskattes af den faktiske værdi af rådigheden over multimedierne.
 I TfS 1996, 871 LSR vedrørende et selskabs udgifter til travhestehold, blev halvdelen af udgifterne blev anset som fradragsberettigede reklameudgifter, mens den anden halvdel af udgifterne blev anset som yderligere løn til hovedaktionæren.
 I TfS 1998, 155 VLD havde selskabet anskaffet en sejlbåd med henblik på reklame, og selskabet fratrak reklameudgifter med 137.704 kr. Landsretten fandt, at udgiften til båden ikke var afholdt i skatteyderens interesse, men måtte anses driftsmæssigt begrundet. Udgiften var ikke et lønaccessorium for skatteyderen, og skatteyderens skattepligtige indkomst blev nedsat med 62.704 kr. Hele udgiften var en fradragsberettiget reklameudgift for selskabet.
 I andre tilfælde af en hovedaktionærs helt eller delvis vederlagsfri benyttelse af formuegenstande, som tilhører et selskab, må værdien af benyttelsesretten ansættes efter et skøn. Brugsværdien for hovedaktionæren af et selskabs malerier og antikviteter, som f.eks. er anbragt på hans bopæl, kan normalt fastsættes efter regler for ansættelse af den årlige værdi af brugsnydelser af indbo og andet løsøre ved beregning af gave- og arveafgift, jf. § 3, nr. 5 i bekendtgørelse nr. 699 af 16. oktober 1991 om arve- og gaveafgift, 6 pct. af genstandens værdi, LSRM 1978, 125 LSR.
 Såfremt nogle af de i selskabet ansatte (og aflønnede) personer udfører arbejde for hovedaktionæren privat (havemand, chauffør, montør m.v.), må værdien heraf betragtes som udbytte fra selskabet, jf. LSRM 1982, 104 LSR. På samme måde må der ske beskatning, når hovedaktionæren udtager varer fra sit selskab til privat anvendelse. Beskatning skal ske til udsalgsprisen, eventuelt reduceret med sædvanlig personalerabat.
 Hvis de udtagne varer betales kontant, stilles der samme krav til dokumentationen som for personligt erhvervsdrivende, se LV Erhvervsdrivende afsnit E.B.2.1.
 Ofte vil sådanne ydelser dog kunne fradrages af selskabet som yderligere løn til hovedaktionæren.
 TfS 1999, 877 HR vedrørte udøvelse af selskabets jagtret. Skattemyndighederne havde anset hovedaktionærerne for skattepligtige af værdien af jagtretten i selskabets plantage. Landsretten fandt det ikke sandsynliggjort, at de pågældende ikke havde udnyttet jagtretten, og fastholdt ansættelserne. Højesteret lagde til grund, at aktionærerne havde rådighed over selskabet og dermed over jagtretten, og at de begge var aktive jægere. Der var derfor formodning for, at de havde udøvet jagtretten. Den ene skatteyder havde de pågældende år deltaget i flere selskabsjagter og flere gange skudt et større antal dyr. Landsrettens dom blev herefter stadfæstet for denne skatteyder. Den anden skatteyder havde imidlertid på grund at hustruens helbred opholdt sig meget hjemme,


text:
og var holdt op med at gå på jagt. Højesteret fandt, at han havde afkræftet formodningen om, at han havde udnyttet jagtretten, og Skatteministeriet skulle derfor anerkende, at denne skatteyders indkomst blev nedsat med den ansatte værdi af jagtretten.
 SKM2001.12.HR : Skatteyderens konsulentvirksomhed var udadtil fra 1992 drevet gennem et aktieselskab med skatteyderen som direktør, men indadtil var virksomheden anset drevet af aktieselskabet på vegne af et kommanditselskab som stille selskab med aktieselskabet som administrationsselskab, idet skatteyderen vederlagsfrit havde overdraget virksomheden til kommanditselskabet. Skatteyderen ejede hele aktiekapitalen og næsten alle kommanditistanparterne, dog at aktieselskabet som komplementar havde en ejerandel på 2 pct. Den valgte virksomhedsstruktur var begrundet i skatteyderens ønske om en begrænset hæftelse som følge af risikoen for rådgiveransvar, ligesom han ikke ønskede, at selskabets resultat skulle være offentligt tilgængeligt. Højesteret fandt, at aktieselskabet og ikke kommanditselskabet var rette indkomstmodtager af vederlag i konsulentvirksomheden, og overskudsandelene fra kommanditselskabet blev anset som yderligere løn og maskeret udlodning fra aktieselskabet til skatteyderen. Overdraget goodwill ved salg af kommanditistanparter ansås som maskeret udlodning fra aktieselskabet, da goodwill tilhørte aktieselskabet. Højesteret bemærkede herudover, at det ikke kunne tillægges betydning, om konsulentvirksomheden i startfasen blev drevet af skatteyder personligt eller i aktieselskabet.
 I SKM2005.34.HR blev en hovedaktionær anset for at have modtaget maskeret udlodning af et maleri købt for 250.000 kr.
 I SKM2008.781.VLR gjorde et selskab gældende, at udgifter til jagtleje i forbindelse med 10 årlige jagter var fradragsberettigede som repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret i henhold til ligningslovens § 8, stk. 4. Byretten lagde til grund, at deltagerne i jagterne udelukkende havde været selskabets forretningsforbindelser, og at ingen af deltagerne var private venner/bekendte til selskabets hovedaktionær. Uanset dette fandt retten ikke, at selskabet havde dokumenteret, at udgifterne var fradragsberettigede som repræsentationsudgifter. Retten lagde vægt på, at der var tale om en løbende jagtleje, der ikke sigtede mod et konkret repræsentationsarrangement. Retten henviste også til, at hovedaktionæren selv var jagtinteresseret og til, at selskabet ikke oprindeligt fratrak udgifterne men først anmodede herom i forbindelse med, at skattemyndighederne lønbeskattede hovedaktionæren. Byretten fandt dermed, at selskabet ikke havde afkræftet en formodning om, at jagtlejen i det væsentlige var afholdt for at tilgodese hovedaktionærens private interesse for jagt og frifandt derfor Skatteministeriet. Af de grunde byretten havde anført tiltrådte landsretten, at der forelå en formodning for, at jagtlejen var afholdt for at tilgodese hovedaktionærens private interesse for jagt, og at selskabet, uanset der havde deltaget forretningsforbindelser under jagterne, ikke havde afkræftet denne formodning.
 I SKM2009.159.ØLR drev skatteyderen to pizzeriaer, dels som personligt drevet virksomhed, dels i selskabsform. Ved en ransagning på skatteyderens bopæl fandt skattemyndighederne et komplet regnskab på farsi, der efter skattemyndighedernes opfattelse viste den reelle omsætning i pizzeriaerne. Regnskaberne viste endvidere efter skattemyndighedernes opfattelse, at skatteyderen havde modtaget en del af overskuddet fra et pizzeria, der var ejet af skatteyderens to brødre. Endvidere kunne det konstateres, at der blev udbetalt sort løn. På baggrund af det fundne materiale forhøjede skattemyndighederne skatteyderens indkomst, afgiftstilsvar samt kapitalindkomst således, at bruttoavanceprocenten i den personligt drevne virksomhed udgjorde 71,05 %.


text:
Landsskatteretten nedsatte efterfølgende bruttoavancen til 60 %. Skatteyderen var ved byretten blevet frifundet i en straffesag, der omhandlede disse forhold. Skatteyderen gjorde gældende, at den frifindende straffedom skulle lægges til grund ved afgørelsen af skattesagen. Endvidere gjorde skatteyderen gældende, at det af skattemyndighederne udøvede skøn var baseret på et urigtigt grundlag og havde medført et åbenbart urigtigt resultat. Skatteyderen gjorde endvidere gældende, at skattemyndighederne ikke havde godtgjort, at han havde modtaget nogen del af omsætningen fra det pizzeria, der alene var ejet af hans to brødre. Retten fandt det godtgjort, at det regnskabsmateriale, der var fundet på skatteyderens bopæl, var et internt regnskab der blandt andet indeholdt oplysninger om de reelle omsætningstal i de pizzeriaer, skatteyderen ejede, og om fordelingen af omsætningen fra det pizzeria, der var ejet af hans brødre, og som viste, at skatteyderen havde modtaget 30 % af omsætningen herfra. Retten fandt det uden betydning, at skatteyderen var blevet frifundet i straffesagen. Retten fandt endvidere, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at den skønsmæssige forhøjelse kunne tilsidesættes. Endelig fandt retten, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at han som anpartshaver ikke havde modtaget de udeholdte indtægter i selskabet. Retten frifandt herefter Skatteministeriet. Se også SKM2009.161.ØLR og SKM2009.162.ØLR.
 I SKM2009.262.VLR blev skatteyderen som ejer af et selskab beskattet af et beløb på kr. 4,18 mio., som direktøren af selskabet - skatteyderens tidligere ægtemand - i årene 2000-2003 havde oppebåret i selskabets navn ved siden af selskabets selvangivne omsætning. Byretten fandt, at den udeholdte omsætning i realiteten måtte anses for at have passeret skatteyderens økonomi, hvorfor hun skulle beskattes i medfør af ligningslovens § 16 a, stk. 1. Retten tillagde det vægt, at skatteyderen som selskabsejer uden kontrol havde overladt dispositionsretten til direktøren, ligesom sagsøgeren ikke havde foretaget sig noget, selv om hun vidste eller burde have vidst, at direktøren udeholdt omsætning fra selskabet. Landsretten stadfæstede byrettens dom i henhold til ovennævnte med tilføjelsen om, at skatteyderen frem til november 2007 var fortsat med at drive transportvirksomhed med den tidligere ægtefælle i et andet selskab.
 I SKM2010.623.VLR Retten fastslog, at sagsøgeren skulle udbyttebeskattes efter ligningslovens § 16 A, af beløb, som sagsøgerens samlever som direktør havde tilegnet sig i sagsøgerens to selskaber. Landsretten fremhævede, at sagsøgeren som eneanpartshaver havde overladt hele dispositionsretten i selskaberne uden kontrol til sin kæreste. På den baggrund tiltrådte landsretten byrettens konklusion om, at de midler, som tilgik sagsøgerens kæreste, måtte anses for at have passeret sagsøgerens økonomi som udbytte.
 Efter 18. juni 1982 har det ikke været lovligt efter selskabslovens regler at stifte aktionær- og anpartshaverlån. Uanset om aktionærlån er ulovlige, skal reglerne om forrentning som gengivet nedenfor anvendes.
 Ved udlån af kontanter (pengelån) fra et selskab til dets hovedaktionær vil der ofte foreligge lånevilkår, som er så fordelagtige for hovedaktionæren, at de alene kan antages opnået i kraft af aktionærens dominerende indflydelse i selskabet. I sådanne tilfælde skal Told- og Skatteforvaltningen påse, at der i skattemæssig henseende pålægges lånet en anslået forrentning.
 Ved fiksering af en rente af et aktionærlån skal der anvendes en rentesats,


text:
som svarer til markedsrenten, se afsnit S.I.1.3.2. Hvis et selskab har ydet aktionærlån i strid med selskabslovens regler og Erhvervs- og Selskabsstyrelsen har stillet krav om, at beløbet tilbageføres til selskabet sammen med en årlig rente af beløbet svarende til den rente, der er fastsat i § 5, stk. 1 og 2, i lov om renter ved forsinket betaling m.v., med et tillæg af 2 pct., medmindre højere rente er aftalt, foretager SKAT ikke korrektion af rentesatsen. Bestemmelsen i LL § 5, stk. 4 finder tilsvarende anvendelse.
 Eksempel 1: Aktionærlånet er forrentet efter selskabslovens bestemmelser. Selskabets revisor har foretaget en anmærkning i regnskabet om, at der er et aktionærlån, og at der er sket forrentning i overensstemmelse med bestemmelserne i selskabslovens § 194. I denne situation foretages der ikke en skattemæssig korrektion. Periodisering foretages efter LL § 5, stk. 4.
 Eksempel 2: Aktionærlånet er forrentet med en rentesats som ligger over markedsrenten, men under renten efter selskabsloven. Selskabets revisor har foretaget en anmærkning i regnskabet om, at forrentningen af aktionærlånet er under den rente, som selskabslovens kræver. I denne situation skal der fastsættes en markedsrente, jf. LL § 2, fordi anmærkningen ikke har medført nogen reaktion fra Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, og fordi aktionæren ikke selv har rettet sig efter revisorens anmærkning.
 Eksempel 3: Uforrentet aktionærlån. Selskabets revisor har foretaget en anmærkning i regnskabet om, at der ikke er sket forrentning af aktionærlånet. I denne situation skal der fastsættes en markedsrente, jf. LL § 2.
 Det bemærkes, at reglerne alene omfatter egentlige kontante lån, men derimod ikke gæld opstået ved køb af aktiver fra selskabet eller i forretningsmæssig handel mellem selskab og hovedaktionær.
 Erhvervs- og Selskabsstyrelsen har jf. TfS 1997, 866 LR udtalt, at det ingen betydning har for, om der foreligger et ulovligt aktionærlån, at der er tale om udstedelse af et gældsbrev, i stedet for et kontant lån. Afgørelsen er kommenteret i TfS 1997, 943.
 Aktionæren kan ikke beskattes af et beløb svarende til differencen mellem låneprovenuet og den kursværdi, som de aftalte lånevilkår betinger.
 Det samme gælder, såfremt hovedaktionæren mod håndpantsætning af et ejerpantebrev opnår lån i selskabet til kurs pari. Hvis lånet eller pantebrevet derimod på et senere tidspunkt indfries til et beløb lavere end restgælden, må indfrielsesgevinsten anses som en skattepligtig udlodning fra selskabet.
 Det selskab, der har ydet lånet, indkomstbeskattes af differencen mellem den anslåede rente og selskabets faktiske renteindtægt. Indkomstbeskatning af en anslået rente i selskabet skal dog udelades, hvor hovedaktionæren udfører arbejde for selskabet, og det samlede vederlag til hovedaktionæren (inkl. den manglende forrentning af aktionærlånet) ikke er af en sådan størrelse, at aflønningen må anses at indeholde et maskeret udbytte. Se f.eks. TfS 1984, 13 LSR, hvor der ansås at foreligge en rimelig aflønning.
 Efter personskatteloven er løn personlig indkomst, medens renteudgifter er kapitalindkomst. I de tilfælde, hvor rentefordelen betragtes som tillæg til hovedaktionærens arbejdsvederlag i selskabet, skal hovedaktionæren derfor medregne rentefordelen som yderligere lønindtægt, og hovedaktionæren kan fratrække et tilsvarende beløb som yderligere renteudgift ved opgørelsen af kapitalindkomsten.
 I de tilfælde,


text:
hvor manglende forrentning skal beskattes som maskeret udbytte, dvs. navnlig de tilfælde, hvor hovedaktionæren ikke udfører arbejde for selskabet, medregnes beløbet hos aktionæren i aktieindkomsten.
 Lån, som opstår ved, at hovedaktionæren løbende hæver beløb i selskabet over mellemregningskontoen til betaling af private udgifter, må anerkendes i skattemæssig henseende, når aktionæren er solvent.
 Hvis det derimod efter en bedømmelse af aktionærens økonomiske forhold må antages, at han ikke er i stand til at tilbagebetale lånet, må hævningerne i almindelighed beskattes som løn fra selskabet. I det omfang, aktionæren ikke udfører et arbejde for selskabet, som svarer til hævningerne, betragtes disse dog som maskeret udbytte.
 I SKM2008.412.LSR kunne et selskabs tilgodehavende på en mellemregningskonto med selskabets hovedaktionær, der af kurator var anset for uerholdeligt i forbindelse med selskabets konkursbehandling, hverken beskattes som maskeret udlodning hos hovedaktionæren eller som kursgevinst.
 I SKM2008.840.BR fik Skatteministeriet medhold i, at sagsøgerens hævninger over kapitalkontoen som kommanditist i et kommanditselskab i realiteten var maskeret udlodning fra moderselskabet, som sagsøgeren var medejer af. Sagsøgeren havde igennem 3 indkomstår, hvor han efter det oplyste havde negativ formue, foretaget store hævninger i kommanditselskabet ud over sin andel af overskud. Kommanditselskabet fik tilført likviditet af moderselskabet i koncernen, der også var ejer af komplementaren i kommanditselskabet. Sagsøgeren havde ikke godtgjort, at midlerne fra moderselskabet indgik i driften af kommanditselskabet og ikke tilgik kommanditisterne personligt, og sagsøgeren blev derfor beskattet af hævningerne over kapitalkontoen som maskeret udbytte.
 I SKM2008.913.BR havde sagsøgeren, som var hovedanpartshaver i et selskab, foretaget en række hævninger på mellemregningskontoen. Retten fandt, at sagsøgeren ikke ville være i stand til at tilbagebetale beløbene på det tidspunkt hvor hævningerne var foretaget, hvorefter hævningerne skulle beskattes som løn fra selskabet. Selskabet havde bagudforskudt regnskabsår, og beskatningen af sagsøgeren skulle ske på det tidspunkt, og i det indkomstår, hvor hævningerne var foretaget. Sagen vedrørte herudover hvornår sagsøgeren skulle beskattes af et modtaget tantiemebeløb. Sagsøgeren havde igennem flere tidligere år løbende foretaget private hævninger på selskabets mellemregningskonto, og den gæld han herved oparbejdede, blev udlignet ved, at det på generalforsamlingen afholdt efter regnskabsårets afslutning blev besluttet, at tildele ham en tantieme, der svarede til gældens størrelse. Retten fandt, bl.a. under hensyn til hovedanpartshaverens bestemmende indflydelse i selskabet, at der var erhvervet endelig ret til tantiemen ved regnskabsårets udløb, og ikke først ved den formelle godkendelse på den efterfølgende generalforsamling.
 I SKM2009.523.BR havde sagsøgeren foretaget væsentlige hævninger over mellemregningskontoen med det selskab, hvori han var ansat som direktør. Selskabet var 100% ejet af sagsøgerens søn. Retten fandt det ikke godtgjort, at hævningerne over mellemregningskontoen udgjorde et lån fra selskabet til sagsøgeren. I sin vurdering lagde retten bl.a. vægt på, at sagsøgeren reelt havde haft en ejers råden over selskabet, og at det ikke var godtgjort, at sagsøgerens økonomiske situation muliggjorde en tilbagebetaling af de hævede beløb. Retten stadfæstede derfor skattemyndighedernes afgørelse om, at hævningerne udgjorde yderligere løn til sagsøgeren.
 Den omstændighed, at aktionærens manglende tilbagebetalingsevne skattemæssigt bevirker, at beløbet indkomstbeskattes hos aktionæren, ændrer ikke låneforholdets karakter i selskabsretlig henseende.
 I TfS 1991, 288 ØLD


text:
blev en udbetaling fra 2 selskaber i solvent likvidation til hovedaktionæren anset for forhåndsudlodning af forventet likvidationsprovenu og ikke - som påstået af hovedaktionæren - et aktionærlån. Udbetalingen blev således beskattet hos hovedaktionæren.
 TfS 1990, 276 LSR : Et anpartsselskab, der var komplementar i et kommanditselskab, og hvis anpartshavere - der var nærtbeslægtede - var kommanditister i kommanditselskabet, havde ladet væsentlige overskud indestå i kommanditselskabet uden forrentning heraf. Anpartsselskabet blev anset for skattepligtig af beregnet rente af disse beløb, for så vidt angik den del af rentebeløbene, der vedrørte kommanditisternes andel af overskudsbeløbene, idet disse rentebeløb blev anset for maskeret udlodning til anpartshaverne.


text:
Tupperwareforhandleren – TfS.1996.449H
 Højesterets dom i sag I 287/1994. Refereret af andre i TfS.1996.449H.
 Tema: Selvstændigt erhvervsdrivende – lønmodtagere
 Efter en dom afsagt af Højesteret i 1974 var retstilstanden således, at Tupperware-forhandlere blev anset for lønmodtagere, da de var underlagt en lang række restriktioner. Forholdene havde imidlertid ændret sig for Tupperware-forhandlerne i kraft af nye kontrakter. Højesteret skulle i denne sag afgøre, om forholdene havde ændret sig så væsentligt for forhandlerne, at de nu var at anse som selvstændigt erhvervsdrivende. Højesteret fandt, at forhandlerne nu var selvstændigt erhvervsdrivende.
 Sagen vedrørte den skatteretlige sondring mellem selvstændigt erhvervsdrivende og lønmodtagere. Sondringen var i denne sag afgørende, da skattemyndighederne anså forhandlerne for værende lønmodtagere, hvorfor fradraget for deres erhvervsudgifter blev reduceret i henhold til ligningslovens § 9, stk. 1.
 Højesteret anførte, at afgrænsningen af om en person skal anses for selvstændigt erhvervsdrivende eller lønmodtager skal ske efter de kriterier, der er angivet i personskattecirkulæret (cirkulære nr. 116 af 5. oktober 1988, der er videreført i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994).
 I vurderingen af, om Tupperware-forhandlerne var lønmodtagere eller selvstændigt erhvervsdrivende lagde Højesteret vægt på følgende:
 At forhandlerne frit bestemte deres arbejdstid
 At de selv afholdt udgifter i forbindelse med udførelsen af arbejdet
 At udgifterne medførte en betydelig omkostningsprocent
 At forhandlerne ikke ansås for lønmodtagere ved praktiseringen af ferieloven, arbejdsforsikringslovgivningen, funktionærloven, arbejdsskadeforsikringsloven eller dagpengeloven
 At de ikke var begrænset i adgangen til at udføre arbejde for andre
 At de var frit stillet med hensyn til antagelse af medhjælp
 At de var momsregistrerede
 At de måtte antages at have påtaget sig en vis økonomisk risiko
 Højesteret udtalte afslutningsvist, at kriterierne i personskattecirkulæret ikke entydigt førte til, at Tupperware-forhandlerne skulle anses for selvstændigt erhvervsdrivende, men at det efter en samlet vurdering dog var mere nærliggende end at anse dem for lønmodtagere.
 Dommen er et godt redskab til at forstå sondringen mellem selvstændig erhvervsvirksomhed og lønmodtagervirksomhed, da metoden til at foretage vurderingen beskrives detaljeret i dommen.
 I U.1996.1027 H blev en Tupperware-forhandler anset som selvstændigt erhvervsdrivende under hensyntagen til en lang række momenter, der efter en samlet vurdering førte til, at dette var den meste nærliggende kategorisering. Højeste lagde bl.a. vægt på, at forhandlerne frit kunne bestemme deres arbejdstid, at de ikke var begrænset i adgangen til at udføre arbejdet for andre, at de var momsregistrerede, og at de havde påtaget sig en vis økonomisk risiko.


text:
Højesteretsdom afslutter 13 års retssag om bestyrelsesansvar
 Konfliktløsning 1. april 2015
 Bestyrelsesformand og revisorer blev frifundet for erstatningskrav på 100 mio. kr. da Højesteret den 27. marts 2015 satte punktum i sagen om Memory Card Technology A/S.
 Sagen om Memory Card Technology startede i 2001, da det børsnoterede selskab blev erklæret konkurs under it-boblen med et samlet tab på ca. 500 mio. kr. og afsløringer af omfattende regnskabssvindel begået af den tidligere administrerende direktør.
 I 2002 stævnede konkursboet selskabets tidligere bestyrelse og revision med et erstatningskrav på 100 mio. kr. Boet gjorde gældende, at bestyrelsen og revisorerne burde have opdaget direktørens svindel og dermed havde et medansvar for selskabets fortsatte drift.
 Da straffesagen mod selskabets tidligere direktør, som endte med seks års fængsel for groft bedrageri og svig, tog adskillige år, har den civile erstatningssag været udsat, indtil straffesagen var afgjort.
 Højesterets dom af 27. marts 2015
 Bestyrelsens medlemmer var alle blevet frifundet ved landsrettens dom, der lagde vægt på, at bestyrelsen havde sikret en forsvarlig organisation af selskabet med en klar ansvarsfordeling mellem bestyrelse, direktion og den eksterne revision. Konkursboet ankede alene dommen over for bestyrelsens formand. Højesteret anså det for en fejlvurdering, at bestyrelsesmanden, efter en henvendelse fra en fratrådt økonomidirektør, ikke orienterede de øvrige bestyrelsesmedlemmer og revisionen om henvendelsen, der indeholdt oplysninger om påstået omfattende manipulation med værdien af varelageret.
 Højesteret fastslog dog, at bestyrelsesformanden i varetagelsen af sit hverv havde levet op til sine forpligtelser, og at der på baggrund af en enkeltstående fejl ikke var grundlag for at pålægge bestyrelsesformanden et erstatningsansvar.
 Revisoransvaret
 Revisorerne var i henhold til landsrettens dom fundet ansvarlige over for konkursboet. Revisorerne ankede til frifindelse og gentog for Højesteret en påstand om, at bestyrelsens medlemmer skulle friholde revisorerne for eventuelt ansvar. Højesteret fastslog, at revisorerne i forbindelse med regnskabsaflæggelsen for både 1998/99 og 1999/2000 havde handlet ansvarspådragende, idet revisionen skulle have taget forbehold for værdiansættelsen bl.a. af varelageret og tilgodehavender. Til gengæld fandt Højesteret det ikke godtgjort, at de nødvendige forbehold i påtegningen på 1998/99-regnskabet i sig selv ville have ført til, at bestyrelsen ville have indstillet eller tilpasset virksomhedens drift. Hvad angik 1999/2000-regnskabet fandt Højesteret, at revisorernes manglende forbehold ved påtegningen på dette regnskab ikke havde ført til et væsentligt dårligere resultat end det kvartalsregnskab, der forelå en måneds tid efter.
 Som følge heraf fandt Højesteret ikke, at der var årsagsforbindelse mellem revisorernes fejl i forbindelse med årsregnskaberne og tabet, hvorfor revisorerne blev frifundet. Derfor bortfaldt også revisorernes friholdelsespåstand over for bestyrelsen.
 Carsten Pedersen repræsenterede bestyrelsen sammen med Frank Bøggild, Kromann Reumert.
 Dommen er interessant på en række punkter. Blandt andet fordi den viser, hvilke krav Højesteret i konkurssituationer stiller til dokumentation for den grundlæggende erstatningsretlige betingelse om årsagsforbindelse. Afgørelsen må forventes også at få betydning for kommende erstatningssager anlagt mod revisorer og bestyrelser i konkursramte selskaber.
 Et yderligere forhold er betydningen af den fratrådte økonomidirektørs henvendelse til bestyrelsesformanden i 2000, hvor whistleblower-ordninger ikke var almindelige. Da whistleblower-ordninger anvendes i mange virksomheder i dag, er spørgsmålet om en sådan henvendelse


text:
Skat.dk: Emballageafgift - afgiftsgodtgørelse - udførsel af brugte flasker - condictio indebiti
 12 Sep 2003 13:53
 1. afdeling, 271/2002
 Emballageafgift, udførsel, afgiftsgodtgørelse, genpåfyldning, condictio indebiti
 Sagen omhandlede, hvorvidt appellanten var berettiget til godtgørelse af afgift på brugte vinflasker. Appellanten havde importeret vinen fra Rumænien. De flasker, som appellanten fik retur fra sine kunder, blev udført til Tyskland. Under sagen var det omtvistet om den dagældende § 6, stk. 4, i emballageloven forudsatte, at flaskerne blev genpåfyldt, ligesom det også var omstridt, hvad der var sket med flaskerne.
 Højesteret fastslog, at det fulgte af emballageafgiftslovens § 6, stk. 4's ordlyd, at afgiftsgodtgørelse i forbindelse med tilbagelevering af brugte flasker til udlandet er betinget af, at flaskerne leveres tilbage til fornyet anvendelse ved genpåfyldning. Højesteret lagde til grund, at flaskerne ikke blev genpåfyldt. Højesteret fastslog, at der ikke var holdepunkter for at antage, at bestemmelsen i emballageafgiftslovens § 20, stk. 2, andet punktum, om tilbagebetaling af udbetalt godtgørelse udelukker, at myndighedernes krav om tilbagebetaling af afgiftsgodtgørelsen kan være afskåret efter de almindelige regler om condictio indebiti. Bevismæssigt lagde Højesteret til grund, at virksomheden var bekendt med, at afgiftsgodtgørelsen var betinget af, at vinflaskerne blev tilbageleveret til genpåfyldning. Uanset dette havde virksomheden intet foretaget sig i forbindelse med levering af flaskerne til de tyske virksomheder for at sikre, at betingelsen blev opfyldt. Herefter var der ikke efter reglerne om condicdo indebiti grundlag for at afskære myndighedernes tilbagesøgningskrav, uanset om det måtte kunne bebrejdes myndighederne, at der ikke blev udfærdiget skriftlig bevilling med nærmere betingelser for godtgørelsen og uanset, at myndighederne ikke tidligere end sket havde foretaget kontrol af, om betingelserne var opfyldt
 Punktafgiftsvejledningen 2003-1 G.1.5.2
 Rumænsk Vinimport ved Gorm Lokdam
 Hermann, Wendler Pedersen, Peter Blok, Poul Søgaard og Thomas Rørdam.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 9. afdeling den 19. april 2002.
 Appellanten, Rumænsk Vinimport ved Gorm Lokdam, har gentaget sine påstande og har subsidiært for så vidt angår rentepåstanden påstået betaling af renter fra sagsanlægget den 13. marts 2001.
 Cleanaway Flensburg GmbH & Co. KG (tidligere Feldhaus Recykling GmbH & Co. KG) har i en erklæring af 17. juli 2003 bl.a. anført (i oversættelse):
 Udtrykket "Buntglas - freie Scherben" er en intern betegnelse hos Cleanaway Flensburg.
 Dette udtryk benyttes internt til at betegne såkaldte "freie Mengen" (mængder som vi selv kan afsætte) i modsætning til de mængder som vi skal overlade til vores kontraktpartner "Duales System Deutschland AG". Duales System Deutschland er ansvarlig for indsamling og genvinding af al emballage, der forekommer i Tyskland, og brugsretsaftaler herom. Da flaskerne blev indført fra Danmark fra Kokkedal Slot, kunne vi ikke anmelde disse mængder til Duales System Deutschland AG, men måtte derimod selv afsætte disse mængder separat. Duales System Deutschland og dennes kontraktpartner (i dette tilfælde: Cleanaway Flensburg) arbejder udelukkende i overensstemmelse med bestemmelserne i den tyske kredsløbsøkonomi- og affaldslov [Kreislaufwirtschafts- und Abfallgesetz] samt den tyske emballageforordning [Verpackungsverordnung].
 At man anvender ordet "Scherben" er ikke udtryk for, om glasset eller flaskerne er hele eller knust. Det skal forstås som en ren


text:
"intern betegnelse"."
 Højesteret tiltræder, at § 6, stk. 4, i lov om afgift af visse detailsalgspakninger m.v. skal forstås således, at afgiftsgodtgørelse i forbindelse med tilbagelevering af brugte flasker til udlandet er betinget af, at flaskerne leveres tilbage til fornyet anvendelse ved genpåfyldning. Denne forståelse følger efter Højesterets opfattelse allerede af bestemmelsens ordlyd.
 Rumænsk Vinimport havde ikke over for de tyske virksomheder, til hvilke vinflaskerne blev leveret i den omhandlede periode fra slutningen af 1996 til slutningen af 1998, sikret sig, at flaskerne skulle anvendes til genpåfyldning, og det er ikke dokumenteret eller blot sandsynliggjort, at genpåfyldning faktisk skete. De foreliggende oplysninger, herunder erklæringen af 25. marts 1999 fra Feldhaus Recykling, peger nærmest i den modsatte retning. Højesteret tiltræder herefter, at det må lægges til grund, at Rumænsk Vinimport i den omhandlede periode ikke opfyldte betingelserne for modtagelse af afgiftsgodtgørelse.
 Der er ikke holdepunkter for at antage, at bestemmelsen i lovens § 20, stk. 2, 2. pkt., udelukker, at myndighedernes krav om tilbagebetaling af afgiftsgodtgørelse kan være afskåret efter de almindelige regler om condictio indebiti.
 Susanne Grønkjær har forklaret, at hun og Gorm Lokdam under telefonsamtalen den 14. januar 1993 talte om, at genpåfyldning af flaskerne var en betingelse for, at afgiften kunne godtgøres. Denne forklaring støttes af det notat, Susanne Grønkjær udfærdigede samme dag. Gorm Lokdam har forklaret, at han under samtalen fik at vide, at flaskerne skulle returneres til vingården i Rumænien. Et sådant krav kunne vanskeligt have noget andet formål end at sikre, at flaskerne blev anvendt til genpåfyldning. Højesteret finder, at det herefter må lægges til grund, at Gorm Lokdam var bekendt med, at afgiftsgodtgørelse var betinget af, at vinflaskerne blev tilbageleveret til genpåfyldning. På trods heraf foretog han sig i forbindelse med leveringen af flaskerne til de tyske virksomheder intet med henblik på at sikre, at denne betingelse blev opfyldt. Under disse omstændigheder er der ikke efter reglerne om condictio indebiti grundlag for at afskære myndighedernes krav om, at Rumænsk Vinimport skal tilbagebetale det beløb på i alt 385.987 kr., som virksomheden uberettiget har fået udbetalt. Dette gælder, selv om det måtte kunne bebrejdes myndighederne, at der ikke blev udfærdiget en skriftlig bevilling, i hvilken betingelserne for godtgørelse blev præciseret, og at de ikke tidligere end sket foretog kontrol af, om betingelserne var opfyldt.
 Det følger af det anførte, at Rumænsk Vinimport heller ikke har krav på betaling af beløbet på 31.363 kr., og Højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal appellanten, Rumænsk Vinimport ved Gorm Lokdam, inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 35.000 kr. til indstævnte, Skatteministeriet.


text:
Højesteret Jens Peter Christensen, højesteretsdommer, professor, dr. jur.
 www.domstol.dkSitemap
 Højesterets dommere
 Højesteret Om Højesteret Højesterets dommere
 Artikler & taler
 Højesterets historie
 Højesterets virksomhed
 Højesterets øvrige ansatte
 Højesteret i juli 2017
 Jens Peter Christensen, højesteretsdommer, professor, dr. jur. Født 1956 i Skive, dommer i Højesteret fra 2006.
 Student 1975Cand. phil. 1980Cand. scient. pol. 1982Lic. jur. 1990Cand. jur. 1992Dr. jur. 1997
 Fuldmægtig i Københavns Kommune 1983-84Adjunkt ved Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet 1984-85Fuldmægtig i Undervisningsministeriet 1985-88Kandidatstipendiat ved Juridisk Institut, Aarhus Universitet 1988-90, lektor i offentlig ret 1990-98Professor i offentlig ret 1998-2011Konstitueret landsdommer i Vestre Landsret 1999-2000Tillige undervisningsassistent i nationaløkonomi ved Aarhus Universitet 1979-82, ved Københavns Universitet 1983-87 og ved Handelshøjskolen i København 1986-92, i erhvervsret ved Handelshøjskolen i København 1992-94, i statsret ved Københavns Universitet 1987-97
 Andre hverv m.m.
 Censor i statskundskab ved Aarhus og Københavns Universiteter fra 1997Medlem af forretningsudvalget for Nordisk Administrativt Forbund fra 1999Medredaktør af Ugeskrift for Retsvæsens litterære afd. fra 2003Medlem af Udvalget vedr. Undersøgelsesorganer 1994-96 (betænkning 1315/1996)Medlem af Statens Samfundsvidenskabelige Forskningsråd 1995-98Medlem af Folketingets Grundlovskomité 1996-99Medlem af Udvalget om forholdet mellem minister og embedsmænd 1997-98 (betænkning 1354/1998)Udpeget af Finansministeriet til at udarbejde udredningen ”Offentligt Ansatte Chefers Ansvar” udg. 1998Medlem af Udvalget vedr. PET og FE fra 1998-2012 (betænkning 1529/2012) Medlem af Valgretsnævnet (senere Valgnævnet) fra 1999 til 2012Formand for Ekspertgruppen vedr. indsigt i den kommunale administration 2002 (betænkning 1425/2002)Formand for Valgretsudvalget 2003 (betænkning 1432/2003)Formand for Udvalget om embedsmænds rådgivning og bistand (Spindoktorudvalget) 2003 (betænkning 1443/2004)Medlem af Procesbevillingsnævnet 2004-06Formand for Udvalget om offentligt ansattes ytringsfrihed og meddeleret 2004 (betænkning 1472/2006)Formand for Domstolsstyrelsens bestyrelse fra 2011Formand for Valgnævnet fra 2012Formand for Udvalget om særlige rådgivere (spindoktorer) 2012 (betænkning 1537/2013)Formand for § 66-udvalget (lovforberedende udvalg til opfølgning på Farum-Kommissionens anbefalinger om afsættelse af borgmestre og forberedelse af byrådsmøder) 2012 (betænkning 1538/2013)Formand for Udvalget om offentlig ansattes ytringsfrihed og whistleblowerordninger fra 2014 (betænkning 1553/2015)Formand for Udvalget om Undersøgelseskommissioner fra 2016Medlem af Aarhus Universitets bestyrelse fra februar 2017Formand for en række bedømmelsesudvalg vedr. erhvervelse af den juridiske doktorgrad og besættelse af juridiske professorater mv.
 Har bl.a. skrevet: Den højere Uddannelse som Politisk Problem (1982)Forfatningsretten og Det Levende Liv (lic.-afhandling, 1990)Ministeransvar (disputats, 1997)Offentligt Ansatte Chefers Ansvar (1998)Domstolene – den tredje statsmagt (2003)"Højesteret og statsmagten" i bogen Højesteret - 350 år (2011)Dansk Statsret (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2012)Grundloven - atten fortællinger (2013) Grundloven med kommentarer (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2015)”The Supreme Court in Today’s Society” i bogen The Supreme Court of Denmark (2015)”Højesteret i dagens samfund” i bogen Højesteret (2015)Dansk Statsret, 2. udg. (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2016)
 Tildelt: Gads Fonds Juristpris 1991Filtenborgprisen 2003Festskrift til Jens Peter Christensen, DJØF-Forlag, 2016, 897 sider i anledning af 60-årsdag den 1. november 2016
 Sidst opdateret: 20-02-2017 Højesteret Prins Jørgens Gård 131218 København K Telefon: 33632750 Email: post@hoejesteret.dk


text:
Skat.dk: Tab i fremmed valuta - regresfordring
 11 Mar 2002 15:39
 SKM2002.146.HR
 I 118/1999
 Fordringstab, valutaterminsforretning, kautionsforpligtelse, regrestab
 Hovedaktionærs tab på regresfordringer mod sine selskaber ikke anset for omfattet af kursgevinstlovens § 6, idet hverken pengeinstitutternes fordring mod selskaberne, som indstævntes regresfordring mod selskaberne var at anse som fordringer i fremmed valuta eller reguleret i forhold til fremmed valuta
 Kursgevinstloven § 6 (dagældende)
 (kammeradvokaten ved advokat H.C. Vinten)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 11. afdeling den 14. januar 1999.
 Hermann, Wendler Pedersen, Per Sørensen, Lene Pagter Kristensen og Jytte Scharling.
 Indstævnte, A, har principalt gentaget sin påstand og har subsidiært påstået stadfæstelse.
 Skatteministeriet har for Højesteret anerkendt, at debitorselskaberne ikke var i stand til at betale As fordringer ved udgangen af 1992, samt at Salling Bank fordrede og fik forlods dækning for sit krav gennem As kaution.
 Parterne er for Højesteret enige om, at spørgsmålet om, hvorvidt A ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst kan fradrage sit tab på regresfordringerne mod selskaberne H1 Finance ApS og H2 Investment ApS, skal afgøres efter § 6, stk. 1, i kursgevinstloven, således som denne bestemmelse var affattet ved lov nr. 394 af 6. juni 1991. Bestemmelsen var sålydende:
 "Gevinst og tab på fordringer og gæld i fremmed valuta medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst . ... Fordringer og gæld i danske kroner betragtes som fordringer og gæld i fremmed valuta, hvis hovedstolen henholdsvis restgælden reguleres i forhold til en eller flere valutakurser."
 Skatteministeriet har sammenfattende til støtte for frifindelsespåstanden gjort gældende, at hverken pengeinstitutternes fordringer mod H1 Finance ApS og H2 Investment Aps eller As regresfordringer mod selskaberne var fordringer i fremmed valuta, ligesom hverken hovedstol eller restgæld blev reguleret i forhold til en eller flere valutakurser.
 A har til støtte for sin påstand om fradragsret for sine tab navnlig anført, at de er direkte afledt af udviklingen i en eller flere fremmede valutaer, jf. kursgevinstlovens § 6, stk. 1, sidste punktum.
 Salling Bank A/S bekræftede ved skrivelse af 26. juli 1991 aftalen med H1 Finance ApS om en "4 års forretning DEM/ITL". Det hedder i skrivelsen bl.a.:
 "Vi bekræfter hermed detaljerne vedrørende følgende 4 års forretning indgået mellem Dem og Salling Bank A/S, i overensstemmelse med det nedenforanførte juridiske dokumentationsgrundlag.
 Kontraktdato: 24. juli 1991
 Valuta A:
 Valuta B:
 Valuta A betaler:
 Salling Bank A/S renter på
 Valuta B betaler:
 De rente på
 Påbegyndelsesdato:
 26. juli 1991
 Valuta A beløbsstørrelse:
 ITL 1.862.500.000,-
 Valuta B beløbsstørrelse:
 DEM 2.500.000,
 Udveksling af hovedstole:
 Valuta A rentesats:
 12,40 % 360/360
 Valuta B rentesats:
 9,35 % 360/360
 Betalingshyppighed:
 Helårlig både på DEM og ITL
 Betalingsdatoer:
 270792 - 260793 - 260794 - 260795"
 Der er til brug for Højesteret tilvejebragt yderligere oplysninger og afgivet supplerende forklaringer.
 B har forklaret bl.a., at begge selskaber, H1 Finance ApS og H2 Investment ApS, drev samme type virksomhed, nemlig valutaterminsforretninger. Forretningerne kom typisk i stand på den måde, at selskabet eller selskaberne hos det enkelte pengeinstitut, hvoraf man havde 6 - 7 samarbejdspartnere, stillede en vis sikkerhed. Det


text:
kunne f.eks. være 1.000.000 danske kroner eller modværdien heraf i hvilken som helst valuta. For denne sikkerhed opnåede selskabet en ramme, inden for hvilken man kunne handle valuta f.eks. svarende til 10.000.000 danske kroner. Aktiviteten gik herefter ud på at låne i lavt forrentet valuta og investere den lånte kapital i højt forrentede valutaer. Denne aktivitet udgjorde skønsmæssigt omkring 95 % af selskabernes aktiviteter, idet der også i meget begrænset omfang var aktiehandel.
 Statsautoriseret revisor KS har forklaret bl.a., at selskabernes aktiviteter i den periode, han fungerede som revisor for disse, var valutaspekulationsforretninger i fremmed valuta. Han har ikke nogen erindring om, at selskaberne også handlede aktier. Sammenbruddet skete i efteråret 1992 på grund af markedets drastiske ændring, og selskabsdeltagerne valgte at afhandle forretningerne med forholdsvis store tab.
 De tab, som A ønsker fradrag for i medfør af § 6, stk. 1, i den dagældende kursgevinstlov, vedrører regresfordringer mod selskaberne H1 Finance ApS og H2 Investment ApS som følge af, at han har måttet indfri sine kautionsforpligtelser. Sådanne regresfordringer stiftes ved kautionistens indfrielse af kautionsforpligtelserne og er omfattet af kursgevinstloven. Fordringshaveren (kautionisten) vil derfor kunne fradrage sine tab i den skattepligtige indkomst, hvis betingelserne herfor i kursgevinstloven i øvrigt er opfyldt. Fradrag i medfør af den dagældende § 6 forudsætter, at regresfordringen er i fremmed valuta, eller at dens hovedstol eller restgæld reguleres i forhold til en eller flere valutakurser.
 As regresfordring vedrørende kautionen over for Salling Bank angik en renteswapforretning indgået af H1 Finance ApS og banken i henhold til aftale af 26. juli 1991. Det lægges efter bevisførelsen til grund, at forretningen var baseret på differenceafregning. Der kunne derfor ikke opstå noget retligt krav på betaling forud for afviklingsdagen, og det må efter arrangementets karakter lægges til grund, at aftalen indebar, at kun en af aftaleparterne var forpligtet til at betale den anden part et beløb, og at dette beløb skulle betales i danske kroner. Salling Bank opgjorde da også sit krav mod selskabet og mod A som kautionist i danske kroner. Hverken bankens fordringer mod selskabet og A eller As regresfordring var således i fremmed valuta eller reguleret i forhold til fremmed valuta. Betingelserne for fradrag i kursgevinstlovens § 6, stk. 1, er således ikke opfyldt.
 As regresfordring på 395.440,33 kr. vedrørende kautionen over for Jyske Bank angik en valutaterminsforretning indgået af H1 Finance ApS. Der er ikke under sagen fremlagt bilag til belysning af arrangementets nærmere indhold, men det må efter arrangementets karakter lægges til grund, at også denne forretning skulle afvikles ved differenceafregning. B har om selskabernes valutaterminsforretninger generelt forklaret, at tabene gik ind over en clearingkonto og blev betalt i danske kroner over kassekreditten. Som sagen er oplyst, finder Højesteret herefter, at arrangementet med Jyske Bank i skattemæssig henseende må betragtes på samme måde som arrangementet med Salling Bank. Heller ikke for denne fordrings vedkommende er betingelserne for fradrag i medfør af kursgevinstlovens § 6 således opfyldt.
 Hafnia Erhvervsbanks fordringer mod H1 Finance ApS og H2 Investment ApS vedrørte efter det oplyste restgælden på


text:
konti, der blev ført i danske kroner. Gælden hidrørte bl.a. fra to optionspræmier, der var afregnet og opkrævet i danske kroner, ligesom bankens fordringer mod A var opgjort i danske kroner. Der er derfor heller ikke fradragsret for disse fordringer i medfør af kursgevinstlovens § 6.
 Højesteret tager herefter Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal indstævnte, A, inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 125.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Krydstogtsaktivitet omfattes ikke af tonnageskatteordningen
 SKM2019.120.ØLR
 B-1952-17
 Skibet, anvendt, expedition, cruising, sportsformål, udflugtsformål, fritidsformål, rederiet, krydstogtssejlads, søtransport, passagerne, transport, rederivirksomhed, destinationer, fritidsrejser
 Spørgsmålet i sagen var, om et rederi kunne opgøre indkomsten fra et krydstogtskib efter tonnageskattelovens regler. Skibet blev anvendt til ekspeditionsrejser (”expedition cruising”) til forskellige destinationer verden rundt.
 Rederiet gjorde gældende, at denne aktivitet faldt ind under tonnageskatteordningen, fordi skibet blev anvendt til sædvanlig søtransport i form af erhvervsmæssig rederivirksomhed med transport af passagerer. Rederiet begrundede bl.a. dette med, at det afgørende for passagererne var destinationerne og ikke opholdet på skibet. Desuden henviste rederiet til, at en række EU-medlemsstater har tonnageskatteordninger, som omfatter krydstogtsskibe.
 For landsretten var Danske Rederier indtrådt som biintervenient til støtte for rederiet.
 Landsretten fandt, at skattepligtig indkomst fra erhvervsmæssig levering af krydstogtydelser som udgangspunkt omfattes af tonnageskatteloven, der ifølge § 6, stk. 1, omfatter erhvervsmæssig virksomhed med transport af passagerer og gods (rederivirksomhed) mellem forskellige destinationer.
 Landsretten fandt imidlertid, at tonnageskattelovens § 8, stk. 1, efter bestemmelsernes ordlyd og forarbejder dels indeholder en præcisering af, at indtægt fra nogle typer af virksomhed ikke kan anses for at hidrøre fra rederivirksomhed, jf. lovens § 6, stk. 1, men herudover også angiver andre former for virksomhed, der som udgangspunkt ville kunne falde under anvendelsesområdet for § 6, stk. 1, men som desuagtet undtages. Det sidste gjaldt ifølge landsretten bl.a. § 8, stk. 1, nr. 10, om indkomst fra udflugts- og fritidsformål.
 Landsretten fandt, at indkomst fra krydstogtsydelser efter ordlyden af og bemærkningerne til § 8, stk. 1, nr. 10, i almindelighed må anses for at være indkomst fra udflugts- og fritidsformål, som er undtaget fra tonnageskattelovens § 6, stk. 1. Henset til den klare ordlyd kunne tonnageskattelovens overordnede formål om at øge danske rederiers internationale konkurrenceevne ikke føre til en ændret vurdering.
 Landsretten fandt desuden, at de omhandlede ekspeditionsrejser ikke adskiller sig afgørende fra den almindelige krydstogtsvirksomhed, som omfattes af undtagelsen i § 8, stk. 1, nr. 10. Dette begrundede landsretten med, at ekspeditionsrejserne – ligesom andre krydstogter – er ferierejser, hvor de fjerntliggende destinationer, udflugterne undervejs, sejladsen og skibets faciliteter udgør et samlet hele, og hvor skibets fart og rute tilrettelægges med henblik på at give kunden den bedst mulige ferieoplevelse.
 Østre Landsret stadfæstede derfor byrettens dom om frifindelse af Skatteministeriet.
 Tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10
 Den Juridiske Vejledning 2018-2, C.D.8.8.4
 Senere instans: Højesterets dom, SKM2020.125.HR
 Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, SKM2015.753.LSR
 (v/adv. Peter Appel)
 Katja Høegh, Dorthe Wiisbye og Anders Thøgersen
 Biintervenient til støtte for appellanten: Danske Rederier.
 Sagen oplysninger og parternes påstande
 Københavns Byrets dom af 30. august 2017 (BS 44C-1097/2016, SKM2017.561.BR) er anket af H1 ltd. med påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at H1 ltd.’s virksomhed i 2009 ikke var omfattet af undtagelsesbestemmelsen i tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10.
 Parterne har oplyst, at sagens skattemæssige værdi er 476.018,50 kr.
 Det er endvidere oplyst, at sagen har principiel betydning. Der er således flere lignende sager, som afventer udfaldet af denne sag. Spørgsmålet om, hvorvidt krydstogtsvirksomhed er omfattet af


text:
tonnageskatteordningen, har endvidere væsentlig betydning for rederierhvervet i Danmark.
 Der er for landsretten blandt andet fremlagt:
 Oplysninger om krydstogtsindustriens økonomiske betydning og konkurrencevilkår
 Yderligere oplysninger om tonnageskatteordninger i andre EU-lande, der indebærer statsstøtte, og som er godkendt af EU-Kommissionen. Det fremgår heraf, at Kommissionen har godkendt tonnageskatteordninger, som omfatter krydstogtvirksomhed, og som er anset for omfattet af retningslinjer for statsstøtte til søtransport.
 Befragtningsaftalen mellem G2. og H1 ltd.. Det fremgår heraf, at rederifunktioner knyttet til driften og transporten af passagererne blev varetaget af H1 ltd. Ifølge aftalen var H1 ltd. ansvarlig for opretholdelse af ”firestjernet krydstogtstandard” samt service og forplejning som nærmere defineret i et bilag til befragtningsaftalen.
 Forskelligt markedsføringsmateriale vedrørende andre krydstogter.
 Der er i landsretten afgivet forklaring af IM, som har forklaret blandt andet, at han i 2009 var Managing Director of Expeditions, Eucation and Event i det selskab, som er moderselskab til selskabet G2. Selskaberne indgik i en koncern, der drev en række selskaber, som beskæftigede sig med ekspeditioner, Moderselskabet havde hovedsæde i Y7-by, hvor han også boede.
 Han var involveret i, at G2. (”G2”) lejede M/V G12 ltd. leverede skibet og sørgede for, at det sejlede, og varetog funktionerne om bord, mens ekspeditionerne på land var G2’s ansvar. I de rejser, man solgte, var det indholdsmæssigt det, der foregik på land, der udgjorde den største del. De sejlede således mest om aftenen og om natten. Af den aktive vågne tid blev langt hovedparten tilbragt på land.
 G2’s virksomhed adskiller sig fra et traditionelt cruise. G2 tilbyder en helt anden ydelse end de store cruiseskibe og kan ikke måle sig med dem med hensyn til komfort og faciliteter. M/V G12 ltd. havde således ikke den komfort og de faciliteter samt events, som et traditionelt cruiseskib tilbyder.
 G2 vælger det skib, som er mest velegnet til ekspeditionsmålet, men da selskabet konkurrerer med andre rejseselskaber, er prisen en faktor ved valg af skib. Dette indebærer, at G2 for tiden alene har chartret skibe, der er omfattet af en lempelig beskatning.
 For G2’s personale var forholdet 8-12 gæster til 1 medarbejder. Det var personalets opgave at sørge for gæsternes oplevelser ombord og under turene på land. Vidnet kan ikke huske, hvor mange besætningsmedlemmer fra H1 ltd. der derudover var på skibet for hver gæst.
 Priserne på de udbudte ekspeditioner var sammensat af forskellige elementer, som ud over et provenu til G2 som turarrangør også bestod af udgifter til transport, herunder fly til og fra ekspeditionens startsted og eventuelt mellem slutstedet for turen med skib til startstedet. Den fire stjerne-standard, der er nævnt i befragtningsaftalen, er ikke sammenlignelig med hotelstandarder, som jo i øvrigt også varierer fra land til land. Kravet er udtryk for kundernes krav om en vis komfort under rejsen. Forskellen mellem de forskellige priskategorier er begrundet navnlig i størrelsen af kahytterne.
 ”Z1” var en interessant tur. Der var 100-120 gæster på turen, og man besøgte en del destinationer, som man kun kunne nå med skib. I hvert fald ville det være højst ubekvemt at flyve dertil. Skibet krydsede


text:
også op over polarcirklen undervejs. På en del af ruten sejlede de langsomt om natten, idet der ikke var så langt mellem de forskellige steder, man besøgte på ruten. Hovedformålet for kunderne var at opleve de forskellige steder, man gik i land, ikke sejlturen dertil. At der var en lille swimmingpool på M/V G12 ldt., var ikke særlig afgørende – for ingen har lyst til at gå i poolen i august måned i Y8.
 H1 ltd. har supplerende og præciserende gjort følgende yderligere anbringender gældende, jf. selskabets påstandsdokument af 16. november 2018 (henvisninger til ekstrakt og materialesamling er fjernet):
 ”5 Anbringender
 Den nedlagte påstand støttes på, at den omhandlede transport af passagerer til søs med Skibet er omfattet af tonnageskattelovens § 6, stk. 1, 1. pkt., og at betingelserne for at anse persontransporten som ”sports-, udflugts- og fritidsformål” omfattet af undtagelsesreglen i tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10, ikke er opfyldt.
 Det gøres gældende, at lovfortolkning af de to bestemmelser i tonnageskatteloven leder til dette resultat. Dette støttes særligt på en ordlydsfortolkning og formålsfortolkning af bestemmelserne:
 (a) Ordlydsfortolkning
 Appellantens rederivirksomhed med søtransport af betalende passagerer omfattes af ordlyden i § 6, stk. 1, 1. pkt., og ikke af ordlyden i § 8, stk. 1, nr. 10.
 (b) Formålsfortolkning
 Formålet med reglerne i tonnageskatteloven – og ligeledes reglerne om sømandsbeskatning – er at give bedre konkurrencevilkår for EU-baserede rederier ved blandt andet at tillade tonnagebeskatning, uanset at en sådan beskatning har karakter af statsstøtte.
 Formålet med reglerne kan kun opnås, såfremt også krydstogtsejlads omfattes af reglerne, hvilket alle øvrige EU-lande ligeledes har gjort. Den danske enegang – som Skatteministeriets praksis er udtryk for har ingen støtte i hverken tonnageskattelovens formål eller forarbejder.
 Højesteret støtter en sådan formålsfortolkning. Højesteret har i afgørelsen SKM2016.399.HR ved en formålsfortolkning om anvendelse af de danske regler om statsstøtte til søtransport bestemt, at transport på et sandsugningsfartøj var berettiget til skattelempelse. Højesteret omgjorde herved Vestre Landsret dom og dermed også landsskatterettens afgørelse.
 Det bemærkes herved, at reglerne om tonnagebeskatning og beskatning af sømænd har samme EU-retlige udspring, og at der ligger samme hensyn bag, nemlig at give grundlag for statsstøtte til den maritime sektor. På denne baggrund udgør praksis vedrørende fortolkningen af reglerne om beskatning af sømænd et væsentligt fortolkningsbidrag i relation til fortolkningen af reglerne om tonnageskat.
 Til støtte for denne lovfortolkning skal appellanten mere detaljeret fremføre:
 5.1 Det er ubestridt, at appellantens passagertransport sker som led i almindelig rederivirksomhed. Appellanten gør gældende, at virksomheden er omfattet af hovedreglen om tonnagebeskatning i tonnageskattelovens § 6, stk. 1, 1. pkt., siden der foreligger: ”erhvervsmæssig transport af passagerer eller gods (rederivirksomhed) mellem forskellige destinationer”. Dette støttes også af, at al anden søtransport af turister på det åbne hav anses som almindelig rederidrift med søtransport af passagerer omfattet af § 6, stk. 1, 1. pkt., uden at undtagelsesbestemmelsen om ”fritidsformål” finder anvendelse (det gælder for eksempel turister på færgefart).
 Det fremgår desuden af ordlyden af tonnageskattelovens § 10, stk. 1, at ”Indkomst omfattes af tonnageskatteordningen, når den kan


text:
henføres til transportydelser leveret ved anvendelse af skibe som nævnt i § 6, eller ydelser i nærtilknytning hertil, jf. stk. 2”.
 5.2 Det gøres gældende, at det følger af forarbejderne, at formålet med loven og tonnagebeskatning er at lade appellantens virksomhed være omfattet af tonnageskatteordningen:
 (i) Det følger af forarbejderne, at formålet netop er at sikre danske rederiers internationale konkurrenceevne. Dansk skibsfart står over for en stadigt stærkere konkurrence på et globalt marked, der er præget af en høj grad af mobilitet. Med tonnageskatteordningen fremmes hensynet til danske arbejdspladser og danske standarder i rederierhvervet.
 (ii) Tonnageskatteloven er en følge af EU’s regler om statsstøtte til rederierhvervet. Derfor må en fortolkning inddrage EU’s formål med og afgrænsning af statsstøttereglerne. Hensynet bag ordningen kan belyses med Kommissionens udtalelse i forbindelse med den seneste udvidelse af den danske tonnageordning:
 ”Konkurrencekommissær Margrethe Vestager udtaler: "Danmarks ændrede tonnageskatteordning vil hjælpe søfartsindustrien til at forblive konkurrencedygtig på verdensmarkedet. Den vil sikre arbejdspladser og fremme høje miljøstandarder i den maritime sektor. Ordningen er i overensstemmelse med Kommissionens retningslinjer for statsstøtte til søfartssektoren og indeholder nye foranstaltninger, som vil sikre lige vilkår for europæiske rederier og forhindre konkurrencefordrejninger."
 (iii) EU’s retningslinjer for statsstøtte omfatter søtransport. Anden virksomhed på skibe er ikke omfattet af reglerne.
 (iv) Derfor har alle EU lande med tonnageskat regler, der afskærer tonnagebeskatning af virksomhed i konkurrence med landbaseret virksomhed, og virksomhed som ikke er søtransport, herunder kystnær sejlads med repræsentative formål, kanalrundfart, firmaudflugter, fast forankrede skibe, skibe der ligge fast i havn mv.
 (v) Rederier i andre EU lande kan drive skibe med krydstogtsejlads omfattet tonnagebeskatning.
 (vi) Det samlede verdensmarked for rederidrift med krydstogtsejlads var i 2015 ca. 40 mia. USD. København har de seneste år udviklet sig som knudepunktet for krydstogtsejlads i Nordeuropa, men danske rederier har ikke adgang til dette enorme marked med søtransport af passagerer, fordi Skatteministeriet anser krydstogtsejlads som et ”fritidsformål” omfattet af undtagelsen i § 8, som ikke kan tonnagebeskattes. Konkurrencen fra udenlandske rederier, der tonnagebeskattes af krydstogtsejlads, afskærer danske rederier fra at skabe arbejdspladser i Danmark på land og arbejdspladser for danske sømænd inden for denne form for rederivirksomhed.
 5.3 Det bestrides, at en ordlydsfortolkning af undtagelsesbestemmelsen i § 8 i tonnageskatteloven skulle lede til, at appellantens rederivirksomhed skulle anses for at være omfattet af ordet ”fritidsformål”:
 (i) Reglen om ”fritidsformål” i § 8 er en undtagelsesregel, som skal fortolkes snævert og i overensstemmelse med sit formål. Skatteministeriet har bevisbyrden for, at undtagelsesreglen finder anvendelse på almindelig søtransport og kerneområdet for rederivirksomhed. Denne bevisbyrde er ikke løftet.
 (ii)En isoleret og begrænset ordlydsfortolkning af ordet ”fritidsformål”, som bortser fra samtlige øvrige relevante fortolkningsbidrag, er i strid med almindelige retsgrundsætninger om lovfortolkning og retspraksis, se eksempelvis Højesterets dom i U1993.371H, hvor Højesteret ud fra en formålsfortolkning afviste en ordlydsfortolkning af lovbestemmelsen, og henførte forholdet under en helt anden paragraf.
 (iii) Som anført af den dissentierende dommer i Landsskatteretten fremgår det ikke af ordlyden i § 8, stk. 1, nr. 10, at passager-transport ved krydstogtsejlads er undtaget fra tonnageskatteloven.
 5.4 Det


text:
gøres gældende, at de(n) retskilde(r), der i øvrigt måtte støtte Skatteministeriets fortolkning, er skrevet af Skatteministeriet eller embedsværket, og derfor har meget svag retskildemæssig værdi om nogen.
 5.5 Det gøres gældende, at der intet grundlag er i undtagelsesreglen i § 8’s formål for, at den omhandlede rederivirksomhed med drift af et oceangående skib med søtransport af passagerer ikke er omfattet af tonnagebeskatningen:
 (i) Formålet med undtagelsesreglerne i § 8 er ikke at afskære søtransport fra tonnagebeskatning. Efter forarbejderne til 8 (citeret nedenfor med kursiv) er formålet begrænset til at gælde anden virksomhed end søtransport:
 ”Som nævnt under pkt. 2 vil indkomst ved erhvervsmæssig transport af passagerer eller gods mellem forskellige destinationer kunne omfattes af tonnageskatteordningen. Desuden vil visse former for virksomhed i nær tilknytning hertil omfattes.
 Indkomst ved al anden virksomhed falder uden for tonnageskatteordningens anvendelsesområde og skal således beskattes efter skattelovgivningens almindelige regler.
 Derudover opregnes en række former for virksomhed, som også falder uden for tonnageskatteordningens anvendelsesområde, uanset om den pågældende form for virksomhed udøves fra skib, som i anden sammenhæng ville kunne anvendes til tonnagebeskattet virksomhed. (min understregning.)
 9. Sports-, udflugts og fritidsformål
 Bestemmelsen omfatter sejlads, som ikke kan begrundes med et egentlig trafikbehov, uanset om sejladsen foregår efter faste sejlplaner. Bestemmelsen omfatter også sejlads med repræsentative formål m.v.”
 (ii) Det fremgår udtrykkeligt af lovforslagets bemærkninger, at undtagelsesbestemmelsen i § 8 ikke omfatter søtransport, men al anden virksomhed. Dernæst fremhæves det udtrykkeligt, at undtagelsesbestemmelsen omfatter virksomhed, der udøves fra et skib, der i anden sammenhæng ville kunne anvendes til tonnagebeskattet virksomhed. Hvis Skibet for eksempel havde ligget fast i havn, og var blevet brugt som hotelskib, ville der ikke være tale om virksomhed med søtransport, og tonnageskatteloven ville derfor ikke kunne anvendes på Skibets virksomhed.
 (iii) Det fremgår således ganske klart og entydigt af forarbejderne, at virksomhed med søtransport ikke er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i § 8, og derfor er Skibets transport af passagerer som sket heller ikke omfattet af undtagelsesbestemmelsen.
 5.6 Det gøres gældende, at byretten fejlagtigt fremhæver i sin begrundelse for dommen, at: ”... sejladsen og besøg på destinationer udgjorde et integreret hele”:
 (i) Højesteret har i SKM2016.399.HR afvist, at transport af passagerer (søtransport) kan afskæres ud fra overvejelser om, at søtransporten kan anses for at indgå i ”et integreret hele”.
 (ii) Højesteret afviste Skatteministeriets anbringende om, at der skulle foretages en helhedsbedømmelse af fartøjet Merete Chris ́ aktiviteter, og at disse aktiviteter ikke kunne anses som søtransportaktiviteter, men derimod skulle bedømmes som entreprenørvirksomhed.
 (iii) Skatteministeriet gjorde videre gældende, at entreprenørmæssig virksomhed som nævnt i tonnageskattelovens § 8, stk., nr. 3, hverken kan danne grundlag for beskatning efter DIS ordningen eller for anvendelse af refusionsordningen i henhold til reglerne i sømandsbeskatningsloven. Højesteret afviste dette synspunkt og lagde vægt på, at der faktisk blev transporteret passagerer til søs på sandsugeren. Der var derfor tale om søtransport, det vil sige transport af passagerer, og søtransportdelen kunne dermed omfattes af de lempelige regler i sømandsbeskatningsloven om refusion efter sømandsskattelovens §
 (iv) Højesteret slår også fast, at søtransportbegrebet i sømandsbeskatningslovens


text:
§ 10 må fortolkes i overensstemmelse med det almindelige EU-retlige søtransportbegreb. Der er intet grundlag for at antage, at der skulle gælde et andet søtransportbegreb i sømandsbeskatningslovens øvrige bestemmelser eller i tonnagebeskatningsloven.
 (v) Landsskatterettens afgørelse i SKM2018.6.LSR henviser til Højesterets dom, og udtaler, at entreprenørvirksomhed omfattet af tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 3, ikke kan tonnagebeskattes efter tonnageskattelovens § 6 om søtransport. Søtransport i form af transport af sandsække er imidlertid ikke entreprenørvirksomhed og kan omfattes af sømandsskattelovens § 10. Landsskatteretten afviser dermed ligeledes en samlet vurdering af, om søtransporten indgår i et integreret hele. Der ses på om der konkret er udført søtransport.
 (vi) Højesterets dom om flydekranen Samson i U2009.992H (SKM2009.99.HR) viser, at den afgørende afvejning i afgrænsningen mellem § 6 og § 8 er, om der udføres søtransport af passagerer eller gods. Med henvisning til, at Samson ikke kan anvendes til søtransport efter § 6 og i øvrigt var omfattet af § 8, stk. 2, kunne arbejdet om bord på Samson ikke anses som formål omfattet af lov om beskatning af søfolk.
 (vii) Det er på denne baggrund uden betydning, at lejer af Skibet også arrangerer turer på land, har orienteringsmøder om destinationerne, har fagpersoner med viden om destinationerne om bord, og i det hele driver en rejsebureauvirksomhed, når der konkret og rent faktisk sker søtransport af betalende passagererne på det åbne hav. Lejer bruger Skibet til søtransport af kunderne. Kunderne sejles til de steder, som de har betalt for at blive sejlet til, og de sejles tilbage igen. Det er søtransport.
 (viii) Det er således irrelevant og uden betydning for sagens afgørelse, om ”sejladsen og besøg på destinationerne udgjorde et integreret hele ”
 (ix) Det bemærkes, at tonnagebeskatning og beskatning af sømænd udspringer af samme statsstøtteregler, og at der ligger samme hensyn bag, samt at anvendelse af reglerne i sømandsbeskatningsloven forudsætter, at skibet sømændene arbejder på udfører søtransport. Der kan i denne forbindelse henvises til eksempelvis ... På denne baggrund udgør praksis vedrørende fortolkningen af reglerne om beskatning af sømand et væsentligt fortolkningsbidrag i relation til fortolkningen af reglerne om tonnageskat, jf. ligeledes ovenfor.
 (x) Samlet viser de tre afgørelser helt i overensstemmelse med forarbejderne til § 8 at udfører skibet søtransport skal reglerne om søtransport finde anvendelse for denne del. Der er uanset ”fritidsformål” tale om søtransport som kan beskattes efter tonnageordningen. Søtransportbegrebet er som fastslået af Højesteret identisk med det EU-retlige søtransportbegreb, som omfatter krydstogtsejlads og søtransport begrundet i passagerers ”fritidsformål”.
 5.7 Det gøres gældende, at byretten fejlagtigt lagde vægt på, at passagerne ikke har noget transportbehov:
 (i) Dette er for det første irrelevant, da der er tale om søtransport. For det andet er det netop transporten til destinationerne, der begrunder passagerenes betaling for transporten. Uden de omhandlede rejsemål ville passagerene ikke købe
 (ii) Det forhold, at en passager gerne vil hjem igen, fjerner ikke behovet for transport til de destinationer, der betales for at blive transporteret til. Det gælder al transport af passagerer på ferie. Søtransport af turister er også rederivirksomhed med


text:
transport af passagerer til søs.
 (iii) Der er ikke forskel på søtransporten alt efter om passageren er en journalist på arbejde eller en turist på ferie. Rederiet skal overholde samme regler om søsikkerhed og andre søretlige regler, driften af skibet er den samme, kravene til sømændene om bord er de samme, og det er i det hele samme rederivirksomhed, uanset hvilken slags passager der transporteres.
 (iv) Begrundelsen bag forarbejderne til § 8’s ordlyd om et trafikbehov skyldtes, at er der intet trafikbehov, driver virksomheden en anden virksomhed end virksomhed med søtransport. Se eksempelvis SKM2007.731.LSR, hvor undtagelsen i § 8 finder anvendelse for sådan anden virksomhed, da der ikke er tale om søtransport. Tilsvarende gælder som nævnt for eksempel for kanalrundfart, repræsentative formål, udstillinger og firmaudflugter til søs, jf. ovenfor.
 5.8 Det bemærkes, at såfremt landsretten måtte finde, at Skatteministeriets praksis vedrørende anvendelsen af tonnageskatteloven hviler på et forkert eller uhjemlet grundlag, vil dette ikke medføre behov for en ændring af tonnageskattelovens bestemmelser men derimod (blot) til, at Skatteministeriet må ændre sin praksis, således at denne bliver i overensstemmelse med tonnageskattelovens intentioner, formål og ordlyd, jf. ovenfor (i denne forbindelse henledes opmærksomheden på Skatteministeriets tilsvarende anbringende herom i SKM2016.399.HR, som Højesteret afviste. ”
 Skatteministeriet har supplerende og præciserende gjort følgende yderligere anbringender gældende, jf. ministeriets påstandsdokument af 15. november 2018 (henvisninger til ekstrakt og materialesamling er fjernet):
 ”3.1 Overordnet om tonnageskatteloven
 Tonnageskatteloven blev indført ved lov nr. 264 af 8. maj 2002. Det er en særlig gunstig skatteordning, som gør undtagelse fra de almindelige beskatningsregler, der gælder for selskaber.
 På fællesskabsplan er der ikke blevet truffet foranstaltninger med henblik på at indføre ensartede eller harmoniserede regler for beskatning af rederivirksomhed. Medlemsstaterne er derfor fortsat kompetente til at fastlægge kriterierne for beskatning af indkomst fra rederivirksomhed, men kompetencen skal naturligvis udøves under overholdelse af EU-retten, herunder traktatens bestemmelser om statsstøtte.
 Kommissionen har udstedt en meddelelse, som fastlægger de parametre, inden for hvilke statsstøtte til søtransportsektoren kan forventes godkendt af Kommissionen. Retningslinjerne fastlægger de overordnede rammer for statsstøtte til søtransport, men ikke mere detaljerede krav til udformningen af de nationale ordninger. Inden for rammerne af retningslinjerne er medlemsstaterne således overladt et råderum til at fastsætte de nærmere kriterier for anvendelsen af en eventuel tonnagebeskatningsordning. Retningslinjerne indeholder ikke bemærkninger om krydstogtsejlads eller lignende.
 Med respekt for bl.a. bestemmelserne om statsstøtte står det med andre ord den enkelte medlemsstat frit for, om den vil indføre en særlig beskatningsordning for rederivirksomhed, og – i givet fald – at fastsætte kriterierne for en sådan beskatningsordning, herunder med hensyn til afgrænsningen af de fartøjstyper og aktiviteter inden for rederivirksomhed, som omfattes af ordningen.
 Denne frihed har resulteret i, at en række medlemsstater har indført tonnageskatteordninger, og at der er en stor variation i ordningernes udformning, med hensyn til hvilke aktiviteter og fartøjstyper der falder ind under de respektive ordninger. Og det siger selv, at Kommissionen har godkendt de enkelte tonnagebeskatningsordninger på individuel basis. Derfor giver det ingen mening at hævde, at den tonnagebeskatningsordning skal fortolkes i overensstemmelse med


text:
eller i lyset af en anden medlemsstats tonnagebeskatningsordning.
 Forarbejderne til tonnageskatteloven giver endvidere ingen holdepunkter for, at Danmark med loven har tilsigtet at udstrække tonnagebeskatningen så vidt som det overhovedet er muligt inden for rammerne af Kommissionens retningslinjer. Danmark har (derimod) valgt en tilgang, hvor bestemte aktiviteter af rederivirksomhed udtrykkeligt er undtaget fra tonnagebeskatning. Det gælder blandt andet aktiviteter, der omfatter ”Sports-, udflugts- og fritidsformål”.
 Hvad der nærmere skal forstås ved ”Sports-, udflugts- og fritidsformål”, lader sig ikke fastslå ved konformfortolkning, eftersom der ikke er tale om et fællesskabsretligt begreb.
 Den danske ordning er blevet notificeret over for og godkendt af Kommissionen, jf. Kommissionens beslutning af 12. marts 2002 (sag N 563/2001). Af godkendelsens pkt. 2.10.3 fremgår, at den danske ordning udelukker aktiviteter, der omfatter ”Sports-, udflugts- og fritidsformål”, hvilket altså er lagt til grund for Kommissionens godkendelse. Heraf følger, at det ikke går an at fortolke tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10, mere snævert, end hvad der er støtte for i forarbejderne, da tonnagebeskatningen i modsat fald vil få et videre anvendelsesområde, end hvad Kommissionen har givet tilladelse til. En formålsfortolkning kan derfor heller ikke strækkes videre end, hvad der er foreneligt med bestemmelsens ordlyd, således som denne må forstås i lyset af forarbejderne. Og som beskrevet i det følgende vil det være uforeneligt med bestemmelsens ordlyd og forarbejder at anse den virksomhed, som i 2009 blev udøvet med krydstogtskibet M/V G12 ltd. for omfattet af tonnageskattelovens § 6, stk. 1.
 3.2 Tonnageskattelovens §§ 6 og 8 og appellantens krydstogtaktiviteter
 Ifølge tonnageskattelovens § 6, stk. 1, kan skattepligtig indkomst fra erhvervsmæssig virksomhed med transport af passagerer eller gods (rederivirksomhed) mellem forskellige destinationer opgøres efter tonnageskattelovens §§ 9-15, hvis en række betingelser er opfyldt.
 Det følger af § 6, stk. 2, 1. pkt., at skibe, som udlejes, kun omfattes af loven, hvis lejeren anvender skibet til formål, som ville kunne omfattes af loven, hvis skibet blev anvendt til samme formål af udlejeren selv. Det afgørende er således – hvilket parterne da også er enige om – hvorvidt lejeren (G2) anvendte skibet til formål, som omfattes af tonnageskatteordningen. Hvis lejeren således må anses for ì 2009 at have anvendt skibet til formål, som ikke omfattes, herunder ”udflugt- og fritidsformål”, jf. tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10, har appellanten som udlejer ikke været berettiget til at anvende tonnageskatteordningen.
 Det følger af tonnageskattelovens § 8, stk. 1, at en række former for virksomhed ikke kan omfattes af § 6. Der kan ikke være tvivl om, at begrebet ”virksomhed” i § 8, stk. 1, knytter sig til ”rederivirksomhed” som defineret i § 6, stk. 1, dvs. ”erhvervsmæssig virksomhed med transport af passagerer eller gods”. Allerede bestemmelsernes ordlyd og sammenhæng viser, at § 8, stk. 1, udgør en undtagelse til § 6.
 Bestemmelserne skal dermed ikke fortolkes sådan, at det er en tilstrækkelig betingelse for, at en aktivitet falder ind under tonnageskatteordningen, at aktiviteten omfattes af § 6, stk. 1. Det er desuden en betingelse, at aktiviteten ikke omfattes af § 8, stk.


text:
1, hvilket § 8, stk. 1, nr. 7, om passagersejlads i eller over havneløb m.v., er et klart eksempel på. Det er nemlig givet, at en sådan aktivitet umiddelbart vil falde ind under § 6, stk. 1, om transport af passagerer, og at bestemmelsen dermed gør undtagelse til § 6, stk. 1.
 Der gælder i øvrigt også en formodning imod, at lovgivningsmagten vedtager indholdsløse bestemmelser, og forarbejderne til § 8, stk. 1, indeholder ingen bemærkninger, som afkræfter denne formodning. Intetsteds står der, at bestemmelsen blot fastslår, hvad der allerede følger af lovens § 6, stk. 1, og derfor alene tjener et pædagogisk formål.
 Systematikken er altså den, at der først skal tages stilling til, om en aktivitet opfylder den grundlæggende betingelse om, at der er tale om erhvervsmæssig virksomhed med transport af passagerer eller gods. Hvis dette er tilfældet, må man herefter tage stilling til, om aktiviteten er undtaget efter § 8, stk. 1.
 Det er med andre ord sådan, at selvom der foreligger ”erhvervsmæssig virksomhed med transport af passagerer ... (rederivirksomhed)”, jf. § 6, stk. 1, er det udelukket at anvende tonnageskatteordningen, når aktiviteten er omfattet af § 8, stk. 1.
 Om § 8, stk. 1, så betegnes som en undtagelsesbestemmelse (som det er tilfældet i byrettens præmisser og i appellantens påstand), eller som en negativ eller positiv afgrænsning af, hvad der omfattes, henholdsvis ikke omfattes af tonnageskattelovens § 6, stk. 1, spiller ingen rolle.
 Det centrale er – uanset ordvalget – at tonnageskatteordningen ikke kan anvendes på de former for virksomhed, som opregnes i § 8, stk. 1.
 Ministeriets standpunkt er som nævnt, at M/V G12 ltd. i 2009 blev anvendt til ”udflugts- og fritidsformål”, som ifølge tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10, ikke omfattes af tonnageskatteordningen.
 Efter en naturlig sproglig forståelse af begreberne ”udflugts- og fritidsformål” omfattes M/V G12 ltd.'s krydstogtsejlads heraf.
 Denne forståelse støttes af bemærkningerne til § 8, som indeholder væsentlige fortolkningsbidrag. Det fremgår heraf:
 ”3. Hvad kan ikke omfattes af tonnageskatteordningen?
 (Lovforslagets § 8.)
 For at få foretaget en mere præcis afgrænsning af, hvad der kan omfattes eller ikke omfattes af tonnageskatteordningen, er der i lovforslaget opregnet en række flydende indretninger, som ikke anses som skibe efter loven, og som således falder uden for tonnageskatteordningens anvendelsesområde. (...)
 Derudover opregnes en række former for virksomhed, som også falder uden for tonnageskatteordningens anvendelsesområde, uanset om den pågældende form for virksomhed udøves fra skib, som i anden sammenhæng ville kunne anvendes til tonnagebeskattet virksomhed. Det drejer sig om følgende områder:
 9. Sports-, udflugts- og fritidsformål.
 Bestemmelsen omfatter sejlads, som ikke kan begrundes med et egentligt trafikbehov, uanset om sejladsen foregår efter faste sejlplaner. Bestemmelsen omfatter også sejlads med repræsentative formål m.v.” (mine understregninger)
 Bemærkninger[ne] rummer 3 væsentlige udsagn:
 For det første fremgår det, at meningen med § 8 ikke kun er at afgrænse tonnageskatteordningen i forhold til forskellige flydende indretninger. Det er også – ”Derudover” – meningen at afgrænse ordningen i forhold til skibsfart med nogle nærmere opregnede aktiviteter, herunder sports-, udflugts- og fritidsformål.
 For det


text:
andet viser bemærkningerne, at § 8, stk. 1, nr. 10, finder anvendelse, hvad enten der sejles efter faste sejlplaner eller ej. Det er dermed klart forudsat, at sejlads til opfyldelse af sports-, udflugts- og fritidsformål skal forstås sådan, at dette også indbefatter skibe, som sejler i en fast rute.
 For det tredje fremgår det, at § 8, stk. 1, nr. 10, omfatter sejlads, som ikke kan begrundes med et ”egentligt trafikbehov”, og sejladsen kan altså godt foregå efter faste sejlplaner, uden at der derved bliver tale om, at sejladsen opfylder et egentligt trafikbehov.
 Transport af passagerer er begrundet i et egentligt trafikbehov, når der er tale om færgefart som grundlæggende er kendetegnet ved, at der er tale om en simpel befordringsydelse, der går ud på at befragte personer fra A til B. Det vil desuden være kendetegnende, at passagerne ofte vil have vidt forskelligartede formål med at blive befordret fra A til B. Der kan være passagerer i personbiler, som skal besøge familie og venner eller på udflugt, der kan være lastbilchauffører, som udfører erhvervsmæssig godstransport osv.
 En sådan færgefart omfattes naturligvis ikke af § 8, stk. 1, nr. 10, selvom en del af passagererne benytter færgen som et led i en udflugt. En sådan færgefart leverer en simpel befordringsydelse og opfylder et egentligt trafikbehov.
 Den foreliggende sag angår derimod et klart eksempel på, at den omhandlede sejlads ikke kan begrundes med et egentligt trafikbehov, selvom der sejles efter en på forhånd fastlagt plan.
 M/V G12 ltd. aktivitet som beskrevet ... adskiller sig væsentligt fra den beskrevne passagerbefordring i form af færgefart, hvor der leveres en transportydelse fra A til B til opfyldelse af et egentligt trafikbehov.
 Den omhandlede aktivitet tog sigte på udflugts- og fritidsformål, jf. tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10.
 Krydstogterne havde karakter af ferierejser til søs, hvor skibet fungerede som base (”flydende hotel”) for de planlagte fritidsaktiviteter og udflugter ved landgang de forskellige steder på ruten.
 Passagerne var turister og deres deltagelse i krydstogtet havde det samme overordnede formål, nemlig at holde ferie og komme på udflugter. De deltog altså ikke med de forskelligartede formål, som vil kendetegne almindelig færgefart.
 De deltagende turisters ophold og overnatninger på krydstogtskibet med dets faciliteter indgik som en integreret og sammenhængende del af deltagernes ferierejse fra start til slut. Deltagerne betalte en samlet pris for en pakkerejse med et forud fastlagt program, hvor der foregik aktiviteter både på skibet (måltider, fester, foredrag, sightseeing fra dæk, overnatning osv.), i tilknytning til skibet (dykning/snorkling m.v.), samt i forbindelse med landgang på de forskellige destinationer (udflugter). Den samlede rejse var inkluderet i prisen.
 Appellanten har generelt forsøgt at nedtone skibets indretning m.v., jf. f.eks. processkrift I, hvor appellanten anfører, at M/V G12 ltd. ikke er et ”almindeligt krydstogtskib”, og bl.a. henviser til skibets ”indretning og mangel på andet end helt basale installationer”. Appellantens beskrivelse stemmer ikke overens med de fremlagte fotos eller med beskrivelsen i markedsføringsmaterialet, som tværtimod fremhæver skibets faciliteter. Om skibet fremgår af sagens bilag, at det har plads til


text:
xxx passagerer og har en ”Main Lounge” på xxx m2, ”Day Lounge” på xxx m2, ”Dining Room” på xxx m2, ”Bar/Library” på xxx m2 samt et træningscenter på xxx m2. På nogle fremlagte billeder ses bl.a. swimmingpoolområdet, en kahyt og spiseområdet. Der var betydelig forskel på prisen på de forskellige kahytter, jf. f.eks. ..., hvoraf fremgår, at værelserne var inddelt i forskellige kategorier. Deltagerne rådede over deres respektive kahytter under hele turen.
 Appellanten har gentagne gange fremhævet, at turisternes motiv for at deltage ikke var opholdet på krydstogtskibet, men derimod (alene) deltagelse i ekspeditionerne på land, jf. f.eks. processkrift I. Ministeriet bestrider naturligvis ikke, at det havde væsentlig betydning for turisterne, hvor rejsen gik hen, og hvor udflugterne dermed kunne foretages. Men dette ændrer ikke på, at aktiviteten omfattes af § 8, stk. 1, nr. 10. Og det er efter ministeriets opfattelse givet, at det generelt er sådan, at personer, der vælger krydstogt som ferieform, vil tillægge det væsentlig betydning, hvor rejsen går hen, og hvor de enkelte udflugter dermed kan foretages. I markedsføringsmaterialet vil destinationerne derfor spille en betydelig rolle, jf. til illustration nogle reklamer for andre krydstogter.
 Ministeriet gør sammenfattende gældende, at det på grundlag af ordlyden af og forarbejderne til § 8, stk. 1, nr. 10, må konkluderes, at M/V G12 ltd.'s aktivitet tog sigte på at opfylde udflugts- og fritidsformål og derfor ikke er omfattet af tonnageskatteordningen.
 Selvom tonnageskatteordningens overordnede formål er at sikre danske rederiers internationale konkurrenceevne, kan dette ikke føre til en fortolkning af § 8, stk. 1, som strider mod ordlyden og bemærkningerne. Den omstændighed, at det helt overordnet var hensynet til at sikre danske rederiers konkurrenceevne, som gav anledning til loven, bevirker ikke, at ordlyden og forarbejderne kan bortfortolkes, således at M/V G12 ltd.'s krydstogtaktivitet alligevel omfattes af tonnageskatteordningen.
 Der er ved § 8 opregnet en række former for virksomhed, som falder uden for tonnageskatteordningens anvendelsesområde, og lovgiver valgte ved lovens vedtagelse i 2002 – og har siden fastholdt – at dette bl.a. omfatter udflugts- og fritidsformål. Det er et retspolitisk spørgsmål, om dette skal ændres, således at aktiviteter som den foreliggende omfattes af ordningen.
 3.3 SKM2016.399.HR
 Der foreligger ikke domstolspraksis om tonnageskattelovens § 8, stk. 1.
 Appellanten har ganske vist henvist til SKM2016.399.HR, men dommen angik hverken forholdet mellem tonnageskattelovens §§ 6 og 8 eller fortolkningen af § 8, stk. 1, nr. 10.
 Spørgsmålet i sagen var derimod, om sejlads af et ingeniørfirmas personale og udstyr til bestemte positioner på havet med henblik på havbundsundersøgelser havde karakter af ”søtransportaktiviteter” efter sømandsmandsbeskatningslovens § 10. Højesteret fandt, at der er tale om sådanne søtransportaktiviteter, når et skib faktisk anvendes til transport af passager eller gods.
 Hverken Højesterets redegørelse for retsgrundlaget eller Højesterets begrundelse og resultat indeholder udsagn om tonnageskatteloven. Højesteret har ikke taget stilling til den foreliggende problemstilling, og det er derfor ikke holdbart, når appellanten anfører, at Højesteret med dommen ”indirekte” har taget stilling til problemstillingen i den foreliggende sag, jf. f.eks. appellantens processkrift 1, side 8-9.”
 Biintervenienten, Danske Rederier, som er


text:
interveneret til støtte for H1 ltd., har i et processkrift af 23. oktober gjort følgende gældende:
 ”2. DANSKE REDERIERS BIINTERVENTION
 Danske Rederier er, som følge af Østre Landsrets tilkendegivelse af 28. september 2018, indtrådt i sagen som biintervenient til støtte for den af H1 ltd’ nedlagt påstand, om at H1 ltd ikke er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10 , og at det omhandlede skib udfører sædvanlig søtransport i form af erhvervsmæssig rederivirksomhed med transport af passagerer til søs, og at driften af skibet sker i international konkurrence med andre rederier, jf. tonnageskattelovens § 6.
 Der er i sagen tale om et skib, der transporterer passagerer, og som bliver anvendt til forskellige former for rejser til forskellige destinationer verden rundt. Danske Rederier er af den klare opfattelse, at der er tale om almindelig rederidrift med transport af passagerer til søs, hvorfor tonnageskatteloven bør finde anvendelse.
 Det fremgår også af ”United Nations Model Double Taxation Convention between Developed and Developing Countries 2017”, at krydstogtsrejser mellem forskellige lande betragtes som international skibsfart: ”...a cruise beginning and ending in that other Contracting State without a stop in a foreign port does not constitute a transport of passengers in international traffic. Conversely, a cruise beginning and ending in that other Contracting State with a stop in a foreign port constitutes a transport of passengers in international traffic and for this purpose a “stop” has taken place if passengers are permitted to go ashore, even temporarily, but only at a scheduled intermediate destination.”
 Danske Rederier er af den opfattelse, at Skatteministeriets opfattelse af tonnageskatteloven strider mod lovens formål og ordlyd, hvilket forværrer konkurrence-situationen for danske rederier, der ejer skibe, der udfører krydstogtsaktivitet.
 Danske Rederier støtter i det hele H1 ltd’s anbringender, der er gjort gældende i deres ankestævning af 13. september 2017. Danske Rederier er således enige i, at formålet med tonnagebeskatningsreglerne er at styrke den danske skibsfarts position og internationale konkurrencedygtighed, og derfor er skibe, der udfører krydstogtsaktivitet, heller ikke er nævnt i loven eller lovforarbejderne som direkte undtaget af loven.
 Danske Rederier tilslutter sig herunder videre, at tonnageskatte-loven er udarbejdet og vedtaget i henhold til EU-retningslinjer om statsstøtte til skibsfartsindustrien, som man i forarbejderne til sø-mandsbeskatningsloven har tilkendegivet at ville udfylde bedst muligt til gavn for rederiernes konkurrencekraft . I det lys står det for os klart, at undtagelsesbestemmelsen i tonnageskattelovens § 8, stk. 1, nr. 10 skal fortolkes snævert. Ønskede lovgiver at udelukke et betydeligt segment af skibsfarten som krydstogtsaktivitet, så skulle det være skrevet eksplicit i undtagelsesbestemmelsen.
 Derudover ønsker Danske Rederier at bidrage med baggrundsinformation til en formålsfortolkning af tonnageskatteloven samt illustration af væksten af skibe, der udfører krydstogtaktivitet.
 3. TONNAGESKATTELOVEN
 I overensstemmelse med H1 ltd’s principale synspunkt er det også Danske Rederiers synspunkt, at formålet med tonnageskatteloven er at sikre danske rederiers internationale konkurrenceevne, og at loven er udarbejdet og vedtaget i henhold til EU-retningslinjer om statsstøtte til skibsfartsindustrien, som man fra dansk side har tilkendegivet at ville udfylde bedst muligt.
 Det fremgår bl.a. af