text:
dækker både restancen fra år 1 og år 2. Rentebeløbet, der forfaldt i år 2, kan derfor nu fradrages med 12.000 kr., og selv om ingen del af renten, der forfaldt i år 3, er betalt, kan renten fratrækkes fuldt ud, idet der ikke er restancer for tidligere år. Se hertil SKM2004.22.HR.
 Fradragsretten for ikke betalte renter udskydes ikke, hvis den skattepligtige kan godtgøre, at have været i stand til ved udgangen af det indkomstår, indkomstopgørelsen vedrører, at betale samtlige forfaldne gældsposter eller stille betryggende sikkerhed herfor i sine aktiver. Omvendt udskydes fradragsretten til betalingstidspunktet, når den skattepligtige ikke kan opfylde sine gældsforpligtelser. Dette er som udgangspunkt tilfældet, hvis den skattepligtige er erklæret konkurs eller har standset sine betalinger. Manglende evne til at opfylde gældsforpligtelserne foreligger også ofte, når der ved udlæg eller tvangsauktion ikke har kunnet opnås dækning hos den skattepligtige. Betingelsen for at udskyde fradragsretten må endvidere anses for opfyldt, når den skattepligtige erkender at være insolvent.
 LL § 5, stk. 8, udskyder fradragstidspunktet for forfaldne renter til det tidspunkt, hvor debitor betaler penge. Det betyder, at fradragsretten for forfaldne, ikke betalte renter ikke genopstår ved akkord, gældssanering eller lignende, men kun ved faktisk betaling, TfS 1988, 206 DEP (Skat 1988.4.231 DEP). I SKM2002.271.ØLR var sagsøgerens ægtefælle den 6. februar 1998 indtrådt som ny debitor på sagsøgerens banklån. Lånet bestod af hovedstol samt tilskrevne renter fra perioden 21. december 1994 til 5. februar 1998. Landsretten udtalte, at sagsøgerens ægtefælles gældsovertagelse ikke kunne anses for en betaling af renterne, og sagsøgeren kunne derfor ikke foretage fradrag for de tilskrevne renter i 1998.
 LL § 5, stk. 8, er nærmere omtalt i Skatteministeriets cirkulære nr. 72 af 17. april 1996, pkt. 8.1.5. og 8.1.6.
 I SKM2011.31.VLR havde A ikke betalt renter af sin gæld i indkomstårene 1995-1997, og da han ikke havde dokumenteret, at han ved udgangen af 1996 og 1997 var i stand til at stille betryggende sikkerhed for den forfaldne gæld, var han ikke berettiget til at foretage fradrag for renteudgifterne, jf. LL § 5, stk. 7 (nu LL § 5, stk. 8). Landsretten lagde herved vægt på, at As forklaringer om sine indtægter og aktiver var udokumenterede, ligesom der ikke var godtgjort et grundlag for at vurdere en udlejningsejendom til et væsenligt højere beløb, end en skønsmands værdiansættelse.
 Forfaldne og betalte renter kan fratrækkes i betalingsåret, selv om der henstår ubetalte renter af gælden vedrørende tidligere indkomstår, TfS 1988, 616 LSR (Skat 1988.11.688 LSR).
 I tilfælde af konkurs har skatteyderen ikke fradrag for de renteudgifter, der indgår i konkursindkomsten, se LV Erhvervsdrivende afsnit E.L.1.4.1, og vedrørende akkord og gældssanering se LV Erhvervsdrivende afsnit E.L.2.6.
 Renter til et pengeinstitut, en bankier eller vekselerer anses i denne forbindelse for betalt, såfremt rentetilskrivningen ikke medfører, at kreditten overstiger det aftalte maksimum. En kassekredits maksimum beror på den indbyrdes aftale mellem den skattepligtige og pengeinstituttet. De renteudgifter, der debiteres en kassekredit ud over det aftalte maksimum, anses som udgangspunkt for ikke betalte. Hvis kassekredittens maksimum efterfølgende forhøjes, anses renteudgifterne for betalt,


text:
såfremt de ligger inden for det nye maksimum. Der lægges i denne forbindelse vægt på, hvad fordringshaverens kontoudtog udviser. Reglen om, at betaling i visse tilfælde anses at foreligge ved den blotte debitering på en kassekredit eller lignende, anses som udtryk for, at kassekreditten indenfor det aftalte maksimum tilsigter at give kontohaveren et reelt betalingsmiddel. Såfremt en efterfølgende udvidelse af kreditten alene tilsigter at skabe dækning for pengeinstituttets rentedebitering og således ikke er udtryk for en reel udvidelse af kreditten, antages egentlig betaling dog ikke at foreligge se TfS 1999, 145 LSR. Det må bero på en konkret vurdering af årets samlede bevægelser på kassekreditten, om der er renter i restance fra tidligere indkomstår.
 Debitering af morarenter på en løbende kredit hos andre kreditorer, f.eks. hos en vareleverandør, kan derimod ikke sidestilles med betaling.
 Ved afgørelse af om en erlagt ydelse er rente, er den underliggende aftale mellem debitor og kreditor væsentlig, og kan ikke efterfølgende ændres med tilbagevirkende kraft. Se TfS 2000, 658 ØLR, hvor en datter havde udstedt et pantebrev til faderen i forbindelse med overdragelsen af en udlejningsejendom, men hvor der kun blev anerkendt fradrag for de rentebeløb, der svarede til overskuddet af udlejningsejendommen efter afholdelse af driftsudgifterne på ejendommen og dermed til de faktiske betalte renter.
 Hvis kreditor og debitor har indgået en aftale om udskydelse af betalingen inden forfaldsdatoen, så udskydes rentefradragsretten også. Indgås aftalen derimod efter forfaldsdatoen, er der fradragsret for renterne.
 Betaling af gæld/renter
 Se SKM2001.246.LSR, hvor hverken debitor eller kreditor ved delvis indfrielse havde tilkendegivet, om indbetalingen skulle anses for at dække hovedstol eller renter. Betalingen blev anset for at dække renter i overensstemmelse med debitors interesse i at opnå fradrag for betalingen.
 Efter LL § 5, stk. 9, er fradragsretten for påløbne renter vedrørende gæld, der nedsættes som følge af en gældseftergivelse, undergivet visse begrænsninger.
 Begrænsningen indtræder for alle låneforhold, hvor skyldneren opnår en gældseftergivelse, der medfører en nedskrivning af gælden f.eks. ved tvangsakkord, frivillig akkord, gældssanering og enkeltstående gældseftergivelser ved aftale med en enkelt eller enkelte kreditorer. Ligeledes vil en aftale om gældseftergivelse betinget af, at debitor overholder en betalingsordning, være omfattet af begrænsningen på aftaletidspunktet, se herom nærmere nedenfor under aftalt senere gældseftergivelse. LL § 5, stk. 9, 1. pkt., begrænser fradragsretten for renter af gæld omfattet af nedsættelsen, således at det oprindelige forhold mellem hovedstol og renter af den samlede gæld før nedsættelsen fastholdes.
 År 1 Gæld 300.000 kr.
 Renter 50.000 kr.
 Ved indkomstopgørelsen for år 1 fratrækkes årets påløbne forfaldne renter på 50.000 kr.
 År 2 Gæld 350.000 kr.
 Den samlede gæld er på 400.000 kr., hvoraf 100.000 kr. er påløbne renter. Gælden nedsættes til 50 pct. dvs. til 200.000 kr.
 Efter LL § 5, stk. 9, vil skatteyderen - efter betaling af den nedsatte gæld - være berettiget til et fradrag på 50 pct. af den oprindelige rentedel før nedsættelsen, i eksemplet 50 pct. af 100.000 kr. i alt 50.000 kr. Da skatteyderen i eksemplet foretog fradrag for forfaldne renter i år 1, kan der ikke

type: other


text:
foretages yderligere fradrag.
 Det følger af LL § 5, stk. 9, 2. pkt., at skatteyderen kan opretholde fradrag for forfaldne ikke betalte renter, selvom om nedsættelsen har bevirket, at rentedelen efter nedsættelsen er mindre end det allerede foretagne fradrag. Hvis gælden i ovenstående eksempel blev nedsat med 75 pct., ville det således ikke medføre regulering af den tidligere skatteansættelse.
 Ved indkomstopgørelsen for år 1 fratrækkes årets påløbne renter på 50.000 kr.
 Den samlede gæld er på 400.000 kr., hvoraf 100.000 kr. er påløbne renter. Gælden nedsættes med 75 pct. dvs. til 100.000 kr. Skatteyderen vil efter nedsættelsen være berettiget til et fradrag på 25.000 kr. dvs. 25 pct. af den oprindelige rentedel på 100.000 kr. Der kan som i eksemplet ovenfor ikke foretages fradrag, da dette blev foretaget i år 1.
 Selvom rentedelen efter gældseftergivelsen er mindre end det i år 1 foretagne fradrag på 50.000 kr., skal der ikke ske genoptagelse, da den samlede nedsatte gæld på 100.000 kr. stadig overstiger det allerede foretagne fradrag. Dog kan skatteyderen ikke opretholde fradrag som måtte overstige den samlede nedsatte gæld. Her vil der være grundlag for at ændre skatteansættelsen.
 Parternes frie adgang til at træffe bestemmelse om fordeling af indbetalinger, der foretages efter gældsnedsættelsen, på henholdsvis hovedstol og rentedel er ikke ændret.
 Fradragstidspunktet for renter efter nedsættelsen afgøres efter de almindelige regler herom, jf. LL § 5, stk. 1. og stk. 8. Har skatteyderen - før gældsnedsættelsen - foretaget fradrag for forfaldne men ubetalte renter, er der efter nedsættelsen tale om en restancesituation, hvorefter fradragsretten afgøres efter LL § 5, stk. 8. Gældsnedsættelsen konstituerer således ikke et nyt låneforhold.
 Se i øvrigt Skatteministeriets cirkulære nr. 26 af 5. februar 1996, pkt. 6.
 Aftalt senere gældseftergivelse
 Hvis der f.eks. i forbindelse med en gældsafviklingsaftale aftales en senere gældseftergivelse, vil gælden normalt blive betragtet som eftergivet på aftaletidspunktet uanset, at eftergivelsen er betinget af overholdelse af en afdragsaftale.
 Der vil således ikke være fradrag for renter, der er påløbet den del af gælden, der herved er eftergivet. Se TfS 1997, 863 LR hvor der blev indgået en aftale om eftergivelse af gælden efter 62 måneder betinget af betaling af renter på gælden i perioden. Ligningsrådet fandt, at renter ikke kunne fratrækkes, fordi de blev anset som afdrag på hovedstolen.
 I SKM2003.523.LSR kunne der ikke godkendes fradrag for betalinger på et lån, som blev erlagt efter at der var opnået gældseftergivelse, idet betalingerne ikke kunne anses som renter, men var afdrag på den resterende gæld, uanset aftalen var udformet som en hensigtserklæring.
 Det er en betingelse for bortfald af rentefradragsretten, at der er indgået en egentlig aftale om gældseftergivelse. En betinget hensigtserklæring fra kreditors side kan efter en konkret vurdering i nogle tilfælde ikke anses at være tilstrækkelig, se TfS 1999, 372 LSR.
 Forældelse af rentekrav
 I det omfang der gives fradrag for ikke betalte renter, skal der ske efterbeskatning heraf, når kreditors krav på renterne forældes. Se reglerne om fradrag for renter omfattet af gældseftergivelse. Med virkning fra den 1. januar 2008 er


text:
der kommet nye forældelsesregler. Efter de nye forældelsesregler er udgangspunktet, at fordringer forældes efter en 3 års frist, der regnes fra sidste rettidige betalingsdag. De tidligere forældelsesegler har fortsat betydning frem til 1. januar 2011, jf. ikrafttrædelsesbestemmelsen i forældelseslovens § 30. Vedrørende de nye forældelseregler henvises til Den juridiske vejledning afsnit A.A.9.4.1 "Forældelsefristens længde og beregning" under afsnittet "Renter, gebyrer og lignende". Der må på baggrund af skyldnerens økonomiske forhold på forældelsestidspunktet foretages en bedømmelse af gældens værdi på dette tidspunkt, og den skattepligtige fordel ansættes til denne værdi, jf. TfS 1988, 366 HRD.
 Krav på rente er en selvstændig fordring, der kan forældes uafhængigt af hovedfordringen og eventuelt efter andre regler end denne. Ved hovedfordringens forældelse bortfalder også rentekrav, selv om disse ikke ville være forældede, hvis de blev bedømt som selvstændige fordringer, jf. forældelseslovens § 23, stk 2.
 Om eventuel afbrydelse og suspension af forældelsen, se Den juridiske vejledning, afsnit A.A.9.5.1 "Egentlig afbrydelse af forældelse ".
 Der foreligger kun et gældsforhold for såvidt angår den debitor, der hæfter direkte for gælden overfor kreditor. At debitor lægger rentebetalingen over på andre bevirker ikke, at fradragsretten videreføres til disse, se LSRM 1975.175, hvor fradrag for renteudgifter ikke blev godkendt i et tilfælde, hvor der blev optaget lån til finansiering af ombygning af en ejendom, som var ejet af skatteyderens mor. Låneoptagelsen skete i morens navn og med ejendommen som pantsikring, medens det var aftalt, at sønnen skulle betale alle ydelser vedrørende lånene samt stigningen i ejendomsudgifterne. I SKM2004.126.LSR kunne skatteyder fuldt ud fratrække renter af lån i en fast ejendom, der var ejet i sameje med to andre, da skatteyderen hæftede alene over for kreditforeningen. Se SKM2002.202.ØLR hvor skatteyder ikke kunne dokumentere, at hun var rette debitor for gælden. Se SKM2001.176.VLR, hvor landsretten ikke fandt, at der forelå en retlig forpligtelse til at betale gælden og forrente den. Se videre TfS 1999, 440 ØLR, hvor en skatteyder havde købt en ejendom betinget af godkendelse af gældsovertagelse. Betingelsen blev ikke opfyldt, og landsretten fandt ikke, at der havde påhvilet skatteyderen en reel gældsforpligtelse, hvorfor de som rente angivne beløb ikke var fradragsberettigede. Se endvidere SKM2002.226.HR, hvor Højesteret fastslog, at renter på et pantebrev, som var påløbet inden underskrivelsen, ikke var fradragsberettigede, fordi der ikke før underskrivelsen forelå en aktuel gældsforpligtelse.
 Det kan i visse sager være vanskeligt at afgøre, hvordan fordelingen af hæftelsen skal være mellem flere parter, der har et lån sammen, f.eks. fordi de i fællesskab ejer en fast ejendom. Hvis parterne hæfter hver især for et lån eller hæfter pro rata for dele af et fælles lån, er der ingen tvivl, idet der kun er fradrag for de lån, der hæftes for, se skd 1980.11, hvor et papirløst par drev en virksomhed, der tilhørte den kvindelige partner. Da gælden i virksomheden kun påhvilede hende skulle hele rentefradraget foretages i hendes indkomst. I TfS 1992, 195 ØLR, hvor hustruen, som ejede ejendommen og hæftede for lånene i denne, havde det fulde fradrag i 1988 og rentefradragene først overgik til


text:
manden i forbindelse med, at han overtog ejendommen i 1989.
 Hvis der er tale om solidarisk hæftelse, som der ofte er tale om f.eks. ved belåning af fast ejendom, er det noget vanskeligere at afgøre, fordi det i praksis er accepteret, at der ved aftale mellem debitorerne kan ske en forskydning af hæftelsen mellem parterne med den konsekvens, at rentefradragsretten forskydes tilsvarende. Forskydningen kan indebære, at kun den ene part har rentefradrag, selvom begge parter stadig hæfter overfor kreditor.
 Efter kildeskattelovens § 24 A medregnes renteudgifter hos den ægtefælle, der efter ægteskabslovgivningen hæfter for gælden. Kan det ikke afgøres hvem der hæfter, medregner hver ægtefælle halvdelen af renteudgifterne. Så længe ægteskabet består, er det uden betydning for ægtefællernes samlede skat, hvorledes renteudgifterne er fordelt mellem ægtefællerne. Er der aftalt en anden fordeling end den der følger af kildeskattelovens § 24 A, vil skattemyndighederne derfor normalt henholde sig til denne fordeling så længe de særlige ægtefællebeskatningsregler finder anvendelse, jf. Skatteministeriets cirkulære nr. 135 af 4. november 1988, pkt. 20.
 Når de særlige ægtefælleregler ikke mere finder anvendelse, fordi de tidligere ægtefæller er blevet skilt eller separeret, skal renteudgifter derimod fratrækkes hos den person, som hæfter for gælden, uanset hvem der har betalt renterne.
 Det betyder, at hvis ægtefællerne hæfter for et lån i fællesskab, skal de, i år hvor ægtefællereglerne ikke finder anvendelse, fratrække renteudgifterne i forhold til hvor stor en del af gælden de hæfter for. Er der f.eks. solidarisk hæftelse på gælden, kan hver af de tidligere ægtefæller fradrage 50 pct. af renteudgifterne.
 Når ægtefællerne er blevet separeret/skilt, finder Skatteministeriet at det er en forudsætning for, at den ægtefælle, som bliver boende i huset/lejligheden, kan fradrage hele renteudgiften, at der indgås en bindende aftale om dette mellem de tidligere ægtefæller. Denne aftale skal være skriftlig og underskrevet af begge parter. F.eks. kan følgende aftaler forekomme:
 1. Den ægtefælle, som overtager huset, får skøde på huset og kreditforening og andre kreditorer accepterer debitorskiftet.
 2. I en bodelingsoverenskomst aftales det, at den ene skal overtage hus/lejlighed, men en eller flere kreditorer accepterer ikke debitorskiftet. Uanset at en eller flere kreditorer ikke accepterer et debitorskifte, kan den person som efter bodelingsoverenskomsten overtager huset og gælden, og dermed også betaler alle renteudgifterne, foretage fradrag for alle renter, uanset at der er solidarisk hæftelse for lånet.
 Det er kun de renter, som er påløbet (forfaldstidspunktet har ingen betydning i denne relation) efter at aftalen er indgået, som er omfattet af aftalen. Det vil sige, at renter som er påløbet lån inden den skriftlige aftale er indgået, fortsat skal fradrages i forhold til hvor stor en del af gælden den enkelte ægtefælle hæfter for, og hvis ægtefællerne f.eks. hæfter for 50 pct. af gælden hver og der er solidarisk hæftelse på lånene, kan hver ægtefælle fratrække 50 pct. af renterne. Denne fordeling kan ægtefællerne ikke ændre på med tilbagevirkende kraft eller ved f.eks. at lave indbyrdes låneaftaler eller lignende.
 Fordeling af rentefradrag mellem ugifte samlevende
 Der gælder ingen særlige skatteregler for ugifte samlevende. Ugifte samlevende


text:
skal, mens de bor sammen, fratrække renteudgifter i forhold til deres hæftelse på gælden. Ugifte samlevende kan således ikke - hvilket ægtefæller kan - under samlivet fordele renteudgifterne som de vil, uanset at de eventuelt er enige om at fordele renteudgifterne anderledes end efter hæftelsesforholdet.
 Det er uden betydning for fradragsretten, hvem af de ugifte samlevende, som står som ejer af ejendommen. Det afgørende for fordelingen af fradraget for renter er, hvem der står som debitor. Hvis begge står som debitor, og der er solidarisk hæftelse, har hver af dem fradrag for 50 pct. af renteudgifterne.
 Når samlivet mellem ugifte samlevende ophører, finder Skatteministeriet at det en forudsætning for, at den som bliver boende i huset/lejligheden, kan fradarge hele renteudgiften, at der indgås en bindende aftale om dette mellem de tidligere samlevende. Denne aftale skal være skriftlig og underskrevet af begge parter. F.eks. kan følgende aftaler forekomme:
 1. Den part, som overtager huset, får skøde på huset og kreditforening og andre kreditorer accepterer debitorskiftet.
 2. I en skriftlig aftale aftales det, at den ene part skal overtage hus/lejlighed, men en eller flere kreditorer accepterer ikke debitorskiftet. Uanset at en eller flere kreditorer ikke accepterer et debitorskifte, kan den person, som efter aftalen overtager huset og gælden, og dermed også betaler alle renteudgifter, foretage fradrage for alle renter, hvis der er solidarisk hæftelse for lånet.
 Det er kun de renter, som er påløbet (forfaldstidspunktet har ingen betydning i denne relation) efter at aftalen er indgået (og underskrevet), som er omfattet af aftalen. Det vil sige, at renter som er påløbet lån inden den skriftlige aftale er indgået, fortsat skal fradrages i forhold til hvor stor en del af gælden den enkelte part hæfter for. Hvis andet ikke fremgår klart, og der er solidarisk hæftelse, må det antages, at de hæfter for 50 pct. hver, og at de hver kan fratrække 50 pct. af renterne. Denne fordeling kan parterne ikke ændre på med tilbagevirkende kraft eller ved at lave indbyrdes låneaftaler eller lignende.
 Til belysning af denne praksis kan nævnes, at Landsskatteretten har offentliggjort en række afgørelser vedrørende fordelingen af hæftelse i forbindelse med samlivsophør. I nogle situationer er det fundet bevist/sandsynliggjort, at hæftelsen er overdraget, i andre ikke. I TfS 1991, 60 LSR blev det afgjort, at en skatteyder, selvom han havde betalt alle renterne på et banklån, som han hæftede solidarisk for sammen med sin tidligere samlever, kun var berettiget til fradrag for 50 pct. af renteudgifterne, blandt andet fordi den tidligere samlever var meddebitor for lånet, og fordi der ikke var taget stilling til fordeling af hæftelsen ved samlivsophævelsen, uanset at han både under og efter samlivets ophør havde betalt alle renterne. Se også TfS 1995, 640 LSR, som er nævnt ovenfor under afsnit A.E.1.1.1, hvor en aftale om forskydning af hæftelsen mellem to parter blev accepteret, så kun den ene fik rentefradrag, uanset at begge parter stadig hæftede overfor kreditforeningen. I TfS 1995, 787 LSR blev fradragsretten tillagt den ene af de tidligere ægtefæller fuldt ud vedrørende 1992


text:
for et andelsboliglån i en bank, som begge hæftede for. Lånet var optaget i 1988, men parterne havde ved separation i 1990 aftalt, at den ene part overtog lejlighed og lån. I TfS 1995, 754 LSR blev fordelingen 50 pct. til hver vedrørende 1991 fastholdt af Landsskatteretten under henvisning til KSL § 24 A, da der ikke var en klar aftale mellem parterne. Det fik ingen betydning, at der havde været en anden fordeling før separationen, og det fandtes ikke godtgjort, at der i november 1990, hvor bodelingen blev foretaget, var taget stilling til fordelingen af hæftelsen vedrørende 1991. I TfS 1999, 899 LSR kunne klager ikke løfte bevisbyrden for, at kun han hæftede for gælden i skilsmisseåret, hvorfor rentefradraget blev fordelt med 50 pct. til hver, uanset at klager hidtil havde fratrukket 100 pct, og uanset at vedkommende havde ejet ejendommen 100 pct. det meste af året. I TfS 1995, 241 LSR blev en ægtefælle i året efter samlivsophævelsen alene indrømmet fradrag for 50 pct. af renteudgifterne. I TfS 1995, 367 LSR blev en boopgørelse, som var udfærdiget den 2. juli 1992 med virkning fra 1. september 1991 ikke tillagt virkning for 1990, hvor parterne blev separeret. I SKM2004.377.HR, ejede sagsøgeren og dennes tidligere ægtefælle en ejendom i lige sameje og hæftede solidarisk for realkreditlånene i ejendommen. Da der ikke forelå nogen oplysninger om aftale mellem sagsøgeren og dennes tidligere ægtefælle om ændring af hæftelsen i deres indbyrdes forhold, kunne sagsøgeren alene fradrage halvdelen af renteudgifterne.
 Også i situationer, hvor den ene part (eventuelt ægtefælle) ejer den ejendom, der belånes, skal det dokumenteres/sandsynliggøres, hvordan og hvorfor en hæftelse ikke er med halvdelen til hver, hvis begge parter hæfter for gælden. Se herom TfS 1999, 899 LSR. Se også TfS 1997, 469 TSS, hvor ToldSkat svarer en kreditforening på nogle spørgsmål om rentefradragets fordeling mellem samboende ikke gifte.
 Det er en forudsætning for fradrag, at gældsforpligtelsen er aktuel, jf. Skat 1988.7.404 LSR (TfS 1988, 394 LSR). I denne sag blev en ejendom overdraget med virkning fra 1. januar 1982 på baggrund af et retsforlig indgået mellem parterne den 29. december 1982. Der kunne ikke indrømmes fradrag for beregnede renter indtil 29. december 1982, idet det var en forudsætning, at der forelå en aktuel gældsforpligtelse, og denne først kunne anses for opstået på tidspunktet for retsforliget.
 Juridisk forpligtelse
 Rentefradragsretten er endvidere betinget af, at man er juridisk debitor i skyldforholdet, uanset om man rent faktisk har udredet rentebetalingerne eller ej. Til belysning heraf foreligger en række afgørelser, hvor andelshavere nægtes fradrag for renteudgifter, som udredes af dem, men vedrører en gæld, der påhviler andelsselskabet eller - foreningen, se bl.a UfR 1960.355 HRD og Østre Landsrets dom af 17. maj 1967 i Skattepolitisk Oversigt 1967.339D samt TfS 1993, 541 HRD. Højesterets dom af 6. april 1979 (UfR 1979.469 HRD) vedrører et tilfælde, hvor en grundejerforening havde optaget et byggemodningslån i en bank. Retten fandt, at der i henhold til foreningens vedtægter påhvilede de enkelte medlemmer en aktuel gæld over for foreningen samt


text:
en forpligtelse til at forrente gælden med den af banken (over for foreningen) krævede rentesats. Se tilsvarende LSRM 1979.88.
 Landsskatteretten fastslog i TfS 1996, 471 LSR, at et medlem af en ejerlejlighedsforening var skattepligtig af andel af procesrenter, som var tilkendt ejerforeningen i forbindelse med retssag mod et byggekonsortium. Landsskatteretten fandt, at ejerlejlighedsforeningen alene havde optrådt som fuldmægtig for lejlighedsejerne, som således var de reelle pligt- og rettighedssubjekter. Derimod kunne medlemmerne af en ejerlejlighedsforening, der ville købe en lejlighed i ejendommen til brug som funktionærbolig, ikke hver for sig fradrage deres andel (efter fordelingstal) af renteudgifterne vedrørende prioritetsgælden i funktionærlejligheden, idet der ikke ansås at påhvile de enkelte medlemmer en aktuel gældsforpligtelse. Hverken overfor ejerforeningen eller over for panthaverne i funktionærlejligheden, som foreningen skulle stå som køber af, jf. TfS 1986, 570 LR.
 I SKM2003.241.LR, anmodede en ejerlejlighedsforening om bindende forhåndsbesked på spørgsmålet, om de enkelte medlemmer af foreningen ville kunne fradrage deres andel af den samlede renteudgift på et fælleslån, der påtænktes optaget af ejerforeningen. Ligningsrådet fastslog indledningsvis, at ejerforeningen var et selvstændigt skattesubjekt omfattet af SEL § 1, stk. 1, nr. 6. Rådet fastslog dernæst, at foreningen ved optagelsen af fælleslånet ikke ville handle på egne vegne, men på medlemmernes vegne som fuldmægtig for disse. De enkelte medlemmer - og ikke ejerforeningen - ville dermed kunne fradrage deres andel af den samlede renteudgift på fælleslånet, jf. SL § 6, stk. 1, litra e. I SKM2003.240.LR, anmodede en ejerforening bl.a. om bindende forhåndsbesked på, om ejerforeningen eller de enkelte medlemmer ville blive beskattet af renteindtægter vedrørende ejerforeningens almindelige likviditet og reserveopsparing. Ligningsrådet fastslog, at de pågældende renteindtægter måtte henføres til ejerforeningen som rette indkomstmodtager. Da renteindtægterne imidlertid ikke fandtes at være en erhvervsmæssig indtægt, ville de ikke være skattepligtige for foreningen.
 I SKM.2008.66.SR afviste Skatterådet fradragsret for renter på et byggelån, idet Skatterådet ikke fandt, at spørgerne var debitorer. Spørgerne havde alene påtaget sig en kautionsforpligtelse i henhold til lånet, hvorimod låntager ifølge lånedokumentet var byggeforeningen.
 En i en grundmodningsudgift inkluderet anlægsrente, der blev opkrævet over ejendomsskattebilletten, var ikke fradragsberettiget, da der ikke var tale om renter af en skatteyderen påhvilende gæld, men om en del af byggeudgiften, LSRM 1976.65. Tilsvarende ansås en skatteyders betaling af byggemodningsudgifter i sin helhed for en del af den samlede købesum for grunden, selv om byggeselskabet havde beregnet renter af hans og øvrige køberes andel af de samlede byggemodningsudgifter, LSRM 1981.90. En skatteyder erhvervede i 1969 en ejendom, hvor der pantstiftende var tinglyst en udstykningsdeklaration til sikkerhed for blandt andet kloakbidrag. 6 år senere blev det fastsat, i hvilket omfang grundejerne skulle bidrage til omkostningerne. Udstykningsdeklarationen ansås ikke for en selvstændig, aktuel gældsforpligtelse, idet der først i 1975 blev hjemmel til at opkræve anlægsudgifterne, herunder påløbne renter, Højesterets dom af 10. maj 1982 (UfR 1982.618).
 Et finansieringsselskabs krav på renter af en byggekredit til bygning af en trawler blev anset for fradragsberettiget for partrederne, uanset at trawleren aldrig blev færdiggjort eller leveret på grund af værftets konkurs, Vestre Landsrets dom af 18. februar


text:
1982 (skd 1985.410).
 En forbrugsforenings virksomhed bestod i at indgå overenskomst med virksomheder indenfor visse brancher om finansiering af medlemmernes køb af forbrugsgoder. Når medlemmerne foretog indkøb, kunne betaling ske med en rekvisition udleveret af foreningen. Rekvisitionen var påført et maksimumsbeløb, og det beløb, foreningen herved lagde ud for medlemmet skulle afvikles med en fast månedlig rate, og ved køb, der betaltes over 24 måneder eller længere tillagdes rente. Medlemmerne havde fradragsret for renterne, idet der skete et reelt udlæg til medlemmet fra foreningen, og medlemmet forpligtede sig ved tilbagebetalingen til at erlægge en rente inkluderet i den månedlige ydelse.
 Det godtgørelsesbeløb, som banker og sparekasser beregner sig ved udbetaling på anfordring af beløb indsat på konti med opsigelse, betragtes efter praksis som reduktion af renteindtægten, LSRM 1966.147. I SKM2011.25.SR fandt Skatterådet, at dekort i forbindelse med hævning af indestående på en bankkonto uden overholdelse af den aftalte opsigelsesfrist, kan modregnes i renteindtægten. Hvis renteindtægten ikke er stor nok til at dekorten kan modregnes, kan fysiske personer fratrækkes dekorten i kapitalindkomsten. For selvstændig erhvervsdrivende kan dekort, der overstiger renteindtægten, fratrækkes i virksomhedens indkomst. For selskaber kan dekort, der ikke kan rummes i renteindtægten, fratrækkes i indkomsten.
 Den renteudgift en obligationskøber afholder (beregnet rente fra sidste forfaldstermin og indtil købsdagen) fratrækkes i betalingsåret LL § 5 C, se afsnit A.D.1.1.
 Ved kapitaludvidelse i aktieselskaber betaler nye aktionærer en rente fra begyndelsen af det løbende regnskabsår til tegningsdagen for at kunne deltage på lige fod med de gamle aktionærer i vedkommende regnskabsårs udbyttefordeling. Den rente kan fratrækkes i det indkomstår, i hvilket beløbet forfalder.
 De renteudgifter (og ejendomsskatter), der er påløbet før auktionen, kan ikke fratrækkes af auktionskøberen, idet sådanne ydelser - når de skal betales af erhververen - må anses for at være en del af anskaffelsessummen, jf. Højesterets dom af 6. september 1984 (TfS 1984.425 HRD). Se også Departementets bemærkninger i TfS 1987.341 DEP.
 Ved køb af fast ejendom på tvangsauktion i tilfælde, hvor der afholdes 2. auktion, får køberen fradrag for renter fra tidspunktet for afholdelse af 2. auktion, hvis køberen først byder på denne auktion, eller hvis køberen på 2. auktion ikke længere er bundet af sit bud på 1. auktion, fordi den 6 ugers frist, som gælder ifølge pkt. 4 i Justitsministeriets bekendtgørelse nr. 652 af 15. december 1978 (som ændret ved bekendtgørelse nr. 121 af 31. marts 1982, bekendtgørelse nr. 866 af 18. december 1989 og 896 af 21. december 1990) om tvangsauktionsvilkår, er udløbet. Hvis køberen, der erhverver adkomst til ejendommen på 2. auktion, stadig er bundet af sit bud afgivet på 1. auktion, anses erhvervelsen af ejendommen at være sket på 1. auktion med den virkning, at renter, der er påløbet i tiden mellem 1. og 2. auktion, kan fratrækkes i køberens indkomstopgørelse, jf. lsr. 1985.161. En panthaver, der havde overtaget ejendommen til brugeligt pant, ansås først for at have erhvervet adkomst til ejendommen på 2. auktion, hvor han var højstbydende ved et overbud i forhold til 1. auktion. Rentefradragsretten indtrådte dermed først fra


text:
dette tidspunkt, LSRM 1986.19.
 En række personer genkøbte samlet på tvangsauktion en ejendom for at bevare de grunde, de hver for sig havde købt. Landsskatteretten fandt, at det var de enkelte personer, der havde erhvervet ejendommen - og ikke en »genkøbsforening« - og at de pågældende havde påtaget sig selvstændige gældsforpligtelser over for kreditorerne, hvorfor de blev anset for berettigede til individuelle rentefradrag, LSRM 1976.62.
 En skatteyder blev anset berettiget til fradrag for renter, der var påløbet i tiden fra sidste terminsdag til tvangsauktionsdagen, idet Landsskatteretten fandt, at renterne var forfaldne ved skatteyderens misligholdelse overfor panthaverne, samt at der var fradragsret for de renter, der var påløbet indtil auktionsdagen, i det omfang renterne var dækket af budsummen, jf. TfS 1986.5 LSR.
 Renterestancer, der berigtiges kontant i forbindelse med tvangsauktion over fast ejendom, kan fratrækkes af tvangsauktionssælgeren.
 Budsummen, der omfatter restgæld og afdragsrestancer samt renterestancer i op til et år på hver prioritet, er det beløb, som tvangsauktionssælgeren afstår ejendommen for, jf. tinglysningslovens § 40, stk. 4. Budsummen omfatter herudover påløbne endnu ikke forfaldne renter. Det er derfor i princippet tvangsauktionssælgeren, der betaler renterestancerne med ret til fradrag for de renterestancer, som bliver berigtiget kontant i forbindelse med tvangsauktionen.
 Sælgerens fradragsret begrænses ikke af LL § 5, stk. 8, for renter, som er omfattet af budsummen og derfor berigtiges kontant i forbindelse med tvangsauktionen.
 Fratrukne ikke-betalte, forfaldne renter, der ikke omfattes af budsummen, vil tvangsauktionssælger blive beskattet af i det år, hvor rentekravet forældes, dvs. tidligere normalt 5 år senere, jf. TfS 1987, 341 DEP (Skat 1987.6.448 DEP). Med virkning fra den 1. januar 2008 er der kommet nye forældelsesregler. Efter de nye forældelsesregler er udgangspunktet, at fordringer forældes efter en 3 års frist, der regnes fra sidste rettidige betalingsdag. De tidligere forældelsesregler har fortsat betydning frem til 1. januar 2011, jf. ikrafttrædelsesbestemmelsen i forældelseslovens § 30. Se Inddrivelsesvejledningen, afsnit F.
 I LSRM 1977.182 og LSRM 1977.183 anses nogle påståede rentebeløb ved køb af ejendom som finansieringstillæg og dermed en ikke fradragsberettiget del af ejendommens anskaffelsessum.
 Samme resultat kom man til i Vestre Landsrets dom 3. marts 1980 (UfR 1980.631 VLD), hvor en ingeniør indgik aftale med en ejendomshandler om opførelsen af et parcelhus på en grund, der tilhørte ejendomshandleren. I forbindelse med byggeriet optog ejendomshandleren et byggelån, som ingeniøren skulle afholde udgifterne til dog således, at endelig afregning først skulle ske efter endt prioritering af ejendommen. Ingeniøren overtog grunden og huset og betalte udover købesummen bl.a. de påløbne byggelånsrenter med i alt 28.918 kr. Retten anså parternes aftale som en aftale om køb af et færdigt hus, hvis købesum var fastsat til kostprisen for såvel grund som bygninger med alle påløbne omkostninger, herunder de påløbne byggelånsrenter, som først blev betalt ved indfrielsen af byggelånet efter byggeriets afslutning, og derfor måtte betragtes som en del af købesummen for huset og ikke som renter af en ingeniøren over for banken eller ejendomshandleren påhvilende aktuel gældsforpligtelse.
 En skatteyder blev dog anset for berettiget til fradrag af renterne af et byggelån, der var optaget


text:
i en anden persons navn, idet han over for den formelle låntager hæftede for alle med byggeriet forbundne omkostninger, herunder for renter af byggelånet, Vestre Landsrets dom af 18. oktober 1978 (skd. 1979.272).
 Ved ejendomsoverdragelser vil der i reglen foreligge en refusionsopgørelse, der med udgangspunkt i en bestemt skæringsdato fordeler prioritetsydelser, skatter mv. mellem sælger og køber. Normalt vil skæringsdatoen ligge efter tidspunktet for aftalen om ejendomsoverdragelsen. I sådanne tilfælde vil refusionsopgørelsens fordeling af renteudgifterne normalt kunne lægges til grund for den skattemæssige opgørelse. En skatteyder er kun berettiget til at fradrage prioritetsrenter beregnet i forhold til den tid, hvori vedkommende har ejet ejendommen. Renteudgifter, der vedrører en længere periode forud for aftaledatoen og som ifølge aftale er betalt af køberen, kan derfor ikke fradrages, men må anses som et tillæg til købesummen. Se SKM2001.157.LSR, hvor sælger af en ejendom optog et ejerskiftelån i eget navn, hvor denne også afholdt omkostningerne herved. Køber refunderede sælger for renter og afdrag på lånet i de ca. 3 måneder fra lånets optagelse til overtagelsen af ejendommen. Renterne kunne ikke fratrækkes, da de blev anset for en del af købesummen. En køber af en fast ejendom var lånsøger og debitor for et kreditforeningslån, der blev udbetalt før den i slutsedlen fastsatte overtagelsesdag. Køberen blev anset for berettiget til at fradrage renteudgifter, der var påløbet fra udbetalingsdagen til overtagelsesdagen. Skatteyderen blev modsvarende anset for skattepligtig af renteindtægten af låneprovenuet, der var indsat på en af ham oprettet sikringskonto, jf. TfS 1987, 389 LSR (Skat 1987.8.595 LSR).
 En ejendomshandel blev hævet, da køberen ikke kunne præstere den kontante udbetaling. Han måtte betale erstatning til sælgeren bl.a. for rentetab for perioden fra hans overtagelsesdag til den nye købers overtagelsesdag. Dette »rentebeløb« kunne ikke anses for renter af en ham påhvilende gæld, men måtte betragtes som en ikke-fradragsberettiget erstatning for ikke-opfyldelse, LSRM 1980.200 og TfS 1986, 235 LSR (Skat 1986.4.274 LSR).
 I forbindelse med køb af fast ejendom eller løsøre i forældres (eller værgers) navn - men for den umyndige - opstår problemet om, hvem der kan foretage fradrag for renteudgifter og restgæld i de tilfælde, hvor købet sker på afbetaling. Hvis forældrene (værgen) og den umyndige i deres selvangivelser har »overført« formuegodet fra forældrene til den umyndige, må det anses for godtgjort, at der inter partes er truffet aftale (eventuelt stiltiende) om et videresalg til den umyndige på samme vilkår som værgens køb. Denne aftale kan lægges til grund ved ligningen. Det må dog som foran nævnt være en betingelse, at parterne har »forudsat« aftalen og forholdt sig i overensstemmelse dermed ved udfyldelsen af deres selvangivelser.
 Kurssikring af ejerskiftelån
 Ved kurssikring af ejerskiftelån er køberen i visse tilfælde forpligtet til at refundere sælgeren forskellen mellem kontantlånsrenten til kreditforeningen og den rente, som kan opnås af de deponerede beløb i et pengeinstitut. Køberen kan ikke fradrage denne udgift, da der ikke er tale om en renteudgift for vedkommende som ikke er debitor, men om en omkostningsgodtgørelse til sælgeren.
 Differencerente ved indfrielse af realkreditlån
 Lån udstedt på grundlag af


text:
konvertible obligationer kan opsiges til kontant indfrielse til en obligationsrentetermin. Opsigelsen skal sædvanligvis afgives med et varsel på mindst 2 måneder, afhængig af realkreditinstitut og lånetype.
 For at eliminere risikoen for et stigende renteniveau for et eventuelt nyt lån i opsigelsesperioden (konverteringssituationen) kan man vælge at opsige lånet til »straksindfrielse«. Lånet kan derved indfries kontant før opsigelsesperiodens udløb mod betaling af obligationsrestgælden til kurs 100 tillagt sædvanlig delydelse frem til indfrielsesdatoen og tillagt renten af obligationsrestgælden mellem indfrielsesdatoen og opsigelsesdatoen (udløbet af opsigelsesperioden).
 Der fratrækkes en rentegodtgørelse, der svarer til den rente, som realkreditinstituttet kan indtjene, ved at obligationerne først kan blive udtrukket til indfrielse hos obligationsejeren fra opsigelsesdatoen.
 Differencen mellem obligationsrenten fra opsigelsestidspunktet til opsigelsesdagen og realkreditinstituttets rentegodtgørelse vedrørende det indbetalte beløb (»opsigelsesrenten«, der er en nettorenteudgift for låntageren), er fradragsberettiget for låntageren, jf. UfR 1947.725 HRD. I dommen fik en skatteyder fradrag for en renteudgift betalt til en kreditforening ved konvertering af et lån. Renten var beregnet fra tiden for indfrielse den 8. juli 1942 til terminen den 11. december samme år. Højesteret begrundede afgørelsen med, at det omtvistede beløb udsprang af debitors retlige forpligtelse i henhold til pantebrevet, da debitor i henhold til den skete opsigelse tidligst kontraktsmæssigt kunne frigøre sig ved kontant betaling til terminen den 11. december 1942. Se endvidere herom TfS 1999, 963 DEP, hvor skatteministeren i et svar til skatteudvalget fastholder denne praksis.
 Vedrører differencerenten en periode på mere end 6 mdr. skal obligationsrenten fordeles over perioden, jf. LL § 5, stk. 2, se afsnit A.E.1.1.2.
 Om afgrænsningen af differencerenter overfor kurstab se nærmere TfS 1999, 853 LR, hvor Ligningsrådet i en række typeeksempler fandt, at der var tale om kurstab og ikke en fradragsberettiget differencerente. Se endvidere SKM2001.620.LSR med redaktionel kommentar i TfS 2002.70 LSR. Et selskab havde i forbindelse med køb af en ejendom overtaget og indfriet to fastforrentede lån. Lånene var som udgangspunkt uopsigelige. Ved opsigelse skulle selskabet betale et afløsningsgebyr (opsigelsesgodtgørelse) til banken. Selskabet betragtede afløsningsgebyret som en fradragsberettiget differencerente. LSR fastslog imidlertid, at gebyret måtte anses for et kurstab ved debitors indfrielse af gælden til overkurs. LSR bemærkede, at betalingen af afløsningsgebyret ikke havde hjemmel i den oprindelige låneaftale med banken.
 Se endvidere SKM2003.421.HR, hvor et erstatningsbeløb indbetalt af en skatteyder til en bank i anledning af en førtidig indfrielse af et fast forrentet lån med fast løbetid ikke kunne anses for renter af gæld, ligesom beløbet ikke kunne sidestilles med den differencerente, der ved indfrielse af et konvertibelt realkreditlån til parikurs betales for tiden indtil udløbet af opsigelsesperioden, og som med udgangspunkt i Højesterets dom i UfR 1947.725 anerkendes som fradragsberettiget.
 En kautionist kan kun fratrække den rente af en kautionsgæld, der påløber (og er forfalden), efter at kautionsforpligtelsen er blevet aktuel. Ved selvskyldnerkaution er kautionsforpligtelsen aktuel, når hoveddebitor ikke betaler rettidigt, og ved simpel kaution, når hoveddebitors manglende betalingsevne er konstateret af kreditor, se LSRM 1932.189. Derimod har kautionisten ikke fradragsret for den renteudgift, der påløber indtil kautionsforpligtelsen på en af de to ovennævnte måder bliver


text:
aktuel, jf. LSRM 1985.162.
 I TfS 1987, 348 VLD (Skat 1987.7.491 VLD) blev en skatteyder tilpligtet som selvskyldner at betale et beløb in solidum med en medkautionist. Skatteyderen gjorde gældende, at han var berettiget til fradrag for det fulde rentebeløb, idet han hæftede direkte over for kreditor for gælden og de påløbne renter. Medkautionisten var insolvent, hvorfor et regreskrav mod ham ville være værdiløst.
 Skatteyderen havde ikke betalt nogen del af det skyldige rentebeløb. Han havde derfor ikke erhvervet noget refusionskrav mod medkautionisten, der kunne anses for uerholdeligt på grund af dennes insolvens, og som derfor i givet fald ville kunne begrunde fradragsret for det fulde rentebeløb. Da skatteyderen i det indbyrdes forhold imellem ham og medkautionisten hæftede for halvdelen af renteudgiften, fandt landsretten at fradraget for de påløbne renter måtte begrænses hertil. Se desuden TfS 1990, 558 LSR (Skat 1990.12.979 LSR).
 Ejerskiftegebyr
 Ved ejerskifte (af en fast ejendom) erlægges i visse tilfælde et ejerskiftegebyr (f.eks. en procentdel af pantebrevets hovedstol eller restgæld) i stedet for ejerskifteafdrag. Et sådant gebyr anses som indkomstskattepligtigt for pantekreditor, medens pantedebitor ikke kan fradrage det.
 Faste finansieringstillæg og afbetalingstillæg betragtes ikke som fradragsberettigede renteudgifter, UfR 1960.589 HRD. Se også skd. 1975.335, hvor der nægtes fradrag for en renteudgift, der i lånedokumentet fremstod som et kurstab, uagtet kurstabet faktisk var beregnet som 15 pct. rente af den aktuelle gæld. Sådanne afbetalings- og finansieringstillæg kan derimod afskrives sammen med købesummen, hvor der er tale om køb af afskrivningsberettigede aktiver. Såfremt der af restkøbesummen skal betales rente af den til enhver tid værende restgæld, kan den senest ved indkomstårets udløb forfaldne rente fradrages, selv om den forlods beregnede rente er tillagt restkøbesummen og afdrages sammen med denne.
 Danmarks Automobilforhandlerforening har oprettet en standardkontrakt til brug ved salg af biler på afbetaling. Renterne er i kontrakten og i de finansierings- og rentetabeller, der på foreningens foranledning er opstillet, fastsat til en fast procent pr. måned af den til enhver tid værende restgæld, og den betales sammen med afdrag på restgælden med en fast månedlig ydelse. Det kan på grundlag af de nævnte tabeller ses, hvor stor en del af de i henhold til afbetalingskontrakten betalte ydelser, der er afdrag, og hvor stor en del, der er renter. Renter efter disse kontrakter og tilsvarende andre kontrakter er fradragsberettigede ved indkomstopgørelsen.
 Bilsalg med tilbagekøbspligt
 Ved bilsalg på afbetaling er det en betingelse for fradrag for renteudgifterne, at der er tale om en reel gæld, som køber er retligt forpligtet til at forrente i modsætning til, at købsaftalen må betragtes som en aftale om leje. Det er en konkret vurdering, om der er tale om køb eller leje, og der må lægges vægt ikke alene på aftalens indhold, men også på de faktiske dispositioner.
 Ligningsrådet har tilsidesat en købsaftale vedrørende en bil, hvor køber havde tilbagesalgstilbud fra sælger efter 2 år til den oprindelige købspris. Tilbudet var betinget af, at kørslen ikke havde oversteget 50.000 km, og at kontrakten ikke blev misligholdt eller indfriet inden da. Bilen betaltes med 20 pct.


text:
i udbetaling. Restkøbesummen forrentedes med 3 pct. pr. måned og forfaldt til betaling efter 24 måneder.
 I en anden situation blev der accepteret ret til rentefradrag, hvor køber gav 10 pct. i udbetaling samt en månedelig ydelse på 2,3 pct. (heraf rente på 1,5 procentpoint) af restkøbesummen, og den resterende del ca. 70 pct. forfaldt efter 2 år. Køber var hverken bundet af sælgers tilbagekøbstilbud eller dennes serviceaftale (løbende vedligeholdelse for ca. 400 kr. pr. måned), køber havde den faktiske og retlige ejerbeføjelse, og det blev lagt til grund, at tilbagekøbsprisen var udtryk for den forventede brugtvognspris på tilbagekøbstidspunktet.
 Der findes 4 former for rentebærende lån fra SUstyrelsen. Økonomistyrelsen administrerer SU-lån, når tilbagebetalingspligten indtræder.
 Lån 4 er statslån ydet i støtteårene 1982/83 - 1987/88. Lån 5 er studielån ydet i støtteårene 1988/89 - 1990. Lån 6 er studielån - herunder slutlån ydet fra og med støtteåret 1991. Herudover løber endnu et begrænset antal Lån 1, som er statslån ydet i støtteårene 1970/71 - 1974/75. Støtteåret fulgte indtil 31. juli 1990 undervisningsåret (1. august til 31. juli). Det har fra 1. januar 1991 fulgt kalenderåret, idet perioden 1. august - 31. december 1990 udgjorde et selvstændigt (overgangs) støtteår på 5 måneder (støtteåret 1990).
 Lån 4 forrentes i uddannelsesperioden med diskontoen minus 3 pct. p.a. Derefter forrentes gælden med den til enhver tid gældende diskonto plus 1 pct. p.a. Lån 5 og Lån 6 forrentes i uddannelsesperioden med 4 pct. p.a. Derefter forrentes gælden med diskontoen plus et tillæg (på højest 1 pct.) eller minus et fradrag. Tillægget/fradraget fastsættes på finansloven for ét år ad gangen.
 Låntagere med Lån 4 og/eller Lån 5 - og evt. tillige Lån 6 - skal efter loven om statens uddannelsesstøtte normalt begynde tilbagebetalingen af lånet/lånene, herunder tilskrevne renter, 1 år efter udløbet af det støtteår, hvori uddannelsesperioden er ophørt, dog tidligst 1. august.
 Låntagere, som alene har Lån 6 - dvs. som kun har fået lån efter 1. januar 1991 - skal efter loven normalt begynde tilbagebetalingen af lånet, herunder tilskrevne renter, 1 år efter udløbet af det støtteår, hvori uddannelsesperioden er ophørt, dvs. normalt den 1. januar (første gang 1. januar 1993).
 Tilbagebetalingen af Lån 4, 5 og 6 sker med lige store af Økonomistyrelsen fastsatte ydelser hver anden måned. Låntager kan vælge at betale med en anden frekvens f.eks. hver måned.
 Lån 1 er rentefrit under uddannelsen indtil den støtteberettigende studietid er opbrugt. Derefter forrentes gælden med den til enhver tid gældende diskonto plus 1 pct. p.a. Tilbagebetalingen af Lån 1, herunder tilskrevne renter, skal normalt begynde 1 år efter uddannelsens afslutning eller afbrydelse. Tilbagebetalingen sker med lige store, af Økonomistyrelsen fastsatte ydelser hver tredje måned.
 Fælles for alle SU-lån
 Der kan normalt ikke fastsættes tidligere tilbagebetalingstidspunkter end de ovenfor nævnte, og der kan ikke indgås aftale om tilbagebetaling før disse tidspunkter. Låntagerne kan dog før tilbagebetalingstidspunktet når som helst med frigørende virkning frivilligt indbetale beløb efter eget ønske på deres lån til Økonomistyrelsen, jf. § 49, stk. 6 i Undervisningsministeriets bekendtgørelse nr. 455


text:
af 8. juni 2009 . Ydelserne dækker først de tilskrevne renter, derefter afdrag på hovedstolen. Det samme gælder frivilligt indbetalte beløb før tilbagebetalingstidspunktet. Der kan ikke aftales anden afdragsmetode.
 Ca. 2 måneder før tilbagebetalingstidspunktet får låntageren en tilbagebetalingsplan fra Økonomistyrelsen. Heraf fremgår bl.a. den samlede rentetilskrivning på lånet, indtil tilbagebetalingen skal begynde (forfaldstidspunktet). De i årets løb tilskrevne renter fremgår af låntagers årsopgørelse. På den første årsopgørelse fra Økonomistyrelsen efter at tilbagebetalingen er påbegyndt, vil den samlede rentetilskrivning frem til den 31. december året før fremgå.
 Fradrag for renter kan normalt først foretages, når tilbagebetalingen af lånet/lånene skal begynde i henhold til den af Økonomistyrelsen fastsatte tilbagebetalingsordning. For renter, der tilskrives i uddannelsesperioden og i den tilbagebetalingsfrie periode, er der ydet henstand, indtil tilbagebetalingsordning fastsættes. Derefter kan betalte renter fradrages, og renter tilskrevet i løbet af året fradrages på forfaldstidspunktet, uanset om de er betalt, forudsat at tilbagebetalingsordningen overholdes. Såfremt låntager benytter sig af sin ret til at indbetale frivillige ydelser, før tilbagebetalingspligten er indtrådt, vil de faktisk betalte renter anses for forfaldne på betalingstidspunktet. Årets tilskrevne renter vil ikke kunne fradrages, medmindre de faktisk betales. Kun rentedelen af de indbetalte frivillige ydelser udløser fradragsret.
 Af låntagers årsopgørelse fra Økonomistyrelsen vil fremgå, hvor stor en del af årets indbetalinger som udgør betalte renter.
 Fra indkomståret 2003 vil Økonomistyrelsen indberette årets fradragsberettigede renter, og disse vil automatisk blive printet på selvangivelsen.
 Såfremt et statslån/studielån (lån 1, 4, 5 eller 6) misligholdes som følge af f.eks. manglende betalinger af renter og afdrag, vil lånet blive opsagt til skadesløs betaling. I en misligholdelsessituation forfalder alle endnu ikke betalte renter, der er påløbet i studietiden, samt renter påløbet indtil misligholdelsestidspunktet, og fradragsretten fremrykkes i denne situation. Alle renter, der ikke tidligere er fratrukket vil i misligholdelsesåret blive indberettet af Økonomistyrelsen og printet automatisk på selvangivelsen. Lånet overgår herefter til inddrivelse i SKAT som en ny fordring. I følge praksis beregnes der kreditrente (lån 4, 5 og 6) af hele det skyldige beløb, herunder tidligere tilskrevne, men ikke betalte renter, til og med 1 måned efter opsigelsestidspunktet. Herefter skal der betales morarenter - simpel rente - af hele gælden. Disse morarenter indberettes efter de sædvanlige regler i skattekontrolloven, idet lånet efter misligholdelse betragtes som et normalt lån i skattemæssig henseende. Renter der tidligere er fratrukket, men ikke er betalt skal genbeskattes jf. LL § 5, stk. 9.
 Tildeling af statsgaranterede studielån er ophørt med udgangen af juli måned 1993.
 Renter af statsgaranterede studielån kan først fratrækkes, når beløbet er forfaldent. Fradraget kan altså i almindelighed først foretages, når afviklingen af lånemellemværendet påbegyndes, idet der for renter påløbet i studietiden eller indtil tilbagebetalingsaftalen indgås, er ydet henstand, indtil betaling sker i henhold til den med långiveren indgåede betalingsaftale. Se TfS 1999, 808 LSR, hvor en tilbagebetalingsaftale ansås for trangsbestemt, hvorfor fradrag for renterne først kunne godkendes på betalingstidspunktet.
 Renter påløbet efter afviklingen er påbegyndt, fratrækkes løbende på tilskrivningstidspunktet i lighed med almindelige banklån, medmindre fradragsretten udskydes i medfør af LL § 5, stk. 8. Dette er


text:
tilfældet, hvis der foreligger en misligholdelses- eller restancesituation, og foregående års renter ikke er betalt fuldt ud ved udgangen af indkomståret, og debitor ikke er i stand til at betale eller stille sikkerhed for gælden. Der er ikke tale om misligholdelse, selvom debitor kortvarigt ikke overholder sin betalingsaftale, når kreditor accepterer dette. LL § 5, stk. 8, skal derfor ikke anvendes i denne situation.
 Det må således bedømmes konkret, om der foreligger en misligholdelses- eller restancesituation, se også nedenfor om det ved betalingsaftale med Økonomistyrelsen anførte.
 Fradrag for de i studietiden tilskrevne renter kan som nævnt først ske, når der foreligger en aftale mellem pengeinstituttet/Økonomistyrelsen og låntageren om tilbagebetaling.
 Denne aftale vil normalt også fastlægge, hvorledes ydelserne skal fordeles på renter og afdrag. Dette gælder også, hvor afviklingen påbegyndes inden studiets afslutning.
 En studerende havde inden studiets afslutning indgået aftale med pengeinstituttet om at tilbagebetale et studielån med 250 kr. pr. måned. Den pågældende fratrak herefter det i året indbetalte beløb, 2.250 kr. samt de i årets løb påløbne renter 12.975 kr., i alt 15.225 kr. Gælden på studielånet var ved indkomstårets begyndelse 99.777 kr. og ved slutningen 123.751 kr. Der kunne ikke anses at være indgået en afviklingsaftale, når der i indkomståret var foretaget udbetalinger fra lånet, som oversteg afdragene på det samme lån. Den pågældende kunne herefter alene fratrække det faktisk indbetalte beløb, LSRM 1984.82.
 I SKM2009.9.BR blev skatteyder nægtet fradrag for studielånsrenter, da det ikke var godtgjort, at renterne var forfaldne, og da skatteyderen ikke havde en retlig beskyttet forventning om alligevel at få fradrag for renterne, uanset at en kommunal skatteforvaltning tidligere havde tilkendegivet, at skatteyderen kunne få fradrag for påløbne studielånsrenter.
 I praksis forekommer forskellige aftaler om afviklingen af gælden, som kan belyses ved et eksempel:
 Det forudsættes, at der er givet henstand med lånets afvikling til 1. januar 1997, at hovedstolen (oprindeligt lån) er 10.000 kr., at tilskrevne renter indtil 1. januar 1997 er 5.000 kr., således at den samlede gæld er 15.000 kr. I 1997 indbetales for eksempel 4.500 kr. og tilskrives 2.000 kr. i renter.
 Aftale I:
 De månedlige ydelser anvendes først til nedbringelse af de renter, som er tilskrevet, inden afviklingen er påbegyndt.
 Fradragsberettiget rente:
 Årets ydelse 4.500 kr.
 Tilskrevne renter 2.000 kr.
 Samlet fradrag for 1997 6.500 kr.
 Aftale II:
 De månedlige ydelser anvendes først til nedbringelse af de renter, som er tilskrevet efter, at afviklingen er påbegyndt, og derefter på de renter, som er tilskrevet, inden afviklingen er påbegyndt.
 Årets ydelse er fradragsberettiget, da den udelukkende medgår
 til dækning af renter. Overstiger de tilskrevne renter årets ydelse,
 er også det overskydende beløb fradragsberettiget. 4.500 kr.
 Aftale III:
 De månedlige ydelser anvendes først til nedbringelse af de renter, som er tilskrevet efter, at afviklingen er påbegyndt, og derefter forholdsmæssigt på de renter, som er tilskrevet, inden afviklingen er påbegyndt, og afdrag på hovedstolen.
 af ydelsen på 2.500 kr. 833 kr.
 Samlet fradrag for 1997 2.833 kr.
 Uden aftale om fordeling
 Ydelserne skal anses for at indeholde både renter og afdrag,


text:
jf. LSRM 1974.62 og LSRM 1974.166. Fordelingen foretages efter forholdet mellem de i henstandsperioden tilskrevne renter og summen af hovedstol og disse renter. Herudover vil de i afviklingsperioden tilskrevne renter kunne fradrages i indkomstopgørelsen for rentetilskrivningsåret.
 af ydelsen på 4.500 kr. 1.500 kr.
 Samlet fradrag for 1997 3.500 kr.
 Disse metoder anvendes kun indtil de renter, som er tilskrevet inden afviklingens påbegyndelse, er afdraget.
 Fra indkomståret 2003 er praksis for statsgaranterede studielån, der misligholdes, ændret. Praksisændringen betyder, at alle, der misligholder en fastsat afdragsordning, vil få fradrag i misligholdelsesåret for alle renter, der er påløbet i studietiden og i perioden efter studietidens afslutning. Der vil desuden i misligholdelsesåret være fradrag for tilskrevne/forfaldne renter for perioden efter misligholdelsestidspunktet og frem til 31. december i misligholdelsesåret. Reglerne vedrørende fradrag for renter af SU-lån forenkles hermed, idet det fremover alene er forfaldsprincippet, der er afgørende for fradragsretten for renter af disse lån. Denne praksisændring gælder kun for lån misligholdt i indkomståret 2003 eller senere.
 Lånet overføres til SKAT og tilbagebetales herefter som misligholdt studiegæld og behandles som en ny fordring. Ifølge praksis beregnes der en variabel rente af hele det skyldige beløb. Renten beregnes som en simpel rente. Disse renter indberettes efter de sædvanlige regler i skattekontrolloven, idet lånet efter misligholdelse betragtes som et normalt lån i skattemæssig henseende.
 For statsgaranterede studielån misligholdt før indkomsåret 2003 vil de hidtidige regler om fradragsbegrænsning fortsat være gældende.
 I et tilfælde, hvor Statskassen måtte indfri et nødlidende studielån, herunder et rentebeløb på 21.245 kr., og lånet herefter overgik til Økonomistyrelsens administration af misligholdt studiegæld, kunne låntageren ikke fratrække det nævnte rentebeløb på 21.245 kr., men kun fratrække et beløb på 600 kr., som han det pågældende indkomstår havde betalt som renter til den nye kreditor Økonomistyrelsen i henhold til et med denne indgået forlig om afvikling af gælden. Den omstændighed, at aftalen om tilbagebetalingen er indgået med Økonomistyrelsen, kan ikke bevirke, at låntageren er anderledes stillet, end han ville være, såfremt aftalen var indgået med det långivende pengeinstitut, jf. TfS 1984.157 LSR. Når misligholdte studielån indfries af SKAT, betragtes den oprindelige hovedstol tillagt de indtil overtagelsen påløbne renter som ny hovedstol for SKAT.
 Det indgår normalt som et led i tilbagebetalingsaftalen, at indbetalinger først anvendes til dækning af inkassoomkostninger, dernæst til dækning af renter til SKAT og endelig til dækning af SKATs hovedstol. Den del af indbetalingerne, som dækker afdrag på SKATs hovedstol, fordeles forholdsmæssigt mellem renter og afdrag efter forholdet mellem de før SKATs overtagelse påløbne renter og SKATs nye hovedstol.
 Den del af afdraget, som således kan henføres til renter, kan fratrækkes ved indkomstopgørelsen, jf. TfS 1984.157 LSR.
 Renter til SKAT tilskrives ikke hovedstolen. Renterne, der har karakter af simpel rente, beregnes først, når der sker indbetaling. Renterne anses for fradragsberettigede i det indkomstår, de påløber, medmindre fradragsretten udskydes i medfør af LL § 5, stk. 8.
 Fradragsretten udskydes, hvis debitor er i en misligholdelses- eller restancesituation, og foregående års renter til SKAT ikke er betalt fuldt ud ved udgangen af indkomståret og debitor


text:
ikke er i stand til at betale eller stille sikkerhed for gælden.
 Der må i hvert enkelt tilfælde foretages en konkret vurdering af debitors forhold, herunder indholdet af den tilbagebetalingsaftale den pågældende har med SKAT.
 I TfS 1996, 122 LSR blev et studielån i 1987 overtaget af Økonomistyrelsen. Det skyldige beløb var opgjort til ca. 200.000 kr., som blev afdraget med 500 kr. pr. måned. Landsskatteretten fandt, at der var tale om en trangsbestemt aftale efter LL § 5, stk. 8, således at forfaldstidspunktet for påløbne renter var udskudt til betalingstidspunktet. Skatteyderen havde frem til 31. december 1992 fået fradrag for et beløb på ca. 133.000 kr., som også kunne indeholde de i 1993 betalte beløb til dækning af renter, hvorfor fradrag for renter i dette år blev nægtet.
 Problemer ved fraflytning
 En skatteyder søgte om tilladelse til på selvangivelsen for indkomståret 1976 at fratrække samtlige tilskrevne, ikke betalte renter vedrørende statsgaranterede studielån, idet han anførte, at han ellers ikke ville få mulighed for at fratrække disse renteudgifter, da han pr. 1. august 1976 var fast bosat i Norge, og de norske skattemyndigheder ikke ville tillade fradrag efter samme regler som i Danmark. Ansøgningen blev ikke imødekommet.
 Et tilskud i henhold til lov om tilskud til afvikling af studiegæld og om eftergivelse af studiegæld, der blev udbetalt under debitors ophold i Grønland og beskattet der, blev anset for indkomst, der kunne beskattes i Grønland og ikke som en reduktion af de i Danmark fradragsberettigede renteudgifter på studielånet, jf. TfS 1989, 370 LSR (Skat 1989.6.470 LSR).
 Den styklånsprovision, som en baissespekulant betaler vekselereren, kan ikke sidestilles med en renteudgift, men med den provision, der beregnes ved køb og salg, og altså som en omkostning, der skal tages i betragtning ved avanceopgørelsen.
 Det beløb, som låntager må betale til dækning af det udbytte, der falder på de lånte aktier, kan ikke fradrages, medmindre det må anses at være en driftsomkostning, jf. SKM2002.402.LR. Vedrørende aktielån henvises til LV Selskaber og aktionærer, afsnit S.G.2.3.3.
 I en række domstolsafgørelser blev fradrag for renteudgifter nægtet, selvom betingelserne omtalt under afsnit A.E.1.1.1 til A.E.1.1.2 formelt set var opfyldte. Derimod kunne indholdet af gældsforpligtelsen ikke ubetinget lægges til grund efter sin ydre form - som køb af fast ejendom eller lån i pengeinstitut o.a. - for at fremtvinge ønskede skattemæssige følger. Det reelle økonomiske indhold blev efter en konkret vurdering afvist at være i overensstemmelse med de skatteretlige krav til fradragsret i låneforhold. I følgende domme blev de foretagne dispositioner, helt eller delvist, tilsidesat i skattemæssig henseende:
 I TfS 1992, 78 HRD ansås en aftale om køb af fast ejendom i Spanien ikke i skattemæssig henseende som køb af en andel af en lejlighed med dertil hørende pligt til at betale og - indtil betalingen skete - at forrente købesummen. Skatteyderen havde efter Højesterets opfattelse ikke påtaget sig en gældsforpligtelse, der berettigede ham til at betragte de betalte ydelser som fradragsberettigede renter. Se modsat i TfS 1998, 9 LSR hvor Landsskatteretten fandt at skatteyderen havde påtaget sig en


text:
reel økonomisk risiko i forbindelse med et timeshareprojekt, hvorfor der anderkendes fradrag for renteudgifter på et gældsbrev til udbyder.
 I TfS 1998, 765 HRD fik et selskab ikke anerkendt rentefradrag. Selskabets finansiering var uklar, og de bogholderimæssige posteringer kunne ikke godtgøre, at selskabet havde påtaget sig en reel forpligtelse til at betale renter.
 I TfS 1992, 328 HRD blev rentefradrag nægtet, hvor det ved optagelse af lån i et pengeinstitut samtidig aftaltes, at låneprovenuet indestod i pengeinstituttet som sikkerhed for lånet. Skatteyderen fik ikke fradragsret for en del af renterne, da disse ikke i skattemæssig henseende kunne anses for at være renter af gæld, idet skatteyderen var afskåret fra at råde over låneprovenuet.
 I TfS 1994, 718 HRD blev fradragsret i indkomståret 1986 for forudbetalte renter ved lånefinansieret obligationskøb nægtet, idet skatteyderens eneste eller væsentligste formål med låneoptagelsen var at udnytte ændringer vedrørende skattemæssig behandling af renteudgifter og renteindtægter. Låneprovenuet blev indsat på en samtidig oprettet håndpantsat konto i Sparekassen. I tidsrummet fra låneoptagelsen indtil skatteyderen i 1987 faktisk anvendte indeståendet til køb af obligationer, savnede arrangementet skattemæssig realitet.
 I TfS 1993, 77 VLD blev en skatteyder nægtet fradrag for renteudgifter, da lånearrangementet ikke var udtryk for økonomisk realitet og kun begrundet af skattemæssige overvejelser. Skatteyderen placerede låneprovenuerne på aftaleindskudskonti, der for den enes vedkommende var håndpantsat og for den anden krævede accept før eventuelle dispositioner. I SKM2001.541.ØLR blev der ikke anset for at være realitet i et låneforhold, som led i et sale and lease back arangement, hvorfor der ikke var fradrag for renterne.
 TfS 1999, 465 ØLR hvor Landsretten fastslog, at der i forbindelse med et lånefinansieret obligationskøb ikke havde været tale om økonomisk og forretningsmæssig realitet, og at der ikke havde foregået en pengestrøm mellem de involverede parter, hvorfor der ikke blev godkendt fradrag for renterne.
 I TfS 2000, 148 HRD blev nægtet fradrag for renteudgifter vedr. lån på limited eller non-recourse vilkår.
 I TfS 1999, 143 LSR fandtes et lånefinansieret investeringsarrangement med køb af aktier for at være uden økonomisk realitet, hvorfor der ikke blev godkendt fradrag for renteudgifter.
 Se også TfS 2000, 907 LSR, hvor Landsskatteretten i en sag vedrørende samme projekt desuden tilsidesatte rentefradrag vedrørende et separat indskudslån.
 Se endvidere TfS 2000, 1011 HRD, hvor rentefradraget i et 10-mands anpartsprojekt blev nægtet, da der ikke var realitet i aftaleprojektet. Se også SKM2012.10.BR.
 Se SKM2001.587.LSR, hvor fradrag for renter i et 10-mandsprojekt vedrørende skovdrift blev nægtet.
 Se også SKM2007.605.HR og SKM2001.511.VLR.
 Se også SKM2001.553.ØLR, hvor der indgås forlig, hvorefter der ikke er rentefradrag i forbindelse med investering i et skatteleasingarrangement vedrørende sale- and leaseback af containere, og Skatteministeriets kommentar hertil i SKM2001.554.DEP.
 Der kan endvidere henvises til:
 SKM2006.402.HR hvor klagerens deltagelse i et skattearrangement etableret gennem kommanditselskaber ansås for at være uden skattemæssig realitet. Højesteret henviste til, at der var tale om et arrangement, der ikke var forretningsmæssigt begrundet, men alene etableret med henblik på at gennemføre en skatteudnyttelse. Højesteret fandt derfor, at den forhøjede rentebetaling savnede realitet i skattemæssig henseende.
 SKM2002.394.ØLR nægtede landsretten fradrag


text:
for renteudgifter med henvisning til, at investeringsarrangementet savnede forretningsmæssig og økonomisk realitet og udelukkende bestod i en regnskabsmæssig konstruktion etableret af skattemæssige hensyn. Se også SKM2002.652.LSR, SKM2002.677.VLR, SKM2004.4.ØLR, SKM2008.104.ØLR, SKM2009.168.HR, SKM2010.123.HR og SKM2011.505.BR.
 Ifølge bestemmelsen i LL § 17 kan renter af gæld ikke bringes til fradrag ved indkomstopgørelsen i det omfang, skyldneren har påtaget sig gælden over for livsarvinger eller disses ægtefæller som gave eller som arveforskud. Stedbørn og plejebørn sidestilles med livsarvinger.
 Det samme gælder renter af gavegæld til fonde, legater eller lignende, der helt eller delvis er oprettet til fordel for bestemte familier.
 Et barnebarn blev anset for omfattet af udtrykket livsarvinger i LL § 17, selvom barnets far levede, og bedstefaderen kunne derfor ikke fradrage renter af en gavegæld til barnebarnet, jf. TfS 1986, 117 LSR (Skat 1986.1.71 LSR).
 En skatteyder havde udstedt et afdragsfrit pantebrev på 500.000 kr. til en uddannelsesfond. Pantebrevet forrentedes med 3,5 pct. af hovedstolen. Fondens formål var at yde uddannelsesstøtte til descendenter efter skatteyderen og hendes ægtefælle. Fondsbestyrelsen kunne dog i ganske særlige tilfælde, når det var en velfærdssag for den pågældende, yde støtte til en descendent i tilfælde af dennes alvorlige sygdom eller i andre tilsvarende alvorlige situationer. Fradrag for renter af pantebrevet kunne ikke godkendes, jf. TfS 1985.320 LSR.
 Bestemmelsen tager sigte på tilfælde, hvor den skattepligtige har ydet en gave (herunder arveforskud) ved, at han har udstedt et rentebærende gældsbrev med sig selv som debitor. Hvis et sådant gældsbrev er udstedt til afkom, kan de renter, som giveren udreder, ikke fradrages ved indkomstopgørelsen. Er der ydet et vederlag, der svarer til gældsbrevets værdi, kan renterne derimod fradrages. Dækker vederlaget kun en del af gældsbrevets værdi, kan en hertil svarende del af renterne fradrages.
 Fradrag blev nægtet for renter af et pantebrev, som en fader udstedte til afløsning af en - uden vederlag - påtagen forpligtelse til at yde en årlig understøttelse til datteren.
 Fradrag for renter af gavegæld nægtes, også hvor gælden er sikret ved et omsætteligt pantebrev. Når debitors afkom m.v. ikke længere er kreditor ifølge pantebrevet, kan renter fradrages på sædvanlig måde. Se endvidere LSRM 1968.146 (omgåelse) og Vestre Landsrets dom af 26. marts 1975 (Skd. 1976.161).
 I skd. 29.166, var gældsbrevet ikke udstedt til udstederens afkom, men til udstederens broder, der senere videreoverdrog det til sin fader, der derefter overdrog det til sine børnebørn (herunder udstederens mindreårige børn) som gave. Under hensyn til at gældsforholdet havde en reel forretningsmæssig baggrund, at børnebørnene fik gældsbrevet til fri rådighed, og at renteydelsen på gældsbrevet ikke havde sit udspring i en gavedisposition fra debitors side, fandt man ikke forholdet omfattet af begrænsningen i LL § 17.
 En bedstemoder udstedte 4 pantebreve med pant i den hende tilhørende ejendom og overdrog pantebrevene til sine 4 børnebørn. Bedstemoderen kunne ikke som debitor fradrage renterne vedrørende pantebrevene. Hvis bedstemoderen senere overdrager den pantsatte ejendom ved salg eller gave til sine 2 børn, der hver er far til 2 af børnebørnene, indtræder der fradragsret for renter af pantebrevene for børnebørnenes forældre ved


text:
det foretagne debitorskifte.
 Bestemmelsen berører ikke modtagerens pligt til at svare indkomstskat af renterne (jf. LSRM 1962.21) og heller ikke pligten til at svare gaveafgift.
 Bestemmelsen er anvendt analogt på gavegæld til børn af en person, der lever sammen med giveren.
 Renter af lån, der optages mod sikkerhed i livsforsikringspolicer tegnet efter den 30. november 1939, kan kun bringes til fradrag ved indkomstopgørelsen for så vidt angår den rente, der vedrører den del af gælden, som overstiger forsikringens genkøbsværdi, jf. LL § 18, stk. 1. Bestemmelsen kommer dog ikke til anvendelse på forsikringer, hvor præmiebetalingsperioden strækker sig over mindst 10 år, og hvis tilbagekøbsværdi ikke vilkårligt er forøget ved ekstraordinære præmieindskud, jf. LL § 18, stk. 2. Fradrag for betalte renter af nogle med sikkerhed i annuitetsforsikringer optagne lån kunne, da den aftalte præmiebetalingsperiode for alle forsikringerne oversteg 10 år, ikke nægtes med henvisning til bestemmelsen i LL § 18, uanset at præmiebetalingen for de omhandlede forsikringer, der var tegnet i 1968 og 1970, var ophørt med de i december 1971 forfaldne præmier, og forsikringerne var tilbagekøbt i juli 1973, LSRM 1981.91.
 Reglen i LL § 18 er ikke begrænset til de tilfælde, hvor der optages lån i det forsikringsselskab, der har udstedt policen. En skatteyder optog veksellån i en bank med garantistillelse fra et forsikringsselskab, som fik sikkerhed i en af klager tegnet livsforsikringspolice. Der blev endvidere stillet supplerende sikkerhed ved et ejerpantebrev i hans ejendom. Lånet og livsforsikringen var beløbs- og tidsmæsssigt sammenfaldende. Landsskatteretten fandt, at renter og gæld ikke kunne fradrages, jf. LL § 18, stk.2, (tidligere stk. 1 og 2), jf. TfS 1993, 348 LSR (TOLD·SKAT Nyt 1993.14.679 LSR). Se endvidere TfS 1985, 190 SD (Skat 1985.1.28 SD) og TfS 1999, 123 ØLR.
 I TfS 1997, 223 ØLR fastslog Østre Landsret, at der ikke var fradrag for renteudgifterne på et udenlandsk veksellån, hvor der var stillet sikkerhed i blandt andet en livsforsikring, fordi forsikringen oprindeligt var tegnet med en løbetid på 6 år, hvilket retten lagde til grund ved vurderingen af forsikringens løbetid. Selvom den senere var udvidet med 4 år, var der på intet tidspunkt en restløbetid på 10 år, og på udvidelsestidspunktet var der en restløbetid på 8 år.
 Ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst kan udgifter til renter af skatter samt told- og forbrugsafgifter ikke fradrages. Se som eksempel herpå TfS 1999, 43 ØLR hvor der ikke blev godkendt fradrag for morarenter.
 Bestemmelsen gælder således renter af alle skattearter (herunder også skatter pålignet dødsboer), bortset fra renter ved henstand efter § 36 i lov om afgift af dødsboer og gaver og § 12 i lov om beskatning af fortjeneste ved afståelse af fast ejendom. Disse er fradragsberettigede, uanset hvornår de er påløbet, jf. LL § 17 A, stk. 1.
 Frigørelsesafgiftsloven er ophævet ved lov nr. 458 af 9. juni 2004, som trådte i kraft med virkning for ejendomme, der overføres fra landzone til byzone eller sommerhusområde den 1. januar 2004 eller senere. Det fremgår af lovens overgangsbestemmelse, § 19, stk. 5, at renter


text:
ved henstand med betaling af frigørelsesafgiften fortsat er fradragsberettigede.
 Renter som følge af for sen betaling af told- og skatteforvaltningens udlæg for honorar til revisor efter skattekontrollovens § 3 D, stk. 3, eller opkrævningslovens § 5 a, stk. 3, kan ikke fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, jf. LL § 17 A, stk. 4.
 Renter vedrørende betaling for ydelser som vand, gas, el og lignende er fradragsberettigede, jf. Skatteministeriets cirkulære nr. 72 af 17. april 1996, pkt. 8.10.
 Renter af skyldige AM-bidrag kan ikke fratrækkes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, jf. AMBL § 13, stk. 5.
 LL § 17 A, stk. 2 Renter af lån til betaling af ejendomsskatter
 Renter af lån, der er ydet i henhold til lov om lån til betaling af ejendomsskatter for visse parcel- og rækkehuse og lov om lån til betaling af ejendomsskatter, kan ikke fradrages ifølge LL § 17 A, stk. 2, som har virkning for lån, der ydes til betaling af ejendomsskatter mv. vedrørende indkomståret 1983 og følgende skatteår, og tillige har virkning for renter fra og med 1. januar 1983 af lån ydet i henhold til lov om lån til betaling af ejendomsskatter for visse parcel- og rækkehuse i 1982 og tidligere.
 Det samme gør sig gældende for renter af lån ydet efter § 33 i bekendtgørelse nr. 282 af 22. marts 2007 i lov om forurenet jord, jf. LL § 17 A, stk. 2.
 LL § 17 A, stk. 3. Renter af boligydelseslån
 Renter af boligydelseslån, der er ydet i henhold til lov om boligydelse til pensionister eller lov om individuel boligstøtte, kan ikke fradrages, LL § 17 A, stk. 3.
 Om fradragsret for renter vedrørende efterbetalings- og bødebeløb har Skattedepartementet udtalt, at renter, der fra og med 1. januar 1976 påløber efterbetalingsbeløbet, ikke kan fradrages, jf. SKDM 1977, 42. Derimod er renter af bødebeløbet fortsat fradragsberettiget. Ifølge skd. 63.340 kan renter af norsk arveafgift fradrages. Procenttillægget til restskat kan ikke fratrækkes.


text:
Skat.dk: C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning
 Dette afsnit beskriver regler og praksis om fradrag for udgifter til formueforvaltning.
 Fradrag for udgifter til formueforvaltning
 Begrænsning, LL § 17 C, ikke fradrag for udgifter for kapitalindkomst
 Afgrænsning over for udgifter til etablering og udvidelse af virksomheden
 Begrænsning, LL § 8 J om ventureselskaber m.fl.
 Formueforvaltning, praksis efter den tidligere bestemmelse i LL § 8 J.
 C.B.1.7.8 om låne- og handelsomkostninger, når den erhvervsdrivende påtager sig gæld, bl.a. om stempelafgifter, stiftelsesprovision, tinglysningsafgift, advokat- og revisorudgifter, vekselomkostninger og kurtage
 C.A.11.2.3.1 om provisioner, låneafgifter og kautionsforsikringer.
 Udgifter til formueadministration kan fradrages, hvis udgiften har direkte sammenhæng med erhvervelsen af skattepligtig indkomst. Se SL § 6, stk. 1, litra a.
 Fradragsretten for formueudgifter blev fastslået ved Højesterets dom af 20. januar 1942, offentliggjort som UfR 1942.278 H.
 Fradrag nægtes, hvis dele af udgifterne ikke har den nødvendige sammenhæng med indkomsterhvervelsen, men nærmere tjener til at sikre den del af selskabets formue, som kan afhændes skattefrit. Se dog SKM2012.13.HR, hvor det forhold, at nogle af et selskabs indtægter ved afståelse af aktier var skattefrie, ikke hindrede, at der var tale om fradragsberettigede driftsomkostninger efter § 6, stk. 1, litra a. Dommen omtales nærmere nedenfor under Formueforvaltning, praksis efter den tidligere bestemmelse i LL § 8 J.
 Begrænsning, LL § 17 C, ikke fradrag for udgifter vedrørende kapitalindkomst
 Der er ikke fradragsret for udgifter til formueadministration, der er afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomst, der er kapitalindkomst, jf. PSL § 4. Se LL § 17 C og SKM2006.409.LSR.
 Der er derfor kun fradragsret for udgifter, som er afholdt enten
 af selskaber og skattepligtige fonde eller foreninger eller
 som led i driften af en personligt ejet virksomhed, som beskattes efter virksomhedsskattelovens regler.
 I disse tilfælde er indkomsten ikke kapitalindkomst, og der er derfor fortsat fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Et holdingselskab kunne fratrække hele udgiften til ekstern formueforvaltning af aktieportefølje, som bestod af "andre værdipapirer og kapitalandele". Landsskatteretten henviste til, at det ved UfR 1942.278 H, blev statueret, at en skatteyder kan trække de udgifter fra, der er forbundet med bestyrelsen af hans formue. Se SKM2006.409.LSR.
 Landsskatteretten henviste desuden til, at der efter LL § 17 C ikke er fradragsret for udgifter til formueadministration, der er afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomst, der anses for kapitalindkomst efter PSL § 4. Hvis de nævnte udgifter er afholdt af et selskab, en skattepligtig fond, eller forening, eller afholdt som led i driften af en personligt ejet virksomhed, som beskattes efter virksomhedsskattelovens regler, er der ikke tale om udgifter afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde kapitalindkomst. I disse tilfælde er der derfor fortsat fradragsret. Afgørelsen er omtalt i SKM2008.486.DEP.
 Hvis udgifterne er etableringsudgifter, kan de ikke trækkes fra. Se eksemplet nedenfor om afgrænsningen over for etableringsudgifter.
 Eksempel på etableringsudgifter
 Skatteyderen - en telekommunikationsvirksomhed - havde afholdt udgifter til rådgivere i forbindelse med dels faktiske køb af aktier, dels ikke gennemførte køb af aktier. Skatteyderen købte og forsøgte at købe både majoritetsaktieposter og minoritetsaktieposter i de undersøgte


text:
selskaber.
 (Efter SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR havde Skatteministeriet taget delvist bekræftende til genmæle for så vidt angår advokat- og revisorudgifter ved gennemførte køb efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, om udgifter i forbindelse med etablering og udvidelse af virksomhed. Bestemmelsen forudsatte, at udvidelsen var gennemført.)
 Skatteyderen gjorde gældende, at der forelå formueforvaltning, og at de udgifter, der var knyttet til formueforvaltningen, derfor var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Det var landsretten ikke enig i. Retten lagde til grund, at skatteyderen havde afholdt udgifterne som et led i skatteyderens ønske om at fastholde og udbygge sin position på telemarkedet og skabe fortsat vækst i form af opbygning af en international forretning. Videre fandt landsretten, at en del af udgifterne var anvendt til advokat- og revisorbistand og ikke til fx investeringsrådgivning. Efter forklaringerne lagde landsretten til grund, at virksomheden ved opkøbene ikke havde fokuseret på, hvordan man kunne komme ud af selskaberne igen. Investeringerne var derfor ikke alene et led i kapitalanbringelse, men udtryk for langsigtede investeringer med henblik på udvidelse af skatteyderens virksomhed, herunder i form af etablering af udenlandske aktiviteter.
 Derfor var udgifterne ikke formueforvaltningsudgifter som led i en aktiv kapitalforvaltning i form af venture-investeringer, men derimod afholdt som led i udvidelse af skatteyderens bestående virksomhed. Der var derfor ikke fradragsret efter SL § 6 a. Tilsvarende gjorde sig gældende for skatteyderens udgifter til egne medarbejderes rejser og ophold i forbindelse med gennemførte og ikke gennemførte køb. Se SKM2008.719.ØLR.
 Fradragsretten er efterfølgende begrænset, idet LL § 8 J er ændret med virkning fra og med indkomståret 2010. Dette fremgår af lov nr. 525 af 12. juni 2009 om ændring af aktieavancebeskatningsloven og forskellige andre love, §§ 12, nr. 3, og 22, stk. 2 og 19. (Bestemmelsen har tidligere vedrørt advokat- og revisorudgifter, der var afholdt som led i etablering eller udvidelse af erhvervsvirksomhed.)
 Det fremgår nu af LL 8 J, at udgifter til rådgivning vedrørende investering i aktier mv. med henblik på helt eller delvist at erhverve et eller flere selskaber mv. med henblik på driften af disse ikke kan fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
 Efter bemærkningerne til LL § 8 J, finder bestemmelsen anvendelse uanset, hvor stor en andel af aktiekapitalen, der erhverves af det pågældende selskab, og uanset, om investoren kun indtræder i ledelsen og driften i et underliggende selskab.
 Det fremgår også af bemærkningerne, at ændringen især vil være relevant i relation til ventureselskabers (kapitalfondes) omkostninger i forbindelse med aktieinvesteringer, som for dem er formueforvaltningsudgifter. Der ville ofte være tale om samme type omkostninger (til due diligence, til udarbejdelse af kontrakter, forhandlinger mv.), som for en "almindelig" industriel koncern har karakter af (ikke fradragsberettigede) etableringsudgifter.
 Om den praksis, der gjaldt for indkomstår til og med 2009, dvs. før den nugældende bestemmelse LL § 8 J, se Ligningsvejledningen 2009-2, afsnit E.A.2.1.3 under Formueforvaltning.
 Efterfølgende har Højesteret afsagt dom i SKM2012.13.HR (tidligere instans SKM2010.76.ØLR) vedrørende denne retstilstand. Dommen angik et ventureselskab, som investerede i meget tidlige virksomheder. Ventureselskabet havde betalt et


text:
managementselskab et management fee for at administrere ventureselskabet og dets investeringer. Spørgsmålet var, om ventureselskabet kunne trække udgiften til management fee fra. Højesteret fastslog, at der ved ordet "indkomsten" i SL § 6, stk. 1, litra a, forstås den skattepligtige indkomst. Udgifter kan derfor trækkes fra i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst. Højesteret fandt, at ventureselskabet kunne trække udgiften fra, idet selskabet havde til formål at drive og rent faktisk havde drevet virksomhed, der havde givet selskabet indtægter i form af dels løbende afkast ved renter og udbytter i porteføljeinvesteringerne, dels avance ved afståelse af aktier i porteføljeselskaberne. Indtægterne havde været skattepligtige - både for så vidt angår det løbende afkast og avance med afståelsen inden for 3 år - og skattefri for så vidt angår avance ved afståelse efter 3 år. Det forhold, at nogle af afståelsesavancerne var skattefrie, hindrede ikke, at der var tale om fradragsberettigede driftsomkostninger efter § 6, stk. 1, litra a.
 Højesteret fandt, at udgifterne til management fee i deres helhed måtte anses for afholdt for at sikre og vedligeholde ventureselskabets indtægter fra porteføljeselskaberne.
 Skatteministeriet havde nedlagt en subsidiær påstand, hvorefter 3/4 af management fee'et ikke var fradragsberettiget, fordi ventureselskabet efter ministeriets opfattelse havde udført driftsopgaver for porteføljeselskaberne, som ventureselskabet ikke havde fået vederlag for. Højesteret flertal afviste dette, idet også selskabets opgaver i forbindelse med opbygning og udvikling af porteføljeselskabernes virksomheder var afholdt for at sikre og vedligeholde ventureselskabets indtægter fra porteføljeselskaberne. Flertallet henviste til, at ventureselskabets virksomhed bestod i at udvikle disse selskaber for at opnå indtægter fra investeringerne i dem. Flertallet bemærkede i den forbindelse, at ventureselskabet ikke var koncernforbundet med porteføljeselskaberne, idet ventureselskabet i alle tilfælde, bortset fra to, alene ejede minoritetsposter.
 SKM2012.13.HR
 Dommen angik et ventureselskab, som investerede i meget tidlige virksomheder. Ventureselskabet havde betalt et managementselskab et management fee for at administrere ventureselskabet og dets investeringer. Spørgsmålet var, om ventureselskabet kunne trække udgiften til management fee fra.
 Højesteret fastslog, at der ved ordet "indkomsten" i SL § 6, stk. 1, litra a, forstås den skattepligtige indkomst. Udgifter kan derfor trækkes fra i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst.
 Højesteret fandt, at ventureselskabet kunne trække udgiften fra, fordi selskabet havde til formål at drive og rent faktisk havde drevet virksomhed, der havde givet selskabet indtægter i form af dels løbende afkast ved renter og udbytter i porteføljeinvesteringerne, dels avance ved afståelse af aktier i porteføljeselskaberne.
 Indtægterne havde været skattepligtige både for så vidt angår det løbende afkast og avance med afståelsen inden for 3 år og skattefri for så vidt angår avance ved afståelse efter 3 år.
 Det forhold, at nogle af afståelsesavancerne var skattefrie, hindrede ikke, at der var tale om fradragsberettigede driftsomkostninger efter § 6, stk. 1, litra a.
 Dommen ændrer SKM2010.76.ØLR.
 Se nu under Begrænsning, LL § 8 J om ventureselskaber m.fl. ovenfor.
 Dommen omtales også i afsnit C.C.2.2.1.2 om driftsomkost-
 ningsbegrebet.
 Et


text:
selskab havde gjort gældende, at udgifter til advokat og revisor i forbindelse med erhvervelse af aktieposter i nogle selskaber kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Begrundelsen var, at udgifterne var afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, fordi opkøbene var nødvendige for, at selskabet kunne fastholde sin position hos selskabets kunder og dermed sin løbende indkomst. Højesteret fandt imidlertid, at der ved erhvervelsen af de bestemmende aktieposter skete en udvidelse af den bestående virksomhed ud over dens hidtidige rammer. Der var derfor ikke fradragsret for udgifterne til advokat og revisor efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev i stedet anset for at være omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
 Om dommen, se også C.C.2.2.1.4 Afgrænsning over for anlægs- og etableringsudgifter.
 Se tilsvarende dom SKM2007.773.HR.
 Se omtalen af den tilsvarende dom SKM2007.775.HR.
 UfR 1942.278 H
 En kunstmaler fik fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, for udgift til formueadministration.
 SL § 6, stk. 1, litra a, gav derimod ikke fradrag for udgift til årsregnskab og selvangivelse, fordi denne udgift ikke blev anset som nødvendig for at erhverve, sikre eller vedligeholde indkomsten.
 Om fradrag for udgifter til regnskab og selvangivelse, se nu afsnit C.C.2.2.2.7.
 SKM2013.384.ØLR
 Formueforvaltning - administrationsbidrag
 En fond uden eget personale og uden egne lokaler mv. blev administreret af en fagforening, som også sørgede for forvaltning af fondens formue. Administrationsbidrag, som fonden havde betalt til fagforeningen, dækkede også andre opgaver end de fradragsberettigede udgifter til formueforvaltning. Fonden - der havde karakter af en "strejkekasse" - var interesseforbundet med fagforeningen. Under disse omstændigheder var skattemyndighederne berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse af den fradragsberettigede del af administrationsbidraget.
 Om arbejdsmarkeds-
 sammenslutningers indkomstopgørelse, se afsnit C.D.9.10.
 Udgifter til konsulentarbejde, som var forbundet med salg af datterselskabsaktier, kunne ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Udgifterne var afholdt i forbindelse med selskabets indskrænkning af forretningsaktiviteter, og vedrørte derfor selskabets indkomstgrundlag og ikke den løbende indkomsterhvervelse.
 Dommen stadfæster SKM2007.469.LSR.
 Dommen omtales også i afsnit C.C.2.2.1.4 Afgrænsning over for anlægs- og etableringsudgifter.
 En telekommunikationsvirksomhed havde afholdt udgifter til både eksterne rådgivere og egne medarbejderes rejser og ophold i forbindelse med dels faktiske køb af aktier, dels ikke gennemførte køb af aktier. Skatteyderen købte og forsøgte at købe både majoritetsaktieposter og minoritetsaktieposter i de undersøgte selskaber.
 Selskabet mente, at udgifterne kunne fratrækkes jf. SL § 6, stk. 1, litra a, som formueforvaltningsudgifter.
 Landsretten lagde til grund, at skatteyderens udgifter var led i virksomhedens ønske om at fastholde og udbygge sin position på telemarkedet og skabe fortsat vækst i form af opbygning af en international forretning.
 Se afsnit C.C.2.2.1.4 udgifter til udvidelse af virksomhed.
 Et holdingselskab kunne fuldt ud trække udgifter fra til ekstern formueforvaltning af aktieportefølje, som bestod af "andre værdipapirer og kapitalandele".
 Kendelsen er kommenteret i SKM2008.486.DEP.
 Om ventureselskaber, se nu afsnittet Begrænsning, LL § 8 J om ventureselskaber m.fl. ovenfor.


text:
Skat.dk: Driftsomkostninger - kattehold på landbrugsejendom
 24 May 2002 09:55
 SKM2002.279.HR
 Driftsomkostning, kattehold, rotter, landbrug
 Sagen drejede sig om, hvorvidt appellanten, der har en mindre landbrugsejendom med fårehold i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, kunne foretage fradrag for udgifter til foder til et kattehold bestående af 15-17 katte.
 Højesteret lagde til grund, at kattene alene opholdt sig i ejendommens driftsbygninger og ikke havde adgang til stuehuset, og at formålet med katteholdet udelukkende var at bekæmpe rotter og mus i driftsbygningerne. Højesteret fandt herefter, at katteholdet havde en sådan relevant driftsmæssig begrundelse, at udgiften til kattefoder kunne fradrages i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Der var ikke grundlag for at anse en del af udgiften for en privat udgift.
 Ligningsvejledning 2001 E.A.2.1.1
 (advokat Erik Flink)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 12. afdeling den 15. april 1999.
 Hornslet, Marie-Louise Andreasen, Per Sørensen, Peter Blok og Asbjørn Jensen.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse og har subsidiært gentaget sin hjemvisningspåstand.
 Til brug for Højesteret har Statens Skadedyrlaboratorium den 9. marts 2000 besvaret følgende spørgsmål fra parterne således:
 "1) om anvendelse af katte er et relevant middel til bekæmpelse af rotter på en landbrugsejendom, der drives med korn- og fåreavl bestående af 19 får
 Katte kan anvendes i rottebekæmpelse og må derfor betragtes som relevant middel. Hvad landbrugsejendommen i øvrigt anvendes til er underordnet.
 2) om anvendelse af katte er et relevant og tilstrækkeligt rottebekæmpelsesmiddel i sig selv
 Katte er relevante til rottebekæmpelse. Om de er tilstrækkelige afhænger meget af de enkelte katte, idet der er stor individuel variation med hensyn til hvor villige og effektive de er til at fange rotter. I denne forbindelse spiller det også en rolle, hvor mange rotter der forekommer, samt hvor megen føde kattene får tilbudt ved siden af.
 3) om et kattehold skal have en vis størrelse for at have virkning
 Som det vil fremgå af foregående svar, eksisterer der ikke en entydig sammenhæng mellem antallet af katte og deres virkning som rottebekæmpere.
 4) om rottegift kan anvendes på en sådan måde, at giften ikke medfører skade på en fårebesætning af den angivne størrelse
 Til rottebekæmpelse anvendes udelukkende stoffer, der hindrer blodet i at størkne. Følges de på pakningerne beskrevne brugsanvisninger er det muligt at anvende giften uden risiko for en besætning af får, i øvrigt uanset besætningens størrelse.
 Statens Skadedyrlaboratorium har den 13. oktober 2000 besvaret yderligere spørgsmål således:
 "Vil en rotte, der har indtaget rottegift kunne være til skade for andre dyr, herunder katte, hunde og får/lam, der spiser/tygger på rotten?
 Svar: Ja.'
 Yderligere tilføjer De:
 Det bedes oplyst, om Statens Skadedyrlaboratorium kender eksempler på at får/lam har taget skade ved at spise/tygge på en rotte, der har indtaget rottegift.
 Svar: Nej."
 Højesteret, finder ikke grundlag for at tilsidesætte As oplysning om, at kattene på As landbrugsejendom alene opholdt sig i ejendommens driftsbygninger og ikke havde adgang til stuehuset, og at formålet med katteholdet udelukkende var at bekæmpe rotter og mus i driftsbygningerne. Højesteret


text:
finder herefter, at katteholdet havde en sådan relevant driftsmæssig begrundelse, at udgiften til kattefoder er fradragsberettiget i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Da det må lægges til grund, at det anførte gjaldt samtlige katte, er der ikke grundlag for at anse en del af udgiften for en privat udgift. Højesteret tager herefter As påstand til følge.
 Indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at den appellanten, A, for indkomståret 1991 pålignede skattepligtige indkomst nedsættes med 3.442 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 30.000 kr. til A.


text:
469 advokater indenfor Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse - Find din advokat her!
 469 advokater indenfor Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse
 Advokat, møderet for landsret Entrepriseret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Miljø og Energi Lundgrens Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Entrepriseret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Lejeret Njord Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Erstatningsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Personskadeerstatning Advokatkompagniet A/S
 Advokat, møderet for landsret Erstatningsret Familieret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Jette Pertou Advokatanpartsselskab
 Advokat, møderet for landsret Entrepriseret Erstatningsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Frederikssundadvokaterne I/S
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Generelle erhvervsforhold Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Muff + Boholdt Advokatanpartsselskab
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Inkasso Kontraktsret Advokat Mette Overby
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Immaterialret Legalink Danmark, Advokatfirma Kontorfællesskab
 Hans Chr. Sibbesen
 Advokat, møderet for landsret Auktionsledervirksomhed Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Strafferet Judica Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Erstatningsret Familieret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Advokat Lone Damgaard Horup
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Lejeret Procedure/retssager Advokatkontoret Anders Steingrim
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Lejeret Restaurationslovgivning Lønberg & Leth Christensen Advokataktieselskab
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Generelle erhvervsforhold Kontraktsret Innova Advokatfirma Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Procedure/retssager Strafferet Ret & Råd Fyn A/S
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Generelle erhvervsforhold Virksomhedsrådgivning Advokatfirmaet.dk I/S
 Advokat, møderet for højesteret Ejendomsadministration Erhvervsejendomme Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Advokat Leif Erlandsen
 Advokat, møderet for landsret Entrepriseret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Miljø og Energi Kromann Reumert
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Generelle erhvervsforhold Lægers retsforhold Linde & Altschuler Advokataktieselskab
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Lejeret Rebernik & Scheel Advokatanpartsselskab Concilio & Co Advokater
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Forsikringsret Personskadeerstatning Trolle Advokatfirma Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Entrepriseret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Lejeret Accura Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Andelsboligforeninger Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Lejeret Husen Advokater I/S
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advokatanpartsselskabet Flemming Jensen
 Advokat Entrepriseret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Lejeret Bruun & Hjejle Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Familieret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Advokatfirmaet Kromann Nielsen
 Ørn Johnny Bergmann
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Generationsskifte Landboret/Landbrugshandler Tellus Advokater ApS
 Michael Nylander Jensen
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Landboret/Landbrugshandler Sportens retsforhold Advokatfirmaet Nylander Jensen
 Advokat, møderet for landsret Erstatningsret Familieret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Advokatfirmaet Grotkjær Elmstrøm
 Advokat, møderet for landsret Ansættelsesret og arbejdsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Generelle erhvervsforhold INTERLEX Advokater I/S
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Mediation/mægling Mediation/mægling Irene Wittrup Advokatanpartsselskab
 Advokat Ejendomsadministration Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Lejeret Advokat Arne Gottlieb
 Advokat, D.A.E.S.(Diploma of Advanced European Studies), møderet for landsret og højesteret Entrepriseret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Hessel Advokater Advokatanpartsselskab c/o Advokat Jens Hessel
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Generelle erhvervsforhold Procedure/retssager Hovmøller & Thorup Advokatpartnerselskab
 Alexander Christian May Christiansen
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Voldgift Voldgiftssager MAY Advokatfirma
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Ejendomsadministration Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Hupfeld & Hove Advokataktieselskab
 Advokat Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Generelle erhvervsforhold Virksomhedsoverdragelse Skau Reipurth & Partnere Advokatpartnerselskab
 Advokat(H), møderet for landsret og højesteret Ansættelsesret og arbejdsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advokatfirmaet.dk I/S
 Jørgen Chr. Dan-Weibel
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Procedure/retssager Advokatanpartsselskabet JCDW
 Lars Ulrich Pedersen
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Fast