text:
til ansøgningsblanketterne fået overdraget kravet på omkostningsgodtgørelse. H1 har således en væsentlig, direkte og individuel retlig interesse i sagens udfald. H1 anses derfor som part.
 Som følge af overdragelsen af kravet, indtrådte H1 i klagernes ret til at få omkostningsgodtgørelsen udbetalt. SKAT udbetalte derfor omkostningsgodtgørelsen til H1.
 Det følger af de almindelige obligationsretlige regler om tilbagesøgning (condictio indebiti), at SKAT kan kræve et beløb, der er udbetalt med urette, tilbagebetalt, medmindre der efter en konkret vurdering er et forholdsvist klart grundlag for at pålægge SKAT ansvaret for den opståede fejl, og beløbet er modtaget i god tro. Det er Landsskatterettens opfattelse, at beløbet som udgangspunkt skal opkræves hos modtageren. Som nævnt ovenfor var SKAT ikke bekendt med det samlede aftalegrundlag, da SKAT traf afgørelserne af henholdsvis 10. november 2009 og 9. februar 2011. Da SKAT blev bekendt med det samlede aftalegrundlag, traf SKAT afgørelse om, at ansøgningen om omkostningsgodtgørelse ikke kunne imødekommes, og krævede den allerede udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt.
 SKAT har i afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 6), hvorved omkostningsgodtgørelsen på 12.500 kr. endeligt blev udbetalt, ikke taget forbehold for tilbagebetaling. Det manglende forbehold for tilbagebetaling medfører, at SKAT konkret er afskåret fra at kræve omkostningsgodtgørelsen tilbagebetalt. Da SKAT ikke har noget krav på tilbagebetaling, kan kravet selvsagt heller ikke rettes mod H1.
 I det tilfælde, at retten finder, at det manglende forbehold for tilbagebetaling ikke afskærer SKAT fra at kræve omkostningsgodtgørelsen tilbagebetalt, gøres det gældende, at SKAT ikke kan rette kravet mod H1, idet der hverken i loven eller i almindelige obligationsretlige grundsætninger er hjemmel hertil.
 4.1 Betydningen af det manglende forbehold
 Af skatteforvaltningslovens § 57, stk. 3, 1. pkt. fremgår følgende:
 Skatteforvaltningslovens § 57, stk. 3, 1. pkt. er en direkte videreførelse af den tidligere skattestyrelseslovs § 33 F, stk. 3, der blev indsat ved lov nr. 388 af 6. juni 2002, fremsat som lovforslag nr. 54 af 17. januar 2002 (Folketingstidende 2001/2002, 2. samling, tillæg A, spalte 1394 ff.).
 SKAT har da også i overensstemmelse hermed i afgørelsen af 10. november 2009 (bilag 5) netop taget forbehold for tilbagebetaling, idet SKAT ønskede at undersøge rimeligheden af honoraret.
 I afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 6) fandt SKAT, at et rimeligt honorar i sagen udgjorde 12.500 kr. (inkl. moms) og krævede herefter det for meget udbetalte beløb tilbagebetalt.
 Afgørelsen af 9. februar 2011 (bilag 6) må anses som en afgørelse om udbetaling af omkostningsgodtgørelse med 12.500 kr. (inkl. moms). SKAT har i denne afgørelse ikke taget forbehold for tilbagebetaling, hvorfor SKAT er afskåret fra at kræve beløbet tilbagebetalt.
 Det manglende forbeholds betydning for spørgsmålet om tilbagebetaling fremgår dog endnu klarere i UfR 2018, 1149 H.
 I sagen havde G3 (nu G3) truffet afgørelse om, at en borger i forbindelse med sygehusbehandling af en brækket fod var påført skade i form af forlænget sygeperiode og eventuelt varigt mén, der var omfattet af lov om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet. G3 fandt, at borgeren var berettiget til 28.160 kr. i godtgørelse.
 Y1-region udbetalte beløbet uden at tage forbehold


text:
for eventuel tilbagebetaling.
 G3 traf senere afgørelse om, at borgeren ikke var berettiget til yderligere erstatning. Borgeren indbragte denne afgørelse til Patientskadeankenævnet, der nåede frem til, at borgeren slet ikke var berettiget til godtgørelse, idet borgeren ikke med overvejende sandsynlighed i forbindelse med sygehusbehandlingen var påført en skade, der gav ret til erstatning.
 Y1-region rejste herefter krav mod borgeren om tilbagebetaling af den (nu) med urette tidligere udbetalte godtgørelse.
 Højesteret fandt, at Y1-region i udgangspunktet ikke var afskåret fra at kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingskravet måtte vurderes efter de almindelige regler om tilbagesøgning - altså reglerne om condictio indebiti.
 Højesteret nåede herefter frem til, at Y1-region ikke kunne kræve den udbetalte godtgørelse tilbagebetalt, idet der ikke var taget forbehold herfor og idet borgeren på udbetalingstidspunktet havde været i god tro. Den klagevejledning, der var givet til G3s afgørelser, hvoraf bl.a. fremgik at en klage kunne resultere i, at godtgørelsen helt bortfaldt, kunne ikke sidestilles med eller træde i stedet for et konkret forbehold for tilbagesøgning fra Y1-regions side.
 Borgeren havde med Højesterets ord på udbetalingstidspunktet en velbegrundet forventning om, at hun havde ret til godtgørelse, og at denne ikke kunne kræves tilbagebetalt.
 Højesteretssagen har ganske mange lighedspunkter med den foreliggende sag. Der er også her tale om en godtgørelse, som det offentlige i henhold til lov er forpligtet til at udbetale såfremt betingelserne herfor er opfyldt.
 Højesteretssagen viser også, at det forhold, at betingelserne på et senere tidspunkt måtte vise sig alligevel ikke at være opfyldt, ikke i sig selv medfører, at SKAT kan kræve den tidligere udbetalte godtgørelse tilbagebetalt - særligt ikke, når der ikke er taget forbehold herfor.
 Helt afgørende er om modtageren af godtgørelsen på udbetalingstidspunktet har været i god tro, og således er blevet bibragt en velbegrundet forventning om at være berettiget til godtgørelsen.
 Henset til forløbet af SKM2015.479.HR, hvor Landsskatteretten på et fuldt oplyst grundlag fandt (bilag 8), at der var den fornødne hæftelse - og dermed adgang til omkostningsgodtgørelse - kan man ikke hævde at grundejerne (eller H1) burde have indset noget andet.
 Idet SKAT ikke har taget forbehold for tilbagebetaling af den med afgørelsen udbetalte godtgørelse har grundejerne fået en berettiget forventning om, at SKAT nu havde truffet endelig afgørelse i sagen om omkostningsgodtgørelse. Grundejerne var i god tro på udbetalingstidspunkt, hvorfor SKAT nu er afskåret fra at kræve den udbetalte godtgørelse tilbagebetalt.
 Idet SKAT ikke har noget krav på tilbagebetaling i den konkrete situation, kan en sådant (ikke eksisterende) krav selvsagt heller ikke rettes mod H1.
 4.2 Kravet kan ikke rettes mod H1
 Såfremt retten når frem til, at det manglende forbehold for tilbagebetaling er uden betydning for SKATs adgang til at kræve tilbagebetaling gøres det gældende, at der ikke er hjemmel til at rette kravet mod H1.
 En afgørelse om tilbagebetaling af omkostningsgodtgørelse rettet mod den sagkyndige, som har modtaget godtgørelsen fra SKAT efter at have fået den godtgørelsesberettigedes krav overdraget, er et væsentligt indgreb, der kræver en klar lovhjemmel. En sådan klar lovhjemmel findes ikke forud for 1. januar 2015.

type: other


text:
Af lovens overgangsbestemmelser fremgår det, at loven træder i kraft den 1. januar 2015. Lovændringen har derfor først virkning for tilbagebetalingskrav, der rejses den 1. januar 2015 og senere og kan således ikke have virkning i den foreliggende sag, hvor tilbagebetalingskravet er rettet mod H1 den 4. oktober 2012 (bilag 7) - altså før lovens ikrafttræden.
 Idet Landsskatteretten ikke specifikt tager stilling til, om det var med rette, at tilbagebetalingskravet var rettet mod den sagkyndige, kan afgørelsen ikke tages til indtægt for, at der også forud for lovens vedtagelse var hjemmel til at rette tilbagebetalingskravet mod den sagkyndige. Idet der ikke var udtrykkelig hjemmel til det i lovgivningen må en sådan hjemmel skulle findes i almindelige obligationsretlige regler.
 Ved overdragelse af kravet på omkostningsgodtgørelse fra grundejerne til H1 gælder de almindelige obligationsretlige regler om overdragelse af fordringer, herunder gældsbrevslovens § 27.
 I dommen fastslår Højesteret, at en debitor ikke kan rette et krav om tilbagebetaling mod erhververen af en fordring, når fordringen er indfriet. Dette udelukker ifølge Højesteret ikke, at tilbagesøgning kan ske, men tilbagesøgning skal i så fald ske efter de almindelige obligationsretlige regler om condictio indebiti.
 Det forhold, at Landsskatteretten (bilag 8) i SKM2015.479.HR på et fuldt oplyst grundlag - altså under inddragelse af det fulde aftalegrundlag, herunder også grundejernes aftalegrundlag med G1 - fandt, at der var den fornødne hæftelse for betalingen af H1s honorar understøtter klart, at der er handlet i god tro.
 Det var altså Landsskatterettens opfattelse, at aftalegrundlaget med G1 var uden betydning for adgangen til omkostningsgodtgørelse.
 Den skadelidte havde under udførelsen af sit arbejde fået et vrid i lænden. Arbejdsskadestyrelsen fandt, at der var tale om en arbejdsulykke, og den skadelidte modtog erstatning for tab af erhvervsevne og varigt men. Den skadelidte anlagde herefter sag mod arbejdsgiveren om yderligere erstatning i hvilken sag Østre Landsret nåede frem til, at der ikke var ført bevis for, at der forelå en arbejdsulykke.
 For det første har hverken grundejerne eller H1 bevidst afgivet urigtige oplysninger.
 For det andet kunne hverken grundejerne eller H1 på tidspunktet for modtagelsen af omkostningsgodtgørelsen vide eller burde vide, at der ikke var grundlag for udbetaling af omkostningsgodtgørelse - heller ikke selvom SKAT på tidspunkt for udbetaling af godtgørelsen ikke var bekendt med grundejernes aftale med G1.
 Der er således heller ikke efter reglerne om condictio indebiti hjemmel for SKAT til at kræve den tidligere udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt hos H1.
 Det gøres overordnet gældende, at Skatteforvaltningen kan kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt, og at Skatteforvaltningens tilbagebetalingskrav kan rettes mod H1.
 1. OMKOSTNINGSGODTGØRELSE KAN KRÆVES TILBAGEBETALT
 Det forhold, at der ikke i Skatteforvaltningens afgørelse af 9. februar 2011 (bilag 6 - E...) er taget et forbehold om tilbagebetaling, kan ikke medføre, at Skatteforvaltningen er afskåret fra at kræve den udbetalte omkostningsgodtgørelse tilbagebetalt.
 Der gælder ikke i forvaltningsretten et krav om, at myndighederne i deres afgørelse skal tage et generelt forbehold om, at det kan være, at myndigheden tilbagekalder afgørelsen. H1 har heller ikke påvist, at der skulle gælde et sådant krav, herunder at


text:
der som betingelse for, at der kan ske tilbagekaldelse af en forvaltningsakt, opstilles et krav om, at tilbagebetaling af for meget udbetalt omkostningsgodtgørelse alene kan ske, hvis der er taget forbehold herom.
 Skatteforvaltningen tager af samme årsag ikke et generelt forbehold om tilbagebetaling i sager om udbetaling af omkostningsgodtgørelse. Der bliver alene taget forbehold i de situationer, hvor der er en nærliggende grund til at betvivle kravets størrelse eller eksistens, ligesom det var tilfældet ved afgørelsen af 10. november 2009.
 I dette sagskompleks vedrørende det aftalegrundlag mellem G1 og H1, der svarer til det, der lå til prøvelse i UfR 2015.3383 H, har Skatteforvaltningen på baggrund af de nye oplysninger vedrørende den manglende hæftelse hos grundejeren nægtet omkostningsgodtgørelse i 376 sager og rettet tilbagebetalingskrav mod H1 for i alt ca. kr. 10,2 mio.
 UfR 2018.1149 H kan ikke tages til indtægt for, at en udbetalt godtgørelse ikke kan kræves tilbagebetalt, såfremt en myndighed har undladt at tage forbehold herfor. Sagen angår ikke, om det er en forudsætning for at kræve tilbagebetaling, at der er taget forbehold herom. Sagen angår om betingelserne for tilbagebetaling konkret var opfyldt. Hvilket betingelserne i det pågældende tilfælde ikke var.
 2. TILBAGEBETALINGSKRAV KAN RETTES MOD H1
 Det gøres overordnet gældende, at Skatteforvaltningens tilbagebetalingskrav kan rettes mod H1, og at der ikke efter condictio indebiti-reglerne er grundlag for, at H1 alligevel ikke skulle hæfte for tilbagebetalingskravet. Når nogen med urette har modtaget et beløb, som H1 ubestridt har i nærværende sag, så skal beløbet tilbagebetales. Alene såfremt der er et særligt retsgrundlag - f.eks. særlige ekstinktionsregler - kan H1 undgå at tilbagebetale det beløb, som advokatfirmaet modtog med urette, eller hvis det følger af condictio indebiti-reglerne, at der foreligger særlige grunde til, at der alligevel ikke skal ske tilbagebetaling.
 "Der skal, som byretten har anført, lægges vægt på aftalegrundlaget mellem G1 og S. Aftalegrundlaget, som H1 kendte, indebar bl.a., at H1s varetagelse af S' skattesag aldrig ville medføre, at S kom til at betale mere end fastsat i den oprindelige kontrakt. Det har også betydning, at inddragelsen af H1 skete på foranledning af G1 og havde tilknytning til et forretningsmæssigt samarbejde mellem G1 og H1" (min understregning).
 Det skal desuden understreges, at et tilbagebetalingskrav heller ikke kommer til at gå ud over H1. Advokatfirmaet kan henholde sig til G1, der overfor H1 har forpligtet sig at betale den del af H1s salær, som ikke bliver dækket af omkostningsgodtgørelsesordningen, jf. UfR 2015.3383 H (dommens side 3385). H1 har ikke oplyst noget om, at G1 skulle have afvist at opfylde denne forpligtelse overfor H1.
 Retten lægger til grund, at sagsøgeren uberettiget fik godtgørelsesbeløbet udbetalt, da grundejeren, der ikke skulle betale noget til sagsøgeren udover det beløb, som i forvejen var aftalt mellem grundejeren og G1, ikke opfyldte betingelserne for at få godtgørelse. Dette blev fastslået ved Højesterets dom af 30. juni 2015, U.2015.3383H, i en tilsvarende sag.
 Sagsøgeren modtog godtgørelsesbeløbet, selvom sagsøgeren var klar over den aftalekonstruktion, der var mellem grundejeren og G1, og det måtte derfor have stået


text:
sagsøgeren klart, at sagsøgeren med urette modtog godtgørelsesbeløbet. Derfor er sagsøgte berettiget til at rette kravet om tilbagebetaling mod sagsøgeren efter reglerne om condictio indebiti.
 Det forhold, at der ikke i forbindelse med fastsættelse af den endelige godtgørelse til sagsøgeren blev taget et konkret forbehold om tilbagebetaling af beløbet, kan ikke føre til et andet udfald.
 Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb og udfald fastsat til dækning af advokatudgift med 15.000 kr., der indeholder moms.
 Sagsøgeren, H1, skal betale sagsomkostninger med 15.000 kr. til sagsøgte, Skatteministeriet.


text:
Højesteret fastsætter grænser for handicap og sygefravær
 Højesteret har afsagt fire domme om ansættelsesret den 22. november 2017. I to af dommene fastslår Højesteret, at et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand ikke kræver, at funktionsbegrænsningen skyldes en sygdom, der er lægeligt diagnosticeret. I de to andre domme udstikker Højesteret retningslinjer for opgørelsen af 120 dages sygefravær ved deltidssygemelding.
 Fortolkning af handicapbegrebet
 Ved afskedigelsen af en medarbejder må arbejdsgiveren ikke foretage forskelsbehandling på baggrund af handicap, jf. forskelsbehandlingslovens § 2, stk. 1, jf. § 1, stk. 2.
 Højesteret henviste i begge sager til, at det efter EU-Domstolens praksis ikke er en betingelse for, at der foreligger et handicap, at funktionsbegrænsningen skyldes en lægelig diagnosticeret sygdom. Dette afgøres i stedet på baggrund af en helhedsvurdering af sagens samlede omstændigheder.
 Højesteret fandt i den ene sag, at medarbejderens træthedstilstand var omfattet af forskelsbehandlingslovens handicapbegreb, selv om der ikke var tale om en lægelig diagnosticeret sygdom. Arbejdsgiveren havde dermed ikke opfyldt sin tilpasningsforpligtelse, og medarbejderen blev derfor tilkendt en godtgørelse svarende til 12 måneders løn.
 I den anden sag fandt Højesteret, at der ikke var grundlag for at betvivle, at opsigelsen ikke var begrundet i medarbejderens funktionsnedsættelse i form af svimmelhed. Arbejdsgiveren havde derfor ikke overtrådt forskelsbehandlingsloven, uanset om medarbejderens lidelse måtte kunne anses som et handicap. Arbejdsgiveren blev derfor frifundet.
 Dommene viser: Hvorvidt en funktionsbegrænsning udgør et handicap afhænger ikke alene af en lægelig diagnosticering, men afgøres på baggrund af en helhedsvurdering af sagens omstændigheder.
 Højesteret fastslog i begge sager, at en arbejdsgiver ikke har en pligt til at acceptere, at en medarbejder, der er delvis uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid.
 I den første sag fandt Højesteret, at arbejdsgiverens afslag på et tilbud fra en medarbejder om at arbejde på deltid under sygemelding ikke afskar arbejdsgiveren fra som sygedage at medregne den periode, hvor medarbejderen havde tilbudt at arbejde på deltid. Højesteret frifandt derfor arbejdsgiveren, da betingelserne for opsigelse med forkortet varsel efter den såkaldte 120-dages regel var opfyldt.
 I den anden sag fandt Højesteret, at søn- og helligdage samt andre arbejdsfrie dage ikke kan medregnes i de 120 sygedage ved deltidssygemeldinger. Ved deltidssygemelding kan der alene medregnes faktisk fravær i de 120 dage, uanset om sygefraværet er placeret som hele fraværsdage eller som fravær en del af en eller flere ugentlige arbejdsdage. Herefter var der mellem parterne enighed om, at betingelsen om 120 dages sygefravær ikke var opfyldt.
 Dommene viser: Højesteret har bekræftet princippet om, at arbejdsgiveren ikke kan forpligtes til at acceptere, at en medarbejder, der er delvis uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid. Sygedage medregnes alligevel fuldt ud, selvom arbejdsgiveren har afslået medarbejderens tilbud om at arbejde på deltid.
 Dommene viser derudover, at arbejdsgiveren ved opgørelsen af sygefravær for deltidssygemeldte alene kan medregne det faktiske fravær og dermed ikke kan medregne søn- og helligdage samt andre arbejdsfrie dage.


text:
Højesterets dom af 11. januar 2012 ændrer SKM2010.458.VLR. Et hollandsk moderselskab, M, indgik som led i udvidelse af sin erhvervsvirksomhed aftale i august 1999 med et sælgerselskabet S om køb af samtlige aktier i D1 A/S. Købet var betinget af sælgers efterfølgende godkendelse. Umiddelbart efter aftalens underskrivelse skulle M stille bankgaranti over for sælger som sikkerhed for sine og en eventuel rettighedshavers forpligtelser i henhold til aftalen. Forud for aftalen havde M med bistand fra revisor og advokat foretaget bl.a. due diligence-undersøgelser af D1 A/S. Udgifterne blev afholdt af M i henhold til fakturaer udstedt af rådgiverfirmaerne i september og oktober 1999. Det fremgik af købsaftalen mellem M og S, at M uden samtykke fra S kunne overdrage sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen til et af M ejet datterselskab. Hvis et datterselskab, der fik overdraget disse rettigheder og forpligtelser, ophørte med at være M's datterselskab, skulle rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen føres tilbage til M eller et andet af M's datterselskaber. M skulle desuden sørge for, at det eventuelle datterselskab overholdt alle M ́s forpligtelser efter aftalen, og M kunne ikke frigøre sig for denne forpligtelse. Da S den 21. december 1999 bestemte, at aftalen om salget af D1 A/S skulle gennemføres, købte M et skuffeselskab, D2 A/S, og overdrog samme dag sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen fra august til D2 A/S, der blev holdingselskab for D1 A/S. D2 A/S lånte midler hos M til at købe D1 A/S. Højesteret fandt, at der reelt var tale om en udvidelse af M ́s erhvervsvirksomhed, og at D2 A/S derfor ikke havde fradragsret jf. den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, for de rådgiverudgifter, som M havde afholdt. Der var ikke grundlag for at anse M ́s betaling af udgifterne for et midlertidigt udlæg afholdt for D2 A/S. Udgifterne var afholdt i M ́s egen interesse med henblik på M ́s køb af en dansk erhvervsvirksomhed. (Højesteret ændrede dermed landsrettens dom, hvor et flertal fandt, at D2 A/S var rette omkostningsbærer for udgifterne, som var omfattet af LL § 8 J, stk. 1. Landsretten nægtede dog fradrag med den begrundelse, at M havde modtaget fakturaerne i 1999, og beløbet således kunne opgøres på dette tidspunkt. Udgifterne hørte derfor til i indkomståret 1999 og kunne ikke fradrages i indkomståret 2000).
 SKM2011.689.BR. Et selskab A/S ønskede fradrag for bl.a. konsulentydelser, som angiveligt var afholdt, fordi man ønskede at flytte produktionen til Østeuropa. Retten fandt, at udgifterne snarere var afholdt i forbindelse med aktionærernes etablering af et selvstændigt selskab og ikke som en driftsomkostning for selskabet A/S. Der blev derfor nægtet fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2010.511.ØLR. (Anket til Højesteret) (Tidligere instans SKM2008.615.LSR.) Et selskab manglede kapacitet til drift af it-systemer for kunder og afholdt udgifter til ingeniør- og arkitektbistand i forbindelse med planlægningen af et byggeri. Da selskabet skiftede ejere, blev kapacitetsbehovet løst, og det planlagte byggeri opgivet. Selskabet fratrak udgiften som en driftsomkostning i medfør af SL §


text:
6, stk. 1, litra a. Landsretten fandt, at de forgæves udgifter til ingeniør- og arkitektbistand måtte anses for en etableringsudgift i forbindelse med en forventet udvidelse af selskabets hidtidige aktivitet. Derfor var der ikke tale om en driftsomkostning i medfør af SL § 6 a eller et beløb, der kunne afskrives over en årrække.
 AL § 43 om tilslutningsafgifter E.K.2.15
 Bestemmelsen er senest omtalt i LV Erhvervsdrivende 2010-2, men udgår herefter af vejledningen.
 Højesteret har efterfølgende i dommen SKM2011.602.HR stadfæstet SKM2010.151.ØLR. Sagen vedrørte udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv. afholdt med henblik på gennemførelse af en grenspaltning. Det indskydende selskab, A, beholdt en division af virksomheden, medens en anden division blev overført til et nystiftet selskab, B. I forbindelse med børsnotering af det nye selskab solgte selskabet A nogle aktier i dette. Landsretten udtalte at selskabets A ́s udgifter til spaltning af selskabet A, til børsnotering af selskabet B og til selskabet A ́s salg af aktier i B ikke havde en sådan tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - at udgifterne kunne anses som driftsomkostninger, der kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet fik ej heller medhold i, at udgifterne kunne afskrives efter SL § 6 a. Selskabet B blev desuden tilskudsbeskattet af udgiften til selskabets børsnotering og halvdelen af de øvrige udgifter, som selskabet A havde afholdt, idet selskabet B blev anset for rette omkostningsbærer. Højesteret udtalte, at der ikke var tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret tiltrådte derfor, at udgifterne ikke var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Højesteret tiltrådte også, at selskabet A ikke havde fradrag for udgifterne efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, idet der ved spaltningen ikke var sket en udvidelse, men en indskrænkning af virksomheden.
 Højesterets dom af 11. januar 2012 ændrer SKM2010.458.VLR. Et hollandsk moderselskab, M, indgik som led i udvidelse af sin erhvervsvirksomhed aftale i august 1999 med et sælgerselskabet S om køb af samtlige aktier i D1 A/S. Købet var betinget af sælgers efterfølgende godkendelse. Umiddelbart efter aftalens underskrivelse skulle M stille bankgaranti over for sælger som sikkerhed for sine og en eventuel rettighedshavers forpligtelser i henhold til aftalen. Forud for aftalen havde M med bistand fra revisor og advokat foretaget bl.a. due diligence-undersøgelser af D1 A/S. Udgifterne blev afholdt af M i henhold til fakturaer udstedt af rådgiverfirmaerne i september og oktober 1999. Det fremgik af købsaftalen mellem M og S, at M uden samtykke fra S kunne overdrage sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen til et af M ejet datterselskab. Hvis et datterselskab, der fik overdraget disse rettigheder og forpligtelser, ophørte med at være M's datterselskab, skulle rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen føres tilbage til M eller et andet af M's datterselskaber. M skulle desuden sørge for, at det eventuelle datterselskab overholdt alle M ́s forpligtelser efter aftalen, og M kunne


text:
ikke frigøre sig for denne forpligtelse. Da S den 21. december 1999 bestemte, at aftalen om salget af D1 A/S skulle gennemføres, købte M et skuffeselskab, D2 A/S, og overdrog samme dag sine rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen fra august til D2 A/S, der blev holdingselskab for D1 A/S. D2 A/S lånte midler hos M til at købe D1 A/S. Højesteret fandt, at der reelt var tale om en udvidelse af M ́s erhvervsvirksomhed, og at D2 A/S derfor ikke havde fradragsret jf. den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, for de rådgiverudgifter, som M havde afholdt. Der var ikke grundlag for at anse M ́s betaling af udgifterne for et midlertidigt udlæg afholdt for D2 A/S. Udgifterne var afholdt i M ́s egen interesse med henblik på M ́s køb af en dansk erhvervsvirksomhed. (Højesteret ændrede dermed landsrettens dom, hvor et flertal havde fundet, at D2 A/S var rette omkostningsbærer for udgifterne, som var omfattet af LL § 8 J, stk. 1. Landsretten nægtede dog fradrag med den begrundelse, at M havde modtaget fakturaerne i 1999, og beløbet således kunne opgøres på dette tidspunkt. Udgifterne hørte derfor til i indkomståret 1999 og kunne ikke fradrages i indkomståret 2000).
 ESe desuden SKM2010.660.LSR og SKM2010.812.LSR.


text:
Skat.dk: E.B.3.15 Driftsudgifter i øvrigt
 En forretningsdrivendes merudgifter ved enestueophold på et hospital, som var afholdt for at den pågældende fortsat kunne forestå den daglige ledelse af virksomheden, blev ikke anset fradragsberettiget, LSRM 1974.159.
 En tandlæges udgift til briller blev ikke anset for fradragsberettiget, LSRM 1982.126. Derimod blev en tandlæge anset for berettiget til at fratrække udgiften til beskyttelsesbriller uden styrke, da brillerne alene måtte anses for anvendt til klinikbrug, TfS 1989,243 LSR.
 Udgifter til erhvervelse af kørekort er normalt ikke fradragsberettigede.
 Se dog TfS 1985, 552 LSR, hvor en gårdejer drev landbrug med dyrkning af specialafgrøder, der skulle borttransporteres, og dette var hidtil sket ved anvendelse af en varevogn med anhænger. For at rationalisere driften havde han anskaffet en lastvogn, der krævede stort kørekort. Efter de foreliggende oplysninger fandt Landsskatteretten, at udgiften hertil var en fradragsberettiget driftsomkostning.
 Kørselsudgifter vedrørende en gårdejers varebil ikke anset for fradragsberettigede i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a, i det omfang kørslen vedrørte ombygning af en landbrugsejendom, Vestre Landsrets dom i TfS 1989, 175 VLD.
 En gårdejer kunne - uanset særlig veterinær kontrol, der frikendte husdyrholdet for nogle hyppigt forekommende husdyrsygdomme - ikke fratrække udgiften til arbejdstøj, idet udgifterne måtte anses af privat karakter, TfS 1988, 458 LSR.
 Udgifter, afholdt i forbindelse med etablering af en bedriftssundhedstjeneste anses som driftsudgifter. Er bedriftssundhedstjenesten etableret gennem en forening, kan foreningens medlemmer fradrage indmeldelsesgebyr og kontingent til foreningen (Skd. 47.286).
 Udgifter afholdt til opnåelse af et kvalitetsstyringscertifikat (f.eks. ISO 9000) anses som fradragsberettigede driftsudgifter, når der er tale om en igangværende virksomhed, se TfS 1993, 552 TSS.
 I SKM2002.279.HR (tidligere TfS 1999, 380 ØLD) fandt Højesteret, at et kattehold havde en sådan relevant driftsmæssig begrundelse, at udgiften til kattefoder var fradragsberettiget. Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte ejerens oplysninger om, at kattene på hans landbrugsejendom alene opholdt sig i ejendommens driftsbygninger og ikke havde adgang til stuehuset, og at formålet med katteholdet udelukkende var at bekæmpe rotter og mus i driftsbygningerne.
 I SKM2010.498.BR (Appelleret) fik en virksomhed fradrag for udgifter til hegn og hestefoder til ponyer, der græssede på området foran virksomheden. Skatteyderen havde henvist til, at det var et stort areal at slå græs på, og at man ved at lade ponyerne græsse der, sparede udgifter til slåning af arealet, og desuden at det ikke var for at ride på ponyerne. Retten fandt, at der var tale om et reelt ønske om at opretholde en pasning af arealerne foran virksomheden ved hjælp af ponyerne og godkendte fradragene.
 Skatteyderen, hvis samlever drev hendes skrotvirksomhed, fik ikke fradrag for en række udgifter til køretøjer, værkstedsregninger, telefon, fragtbreve m.m. Fakturarene var stilet til andre end hendes virksomhed, og retten fandt ikke, at hun havde løftet sin bevisbyrde, der var skærpet som følge af interessefællesskabet, for, at realiteterne bag fakturaerne var anderledes end fakturaernes indhold.
 Praksis - Arbejdsværelse
 Den foreliggende praksis om arbejdsværelse viser, at betingelserne for fradrag kun ganske undtagelsesvis kan anses for opfyldt. Det beror blandt andet på, at selv om et værelse er


text:
møbleret med kontormøbler, udstyret med omfattende bogreoler mv., kan det ikke af den grund anses for uanvendeligt til opholdsrum i øvrigt for den pågældende og hans familie. Den ledende dom er offentligtgjort i UfR 1961, 107 HRD.
 SKM2002.29.HR vedrørte en selvstændig erhvervsdrivende. Han havde hovedbeskæftigelse, som konsulent, for selskabet F1 A/S, og i forbindelse hermed fik han stillet et kontor til rådighed af selskabet i Y2-by. Højesteret lagde til grund, at han mandag til fredag normalt arbejdede på selskabets kontor i Y2-by fra tidlig morgen til sent på eftermiddagen. Højesteret lagde endvidere til grund, at arbejdet med administration mv. af virksomheden, som til dels blev udført af ægtefællen, var beskedent. Kontoret i boligen i Y1-by blev således ikke i væsentligt omfang anvendt af skatteyderen eller hans ægtefælle inden for normal arbejdstid. Højesteret fandt herefter, at betingelserne for undtagelsesvis at indrømme fradragsret for udgifter til kontor i privatboligen ikke var opfyldt. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at skatteyderen om aftenen og i weekenden anvendte kontoret i boligen i forbindelse med sit arbejde for F1 A/S og andet arbejde i konsulentvirksomheden.
 I sagen SKM2003.488.HR stadfæstede Højesteret Østre Landsrets dom (SKM2002.6.ØLR). Landsretten havde fundet, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at et værelse kunne anses som et særligt arbejdsværelse, der ikke hørte med til boligens almindelige opholdsrum. Landsretten lagde vægt på, at værelset ikke var indrettet på en sådan måde, at det ikke kunne anvendes til private aktiviteter. Det blev også tillagt betydning, at sagsøger ikke benyttede værelset som sit eneste arbejdssted, men alene benyttede det højst 3 timer dagligt, typisk uden for normal arbejdstid. Højesteret udtalte, at et kontor indrettet i en privat bolig normalt også kan benyttes til private formål, og at fradragsret for udgiften til et sådant kontor derfor i almindelighed må forudsætte, at kontoret i væsentligt omfang anvendes som skatteyderens hovedarbejdssted inden for normal arbejdstid. Da skatteyderen havde forklaret, at han stort set altid arbejdede "ude i byen" i tidsrummet mellem kl. 08.30 og kl. 16.30, og at arbejdet i kontoret normalt kun foregik 1-3 timer om aftenen, fandt Højesteret, at betingelserne for undtagelsesvist at indrømme fradrag for arbejdsværelse i hjemmet ikke var opfyldt.
 I de ganske særlige tilfælde, hvor retspraksis har accepteret fradrag, er der i afgørelserne lagt vægt på, at det pågældende værelse har skiftet karakter, således at det ikke længere kan anses anvendeligt som opholdsrum, men gennem møblering, udstyr og adgangsforhold mv. er blevet omdannet til et værksted, et atelier, et laboratorium, en tegnestue el.lign.
 Udøver den skattepligtige erhvervsvirksomhed i egen ejendom i et omfang, der ikke berettiger til vurderingsfordeling af ejendomsværdien på boligen og den øvrige ejendom efter VURDL § 33, stk. 5, nedsættes ejendomsværdiskatten som beregnet efter EVSL §§ 5-10 med den til den erhvervsmæssige del svarende andel af ejendomsværdiskatten, jf. EVSL § 11, stk. 2.
 I en utrykt kendelse af 29. april 1987 godkendte Landsskatteretten en forfatters fradrag for udgifter til arbejdsværelse samt for udgifter til el og varme. Arbejdsværelset, der bestod af et værelse på 17 m2 i en fireværelses


text:
lejlighed, var indrettet med skrivebord, skrivemaskine, skab, lænestol og reoler, der indeholdt en bogbestand på over 5.000 bøger. Det blev gjort gældende, at forfatteren ikke i forbindelse med sin virksomhed som litteraturanmelder ved dagbladene havde haft arbejdsværelse stillet til rådighed af arbejdsgiveren. Endelig havde den pågældende indtægter som forfatter, forlagskonsulent og som foredragsholder.
 I en lignende utrykt kendelse af 10. maj 1985 fandt Landsskatteretten, at en forfatter med betydelig romanproduktion passende kunne indrømmes fradrag for udgift til arbejdsværelse med 25 pct. af lejeværdien og fradrag af andel af eludgift mv. med 25 pct. Arbejdsværelset var møbleret med skrivebord, skrivemaskinebord, arkivskabe og reoler, der indeholdt en bogsamling på ca. 4000 bind. Arbejdsværelset på 40 m2 anvendtes endvidere til pressemøder o.lign.
 Se TfS 1996, 361 LSR, hvor Landsskatteretten indrømmede en forfatter fradrag for udgifter til arbejdsværelse.
 Se også Østre Landsrets dom, hvor en uddannet civiløkonom, der havde speciale i afsætningsøkonomi (salg og reklame), fik anerkendt fradrag for sine udgifter til arbejdsværelse i sin bolig. Retten lagde ved sin afgørelse vægt på, at den pågældende havde indrettet et særligt rum i sin bolig til kontor og andre arbejdsopgaver, som var forbundet med virksomheden, og at lokalet blev brugt i overensstemmelse hermed. Der blev endvidere henset til, at virksomheden udelukkende blev drevet fra skatteyderens bolig, og at virksomheden havde et ikke ubetydeligt omfang, idet den blev drevet på fuld tid og udgjorde den pågældendes eneste indtægtskilde, TfS 1998, 692 ØLD.
 Om arbejdsværelse i øvrigt, se LV Almindelig del afsnit A.F.1.10, og TfS 1994, 663 hvor Landsretten tillod en fagkonsulent, ansat ved Undervisningsministeriet, fradrag for udgifter til arbejdsværelse. Højesteret har stadfæstet afgørelsen, Se TfS 1996, 210 HRD.
 I en afgørelse i TfS 1996, 553 ØLD godkendte Landsretten, at en musiklærer havde fradragsret for udgifterne til arbejdsværelse.
 I SKM2005.525.LSR anså landsskatteretten det for godtgjort, at skatteyderens kontor udelukkende anvendtes erhvervsmæssigt. Retten lagde vægt på, at musikvirksomheden var skatteyderens eneste indtægtskilde, og at den blev drevet fra klagerens bolig. Arten og omfanget af arbejdet gjorde derfor, at klageren anvendte kontoret i et ikke ubetydeligt omfang i forbindelse med den selvstændige virksomhed. Kontoret blev derfor anset for uegnet til privat anvendelse.
 SKM2006.165.LSR. En professionel musiker og komponist fik fradrag for udgift til kontor i hjemmet, idet det blev anset for godtgjort, at kontoret udelukkende blev anvendt erhvervsmæssigt. Der blev lagt vægt på, at virksomheden var klagerens eneste indtægtskilde, og at den blev drevet fra bopælen. Arten og omfanget af arbejdet (70-80 timer om ugen) gjorde derfor, at kontoret anvendtes i ikke ubetydeligt omfang i forbindelse med den selvstændige virksomhed. Kontoret blev derfor anset for uegnet til privat anvendelse. Derimod blev det ikke anset for godtgjort, at en flygelstue udelukkende anvendtes erhvervsmæssigt, idet der blev henset til at rummets indretning og placering i forhold til ejendommens øvrige rum. Flygelstuen havde ikke skiftet karakter, således at den adskilte sig fra et almindeligt opholdsrum, og anvendtes ikke i et sådant omfang, at den var uegnet til privat anvendelse.
 SKM2006.561.LSR. En skatteyder, som ulovligt anvendte et beboelseslejemål B i en af sine


text:
udlejningsejendomme til ejendomsmæglervirksomhed, fik fradrag for udgifter til kontor, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Skatteyder var tilmeldt folkeregisteret i beboelseslejemålet B, men boede i realiteten med hustruen i huset C. Da skatteyder selv var ejer af udlejningsejendommen, blev der indtægtsført et beløb svarende til det fratrukne i regnskabet. Landsskatteretten fandt ikke, at den restriktive praksis vedrørende arbejdsværelse i egen bolig skulle anvendes.
 Se også afsnit E.K.2.2 vedrørende ejendomsskatter og fradrag for disse, hvis den erhvervsmæssige anvendelse anses for væsentlig.
 Tinglysningsafgifter mv.
 Stempeludgifter vedrørende gældsbreve, der var oprettet som sikkerhed for lån, kunne ikke fradrages som en driftsudgift i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a, og de kunne heller ikke fradrages i medfør af LL § 8, stk. 3, LSRM 1975.162.
 Et grovvareselskab blev nægtet fradrag for udgifter til kreditprovisioner og stempel ved låneoptagelse efter SL § 6, stk. 1, litra a, da udgifterne blev anset for afholdt som led i udvidelse af erhvervsvirksomheden. Skat 1990, 10.758.
 Stempeludgifter på 4 pct. som et leasingselskab, der drev virksomhed med udlejning af bl.a. biler, måtte betale på lejekontrakter, der blev indgået for mere end 3 mdr., blev anset for en driftsudgift, der kunne fradrages i det år, hvor den blev afholdt (Skat 1987.7.524).
 Reglerne om stempelafgift er ændret, herunder ophævet på leje- og lånekontrakter, og suppleret med en tinglysningsafgift fra og med år 2000.
 Lønsumsafgift er en afgift, der skal betales til staten ifølge Skatteministeriets lovbekendtgørelse nr. 466 af 22. maj 2006 om afgift af lønsum m.v. (LAL).
 Lønsumsafgift er fradragsberettiget som en driftsomkostning.
 Afgiften påhviler - udover virksomheder inden for den finansielle sektor, som banker og forsikringsselskaber mv. - tillige en række momsfritagne virksomheder, herunder virksomheder, der udgiver eller importerer aviser.
 Fritaget for afgiftspligten er dog en række nærmere opregnede virksomheder, jf. LAL § 1, stk. 2. Herudover kan skatteministeren fritage visse virksomheder for afgiftspligt, jf. § 2 a.
 Afgiftsgrundlaget ifølge LAL § 4, stk. 1, er virksomhedens lønsum med tillæg af overskud eller med fradrag af underskud, opgjort efter reglerne for opgørelse af skattepligtig indkomst før fradrag for henlæggelse til konjunkturudligning i VSL § 22 b. Til virksomhedens overskud eller underskud tillægges renteudgifter og kurstab på fordringer og gæld og fradrages rente- og udbytteindtægter samt kursgevinst på fordringer og gæld, som indgår i opgørelsen af virksomhedens overskud eller underskud. Til virksomhedens overskud eller underskud medregnes ikke overskud eller underskud, som stammer fra virksomhed i udlandet. For visse virksomhedstyper, som loven opregner i § 4, stk. 2, herunder finansielle virksomheder, er afgiftsgrundlaget virksomhedens lønsum med tillæg af 90 pct.
 Afgiftssatsen varierer afhængigt af, hvorledes afgiftsgrundlaget beregnes, og af virksomhedstypen, jf. § 5.
 De afgiftspligtige virksomheder skal foretage kvartalsvise indbetalinger af afgiften. For virksomheder, der opgør afgiftsgrundlaget efter § 4, stk. 1, foretages en foreløbig indbetaling af afgiften alene på grundlag af lønsummen. Den endelige indbetaling af afgiften på grundlag af virksomhedens samlede afgiftsgrundlag kan først fastlægges efter udløbet af indkomståret, da virksomhedens overskud/underskud først kendes på dette tidspunkt.
 I øvrigt henvises til Lønsumsafgiftsvejledningen.
 Danske erhvervsvirksomheders udgifter


text:
til bestikkelse og andre gaver til embedsmænd kan ikke trækkes fra ved opgørelsen af virksomhedens skattepligtige indkomst, jf. bestemmelsen i LL § 8 D.
 De udgifter, som ikke kan fradrages, skal afgrænses efter samme kriterier, som lægges til grund ved anvendelsen af straffelovens § 144 om den, der i udøvelse af (dansk) offentlig tjeneste eller hverv uberettiget modtager, fordrer eller lader sig tilsige gave eller anden fordel. Der er således ikke fradragsret for ydelser til dansk eller udenlandsk embedsmand m.fl., hvis modtageren som dansk embedsmand ville kunne straffes for at modtage den pågældende ydelse. Bedømmelsen af, om der er fradragsret for gaver og andre ydelser til en embedsmand, skal følgelig knyttes til dansk standard også i de tilfælde, hvor gaven m.v. ydes i en anden stat. Det har derimod ikke betydning, om den, der betaler ydelsen, kan straffes.
 LL § 8 D omfatter alle ydelser, der kan skabe tvivl om, at modtageren udøver sine beføjelser i forhold til yderen uden at tage hensyn til yderens gavmildhed. Ved vurdering af, om gaver m.v. er berettiget, lægges der vægt på ydelsernes art og omfang samt eventuel tidsmæssig sammenhæng mellem gave og udøvelse af beføjelsen. Bestemmelsen omfatter dog også tilfælde, hvor der er tvivl om, at en embedsmand kan udøve sine beføjelser i forhold til yderen uden at tage hensyn til dennes fremtidige gavmildhed. Efterfølgende betalinger er også omfattet. En enkeltstående gave er mindre egnet til at skabe tvivl om, hvorvidt modtageren udøver sine beføjelser uden hensyn til gavmildhed, men selv mindre gaver, der modtages jævnligt fra den samme, kan være omfattet af bestemmelsen. Bestemmelsen omfatter også private gaver, der overstiger det borgerlige jævnmål. Udenfor falder gaver, der betales ved særlige lejligheder som påskyndelse af modtagerens arbejde i almindelighed.
 Bestemmelsen omfatter ikke honorarer, som betales for særligt udført arbejde. Bestemmelsen omfatter dog betalinger, der betegnes som konsulenthonorar, kommission, provision eller lignende, hvis betalingen ikke svarer til særligt udført arbejde.
 LL § 8 D omfatter ydelse af gaver m.v. til personer, der er i offentlig tjeneste eller hverv, uanset om det er for Danmark, Færøerne, Grønland, en fremmed stat eller for en international organisation, som er stiftet af stater, regeringer eller andre internationale organisationer. Personer, der er i offentlig tjeneste eller erhverv, omfatter personer, der ansat til tjeneste ved offentlige myndigheder m.v., og personer, der er udnævnt til at virke for offentlige råd m.v., samt personer, der er valgt til folkevalgte repræsentationer. Offentlig tjeneste eller hverv for en stats organer omfatter tjeneste eller hverv ved alle lovgivende administrative eller dømmende myndigheder og organer, uanset om det er for staten selv, eller dens lokale eller politiske underafdelinger.
 LL § 8 D omfatter ikke gaver m.v. til medarbejdere, der ikke er embedsmænd ved danske eller udenlandske myndigheder. Bestemmelsen ophæver altså ikke fradragsretten efter gældende praksis for bestikkelse af medarbejdere ved erhvervsvirksomheder i stater, hvor der er kutyme for den slags betalinger.
 I forbindelse med OECD's evaluering af Danmarks gennemførelse af konventionen om bekæmpelse af bestikkelse af udenlandske tjenestemænd i forbindelse med internationale forretningstransaktioner (OECD-bestikkelseskonventionen af 21.


text:
november 1997) har der været sat fokus på reglerne for skattefradrag for udgifter til bestikkelse - såvel i den offentlige som den private sektor.
 Det skal i den anledning præciseres, jf. SKM2006.469.SKAT, at der ikke er fradrag for udgifter til bestikkelse o.lign., såfremt ydelsen er strafbar i henhold til straffelovens § 299, nr. 2, (bestikkelse i den private sektor) og underlagt dansk straffemyndighed.
 Efter straffelovens § 6 er der dansk straffemyndighed over handlinger, som foretages i Danmark. Efter straffelovens § 7 er der tillige dansk straffemyndighed over handlinger begået i udlandet af en person, der har dansk indfødsret eller er bosat her i landet, hvis handlingen tillige er strafbar efter den dér gældende lovgivning. Bestemmelsen finder ligeledes anvendelse med hensyn til handlinger begået af en person, der har indfødsret eller bopæl i Finland, Island, Norge eller Sverige, og som opholder sig her i landet.
 Efter straffelovens § 306, stk. 1, kan der pålægges selskaber m.v. (juridiske personer) strafansvar for overtrædelse af straffelovens § 299, nr. 2, 2. led, om aktiv bestikkelse i private retsforhold.
 Udgifter til bestikkelse, der er knyttet til handlinger, der i henhold til ovennævnte bestemmelser er strafbare og underlagt dansk straffemyndighed, anses i alle tilfælde for driftsfremmede og dermed ikke omfattet af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Dette gælder også udgifter, der i regnskabet er forklædt som lovlige driftsudgifter, men som reelt dækker over udgifter til bestikkelse.
 Det understreges, at dette ikke er ensbetydende med, at der vil kunne opnås fradrag for udgifter til bestikkelse, alene fordi handlingen ikke er strafbar efter straffeloven og underlagt dansk straffemyndighed. Fradragsretten vil også fremover bero på en vurdering af udgiftens karakter af driftsomkostning.
 Da der ikke hidtil har været henvist til straffelovgivningen i ligningsvejledningen, kan det ikke udelukkes, at der med den nævnte præcisering er tale om en stramning af praksis. Præciseringen får derfor først virkning fra den 1. august 2006.
 Udenlandske afgifter
 I SKM2008.927.SR var situationen den, at et dansk selskab som det ultimative moderselskab i en koncern, hvori indgår bl.a. et kinesisk datterselskab, modtager royalty fra det kinesiske selskab for sidstnævntes brug af moderselskabets immaterielle rettigheder. Ved royaltybetalinger fra Kina opkræves, ud over en royaltyskat på 10 %, forskellige udgifter i form af business tax på 5 % af royaltybetalingen samt i visse tilfælde også flood prevention fee, der er en lokal afgift på 0,05 %. Betalingen af skatter og afgifter foregår på den måde, at det kinesiske selskab på vegne af royaltymodtageren - det danske moderselskab - indbetaler royaltyskat, business tax og flood prevention fee til de kinesiske skattemyndigheder, samtidig med at selskabet udbetaler royalty til det danske moderselskab. Det er således det danske moderselskab, der er skatte-/afgiftspligtigt. Skatterådet svarede, at de nævnte udgifter ved den danske skatteopgørelse kan fradrages som driftsomkostninger ved opgørelse af royaltyindkomsten. Skatterådet anså således de kinesiske afgifter, der afholdes i forbindelse med erhvervelsen af royaltyindkomsten, som driftsomkostninger omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a, dvs. udgifter, der i årets løb er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde


text:
indkomsten.
 Kontingenter - indskud
 Ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst kan kontingenter til arbejdsgiverforeninger, fagforeninger og andre faglige sammenslutninger som hovedregel fratrækkes i den skattepligtige indkomst, jf. LL § 13.
 Se også ToldSkat Nyt 1992.6.164.
 I SKM2009.563.HR stadfæstede Højesteret landsrettens og dermed skattemyndighedernes afgørelse, hvorefter en advokat, der havde fratrukket udgifter til kontingent til Advokatsamfundet og bidrag til Erstatningsfonden, alene fik godkendt halvdelen af fradraget, idet han havde deponeret sin bestalling den 1. juli i det pågældende indkomstår.
 TfS 1996, 250 VLD. En frisørmester blev nægtet fradrag for udgiften til kontingent til den stedlige turistforening. Udgiften fandtes hverken fradragsberettiget som reklameudgift eller som driftsudgift i øvrigt.
 Hvis en brancheforening opkræver særlige servicebidrag og bidrag til kollektiv garantiforsikring hos sine medlemmer, kan denne del af bidragene fratrækkes som en driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a, TfS 1987, 42 DEP.
 En revisor blev anset for berettiget til at fradrage kontingent til en ERFA-gruppe (forening), hvori der udelukkende udveksledes erhvervsmæssig erfaring blandt uddannede revisorer, TfS 1991, 335 LSR.
 Derimod beskar Landsskatteretten fradragsretten for den del af en bagermesters kontingent til en ERFA-gruppe, som ansås for medgået til fortæringsudgifter, se TfS 1993, 162 LSR.
 En arkitekt, der var ansat som bygningsinspektør i en kommune, havde tilladelse til at drive privat honorarlønnet bivirksomhed. Disse biindtægter var ophørt i 1976. Indtil 1976 havde arkitekten foretaget og fået godkendt fradrag for kontingent til arkitektforeningen og for præmie til en ansvarsforsikring. Efter at biindtægterne var ophørt, fortsatte arkitekten med at afholde de omtalte udgifter, idet det var en betingelse for udbetaling af erstatning for efterfølgende konstaterede skader, at arkitekten var forsikret i det år, skaden blev konstateret. Landsskatteretten godkendte herefter fradrag for de nævnte udgifter, LSRM 1982.26.
 Et løbende kontingent til nogle købmænds hjælpekasse blev anset for en fradragsberettiget driftsudgift.
 Fradrag blev nægtet for kontingent til »Junior Chamber«, der kun optager ledere som medlemmer, og hvis formål er at uddanne gode ledere, LSRM 1976.51.
 Løbende årlige kontingenter til indkøbsforeninger mv. kan fratrækkes, hvis medlemskabet er begrundet i hensynet til driften af skatteyderens virksomhed. I konsekvens af principperne i Højesterets dom i TfS 1987, 315 HRD, se afsnit E.A.2.1.4, er der fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a, hvis udgiften er afholdt inden for virksomhedens hidtidige naturlige rammer. Se SKM2009.122.SR, hvor Skatterådet bekræftede, at en andelshavers kontingent til andelsforeningen kunne fradrages som en driftsomkostning i andelshaverens virksomhed. Det var oplyst, at kontingentet blev betalt som en forudsætning for og som et led i afsætning af andelshaverens produkter.
 Indskud i forbindelse med start af en helt ny virksomhed eller overgang til virksomhed på helt nye forretningsområder har karakter af ikke fradragsberettigede etableringsomkostninger, jf. f.eks. Vestre Landsrets dom i TfS 1989, 95 VLD, hvor et indskud i en fodercentral i forbindelse med etablering af minkfarm på en ejendom, hvorfra der blev drevet landbrugsvirksomhed, ikke blev anset for fradragsberettiget. Er indskuddet afholdt af en igangværende virksomhed uden for etableringsfasen og som et led i bestræbelserne på at erhverve indkomst inden for virksomhedens hidtidige rammer, kan udgiften fratrækkes


text:
i afholdelsesåret. Dette gælder, selvom medlemskabet muligt kan siges at forbedre f.eks. leverandørvejene og således også indtjeningsmulighederne i en ubestemt fremtid.
 Se til eksempel TfS 1990, 123 LSR, hvor et medlem af en salgsorganisation blev anset for berettiget til at fradrage et beløb på 5.000 kr., som medlemmerne af den pågældende organisation skulle erlægge i forbindelse med denne organisations sammenslutning med en tilsvarende salgsorganisation.
 Kontingenter til visse foreninger
 Ligningsrådet har givet en nærmere anvisning for så vidt angår selvstændigt erhvervsdrivendes og lønmodtageres udgifter til kontingenter til registreringspligtige foreninger omfattet af FBL § 1, stk. 1, nr. 2 og 3. Da Fondsregistret og dermed registrering i fondsregistret blev ophævet med virkning fra den 1. januar 1992, eksisterer begrebet registreringspligtige foreninger ikke længere, men er erstattet af foreninger, der er omfattet af lov om beskatning af fonde og visse foreninger (senest lovbekendtgørelse nr. 1248 af 2. november 2010). Ligningsrådets anvisning skal derfor læses i overensstemmelse hermed.
 Udgifter til disse kontingenter kan fradrages efter reglerne i LL § 13.
 Fradraget foretages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, uanset om skatteyderen anvender virksomhedsordningen.
 For selvstændigt erhvervsdrivende kan en del af udgiften imidlertid anses for en driftsomkostning, der kan fradrages ved opgørelsen af den personlige indkomst efter PSL § 3, stk. 2, nr. 1.
 Afgørende for medlemmets fradragsret er den skattemæssige fordeling af kontingentet ved opgørelsen af foreningens skattepligtige indkomst. Kontingent, der medgår til dækning af udgifter af erhvervsmæssig karakter i foreningen, kan fradrages ved opgørelsen af medlemmets personlige indkomst. Kontingent, der medgår til udgifter af ikke erhvervsmæssig karakter, kan fradrages ved opgørelsen af medlemmets skattepligtige indkomst. Det er en forudsætning, at det over for SKAT kan dokumenteres eller på anden tilfredsstillende måde sandsynliggøres, hvordan kontingentet må anses for medgået til dækning af henholdsvis erhvervsmæssige og ikke erhvervsmæssige ydelser.
 Medlemmet kan ikke anvende en anden fordeling ved indkomstopgørelsen end den, der for det tilsvarende indkomstår anvendes ved foreningens indkomstopgørelse.
 Ved afgørelsen af, om en del af kontingentet kan anses for medgået til udgifter af erhvervsmæssig karakter, må henses til serviceaktivitetens art, regler for kontingentindbetalinger mv. - herunder om medlemmet vil have mulighed for at få en tilsvarende ydelse uden for foreningen, og om ydelsen også tilbydes eller sælges til ikke medlemmer. Vejledende for, hvad erhvervsmæssig indtægt omfatter, er bestemmelsen i SEL § 1, stk. 4, der nævner indtægt ved næringsvirksomhed eller anden forretningsvirksomhed, herunder indtægt ved drift, udlejning eller bortforpagtning af fast ejendom. Endvidere vil f.eks. udgifter ved forlags- og kursusvirksomhed samt undervisnings- og konsulentvirksomhed ofte være af erhvervsmæssig karakter.
 Foretager foreningen en fordeling af kontingentet, således at 50 pct. henføres til erhvervsmæssig udgift og 50 pct. til ikke erhvervsmæssig udgift ved foreningens indkomstopgørelse, vil fordelingen umiddelbart kunne lægges til grund ved ligningen.
 Foretager foreningen ingen fordeling, anses kontingentindbetalingerne for medgået til ikke erhvervsmæssige udgifter ved opgørelsen af foreningens skattepligtige indkomst, og kontingentet er alene fradragsberettiget ved opgørelsen af medlemmets skattepligtige indkomst.
 For medlemmer, der ikke er selvstændigt erhvervsdrivende, kan udgifter til kontingent til foreningen fradrages ved opgørelsen af medlemmets skattepligtige indkomst efter reglerne i


text:
LL § 13, når kontingentet medgår til udgifter til varetagelse af medlemmernes faglige økonomiske interesser, se TfS 1994. 348 (ministersvar). Kontingent, der medgår til udgifter af erhvervsmæssig karakter i foreningen, kan fradrages i den skattepligtige indkomst i det omfang, bidraget sammen med eventuelle øvrige lønmodtagerudgifter overstiger et beløb svarende til 5.500 kr. i 2011, jf. LL § 9, stk. 1.
 Ved opgørelsen af foreningens skattepligtige indkomst anses kontingentindtægten tilsvarende for medgået til henholdsvis erhvervsmæssige og ikke erhvervsmæssige udgifter.
 Når arbejdsgiveren betaler kontingentet for lønmodtageren, betragtes den del af kontingentet, der medgår til udgifter af ikke erhvervsmæssig karakter i foreningen, som et løntillæg. Den ansatte skal medtage beløbet i den personlige indkomst og kan foretage ligningsmæssigt fradrag ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
 Den del af kontingentet, der medgår til udgifter af erhvervsmæssig karakter i foreningen, indgår ikke i lønmodtagerens indkomst, når arbejdsgiveren betaler kontingentet for den pågældende. (hidtil SD-cirkulære 1989-2).
 For så vidt angår selvstændigt erhvervsdrivendes og lønmodtageres udgifter til kontingenter til foreninger, der ikke er omfattet af FBL, gælder tilsvarende regler.
 De faglige foreninger, hvortil kontingenter er fradragsberettigede ifølge LL § 13, skal hvert år foretage indberetning til skattemyndighederne om de indbetalinger, de har modtaget fra hvert enkelt medlem det foregående kalenderår, medmindre medlemmet vælger, at foreningen skal undlade dette. I så fald fortabes fradragsretten, se LV Almindelig del afsnit A.F.1.16. Indberetningspligten omfatter ikke den del af en selvstændigt erhvervsdrivendes kontingentindbetaling, der kan anses for en driftsomkostning, og som sådan kan fradrages ved opgørelsen af den personlige indkomst.
 SKM2004.490.LSR En praktiserende tandlæge, der var selvstændigt erhvervsdrivende, ønskede at fradrage fagforeningskontingent i den personlige indkomst. Klageren, som henviste til, at landsskatteretten i en (ikke offentliggjort) kendelse havde godkendt, at et selskab, som drev virksomhed i form af en tandlægepraksis, kunne fratrække udgiften til hovedanpartshaverens kontingentet som en driftsudgift, fik imidlertid ikke medhold. Landsskatteretten udtalte bl.a., at ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst kan fradrages udgifter til kontingenter til arbejdsgiverforeninger, fagforeninger og andre faglige sammenslutninger, der har til hovedformål at varetage de økonomiske interesser for den erhvervsgruppe, hvortil den skattepligtige hører. Fradrag er betinget af, at den faglige organisation, hvis den er indberetningspligtig efter skattekontrollovens § 8 T, har indberettet kontingentudgiften. Dette fremgår af LL § 13, stk. 1 og 2. Det fremgår direkte af ordlyden af henholdsvis LL § 13, stk. 1, og PSL § 3, stk. 2, at selvstændigt erhvervsdrivendes udgift til kontingenter til faglige organisationer skal fradrages i den skattepligtige indkomst og ikke direkte i den personlige indkomst. Dette medfører, at udgiften som udgangspunkt alene kan godkendes fratrukket som et ligningsmæssigt fradrag. Der er dog mulighed for delvist fradrag direkte i den personlige indkomst, hvis kontingentet fra foreningens side er opdelt i en erhvervsmæssig og en ikke-erhvervsmæssig del. Da vil der være fradrag i den personlige indkomst for den erhvervsmæssige del. Afgørende for medlemmets fradragsret er den skattemæssige fordeling af kontingentet ved opgørelsen af foreningens skattepligtige indkomst. Den del, som foreningen har anført som medgået til erhvervsmæssige forhold, vil medlemmet kunne fradrage i den personlige indkomst, hvorimod den


text:
del, som er opgjort til at vedrøre ikke-erhvervsmæssige forhold, alene kan fradrages hos medlemmet som ligningsmæssigt fradrag. Foretager foreningen ingen fordeling af udgiften, anses den samlede udgift for at være medgået til ikke-erhvervsmæssige formål, og medlemmet kan alene fradrage udgiften ved opgørelse af den skattepligtige indkomst. I klagerens tilfælde var der ikke oplyst en fordeling af udgiften, og derfor kunne fradraget alene godkendes som et ligningsmæssigt fradrag.
 Se tilsvarende SKM2005.300.LSR, der vedrørte en alment praktiserende læge, som i interessentskabsform drev selvstændig virksomhed under anvendelse af virksomhedsordningen. Skatteyderen fik ikke medhold i, at anvendelsen af virksomhedsordningen medfører, at der kan foretages fradrag for kontingentudgifter i den personlige indkomst, fordi der er tale om en driftsomkostning. Landsskatteretten udtalte bl.a., at virksomhedsskatteloven regulerer skatteberegningen, men ikke spørgsmålet om, hvilke udgifter, der i henhold til andre områder af skattelovgivningen er fradragsberettigede. LL § 13 er en specialregel, der konkret vedrører spørgsmålet om personers fradragsret for udgifter til faglige kontingenter. Uanset om en selvstændigt erhvervsdrivende anvender virksomhedsordningen eller personskattelovens regler til opgørelse af virksomhedens resultat, vil de særlige regler, som specifikt regulerer personers indkomstopgørelse, stadig have virkning for den selvstændigt erhvervsdrivende. På disse områder kan en virksomhed drevet i virksomhedsordningen ikke ligestilles med et selskab, hvor der ikke skal sondres mellem forskellige indkomst- og fradragstyper. Det forhold, at skatteyderen anvendte virksomhedsordningen, kunne således ikke medføre, at LL § 13, stk. 1, og PSL § 3, stk. 2, hvorefter fradraget gives i den skattepligtige indkomst, ikke skulle anvendes efter pålydende.
 Transfersummer i professionel fodbold
 SKM2010.553.HRTransferudgifter afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a, over kontraktens levetid, se afsnit E.C.5.11.
 Brugsrettigheder til filmrettigheder
 Udgifter afholdt til brugsrettigheder til filmrettigheder vedrørende en kortere periode end den periode, der er ophavsretligt beskyttet, kan fradrages som driftsudgifter, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Se nærmere herom i DJV afsnit C.C.6.4.2.1.
 Om andre immaterielle rettidigheder og godtgørelser, se ligeledes DJV afsnit C.C.6.4.2.1.


text:
SKAT: Tilskud - sambeskatning - udenlandske selskaber - danske regler - stille deltager - interessentskab - kommanditselskab
 09 Sep 2008 10:43
 SKM2008.714.HR
 2. afdeling, 341/2006
 Tilskud, sambeskatning, udenlandske, selskaber, danske, regler, stille, deltager interessentskab, kommanditselskab, tabsinddækning
 Et tysk moderselskab og dets tyske datterselskab indgik i en dansk sambeskatning. I marts 1994 indgik de to selskaber en aftale om "stille Beteiligung", hvorefter det tyske moderselskab skulle indskyde 5 mio. DM i datterselskabet på en særskilt indskudskonto, der ikke skulle forrentes. Moderselskabet skulle ligeledes have en forholdsvis andel af overskuddet i datterselskabet, samtidig med det forpligtede sig til at foretage en dækning af datterselskabets tab, dog maksimalt med de 5 mio. DM. Det tyske datterselskabs driftsresultat blev for regnskabsåret 1994 negativt med godt 23 mio. DM, og det tyske moderselskab foretog herefter tabsinddækning med de 5 mio. DM. Efter de tyske skatteregler havde det tyske moderselskab i sin tyske skatteansættelse fratrukket beløbet, mens det tyske datterselskab havde indtægtsført beløbet.
 Skattemyndighederne havde fundet, at der forelå et skattepligtigt tilskud i medfør af statsskattelovens § 4. Heri var Højesteret enig. Højesteret fandt ikke, at der forelå et lån, da der ikke forelå en tilbagebetalingsforpligtelse for det tyske datterselskab. Højesteret fandt heller ikke, at der var etableret et interessentskab eller kommanditselskab, da det tyske moderselskab ikke ved aftalen havde fået en medejendomsret til datterselskabets formue.
 Det tyske datterselskab havde herefter modtaget et i den danske sambeskatning skattepligtigt tilskud, jf. statsskattelovens § 4 sammenholdt med selskabsskattelovens § 8 og § 13, stk. 1, nr. 1.
 Ligningsvejledningen 2008-3 S.D.4.1.2.1
 Ligningsvejledningen 2008-3 S.C.1.2.2.1
 H2 GmbH
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 30. juni 2006.
 Appellanten, H2 GmbH, har gentaget sin påstand.
 MN har forklaret bl.a., at han har været forretningsfører i H2 GmbH siden 1991. Han er udlært i en bank og har i 23 år arbejdet i F2 Bank, hvor han til sidst havde titel af prokurist i bankens kreditafdeling. Han er således bekendt med finansielle forhold, og det var en af grundene til, at han kom til H2.
 H2s aktiviteter består i kemisk produktion i form af fremstilling af soda. Soda er et stof, der navnlig anvendes i industrien i forbindelse med produktion af vaskemidler samt til glas-, stål- og levnedsmiddelproduktion. Sodaproduktet består af salt, kalksten, vand og ammoniak. Salt og kalksten befinder sig i undergrunden til H2. Virksomhedens hovedmarked er Tyskland og det øvrige Europa.
 Inden Murens fald i 1989 havde As handelsvirksomhed solgt soda til det vesteuropæiske marked. Efter Murens fald blev det nødvendigt at købe H2. Købet skulle ske gennem Treuhandanstalt. Ved hjælp af tyske rådgivere købte A H2 i 1990. A havde ikke et særlig stærkt kapitalgrundlag, men han kom med markedet. Overgangen fra statsøkonomi til privatøkonomi gik gnidningsfrit, idet man med det samme kunne sælge på det vesteuropæiske marked. I forbindelse med erhvervelsen havde Treuhandanstalt fastsat to betingelser. Den ene betingelse var en garanti for, at der skulle være mindst 400 arbejdspladser. Den anden betingelse var, at der skulle foretages investeringer på 40 mio. DEM.


text:
Det var for at nå disse mål, at han blev ansat. Det nødvendige kapitalgrundlag skulle først etableres. Det blev besluttet, at A skulle udstyre H2 med mindst 10 mio. DEM. Imidlertid viste hans undersøgelser, at fremtidige investeringer på 40 mio. DEM var for lidt. Hvis man i 1991 skulle have nyetableret en sodavirksomhed som den omhandlede, ville det have krævet investeringer i størrelsesordenen 500 mio. EUR, svarende til ca. 1 mia. DEM. Dette skal ses i lyset af, at H2 var blevet købt for 2 mio. DEM sammenholdt med de betingelser, som Treuhandanstalt havde stillet.
 A kunne ikke træde tilbage fra købet, og hans undersøgelser om et investeringsbehov på 128 mio. DEM kom som et chok for A. Det var muligt at få et banklån med statsgaranti, idet staten kunne garantere op til 80 %. Både banken og staten opfordrede til, at aktiekapitalen blev øget fra 10 til 15 mio. DEM. I februar 1994 blev kapitalforhøjelsen besluttet, men den blev først indført i det tyske handelsregister den 8. februar 1995.
 I 1993 startede man med investeringerne. Det var i denne fase, hvor investeringerne var kommet i gang, at katastrofen indtrådte. Sodapriserne faldt således fra 280 til 200 DEM pr. ton. Dette skete gradvist fra sommeren 1993 og fortsatte til slutningen af 1995. Prisfaldet var resultatet af et målrettet tiltag fra den førende virksomhed på markedet, G1. Dette firma havde mere end 60 % af verdensmarkedet. H2 fik en afsætningskrise, som allerede i 1993 og 1994 resulterede i tab på tocifrede millionbeløb. Bankerne blev forskrækkede og stoppede långivningen, som skulle have dannet grundlag for yderligere investeringer. Med hjælp fra delstatsregeringen var banken dog indstillet på at fortsætte långivningen, hvis virksomheden kom med et koncept til sanering. Dette koncept skulle ikke alene dreje sig om penge, men skulle også indeholde en investeringsstrategi med en løsning på det opståede prisfald. Havde man ikke foretaget disse tiltag, måtte virksomheden på dette tidspunkt have indgivet konkursbegæring. Der var udarbejdet et driftsbudget for 1994, hvor man gik ud fra, at der ville opstå et tab i størrelsesordenen 7-8 mio. DEM.
 Processen med fremstilling af soda er meget energikrævende. Omkostningerne til energiforbruget er således 2-3 gange større end personaleomkostningerne. Nøglen til omkostningsreduktionen var derfor etablering af et moderne kraftværk. Han foreslog banken, at man etablerede et sådant moderne kraftværk. Banken godkendte forslaget. Herefter fik man kontakt til H5 mbH & Co. Dette kommanditselskab var etableret af fire investorer, som kom fra det tidligere Vesttyskland. Det var et krav fra banken, at dette selskab skulle være et datterselskab, som man dermed havde kontrol over. Det var i forbindelse med långivningen, at banken stillede dette krav. Banken fremkom med to pålæg. Det ene pålæg var, at man fik sikkerhed for en procedure med prissikre omkostninger. Det andet pålæg var, at der skulle tilføres yderligere kapital fra A til H2. Selskabet var på dette tidspunkt tæt på at være insolvent. Man havde opfyldt det første pålæg ved at have udarbejdet et koncept om energibesparelser. Det andet pålæg om hurtig kapitaltilførsel


text:
skulle opfyldes ved at foretage et indskud med ansvarlig lånekapital. Banken henviste til, at den første kapitalforhøjelse var gået langsomt, og denne gang skulle det gå hurtigere, hvilket skulle ske ved et stille kapitalindskud. As rådgivere, som bestod af både tyske rådgivere og Arthur Andersen, gik ind for denne model. Der blev i første række indgået en kontrakt om stiftelse af et stille selskab. Pengene herfra blev fremskaffet ved låneaftalen, hvor H5 ydede det tyske moderselskab et lån på 13.649.766,02 DEM. Ved aftalen forpligtede moderselskabet sig til at anvende låneprovenuet som angivet i aftalen, således at 5 mio. DEM gik til tegning af den stille kapitalinteresse i H2, og at der blev ydet et aktionærlån på det resterende beløb til H2. Disse betingelser var afstemt med H5s bank, F1-Bank. H2s banker var et bankkonsortium under ledelse af F2 Bank Bank. Efterfølgende indtrådte F1 Bank i dette bankkonsortium, og banken havde nu det totale overblik og var således overbevist om, at konceptet for H2 kunne holde. F1 Bank havde derfor bevilget lånet til ejeren med det formål, at provenuet skulle gives videre til H2. Hermed var konsolideringskonceptet afsluttet.
 H2s samlede lånetilsagn hos bankerne var i marts 1994 på ca. 90 mio. DEM, og på det tidspunkt var der udbetalt ca. 50-60 mio. DEM.
 Tabene i 1993 og 1994 havde medført, at kapitalen nærmest var opbrugt, og As kapitalevne var også opbrugt. Han var klar over, at med det nye kraftværk og den gunstige energisituation skulle der ske en forøgelse af kapaciteten. På dette tidspunkt var der 2 produktionssteder af soda, dels et moderne, dels et antikveret. Han foreslog, at de 2 produktionssteder blev integreret til et, og således at man lukkede det antikverede. Dette medførte ikke i sig selv en produktionsforøgelse, men medførte en omkostningsreduktion. A erkendte, at forslaget var rigtig, men havde ikke kapital til at gennemføre denne nye investering. Ejerne fik gennem F1 Bank kontakt til G2, som er et investeringsselskab. G2 indskød 30 mio. DEM i H5. Forudsætningen for, at G2 gik med, var, at der blev gennemført en fusion. G2 ønskede en fusion, fordi man fandt selskabsstrukturen for uoverskuelig. G2 fik ikke kun budgetter, men gennemførte selv en due diligence, som ledte frem til, at G2 foretog investeringen.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at der ikke ved aftalen af 17. marts 1994 er etableret et økonomisk samvirke mellem H2 GmbH og dets tyske moderselskab, der kan karakteriseres som et interessentskabs- eller kommanditselskabsforhold.
 Højesteret tiltræder endvidere, at indskuddet i datterselskabet ikke kan anses for et lån.
 Da overførslen af de 5 mio. DEM herefter må anses som tilskud fra et moderselskab til et datterselskab, som efter de dagældende regler var indkomstskattepligtigt i medfør af statsskattelovens § 4 sammenholdt med selskabsskattelovens § 8 og § 13, stk. 1, nr. 1, stadfæster Højesteret dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H2 GmbH betale 250.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Danske Medier får medhold i , hvem forbud i mediesager skal rettes mod | Danske Medier
 Kendelse afsagt i sag om fogedforbud
 Højesteret har i dag givet Danske Medier medhold i, at en forbudsanmodning i en mediesag skal rettes mod den ansvh. chefredaktør og ikke udgiveren af mediet, idet redak-tøren efter medieansvarslovens regler er den, der træffer endelig afgørelse om mediets indhold.
 Højesteret underkendte dermed også præmisserne for en tidligere afgørelse fra 2013, der angik DR. I DR-sagen fandt retten, at et forbud kunne rettes mod ”DR ved selska-bets øverste ledelse” og accepterede derfor, at forbudsanmodningen var rettet mod ”Danmarks Radio ved generaldirektør Maria Rørbye Rønn”.
 Højesteret stadfæstede dog samtidig Østre Landsrets kendelse i den konkrete sag om forbud mod, at JP/Politikens Hus A/S offentliggør indholdet af journalist Morten Skjold-agers bog ”Syv år for PET, Jakob Scharfs tid” i de medier, som JP/Politikens Hus udgi-ver. Rettens flertal begrunder stadfæstelsen med den forudsigelighed, der bør gælde i et retssamfund, idet PET havde anmodet om forbud mod udgiverselskabet på baggrund af den tidligere højesteretsafgørelse fra 2013.
 Danske Mediers adm. direktør Ebbe Dal glæder sig over afgørelsen:
 -Højesterets kendelse cementerer den helt afgørende adskillelse mellem udgiver og redaktør. Udgiveren fastlægger den overordnede redaktionelle linje for mediet, men det er redaktøren, der træffer enhver disposition om mediets indhold – herunder også om noget skal offentliggøres eller ej. Dermed fastholder Højesteret den ansvarsfordeling, som et bredt flertal i Folketinget ønskede, da man vedtog medieansvarsloven i 1991.
 Adm. direktør i JP/Politikens Hus Stig Kirk Ørskov siger om dommen: – Vi konstaterer med stor tilfredshed, at Højesteret fastslår, at den nøje og præcist fastlagte ansvarsfordeling i Medieansvarsloven også skal være gældende i sager om fogedforbud. Dermed cementerer Højesteret det fundamentale princip om redaktøransvar, som er kernen i Medieansvarsloven. For JP/Politikens Hus er afgørelsen særlig glædelig, da koncernen netop er organiseret efter Medieansvarslovens princip om en klar adskillelse mellem udgiver- og redaktøransvar.
 Han tilføjer, at “Højesterets kendelse betyder, at skulle der komme en ny forbudssag, er der nu ikke længere nogen tvivl om, at forbuddet skal rettes mod den ansvarlige redaktør og ikke mod udgiverselskabet. Det er en stor sejr for mediedanmark. I det lys er det til at leve med, at den konkrete sag går os imod.”
 Højesterets kendelse kan findes her.


text:
Ophør af ansættelse – virksomhedens beskyttelse af erhvervshemmeligheder | Forum Orientering
 Ophør af ansættelse – virksomhedens beskyttelse af erhvervshemmeligheder
 Skrevet af Morten Mark Østergaard d. 21/4 - 2016
 Højesteret har afsagt en dom i en sag, som må formodes at interessere såvel ansatte som virksomhedsejere, der beskæftiger sig med materiale, der kan betragtes som erhvervshemmeligheder.
 Under sagen havde en medarbejder (M), som havde været ansat i virksomheden i 10 år og som samtidig var aktionær i virksomheden opsagt sin stilling i virksomheden. I forbindelse med indgivelse af opsigelsen havde han oplyst virksomhedens direktør om, at han ikke fremover skulle beskæftige sig med de levnedsmiddeltilsætningsstoffer, som virksomheden beskæftigede sig med. M var ikke omfattet af en konkurrenceklausul. Man blev enige om, at M skulle fortsætte på en konsulentaftale. Nogle få dage efter opsigelsen blev direktøren opmærksom på, at M havde kopieret en lang række filer fra virksomhedens PC, og det var filer, der vedrørte de pågældende levnedsmiddeltilsætningsstoffer.
 Virksomheden bortviste herefter M og fik nedlagt et fogedforbud dels om, at M i en periode på 3 år ikke måtte deltage i virksomhed af lignende art som virksomhedens, og dels om beslaglæggelse. Fogedretten fandt det sandsynliggjort, at M havde til hensigt at bruge de kopierede oplysninger i forbindelse med opstart af konkurrerende virksomhed og at M derved havde overtrådt markedsføringslovens § 19 om erhvervshemmeligheder.
 Ved en efterfølgende prøvelse i byretten blev M frifundet, idet byretten fandt forbuddet alt for vidtgående. Tilsvarende blev beslaglæggelsen kendt ulovlig.
 Sagen blev anket til Højesteret, der fandt, at kopieringen af filerne var i strid med markedsføringslovens § 19, stk. 1. Højesteret lagde vægt på, at M ikke var bundet af en konkurrenceklausul og at M ved at indlede samarbejde med en konkurrerende virksomhed ikke havde overtrådt generalklausulen i markedsføringslovens § 1.
 Højesteret fandt imidlertid, at fogedforbuddet var formuleret for generelt og bredt, idet det blandt andet ikke begrænsede sig til de konkrete levnedsmiddeltilsætningsstoffer, som virksomheden beskæftigede sig med. Forbuddet fik derfor den virkning, at M reelt var afskåret fra at drive konkurrerende virksomhed, uagtet at han ikke var bundet af en konkurrenceklausul. Herudover fandt Højesteret, at forbuddets varighed på 3 år, indenfor en branche hvor produktudvikling og kopiering går stærkt, var urimelig lang tid at binde M.
 Højesteret fandt således at forbuddet – og dermed også beslaglæggelsen – var ulovlig. For så vidt angår spørgsmålet om erstatning fandt Højesteret ikke, at der var bevist en årsagsforbindelse mellem M’s handlinger og virksomhedens tab.
 Højesterets dom af 6. november 2015.
 Sagen vedrører et problemfelt, som ofte gør sig gældende i forbindelse med betroede medarbejderes fratræden. Dommen viser, at selv i et tilfælde, hvor der foreligger en overtrædelse af markedsføringslovens § 19, er det ikke givet, at man kan begrænse den fratrådte medarbejders muligheder for at drive konkurrerende virksomhed, og i den forbindelse udnytte den viden, som medarbejderen har erhvervet i strid med § 19.
 Dommen illustrerer derfor også behovet for, at virksomhederne overvejer konkurrenceklausuler i forbindelse med ansættelse af betroede medarbejdere. I den pågældende dom var det oplyst, at M


text:
var aktionær i virksomheden, hvorfor det umiddelbart synes muligt, at have pålagt M en konkurrenceklausul ikke blot som led i ansættelsen men også i en ejeraftale mellem aktionærerne.
 Ret til bortvisning fortabt på grund ...
 Lov om forenklet inkassoproces vedtag...
 Højesteret skærper erstatningspligten...
 Indløsning af aktier - beskatningstid...
 Ikke i strid med ligestillingsloven, ...
 Byggeskadeforsikring – vær opmærksom ...
 Partner i advokatfirma var ikke lønmo...


text:
Advokaten 6 - Den ny Sø- og Handelsret
 Sø- og Handelsrettens saglige kompetence i civile sager afgrænses af bestemmelserne i retsplejelovens §§ 225 og 227, der begge blev ændret ved den seneste ændring af retsplejeloven, som trådte i kraft 1. februar 2014.
 De hidtidige erfaringer tyder på, at der som hovedregel skal afsættes flere dage til den mundtlige forhandling, og det er ikke så sjældent, at der anvendes mange dage. Ressourceforbruget kan forekomme stort, men resulterer forbudssagen i et forlig eller en kendelse, som danner grundlag for et forlig i den underliggende civile sag, er der ikke desto mindre opnået en besparelse i det samlede ressourceforbrug for domstolen og parterne.
 Af Henrik Rothe, retspræsident
 Ved retskreds- og instansreformen i 2007 blev der vedtaget en række ændringer vedrørende Sø- og Handelsrettens saglige kompetenceområde. Resultatet blev lidt af et kludetæppe, hvor retten fik saglig kompetence på en række områder, hvor der næppe kunne skabes ‘kritisk masse’ i byretterne, og hvor det efter sagens karakter som udgangspunkt kunne anses for rimeligt, at der i alle sager, som behandles i Sø- og Handelsrettens retsafdeling, var direkte ankeadgang til Højesteret.
 Samtidig med, at retsafdelingen fik defineret sit fremtidige sagsområde, blev det besluttet at opretholde Sø- og Handelsrettens skifteafdeling, som behandler insolvenssager for Storkøbenhavn.
 Pr. 1. juli 2013 fik Sø- og Handelsretten, navnlig efter stærke ønsker fra erhvervslivet, udvidet sin saglige kompetence til også at behandle sager om forbud og påbud på de områder, hvor retten i civile sager i forvejen har kompetence til at afsige dom, jf. retsplejelovens §§ 225 og 227.
 Allerede i oktober 2012 rejste Højesteret, på baggrund af erfaringer siden instansreformen, spørgsmål over for Justitsministeriet om, hvorvidt landets øverste domstol fik ‘de rigtige’ sager, eller om en del af de civile sager, som byretterne henviste til landsretterne til behandling i 1. instans, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1, og en del af Sø- og Handelsrettens domme, i virkeligheden for en dels vedkommende ikke rummede spørgsmål af en karakter, som gjorde dem egnede til ankebehandling i Højesteret.
 Resultatet af overvejelserne om ankeadgangen til Højesteret blev et lovforslag, som vandt bred tilslutning fra Højesteret, landsretterne, Sø- og Handelsretten, byretterne, Dommerforeningen, advokaterne og erhvervslivets og arbejdsmarkedets organisationer. Lovforslaget blev vedtaget som lov nr. 84 af 28. januar 2014.
 Loven har to hovedspor.
 Dels reguleres ankeadgangen og dermed sagstilgangen til Højesteret, dels udvides Sø- og Handelsrettens saglige kompetence, så retten nu er blevet en egentlig specialdomstol for internationale erhvervssager, transportret, IP-ret, konkurrence- og markedsføringsret og principielle sager om arbejdsmarkedsforhold. Særkendet ved Sø- og Handelsretten er, at der ved behandling af sagerne altid medvirker meget rutinerede og højt kvalificerede sagkyndige dommere, hvilket naturligvis hænger sammen med, at netop de nævnte sagskategorier er særlig velegnede til at blive behandlet under medvirken af sagkyndige dommere.
 Sø- og Handelsrettens fremtidige saglige kompetence
 Sager om EF varemærker og EF design
 For disse sagers vedkommende kan sagen kun anlægges ved Sø- og Handelsretten, hvilket hænger sammen med, at den endelige afgørelse i disse sager har retskraft i hele EU. Sø- og Handelsretten


text:
som 1. instans og Højesteret som 2. instans, er udpeget som de særlige domstole, der her i landet behandler disse sager.
 Efter retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 1, har retten som hidtil kompetence til at behandle internationale sager, hvor fagkundskab i internationale erhvervsforhold har væsentlig betydning.
 Denne bestemmelses anvendelsesområde er for så vidt uændret i forhold til tidligere, men dog med den modifikation, at internationale transportsager nu er omfattet af stk. 2, nr. 2, som særligt regulerer dette retsområde. Som hidtil er det afgørende, om sagens genstand er international. Eksempler på sager omfattet af bestemmelsen er erhvervsmæssige tvister mellem internationale virksomheder i forskellige lande, sager om internationale standardkontrakter samt sager om EU-konkurrencelovgivningen og sager om EU-udbud, hvis mindst én af de bydende er domicileret i et andet EU land. Men også sager mellem danske parter kan være af international karakter og omfattet af bestemmelsen.
 Transportsager
 Som noget nyt har retten efter retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 2, fået saglig kompetence i alle sager mellem erhvervsdrivende, hvor fagkundskab til sø-, land-, luft- eller jernbanetransport har væsentlig betydning.
 Bestemmelsen omfatter selvfølgelig de internationale transportsager, som hidtil har været henført under § 225, stk. 2, nr. 1, men det væsentligt nye er, at også nationale transportsager nu er omfattet af bestemmelsen. Bestemmelsen favner vidt, og må – i mangel på anvisninger i forarbejderne – formentlig fortolkes således, at den hidtidige praksis for afgrænsning af internationale transportsager i det mindste kan overføres til de nationale transportsager. Sagskategorien omfatter derfor navnlig sager om skade på transporteret gods, herunder forsikringsmæssige problemer i denne sammenhæng, men også skibs- og fly-kollisioner, tvister om mangler ved bunkersolie og andre sager, hvor transportretlig ekspertise i bred forstand og anvendelse af den transportretlige lovgivning er af betydning.
 Principielle forbrugersager
 Sager, hvor Forbrugerombudsmanden er part, jf. § 225, stk. 2, nr. 3, er omfattet af Sø- og Handelsrettens kompetence, hvis anvendelsen af markedsføringsloven, lov om betalingstjenester og elektroniske penge og som noget nyt også lov om finansiel virksomhed har væsentlig betydning. Tilføjelsen indebærer navnlig, at den finansielle sektor ikke længere indtager en særstilling, når overholdelse af god skik med videre skal bedømmes i sager, hvor Forbrugerombudsmanden er part. Sagerne er ikke talrige, men til gengæld er de fleste af de sager, som Forbrugerombudsmanden indbringer for Sø- og Handelsretten af principiel karakter.
 Sager om intellektuelle rettigheder (IP-ret)
 Sø- og Handelsretten fik allerede ved 2007-reformen kompetence for så vidt angår sager om en del intellektuelle rettigheder.
 Med ændringen af retsplejelovens § 225, stk. 1, nr. 4, er Sø- og Handelsretten blevet en egentlig specialret på hele IP-rettens område, idet retten som noget nyt er tillagt kompetence i sager om plantenyhedsloven og om ophavsretslovens regulering af rettigheder til brugskunst og edb-programmer. Principielle ophavsretlige sager, som ikke angår brugskunst og edb-programmer, kan nu endvidere henvises fra byret til Sø- og Handelsretten, jf. den nye bestemmelse herom i § 227, stk. 2, som særskilt omtales nedenfor.
 Resultatet er, at den saglige kompetence i sager om varemærker, designs, patenter, brugsmodeller, halvlederprodukter, fællesmærker, plantenyheder og ophavsrettigheder nu


text:
er samlet i Sø- og Handelsretten. Lovgiver har hermed imødekommet et stærkt ønske fra erhvervslivet.
 En særlig kategori af IP-sager, som allerede er omtalt ovenfor, udgøres af de sager, hvor Sø- og Handelsretten er udpeget som den ‘nationale’ EU-domstol, og Sø- og Handelsretten har fortsat efter retsplejelovens § 225, stk. 1, kompetence til at behandle sager om EU-varemærker og EU-design.
 Konkurrenceretlige sager
 Sager, hvor anvendelsen af konkurrenceloven har særlig betydning, behandles som hidtil ved Sø- og Handelsretten, jf. retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 5. Disse sager er indtil videre få i antal, men til gengæld er sagerne meget omfattende og som oftest af stor samfundsmæssig betydning. Det sidste gælder især sager, hvor retten efterprøver afgørelser truffet af Konkurrenceankenævnet. Retten kan imidlertid også behandle sager mellem private parter, som slet ikke har været indbragt for konkurrencemyndighederne, idet såvel EU-retlige regler som den nationale konkurrencelovgivning kan påberåbes direkte af private parter.
 I EU arbejdes der på højtryk på et nyt direktiv om erstatning i konkurrencesager, som formentlig vil medføre en stigning i antallet af konkurrencesager ved Sø- og Handelsretten, navnlig fordi det kommende direktiv vil gøre det betydelig lettere, blandt andet gennem gruppesøgsmål, erstatningsretligt at forfølge krænkelser af konkurrencelovgivningen.
 Markedsføringssager
 Som noget nyt får Sø- og Handelsretten med retsplejelovens § 225, stk. 2, nr. 6, på ny tillagt kompetence til at behandle alle sager mellem erhvervsdrivende, hvor anvendelse af loven om markedsføring har væsentlig betydning. Det var et udtrykkeligt ønske fra erhvervslivet at få disse sager tilbageført til Sø- og Handelsretten, ligesom de havde været frem til 2007, hvor de blev flyttet til byretterne i forbindelse med domstolsreformen. Kompetencen omfatter alle bestemmelser i markedsføringsloven, som af en erhvervsdrivende kan påberåbes over for en anden erhvervsdrivende under en civil sag. Sager om tilsidesættelse af god markedsføringsskik, vildledende og utilbørlig markedsføring, sammenlignende reklame, misbrug af forretningskendetegn og plagiatsager samt sager om misbrug af erhvervshemmeligheder er alle eksempler på sager, som er meget velegnede til medvirken af sagkyndige dommere, og som derfor nu igen behandles i Sø- og Handelsretten.
 Henvisning af sager omfattet af § 225, stk. 3
 I alle de sager, som kan anlægges ved Sø- og Handelsretten efter § 225, stk. 2 (og i forbudssager), kan sagen alternativt anlægges ved byret.
 I disse sager skal byretten henvise sagen til Sø- og Handelsretten, hvis en part anmoder herom.
 Begæringen om henvisning vil normalt fremkomme fra sagsøgte i det første forberedende møde, men den kan også fremsættes af sagsøger. Dette sker navnlig, hvis sagsøgtes svarskrift får sagsøger til alligevel at foretrække, at sagen behandles i Sø- og Handelsretten under medvirken af specialiserede dommere og sagkyndige dommere.
 Principielle sager om arbejdsmarkedsforhold
 Allerede ved 2007-reformen blev det i retsplejelovens § 227 bestemt, at byretten kunne henvise en principiel sag til Sø- og Handelsretten, “hvor fagkundskab til erhvervsforhold er af væsentlig betydning, herunder vedrørende ansættelsesforhold mellem arbejdsgivere og deres ansatte.” Denne formulering har i tidens løb vist sig at give anledning til fortolkningstvivl.
 For det første har det i praksis vist sig, at brugen af ordet ‘erhvervsforhold’


text:
har fået nogle til at antage, at det offentlige arbejdsmarked falder uden for bestemmelsen, hvilket klart ikke er tilfældet.
 For det andet synes begrebet ‘fagkundskab’ i byretspraksis at have været fortolket for snævert. Det er formentlig baggrunden for, at LO i forbindelse med deres høringssvar om forslaget til den nye affattelse af § 227 tilkendegav et ønske om at få udvidet Sø- og Handelsrettens kompetence og oplyste, at LO's medlemsforbund har oplevet vanskeligheder med at få henvist sager til Sø- og Handelsretten.
 Det er for mig oplyst fra en række arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer, at disse vanskeligheder – stik imod forarbejderne – synes at være vokset efter vedtagelsen af §§ 226 og 227 i deres nye ordlyd. Det er selvsagt meget uheldigt, ikke mindst fordi arbejdsmarkedets organisationer lægger stor vægt på, at disse sager behandles under medvirken af de sagkyndige dommere, de netop selv har udpeget til behandling af disse sager ved Sø- og Handelsretten.
 Misforståelser om bestemmelsens afgrænsningsområde burde nu være afklaret med den nye formulering i § 227, stk. 1, hvorefter det afgørende er om “fagkundskab til arbejdsmarkedsforhold” er af væsentlig betydning. Denne formulering bør gøre det ganske klart, at bestemmelsen omfatter både det private og det offentlige arbejdsmarked og enhver national og EU retlig regulering af disse arbejdsmarkeder. Da fagkundskab til arbejdsmarkedsforhold næsten altid vil være af betydning i disse sager, ligger afgrænsningen af Sø- og Handelsrettens kompetence derfor først og fremmest i vurderingen af, om sagen er principiel.
 Hvornår skal en sag om arbejdsmarkedsforhold eller ophavsret henvises fra byret til Sø- og Handelsretten?
 Før den seneste ændring af henvisningsbestemmelserne i §§ 226 og 227 var kriterierne for henvisning af sager fra byret til landsretterne og Sø- og Handelsretten de samme.
 Efter den seneste ændring er kriterierne vidt forskellige!
 Henvisning af en sag fra byret til landsret efter § 226 forudsætter ikke alene, at sagen er principiel, men også at sagen enten har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen, eller at sagen har væsentlig samfundsmæssig rækkevidde. Det nåleøje, kamelen skal igennem, er altså meget snævert, og skulle byretten skønne forkert, kan landsretten hjemvise sagen til byretten efter § 226,stk. 5. Hermed sikres det, at Højesteret som 2. instans, gennem henvisning fra byret til landsret, alene får de sager, som er egnede hertil.
 Principielle sager om arbejdsmarkedsforhold og sager om ophavsret, hvor fagkundskab til erhvervsforhold er af væsentlig betydning, kan henvises til behandling ved Sø- og Handelsretten.
 Ved henvisning til Sø- og Handelsretten er det ikke nødvendigt, at sagen har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen, eller at den har væsentlig samfundsmæssig betydning.
 Barrieren for henvisning til Sø- og Handelsretten er altså en anden og lavere end den, der gælder for henvisning af sager til landsretterne.
 Dette er da også kommet til udtryk i forarbejderne til den nye affattelse af § 227, hvor det blandt andet anføres, at den nye regel i retsplejelovens § 368, stk. 6, hvorefter Højesteret kan afvise en anke af en dom afsagt af Sø- og Handelsretten, som ikke findes egnet til behandling ved Højesteret


text:
(se nærmere herom nedenfor) betyder, “at det ikke er nødvendigt at foreslå en ændring af § 227, svarende til den ændring der foreslås af § 226.” Det fremhæves endvidere, at spørgsmålet om ændring af § 227 må ses “i sammenhæng med behovet for, at Sø- og Handelsretten har et vist sagsvolumen.”
 Det anføres endvidere i forarbejderne, “at forskellen mellem en henvisning efter § 226 og § 227 er begrundet i et ønske om at gøre henvisningsmuligheden til Sø- og Handelsretten lidt bredere, således at der ikke blot kan ske henvisning af sager, der opfylder de særlige krav til, at en eventuel ankesag kan behandles af Højesteret som ankeinstans.”
 Rationalet bag denne lempelse er jo den indlysende omstændighed, at Højesteret, også i sager henvist til Sø- og Handelsretten i medfør af § 227, kan afvise at behandle en ankesag i medfør af bestemmelsen i retsplejelovens § 368, stk. 6. Henvisning af en sag til Sø- og Handelsretten åbner derfor kun mulighed for direkte anke til Højesteret, hvis sagen er egnet hertil, men henvisningen sikrer under alle omstændigheder, at sagen i 1. instans behandles af Sø- og Handelsrettens specialiserede dommere og sagkyndige dommere.
 Hensigten med ændringerne har altså klart været, at der skulle ske en lempelse i byretternes praksis vedrørende henvisning af arbejdsretlige sager og – som noget nyt – også være mulighed for at henvise principielle sager om ophavsret. Men antallet af sager henvist fra byretterne til Sø- og Handelsretten, efter at ændringerne af §§ 226 og 227 trådte i kraft 1. februar 2014, er ikke steget som forventet, men synes derimod at være faldet. De faktiske tal, sammenholdt med bekymrede tilbagemeldinger fra arbejdsmarkedets organisationer, kunne tyde på, at der ved behandling af henvisningsanmodninger til Sø- og Handelsretten i byretterne er sket en stramning og ikke den tilsigtede lempelse. På sigt må det dog forventes, at byretterne tilpasser deres praksis de faglige organisationers og ikke mindst lovgivers ønsker og intentioner med de gennemførte ændringer af § 227.
 Forbudssager i Sø- og Handelsretten
 Med virkning fra 1. juli 2013 fik Sø- og Handelsretten kompetence til at behandle forbudssager på alle de sagsområder, hvor retten har saglig kompetence efter § 225 og § 227.
 Forbudssager i Sø- og Handelsretten behandles efter samme retsplejeregler som sager i byretterne, men er karakteristiske ved, at sagerne kalder på en specialviden, som i forvejen er til stede hos Sø- og Handelsrettens dommere og sagkyndige dommere.
 Mange forbudssager i Sø- og Handelsretten vil blive behandlet under medvirken af sagkyndige dommere og i en del tilfælde tillige under medvirken af 3 juridiske dommere, men selv hvis sagen behandles af en enkelt dommer, vil denne være i besiddelse af den nødvendige specialviden på det pågældende sagsområde.
 Sø- og Handelsretten sættes i hele landet
 Sø- og Handelsretten har sit sæde i København. Her behandles de fleste sager, allerede fordi hovedparten af sagerne ville have henhørt under retskredsene i Storkøbenhavn, hvis de var anlagt ved byretten.
 Siden reformen i 2007 har Sø- og Handelsretten imidlertid haft landsdækkende domsmyndighed, og som følge heraf


text:
er det i retsplejelovens § 17, stk. 5, bestemt, at retten efter høring af parterne kan sættes hvor som helst i landet, hvilket faktisk sker jævnligt – også i forbudssager.
 I praksis tages spørgsmålet om afvikling af hovedforhandlingen op under det forberedende retsmøde, jf. retsplejelovens § 353, og rettens praksis er at være meget imødekommende over for parternes ønsker om at sætte retten uden for København. Rettesnoren for vores praksis er, at retten flytter sig, hvis det er mere praktisk, end at parter og vidner flytter sig.
 I praksis låner Sø- og Handelsretten lokaler i den lokale byret, og afviklingen af sagerne sker helt uden problemer.
 Møderet og prøvesager
 Alle advokater kan give møde i sager, der behandles af Sø- og Handelsrettens skifteret. Dette gælder både i egentlige skiftesager, i sager om prøvelse af fordringer og i sager om konkurskarantæne.
 I alle sager ved Sø- og Handelsrettens retsafdeling, det vil sige civile sager og forbudssager, kræves derimod, at advokaten har møderet for landsret, jf. retsplejelovens § 133. Disse sager kan så til gengæld bruges som prøvesager til at opnå møderet for landsret efter de samme regler, som gælder for civile sager i landsretterne. Prøven kan derfor i særlige tilfælde bestås på grundlag af en enkelt sag. Kriterierne for en sags egnethed som prøvesag og kravene til prøvekandidaten er de samme i landsretterne og Sø- og Handelsretten.
 Anke og kære af Sø- og Handelsrettens afgørelser
 Med virkning fra 1. februar 2014 er reglerne om anke og kære af Sø- og Handelsrettens afgørelser ændret. De nye regler er unikke for Sø- og Handelsretten og tager deres udgangspunkt i rettens særlige position og opgaver.
 Alle kendelser eller beslutninger truffet af Sø- og Handelsretten, som tillades kæret, skal fremover behandles af den landsret, i hvis kreds sagen skulle have været anlagt, hvis sagen ikke var anlagt ved Sø- og Handelsretten. Ganske som det gælder for civile sager behandlet af en landsret som 1. instans, er kæreadgangen ikke fri, men betinget af en særlig tilladelse. Dette gælder for alle kendelser og beslutninger, herunder afgørelser om sagsomkostninger. Til gengæld er der ikke nogen økonomisk undergrænse for, hvad der kan forsøges kæret.
 For så vidt angår kære af Sø- og Handelsrettens kendelser og beslutninger gælder det særlige, at kendelser og beslutninger, der afsiges efter reglerne i retsplejelovens § 253, alene kan kæres, hvis landsretten tillader det. Andre kendelser og beslutninger kan alene indbringes for landsretten, hvis der gives tilladelse hertil af Procesbevillingsnævnet, og en sådan tilladelse gives alene, hvis kæren vedrører spørgsmål af principiel karakter, jf. i det hele retsplejelovens § 392 a.
 Ved det nye lovforslag nr. L178 er § 392a endvidere foreslået ændret, så landsretterne alene skal tage stilling til, om kære kan tillades, hvis en afgørelse truffet efter § 253 kan fuldbyrdes, mens alle andre kæremål forudsætter tilladelse fra Procesbevillingsnævnet. Vedtages lovforslaget træder det i kraft 1. juli 2014.
 Allerede i forbindelse med 2007-reformen blev det drøftet, om Sø- og Handelsrettens domme i civile sager skulle kunne ankes direkte til Højesteret. Især erhvervslivets organisationer


text:
lagde vægt på, at denne ordning blev opretholdt, ikke mindst af hensyn til Sø- og Handelsrettens internationale status som en overordnet ret med direkte ankeadgang til Højesteret og dermed muligheden for at aftale værneting ved Sø- og Handelsretten i internationale samhandelsforhold.
 Disse hensyn er også indgået med stor vægt i overvejelserne og beslutningen om den ankeordning, der nu er vedtaget, og om den rolle, Sø- og Handelsretten blev tildelt ved domstolsreformen.
 Ordningen i retsplejelovens § 368, stk. 4, er blevet, at domme afsagt af Sø- og Handelsretten kan ankes enten til Højesteret eller til en landsret. Ankefristen er i begge tilfælde otte uger.
 Som udgangspunkt kan en part anke enhver dom til Højesteret, men det forudsættes, at en dom, der ankes til Højesteret, som hovedregel er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller har væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt. Altså nøjagtig de samme kriterier, der gælder ved henvisning af sager fra byret til landsret i medfør af retsplejelovens § 226.
 For anke af domme fra Sø- og Handelsretten er der imidlertid en særlig bestemmelse, som fastslår, at anke til Højesteret også kan ske “hvis andre særlige grunde taler for, at sagen behandles af Højesteret som 2. instans.”
 Den praksis Højesteret vil udvikle vedrørende de kriterier, der er fælles med retsplejelovens § 227, vil utvivlsomt også få stor betydning for, i hvilke tilfælde landsretterne vil hjemvise sager henvist fra byretterne og for byretternes henvisningspraksis.
 Det er svært at forudsige, hvordan Højesteret vil administrere den ‘kattelem’, der er indbygget i § 368, stk. 4, men i forarbejderne peges der på, at blandt andet sagens internationale karakter kan tale for, at sagen behandles af Højesteret som 2. instans. Hermed tages der i forarbejderne hensyn til Sø- og Handelsrettens internationale status som en overordnet ret med direkte ankeadgang til Højesteret. I øvrigt er det i forarbejderne overladt til Højesteret selv at afgøre, hvornår sådanne særlige grunde kan siges at foreligge. Men bestemmelsen har selvsagt som en indbygget forudsætning, at undtagelsen har reel betydning og vil blive udnyttet.
 Hvis Højesteret finder, at en dom, der er anket til Højesteret, ikke opfylder kriterierne i retsplejelovens § 368, afviser Højesteret af egen drift anken ved kendelse, jf. § 368, stk. 6. En part kan herefter vælge at indbringe sagen for vedkommende landsret inden den ordinære ankefrists udløb, eller inden to uger efter, at Højesterets kendelse er afsagt. Sker dette ikke, står Sø-og Handelsrettens dom derimod ved magt.
 Parterne kan imidlertid også fra starten vælge i stedet at anke Sø- og Handelsrettens dom direkte til landsretten. Det må forventes, at landsretten i langt de fleste ankesager fra Sø- og Handelsretten vil blive tiltrådt af det samme antal sagkyndige dommere, som har medvirket i Sø- og Handelsretten, jf. retsplejelovens § 20, stk. 2.
 Finder en indstævnet part i ankesagen, at sagen i stedet bør behandles ved Højesteret, kan svarskrift indgives til Højesteret, også selvom der påstås stadfæstelse af Sø- og Handelsrettens dom, jf. § 368 stk. 5. Landsretten vil da afvente Højesterets stillingtagen til,