text:
Arbejdet for et bedre tilsyn | læger.dk
 Arbejdet for et bedre tilsyn
 Efter lang tids vedvarende pres fra Lægeforeningen, #detkuhaværetmig-debatten og senest en underskriftsindsamling fra over 9.000 læger har sundhedsministeren nu lyttet. Hun har den 31. januar 2018 fremlagt en række forslag, der skal ændre de regler og det tilsyn, som læger og andre sundhedsprofessionelle er underlagt.
 Ministerens initiativer og Lægeforeningens kommentarer:
 1. Ankenævn for tilsynsafgørelser
 Kommentar: Forslaget vedrører primært de heldigvis få sager, hvor sundhedspersoner oplever, at virksomhedsområdet indskrænkes eller autorisationen fratages midlertidigt, og hvor man derfor er i stor fare for at miste sit forsørgelsesgrundlag. I dag er der ikke mulighed for at efterprøve styrelsens afgørelser, og der kan gå op til 2 år, inden styrelsen afgør om sagen indbringes for domstolene. Dertil kommer sagsbehandlingstiden ved domstolene. Sammenlagt kan der gå 3-4 år, førend sagen finder en endelig afgørelse. Det er alt for lang tid, og Lægeforeningen har derfor krævet en hurtig ankemulighed. Da forslaget forudsætter lovgivning, vil den nye ankemulighed nok tidligst være på plads indenfor et lille års tid.
 2. Uvildig vurdering af politianmeldelser
 Der iværksættes en ekstern gennemgang af Styrelsen for Patientsikkerheds politianmeldelser foretaget i 2017 med henblik på en vurdering af, om praksis eller lovgivning (herunder autorisationslovens § 75) bør ændres.
 Kommentar: Der er sket en pludselig stigning i politianmeldelser af sundhedspersoner. Styrelsen har opgjort at 12 læger er anmeldt for grov forsømmelighed i 2017 sammenlignet med bare 2 året før. 21 læger er anmeldt for andre forsømmeligheder. Lægeforeningen ønsker en undersøgelse af, om der har været et korrekt grundlag i alle sager. Der skal også ses på, om lovgivningen er hensigtsmæssig. Her er det Lægeforeningens overbevisning, at der bør ske lovændringer, såfremt Højesteret stadfæster dommen i Svendborgsagen.
 3. Styrket kommunikation og læring ved nedsættelse af et rådgivende udvalg for tilsyn
 Kommentar: Lægeforeningen kan bakke op om forslaget.
 4. Styrket fokus på læring i resultatkontrakt
 Styrelsen for Patientsikkerhed skal fremadrettet have øget fokus på læring. Derfor styrkes læringselementet i Sundheds- og Ældreministeriets resultatkontrakt med Styrelsen for Patientsikkerhed for 2018 fra 10 pct. til 25 pct.
 Kommentar: Styrelsen fokuserer for meget på straf og kontrol og for lidt på at uddrage læring af sagerne, så vi kan forebygge den næste fejl. Derfor har Lægeforeningen foreslået, som det nu sker, at man flytter flere ressourcer til læringsopgaver. Er det så nok? Det holder vi øje med.
 5. Øget udbytte af læring af UTH’er og tilsyn
 Der iværksættes en række konkrete initiativer til at styrke læringen af de utilsigtede hændelser (UTH’er), som indberettes i sundhedsvæsenet, og af Styrelsen for Patientsikkerheds tilsyn med sundhedspersoner og behandlingssteder.
 Kommentar: Punktet skal ses i sammenhæng med punkt 4. Lægeforeningen har tidligere fremsendt 8 anbefalinger sammen med Dansk Selskab for Patientsikkerhed til forbedringer på området, og vi bakker derfor også op forslaget, som det fremgår her.
 6. Fortsat fokus på organisatorisk ansvar for fejl
 Kommentar: Det er vigtigt at sætte fokus på, at fejl langtfra altid hverken kan eller skal placeres hos en enkelt sundhedsperson. Derfor har styrelsen mulighed for at igangsætte


text:
såkaldte organisatoriske tilsyn, hvilket desværre bruges for sjældent. Lægeforeningen har påpeget dette over for ministeren, og vi vil nu holde skarpt øje med, om der sker den nødvendige praksisændring i styrelsens arbejde.
 7. Fremrykket evaluering
 Der iværksættes en fremrykket evaluering af de nye tilsynssanktioner, som blev indført ved lov (patientsikkerhedspakken) i sommeren 2016.
 Kommentar: Strammerpakken fra 2016 med et meget bredt flertal i Folketinget bag sig, gav Styrelsen for Patientsikkerhed flere redskaber til at skride tidligere ind med bl.a. midlertidig autorisationsfratagelse og arbejdsforbud. Lægeforeningen ønsker et effektivt tilsyn, men grundlaget for tilsynets arbejde er nu så meget ude af balance, at der er behov for tiltag, som kan genoprette retssikkerheden for sundhedspersoner. Derfor har vi krævet den lovbestemte evaluering fremrykket, hvilket sker nu. Desværre lægger ministeren ikke op til at medtage det risikobaserede tilsyn i første omgang, da ministeren ikke mener, der endnu foreligger nok erfaringer. Forslaget indebærer derfor, at evalueringen først igangsættes i 2020.
 8. Arbejdsgrupper om journalføring og instrukser
 Der er taget initiativ til to arbejdsgrupper, som skal komme med forslag til en modernisering og afbureaukratisering af reglerne om journalføring og forslag til en egentlig regulering af udarbejdelse af instrukser til sikring af klar ansvarsfordeling og balance mellem det individuelle og organisatoriske niveau.
 Kommentar: Lægeforeningen har lagt stor vægt på at få gennemgået reglerne om journalføring, så vi kan få ryddet den usikkerhed af vejen, som præger mange lægers dagligdag. Målet er klare og enkle regler, som tager afsæt i journalen som et arbejdsredskab. Der skal også kikkes på reglerne for instrukser, herunder hvordan man sikrer, der altid er klarhed over hvem der har ansvaret for hvad – fx i sammenhæng med for- og bagvagt. Lægeforeningen er bedt om at udpege medlemmer til begge arbejdsgrupper.
 Lægeforeningen i medierne
 Opslag på Facebook, den 21. april 2018:
 Link til resolutionsteksten her: Resolution: Vi vil have et sundhedsvæsen med patientsikkerhed og retssikkerhed
 Opslag på Facebook, den 28. marts 2018:
 Se filmen på Lægeforeningens Facebookside.
 Nyhed på læger.dk den 28. marts 2018: Lægeforeningen: Højesterets frifindelse af ung læge er en sejr for fornuften
 Opslag på Facebook den 28. marts 2018 med fotos af Andreas Rudkjøbing, der interviewes live til TV2 News:
 Leder i Ugeskrift for Læger, den 28. marts 2018: LEDER: Intet er det samme efter Svendborgsagen
 Opslag på Facebook, den 21. marts 2018:
 Læs artiklen i Fyens Amts Avis, den 21. marts 2018: Svendborg-sagen for retten: Lægeforeningen er klar til at kræve lovændringer
 Læs artiklen på b.dk fra den 21. marts 2018: Lægesag om sukkersyg mands død skal afgøres i Højesteret
 Læs artiklen i Dagens Medicin fra den 20. marts 2018 her: Svendborg-sagen for Højesteret onsdag: Rudkjøbing forventer frifindelse
 Opslag på Facebook, den 19. marts 2018:
 Opslag på Facebook, den 14. marts 2018:
 Se videoen på Lægeforeningens Facebookside.
 Link til debatten på læger.dk
 Opslag på Facebook, den 6. marts 2018:
 Link til artiklen på b.dk: Rekordmange sundhedsansatte granskes for at være til fare for patienter: »Meget voldsom og uhyggelig udvikling«
 Opslag på Facebook, den 23. februar 2018:
 Link til artiklen på

type: other


text:
dagensmedicin.dk: De næste reformer skal frigøre mere tid til faglighed
 Opslag på Facebook, den 22. februar 2018:
 (Link fører til nærværende side)
 Opslag på Facebook, den 21. februar 2018:
 Michael Dupont i interview på www.Ugeskriftet.dk, den 21. februar 2018: Lægeforeningen til møde hos minister om ”tillidspakke”
 Opslag på Facebook, den 20. februar 2018:
 Link til artikel på www.ugeskriftet.dk: Lægeforeningen: Det risikobaserede tilsyn fungerer ikke
 Opslag på Facebook, den 16. februar 2018:
 Andreas Rudkjøbings leder i Ugeskrift for Læger, den 16. februar 2018: Giv læger plads i et nyt tilsyns-ankenævn
 Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin sammen med formændene for Yngre Læger og Overlægeforeningen, den 16. februar 2018: Læge- og patientforeninger til utilfredse læger: Hård retorik kan skade processen
 Link til udsendelsen: DR2 Dagen, den 16. februar 2018
 Opslag på Facebook, 13. februar 2018:
 Andreas Rudkjøbing i interview i Ugeskrift for Læger, den 13. februar 2018: Lægeforening: ”Der skal læger med i ankenævn”
 Nyhed på læger.dk, 13. februar 2018: Læger skal sidde med i ankenævnet
 Nyhed på læger.dk, 9. februar 2018: Læger skal ikke hænges ud på grund af banale journalføringsfejl
 Opslag på Facebook, 8. februar 2018:
 Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin, 8. februar 2018: Minister lover markant øget fokus på læring i lægetilsyn
 Opslag på Facebook, 7. februar 2018:
 Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin, 7. februar 2018: Læger vil være med til at gennemgå politianmeldelser
 Nyhed på læger.dk, den 7. februar 2018: Læger skal være med til at gennemgå Styrelsen for Patientsikkerheds politianmeldelser
 Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin, 7. februar 2018: Lægeformand vil have præcise tal om læringselementet i STPS
 Opslag på Facebook, 6. februar 2018:
 Nyhed på læger.dk, 6. februar 2018: Et gennembrud i en lang kamp for et bedre tilsyn
 Opslag på Facebook, 1. februar 2018:
 Opslag på Facebook, 31. januar 2018:
 Nyhed på læger.dk, 31. januar 2018: Læger: Nyt udspil er et vigtigt skridt mod et bedre tilsyn
 Andreas Rudkjøbing til pressemøde i Sundheds- og Ældreministeriet, 31. januar 2018:
 Se hele det filmede pressemøde på Lægeforeningens Facebookside
 Andreas Rudkjøbing interviewes i Go' Morgen Danmark på TV2, 31. januar 2018:
 Andreas Rudkjøbing i interview i Ugeskrift for Læger, 26. januar 2018: Lægeprotest udløser politisk ønske om hurtigere tjek af styrelse
 Opslag på Facebook, 26. januar 2018:
 Link til artiklen i Dagens Medicin: Michael Dupont: Det er mange års opsparet vrede over mistillidsdagsordenen
 Opslag på Facebook, 23. januar 2018:
 Andreas Rudkjøbings læserbrev i Information, 22. januar 2018: Lægerne fortjener retssikkerhed
 Andreas Rudkjøbing i interview i Dagens Medicin, 22. januar 2018: Lægeforeningsformand: Underskriftindsamling er et meget stærkt signal
 Andreas Rudkjøbing viser opbakning ved Kristian Rørbæk Madsens pressemøde på OUH den 22. januar 2018:
 Andreas Rudkjøbings leder i Ugeskrift for Læger, 18. januar 2018: Kære politikere, tag protesterne alvorligt
 Andreas Rudkjøbing i TV2 News, 17. januar 2018:
 Andreas Rudkjøbing i interview i Ugeskrift for Læger, 16. januar 2018: Lægeforeningen: "Nu må sundhedsministeren træde i karakter"
 Video, 16. januar 2018, distribueret via Lægeforeningens Facebookside og nyhedsbrev til samtlige medlemmer:
 Opslag på Facebook, 15. januar 2018:


text:
Andreas Rudkjøbing i interview i Ugeskrift for Læger, 12. januar 2018: Lægeforeningen: Alvorligt signal
 Opslag på Facebook, 12. januar 2018:
 Opslag på Facebook, 11. januar 2018:
 Andreas Rudkjøbings leder i Ugeskrift for Læger, 8. januar 2018: Svendborg-sagen: Vi kræver forbedringer, mens vi venter på Højesterets dom
 Andreas Rudkjøbings klumme i Berlingske med Ulla Astman, 15. december 2017:
 Link til artikel: Advarsel: Offentlig gabestok og mistillid kan være til skade for patienter
 Opslag på Facebook, 13. december 2017:
 Opslag på Facebook, 12. december 2017:
 Link til artiklen: Sundhedsministeren iværksætter omkalfatring af journaliseringsreglerne
 Opslag på Facebook, 1. december 2017:
 Nyhed på læger.dk, 30. november 2017: Læger skal kunne anke i tilsynssager
 Nyhed i Dagens Medicin, 30. november 2017: Lægeforeningen kræver uafhængig ankeinstans til tilsynssager
 Opslag på Facebook, 30. november 2017:
 Nyhed på læger.dk, 29. november 2017: Læger: Styrelsen for Patientsikkerhed kan blive meget bedre til at forebygge fejl i sundhedsvæsenet
 Nyhed i Dagens Medicin, 28. november 2017: Læger efterlyser præcise regler for journalføring
 Nyhed på læger.dk, 28. november 2017: Svendborg-sagen: Læger efterlyser præcise regler for journalføring
 Nyhed på læger.dk, 8. november 2017: Læger tilfredse med, at Svendborg-sagen nu kommer for Højesteret
 Nyhed i Dagens Medicin, 8. november 2017: Svendborg-sagen skal prøves ved Højesteret
 Nyhed på læger.dk, 18. oktober 2017: Svendborg-sagen: Styrelsen for Patientsikkerhed beklager udtalelser
 Nyhed på læger.dk, 16. oktober 2017: Lægeforeningen: Styrelsesdirektør må forklare udtalelse om frikendt læge i Svendborg-sag
 Opslag på Facebook, 11. oktober 2017:
 Andreas Rudkjøbings leder i Ugeskrift for Læger, 18. september 2017: Svendborg-sagen bør prøves ved Højesteret
 Nyhed på læger.dk, 14. september 2017: Svendborg-sagen bør prøves ved Højesteret
 Se mere på Lægeforeningens Facebookside
 Se mere på Lægeforeningens Twitterprofil
 Følg løbende med i nyheder fra Lægeforeningen
 Deltag i debatten for et bedre tilsyn


text:
Erhvervsret - spørgsmål til EF-domstolen
 Kendelse i sagen V-117-03
 Den 1. september 2004 traf Sø- og Handelsretten afgørelse om forelæggelse af spørgsmål for EF-domstolen. Retten bestemte at en af Orifarm A/S fremsat anmodning om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for EF-domstolen skulle tages til følge.
 Af kendelsen fremgår bl.a. at Orifarm A/S anmodede retten om at stille en række præjudicielle spørgsmål til EF-domstolen i medfør af TEF art. 234. Spørgsmålenes hovedemne var om det af EF-Domstolen udviklede nødvendighedskriterium i forbindelse med varemærkedirektivets art. 7, stk. 2, finder anvendelse i den situation hvor en parallelimportør af lægemidler foretager ompakning og herefter genanbringer varemærket samt påsætter eget kendetegn m.v. på emballagen, dvs. foretager co-branding og anden markering af eller tilføjelse af egne grafiske elementer.
 Orifarm A/S havde under behandlingen af spørgsmålet om forelæggelse nedlagt
 påstand om at sagen skulle udsættes på forelæggelse af præjudicielle spørgsmål
 for EF-domstolen i medfør af TEF art. 234 på baggrund af temaerne angivet i
 Orifarms forslag til spørgsmål som anført i svarskrift af 19. marts 2004, subsidi-
 ært at sagen udsættes på EF-domstolens afgørelse af præjudiciel forelæggelse
 fra Supreme Court of Judicature, Court of Appeal (England).
 H. Lundbeck A/S havde nedlagt påstand om at Orifarms begæring om forelæg-
 gelse for EF-domstolen nægtedes fremme.
 Lundbeck har i stævningen nedlagt følgende påstande:
 Orifarm tilpligtes at anerkende at Orifarm er uberettiget til at markedsføre og
 sælge Cipralex® tabletter 10 mg 28 stk. i emballage svarende til sagens Bilag 4.
 sælge Cipralex® tabletter 10 mg 56 stk. i emballage svarende til sagens Bilag 5.
 sælge Cipralex® tabletter 10 mg 98 stk. i emballage svarende til sagens Bilag 6.
 sælge Noritren® tabletter 50 mg 100 stk. i emballage svarende til sagens Bilag
 Orifarm tilpligtes at betale kr. 100.000,00 til Lundbeck med procesrente fra sa-
 gens anlæg den 8. oktober 2003. Lundbeck gør bl.a. gældende at Orifarm for
 nogle af ompakningernes vedkommende har foretaget en uberettiget co-
 branding ved at forsyne dem med striber i forskellige farver.
 Orifarm har påstået frifindelse under henvisning til at benyttelsen af striberne er
 retmæssig. Orifarm har også anført at selskabets udformning af pakningerne er
 sket efter aftale med eller accept fra Lundbeck.
 Lundbeck udvikler, fremstiller og markedsfører en lang række lægemidler til be-
 handling af sygdomme i centralnervesystemet, herunder lægemidlerne Cipralex
 og Noritren. Markedsføringen varetages i Danmark af Lundbecks datterselskab,
 Lundbeck Pharma A/S. Lundbeck er indehaver af varemærkerettigheder til nav-
 nene Cipralex og Noritren.
 Orifarm driver virksomhed med parallelimport af lægemidler til Danmark og mar-
 kedsfører blandt andet parallelimporterede pakninger med Cipralex tabletter 10
 mg 28, 56 og 98 stk. samt parallelimporterede pakninger med Noritren tabletter
 Ved brev af 23. maj 2003 til Lundbeck Pharma meddelte Orifarm at man inden
 for den nærmeste fremtid ville påbegynde markedsføring af parallelimporterede
 pakninger med Cipralex tabletter 10 mg 28, 56 og 98 stk. Pakningerne med 56
 og 98 tabletter skulle ompakkes til nye æsker, mens pakningen med 28 stk.
 skulle markedsføres i den oprindelige æske der var blevet påført en etiket der
 dækkede samtlige sider undtagen endestykkerne.
 Lundbeck protesterede med brev


text:
af 6. juni 2003 mod den påtænkte udformning
 af emballagerne. Lundbeck anførte at pakningerne med 56 og 98 stk. kun kunne
 godkendes såfremt nogle blå og gule striber blev fjernet. Den udformning som
 Orifarm påtænkte, var ulovlig co-branding. Lundbeck kunne heller ikke godkende
 ompakningen af æsken med 28 piller. Begrundelsen var at ompakning af denne
 størrelse ikke var nødvendig for at kunne markedsføre den i Danmark.
 I brev af 12. juni 2003 anførte Orifarm bl.a. at lægemiddelbekendtgørelsen i § 7,
 stk. 2, fastsatte at der til tydeliggørelse af forskelle mellem lægemiddelpakninger
 skal anvendes forskellig skriftstørrelse, farver, forskellig pakningsudformning
 eller lignende. Endvidere henviste Orifarm til at Lundbeck ikke tidligere havde
 gjort indsigelse mod udformningen af emballagen. Orifarm meddelte at man var
 villigt til at fjerne de blå og gule striber indtil Sø- og Handelsretten havde taget
 stilling til emballageudformningen. Orifarm vedlagde kopier af de emballager
 man ville anvende i stedet for de tidligere. Endvidere ville Orifarm ændre ometi-
 ketteringen af 28 stk.-pakningen.
 Herefter meddelte Lundbeck i brev af 13. juni 2003 at man havde noteret sig at
 Orifarm fjernede striberne. Lundbeck gav endvidere udtryk for at man forvente-
 de at Orifarm tilbagekaldte de hidtil anvendte pakninger fra grossister og apote-
 ker. Med hensyn til 28 stk.-pakningen ønskede Lundbeck at få forevist en kopi af
 den påtænkte nye udformning.
 I et andet brev af 6. juni 2003 til Lundbeck meddelte Orifarm at man ville påbe-
 gynde markedsføring af parallelimporterede pakninger med Noritren tabletter 50
 mg 100 stk. Med brevet var vedlagt en prøvepakning af den emballage Orifarm
 påtænkte at bruge.
 Lundbeck protesterede i brev af 13. juni 2003 imod den påtænkte udformning af
 emballagen. Det blev i den forbindelse gjort gældende at det ikke var nødvendigt
 at ompakke produktet fordi det indkøbtes i samme pakningsstørrelse i Lund-
 becks eksportland (Finland). Ompakning var derfor ikke lovlig. Det blev endvide-
 re gjort gældende at pakningen på grund af co-branding med anvendelse af gule
 og blå striber var ulovlig.
 I brev af 16. juni 2003 accepterede Orifarm at undlade ompakning. Endvidere
 ville Orifarm fjerne striberne "indtil retspraksis er afklaret".
 I brev af 18. juni 2003 fremsatte Lundbeck krav om vederlag efter varemærke-
 lovens § 43 for den periode de efter Lundbecks opfattelse uretmæssige Noritren-
 og Cipralex-pakninger var blevet markedsført i Danmark
 Orifarm fastholdt i brev af 24. juni 2003 at striberne på emballagen ikke udgjor-
 de en varemærkekrænkelse. Man ville ikke tilbagekalde de allerede solgte pro-
 dukter. Man var indstillet på at fjerne striberne hvis tvisten derved kunne løses i
 Orifarms forslag til spørgsmål til EF-domstolen
 1. Finder det af EF-domstolen opstillede nødvendighedskriterium i forbindel-
 se med parallelimport af medicin anvendelse i den situation hvor betin-
 gelsen for at tillade en parallelimportør at foretage ompakning af et læ-
 gemiddel og genanbringe varemærket er opfyldt, men hvor varemærke-
 indehaveren protesterer mod markedsføringen af det ompakkede produkt
 med det genanbragte varemærke i en ny pakning hvorpå parallelimportø-
 ren har påført grafiske elementer, herunder eksempelvis farvede striber,
 jf. bilag 5,6 og 23. Dette bedes vurderet i relation til


text:
TEF artikel 28 og 30
 samt varemærkedirektivets artikel 7, stk. 2, vedrørende "skellig grund"
 for varemærkeindehaverens indsigelse mod markedsføring af de pågæl-
 dende varer.
 2. EF-domstolen anmodes om at oplyse om en parallelimportørs blotte påfø-
 relse af grafiske elementer i form af striber eller andre grafiske elemen-
 ter, jf. bilag 5, 6 og 23, på et ompakket eller tillægsetiketteret produkt og
 under forudsætning af at påførelsen af sådanne grafiske elementer er
 sædvanlig i lægemiddelbranchen, kan antages at medføre alvorlig skade
 på varemærkeindehaverens eller dennes varemærkes omdømme, jf. prin-
 cippet i varemærkedirektivets artikel 7, stk. 2 ("skellig grund"), og om
 påførelsen heraf således er i strid med nævnte direktiv.
 3. EF-domstolen anmodes om at oplyse om der ved vurderingen af hvorvidt
 der må antages at være en risiko for at der antages at foreligge en kom-
 merciel forbindelse mellem en parallelimportør og forhandler af ompakke-
 de eller tillægsetiketterede medicinske produkter og varemærkeindehave-
 ren, hvorved parallelimportøren på de ompakkede eller tillægsetikettere-
 de produkter har anvendt grafiske elementer som omtalt i spørgsmål 2,
 skal tages udgangspunkt i køberkredsens beskaffenhed, og i bekræftende
 fald, har det da betydning såfremt der er tale om receptpligtig medicin,
 og det som følge af nationale udleveringsregler er læger som foretager
 valget af medicinen?
 4. EF-domstolen anmodes om at oplyse om det for besvarelsen af spørgsmål
 3 har betydning at det er sædvanligt at lægemidler har påført farvede
 grafiske elementer på lægemiddelpakningerne?
 5. EF-domstolen anmodes om at oplyse om det forhold at en parallelimpor-
 tør af medicinske produkter måtte have søgt at opnå en fælles produkt-
 designlinie for selskabets forskellige markedsførte parallelimporterede
 medicinalprodukter, og at parallelimportøren dermed kan have en ekstra
 fordel ved anvendelsen af et bestemt grafisk design, har nogen selvstæn-
 dig betydning for vurderingen af om der foreligger "skellig grund" i vare-
 mærkedirektivets artikel 7, stk. 2's forstand, således at varemærkeinde-
 haveren som følge heraf kan modsætte sig at parallelimportøren påfører
 sådanne grafiske elementer på pakningen af det ompakkede produkt?
 6. EF-domstolen anmodes om at oplyse om det forhold at en varemærkein-
 dehaver risikerer at hans medicinalprodukt markedsføres af forskellige
 parallelimportører med forskellige grafiske udformninger på pakningen,
 medfører en sådan risiko for udvanding af varemærkeindehaverens va-
 remærkerettigheder at varemærkeindehaveren kan påberåbe sig vare-
 mærkedirektivets artikel 7, stk. 2, og på baggrund heraf forhindre at en
 parallelimportør anvender grafiske elementer på de ompakkede eller til-
 lægsetiketterede lægemiddelprodukter.
 7. Ved besvarelsen af foregående spørgsmål 6 bedes EF-domstolen oplyse
 om køberkredsens beskaffenhed har betydning for vurderingen af risikoen
 for udvanding af varemærkeindehaverens varemærkeret, herunder bedes
 det oplyst om det har betydning at det er læger som på baggrund af spe-
 cialistviden og professionelt ansvar som skal ordinere receptpligtig medi-
 8. EF-domstolen anmodes om at oplyse om det er en forudsætning for at
 der foreligger risiko for udvanding af varemærket i et sådant omfang at
 der foreligger "skellig grund" til at modsætte sig parallelimportørens brug
 af grafiske elementer at påførelsen af disse udgør hovedårsagen til risiko-
 en for udvanding?
 9. EF-domstolen anmodes om at oplyse om det for besvarelsen af spørgsmål


text:
2-8 ovenfor har betydning at parallelimportørerne i henhold til EF-
 domstolens faste praksis vedrørende parallelimport og ompakning af me-
 dicin er forpligtet til tydeligt at anføre navnet på såvel producenten som
 parallelimportøren/ompakkeren på det ompakkede eller tillægsetikettere-
 de produkt?
 Orifarm begrundede navnlig sin anmodning om forelæggelse (anmodning om en
 vejledende udtalelse) med EFTA-domstolens dom af 8. juli 2003 i sagen E-3/02 i
 anledning af en forespørgsel fra den norske højesteret. Højesterets spørgsmål og
 EFTA-domstolens besvarelse gengives ikke her.
 Sø- og Handelsretten afslog den 15. december 2003 en anmodning om tilladelse
 til at stille de tilsvarende præjudicielle spørgsmål for EF-domstolen i sagen V 12-
 Den engelske Supreme Court of Judicature, Court of Appeal, har den 17. juni
 2004 i en række sager mellem producenter af medicinalprodukter og parallelim-
 portører om blandt andet co-branding besluttet at forelægge præjudicielle
 spørgsmål til EF-domstolen vedrørende fortolkningen af varemærkedirektivets
 art. 7, stk. 2. Retten fandt at der var tvivl om fortolkningen af EU-retten, blandt
 andet fordi den danske, tyske, østrigske og svenske højesteret havde anlagt en
 anden fortolkning end EFTA-domstolen. De engelske sager vedrørte bl.a. tilfælde
 af co-branding af parallelimporterede lægemidler. Den nærmere udformning af
 spørgsmålene blev foreløbig overladt til parterne.
 I Court of Appeals afgørelse anførte Lord Justice Jacob vedrørende forelæggel-
 sesspørgsmålet bl.a.:
 85. It follows from what I have said that if it were left to me I would allow
 the appeals (which relate to reboxed products) and dismiss the cross-
 appeals concerning restickered boxes. But this I would only do if the law
 were free from doubt - acte clair. But I have no doubt there is doubt.
 Despite years of repackaging cases in the ECJ, I am afraid it is neces-
 sary to refer the matter yet again. Both sides initially submitted that the
 position was clear (in their respective favours) but said if it was not,
 with great reluctance, that there should be a reference. That is the posi-
 86. I say that because there is a substantial disparity of views across the
 EU. On the claimants' side it is pointed out that a number of national
 courts of Member States at the highest level have adopted the "neces-
 sity" test espoused by them and accepted by Laddie J. The cases are:
 Orifarm v AstraZeneca Danish Supreme Court, 4th January 2002; Eurim-
 Pharm v Boehringer Ingelheim Federal Supreme Court of Germany 11th
 July 2002 and Schuber Verpacking II, Austrian Supreme Court, 30th Ja-
 nuary 2001. In addition the Swedish Court of Appeal has taken a similar
 view in a brief interlocutory decision, Beecham v Netpharma, 16th April
 91. This shows four courts reading the BMS conditions one way - in the case
 of two of them admittedly before the first ECJ ruling in this case. On the
 other hand the EFTA Court of Appeal, concerned with exactly the same
 problem, has come to the opposite conclusion in a judgment of 8th July
 2003, Paranova v Merck.
 94. Moreover, it is important to observe what the position of the Commission
 was in


text:
this case. The EFTA court sets it out at para. 28:
 "The Commission of the European Communities submits that the neces-
 sity test applies to the act of repackaging, not to the presentation of the
 repackaged product. Under the trade mark's function of origin, however,
 the proprietor may oppose the presentation of the products if the presen-
 tation is liable to damage the distinctive character of the trade mark or if
 the presentation of the repackaged goods is liable to damage the reputa-
 tion of the trade mark and its owner. In circumstances where it is estab-
 lished that the marketing of the repackaged goods is customary in the re-
 seller's sector of trade, the recognition of "legitimate reasons" depends
 upon whether the use of the trade mark seriously damages its reputa-
 95. The Commission's view accords with that of the EFTA court. It is diamet-
 rically opposed to that of the views of the national courts I have men-
 tioned. A reference is necessary.
 114. In the result I would dismiss the cross-appeals about passing off and an
 injunction requiring notice. I would reject the cross-appeal on the factual
 necessity to rebox. I would defer judgment on the form of the reboxing
 and on the form of the re-labelled products complained of until after the
 ECJ has ruled on the questions referred. As to the form of these, I would
 hope that the parties could agree them. They need to be as short and
 precise as possible. If they are agreed then I expect they will be referred
 as agreed, although it would be necessary for the court to approve them.
 If there is disagreement then a short hearing may be necessary. ..."
 De spørgsmål som Court of Appeal senere besluttede at forelægge for EF-
 domstolen var følgende:
 1. Såfremt en parallelimportør i en medlemsstat markedsfører et lægemiddel,
 der er indført fra en anden medlemsstat i sin originale, indre emballage,
 men i en ny ydre æske, der er påtrykt en tekst på importmedlemsstatens
 sprog (et "ompakket produkt"), spørges:
 a) Bærer importøren bevisbyrden for, at den nye emballage opfylder hver af
 de betingelser, der er angivet i de forenede sager C-427/93, C-429/93 og
 C-436/93, Bristol-Myers Squibb m.fl., eller bærer varemærkeindehaveren
 bevisbyrden for, at disse betingelser ikke er blevet opfyldt, eller varierer
 bevisbyrden fra betingelse til betingelse, og i så fald hvorledes?
 b) Finder den første betingelse, der er opstillet i Bristol-Myers Squibb m.fl. -
 dommen, som fortolket i sag C379/97, Upjohn, og sag C-143/00, Boeh-
 ringer, og hvorefter det skal godtgøres, at det er nødvendigt at ompakke
 produktet for ikke at hindre en effektiv adgang til markedet, udelukkende
 anvendelse på selve ompakningen (som antaget af EFTA-Domstolen i sag
 E-3/02, Paranova Inc. mod Merck & Co. Inc.), eller finder den også an-
 vendelse på den nærmere fremgangsmåde og form for ompakning, som
 parallelimportøren har foretaget, og i så fald hvorledes?
 c) Er den fjerde betingelse i Bristol-Myers Squibb m.fl.-dommen, nemlig at
 det ompakkede produkts præsentationsmåde ikke er af en sådan karak-


text:
ter, at den kan være skadelig for varemærket eller varemærkeindeha-
 verens omdømme, kun tilsidesat, hvis emballagen er defekt, af ringe kva-
 litet eller fremtræder ufærdig, eller omfatter den alt, hvad der skader va-
 remærkets omdømme?
 d) Hvis spørgsmål 1, c), besvares således, at den fjerde betingelse tilside-
 sættes af alt, hvad der skader varemærkets omdømme, og hvis enten i)
 varemærket ikke er anbragt på den nye ydre æske ("de-branding"), eller
 ii) parallelimportøren enten anbringer sit eget logo eller firmadesign eller
 udstyr, eller han anvender et udstyr, der benyttes for en række forskelli-
 ge produkter, på den nye ydre æske ("co-branding"), spørges, om sådan-
 ne former for udformning af æsken skal anses for skadelige for varemær-
 kets omdømme, eller om dette er et faktisk spørgsmål, der skal afgøres
 af den nationale ret?
 e) Hvis spørgsmål 1, d), besvares med, at det er et faktisk spørgsmål, spør-
 ges, hvem der bærer bevisbyrden?
 Ometiketterede produkter
 2. Såfremt en parallelimportør i en medlemsstat markedsfører et lægemiddel,
 der er indført fra en anden medlemsstat i sin originale indre og ydre embal-
 lage, hvorpå parallelimportøren har anbragt en yderligere ydre etiket, der er
 påtrykt en tekst på importmedlemsstatens sprog (et "ometiketteret" pro-
 dukt), spørges:
 a) Finder de fire betingelser i Bristol-Myers Squibb m.fl.-dommen overhove-
 det anvendelse?
 b) Hvis svaret på spørgsmål 2, a), er bekræftende, spørges, om importøren
 bærer bevisbyrden for, at den ometiketterede emballage opfylder hver af
 betingelserne i Bristol-Myers Squibb m.fl.-dommen, eller bærer varemær-
 keindehaveren bevisbyrden for, at disse betingelser ikke er blevet opfyldt,
 eller varierer bevisbyrden fra betingelse til betingelse?
 c) Hvis spørgsmål 2, a), besvares bekræftende, spørges, om den første be-
 tingelse i Bristol-Myers Squibb m.fl.-dommen, som fortolket i Upjohn-
 dommen og Boehringer-dommen, nemlig at det skal godtgøres, at det er
 nødvendigt at ompakke produktet, for at en effektiv adgang til markedet
 ikke hindres, udelukkende finder anvendelse på ometiketteringen i sig
 selv, eller finder den også anvendelse på den nærmere fremgangsmåde
 og form for ometikettering, som parallelimportøren har anvendt?
 d) Hvis spørgsmål 2, a), besvares bekræftende, spørges, om den fjerde be-
 tingelse i Bristol-Myers Squibb m.fl.-dommen, nemlig at det ompakkede
 produkts præsentationsmåde ikke er af en sådan karakter, at den kan
 være skadelig for varemærkets eller varemærkeindehaverens omdømme,
 kun er overtrådt, hvis emballagen er defekt, af ringe kvalitet eller frem-
 træder ufærdig, eller omfatter den alt, hvad der skader varemærkets
 e) Hvis spørgsmål 2, a), besvares bekræftende, og spørgsmål 2, d), besva-
 res med, at den fjerde betingelse tilsidesættes af alt, der er til skade for
 varemærkets omdømme, spørges, om det i denne forbindelse er til skade
 for et varemærkes omdømme, hvis enten i) den tilføjede etiket er an-
 bragt på en sådan måde, at den helt eller delvis skjuler et af varemærke-
 indehaverens varemærker, eller ii) den tilføjede etiket ikke angiver, at det
 pågældende varemærke er et varemærke, der ejes af varemærkeindeha-
 veren, eller iii) parallelimportørens navn er trykt med store bogstaver?
 I den engelske forelæggelsessag er skriftvekslingen for EF-Domstolen efter par-
 ternes oplysninger afsluttet. Der forventes berammet en mundtlig forhandling


text:
inden for en kortere tid, og EF-Domstolens dom i sagen kan forventes inden for
 12 til 18 måneder.
 Den østrigske højesteret har den 29. juni 2005 besluttet at forelægge følgende
 spørgsmål for EF-Domstolen:
 a. Sind Art. 7 der MarkenRL /[varemærkedirektivet] und die dazu ergan-
 gene Rechtsprechung des EuGH dahin auszulegen, dass der Nachweis, wonach
 die Geltendmachung der Marke zu einer künstlichen Marktabschottung beitragen
 würde, nicht nur für das Umverpacken an sich, sondern auch für die Gestaltung
 der neuen Verpackung erbracht werden muss?
 b. Ist die Gestaltung der neuen Verpackung am Grundsatz des ge-
 ringstmöglichen Eingriffs zu messen oder (nur) daran, ob sie geeignet ist, den
 Ruf der Marke und ihres Inhabers zu schädigen?
 Retten stillede endvidere et spørgsmål om parallelimportørens meddelelsespligt.
 Det fremgår af afgørelsen at retten, der var bekendt med den engelske afgørelse
 fra Court of Appeal om forelæggelse, efter østrigsk procesret i en sag om et fore-
 løbigt retsmiddel ikke kunne sætte sagen i bero på forelæggelsen fra Court of
 Appeal. Det var derfor ikke muligt at undlade at forelægge spørgsmålet om em-
 ballagens udformning selv om der i forvejen verserede en forelæggelsessag.
 EF-Domstolens justitssekretær meddelte den 3. oktober 2005 at sagen vedrø-
 rende forelæggelsen fra den østrigske højesteret (sag C-276/05) ved præsiden-
 tens afgørelse af 20. september 2005 var blevet udsat indtil efter dom i sagen C-
 348/04 (forelæggelsen fra Court of Appeal).
 Retten var ved afsigelsen af kendelsen af 1. september 2004 ikke bekendt med
 formuleringen af spørgsmålene fra Court of Appeal der blev offentliggjort i Den
 Europæiske Unions Tidende den 6. november 2004.
 Ved kendelsen af 1. september 2004 bestemte retten som anført at den af Ori-
 farm A/S fremsatte anmodning om forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for
 EF-domstolen skulle tages til følge.
 Højesteret har i dommene i UfR 2002.696, UfR 2002.1523 og UfR 2003.630 fast-
 slået at det af EF-domstolen udviklede nødvendighedskriterium finder anvendel-
 se ved co-branding således at en parallelimportørs anbringelse af sit kendetegn
 sammen med producentens varemærke på en medicinpakning kun må ske når
 det må anses for nødvendigt for at give parallelimportøren effektiv adgang til det
 danske marked. Højesteret anfører således i dommen i UfR 2002.696:
 "Efter EF-domstolens praksis må ved parallelimport varemærkerettighedsindeha-
 verens beføjelse til at modsætte sig markedsføring af ompakkede produkter un-
 der brug af varemærket kun begrænses i det omfang, hvori den ompakning, im-
 portøren har foretaget, er nødvendig for at markedsføre produktet i importmed-
 lemsstaten, jf. EF-domstolens dom af 11. juli 1996 i de forenede sager C-
 427/93, C-429/93 og C-436/93, Bristol-Myers Squibb, præmis 56. Om angivel-
 sen af importøren eller af dennes logo eller andre kendetegn, der forbinder den-
 ne med varemærket, er berettiget, skal bedømmes efter, hvad der er nødvendigt
 for at give parallelimportøren en effektiv adgang til det danske marked, jf. EF-
 domstolens dom af 12. oktober 1999 i sag C-379/97, Upjohn, præmis 43 og 44.
 Med hensyn til ometikettering har EF-domstolen fastslået, at den, der foretager
 en ometikettering, skal gøre mindst muligt indgreb i varemærkerettens særlige
 genstand, jf. EF-domstolens dom af 11. november 1997


text:
i sag C-349/95, Loen-
 dersloot, præmis 46.
 Ved bedømmelsen af, om Orifarms branding som beskrevet i påstand 1b og 2b
 var i strid med AstraZenecas varemærkeret, er det således afgørende, om denne
 branding var nødvendig for, at Orifarm kunne markedsføre produktet på det
 I Orifarms oprindelige ompakninger af Plendil, Losec og Rhinocort var navnet
 »Orifarm« anført på pakningen med store typer, ligesom Orifarms trekantslogo
 med tabletter, dråber m.v. var anbragt på pakningen umiddelbart i forbindelse
 med varemærket. Orifarm placerede sig herved med en særlig tilknytning til va-
 remærket, hvilket ikke var nødvendigt for, at Orifarm kunne markedsføre pro-
 dukterne.
 Præmis 43-44 i Upjohn-sagen lyder således:
 "43. Det følger af det anførte, at de nationale domstole skal undersøge om
 de omstændigheder, der forelå på tidspunktet for markedsføringen, gør det
 objektivt nødvendigt at udskifte det originale varemærke med varemærket
 i importmedlemsstaten med henblik på parallelimportørens markedsføring
 af den pågældende vare i denne stat. Denne nødvendighedsbetingelse er
 opfyldt, såfremt forbuddet mod, at importøren udskifter varemærket, i det
 enkelte tilfælde hindrer hans effektive adgang til markedet i importmed-
 lemsstaten. Dette er tilfældet, såfremt bestemmelser eller praksis i im-
 portmedlemsstaten er til hinder for, at den pågældende vare bringes på
 markedet i denne stat under det varemærke, den er forsynet med i eks-
 portmedlemsstaten. En sådan situation foreligger, såfremt en forbrugerbe-
 skyttelsesbestemmelse forbyder brugen i importmedlemsstaten af det va-
 remærke, der benyttes i eksportmedlemsstaten, fordi det kan vildlede for-
 44. Derimod vil nødvendighedsbetingelsen ikke være opfyldt, hvis udskift-
 ningen af mærket udelukkende kan forklares med, at parallelimportøren
 søger en kommerciel fordel."
 I EF-domstolens Dom af 11. juli 1996, Bristol-Myers Squibb mod Paranova A/S
 (C-427/93) og C. H. Boehringer Sohn, Boehringer Ingelheim KG og Boehringer
 Ingelheim A/S mod Paranova A/S (C-429/93) og Bayer Aktiengesellschaft og
 Bayer Danmark A/S mod Paranova A/S (C-436/93) fastslog domstolen i konklu-
 sion 3 bl.a.:
 Artikel 7, stk. 2, i direktiv 89/104 skal fortolkes således, at en varemær-
 keindehaver lovligt kan modsætte sig fortsat markedsføring af et læge-
 middel, når importøren har ompakket lægemidlet og genanbragt vare-
 mærket på det, medmindre
 det klart angives på den nye emballage, hvem der har foretaget ompak-
 ningen af produktet, og producentens navn klart angives, idet disse angi-
 velser skal være trykt på en sådan måde, at en person med en normal
 synsevne, der udviser en normal grad af opmærksomhed, er i stand til at
 forstå dem. Endvidere skal det, i tilfælde hvor der indlægges en tillægsar-
 tikel, som ikke hidrører fra varemærkeindehaveren, angives, hvorfra ar-
 tiklen stammer, på en sådan måde at ethvert indtryk af, at varemærkein-
 dehaveren er ansvarlig herfor, undgås. Det er derimod ikke nødvendigt at
 angive, at ompakningen er foretaget uden varemærkeindehaverens sam-
 ter, at den kan være skadelig for varemærkets eller varemærkeindehave-
 rens omdømme. Emballagen må således ikke være defekt, af ringe kvali-
 tet eller fremtræde ufærdig, og
 Af domstolens dom af 23. april 2002 i sagen C-143/00 (Boehringer Ingelheim)
 fremgår af præmis 14-16 at ompakning skal være nødvendig for at parallelim-
 portøren kan markedsføre produktet i importstaten, og fremtrædelsesmåden må


text:
ikke være skadelig for varemærkets omdømme.
 Domstolen har endvidere i en række sager uden for lægemiddelområdet taget
 stilling til fortolkningen af begrebet "skellig grund" i art. 7, stk. 2. Det fremgår
 således af dommen af 23. februar 1999 i sagen C-63/97 (BMW), præmis 51, at
 "skellig grund" kan foreligge når et varemærke anvendes af en forhandler i den-
 nes reklame på en måde som kan give det indtryk at der består en erhvervs-
 mæssig forbindelse mellem forhandleren og varemærkeindehaveren. I Dior-
 dommen af 4. november 1997 i sagen C-337/97 fastslog Domstolen i præmis 48
 at en varemærkeindehaver ikke kan modsætte sig at en forhandler der sædvan-
 ligvis markedsfører artikler af samme art, men ikke nødvendigvis af samme kva-
 litet, i overensstemmelse med de fremgangsmåder der er sædvanlige i forhand-
 lerens branche, bruger et varemærke til at gøre offentligheden bekendt med
 videreforhandlingen af varerne, medmindre det godtgøres at denne brug tilføjer
 varemærkets omdømme alvorlig skade.
 I EFTA-domstolens dom af 8. juli 2003 i sagen E-3/02 hedder det i præmis 44 at
 nødvendighedskravet er relevant for spørgsmålet om parallelimportørens ret til
 ompakning som sådan, hvor varemærkeindehaverens adfærd og faktiske eller
 retlige handelshindringer forhindrer effektiv adgang til markedet i importstaten.
 Hvor retten til ompakning er utvivlsom, kan nødvendighedskravet ikke være af-
 gørende ved fortolkningen af om indehaveren har berettiget grund til at mod-
 sætte sig markedsføringen af produktet, jf. varemærkedirektivets artikel 7 (2). I
 præmis 47 anfører EFTA-domstolen at den nationale domstol ved anvendelsen af
 direktivets artikel 7 (2) ikke kan begrænse sig til at foretage den omtalte nød-
 vendighedstest mekanisk, men må foretage en omhyggelig interesseafvejning,
 jf. EFTA-domstolens ovenfor gengivne præmisser.
 Som anført af den engelske Court of Appeal har flere domstole, herunder den
 danske Højesteret som det fremgår af ovenstående1, med hensyn til den præ-
 sentation parallelimportøren giver det ompakkede produkt, gået ud fra at vare-
 mærkerettighedsindehaverens beføjelse til at modsætte sig markedsføring af
 1 I dommen har Court of Appeal dog gengivet en del af Sø- og Handelsrettens præmisser med angi-
 velse af at det er en del af Højesterets præmisser.
 ompakkede produkter under brug af varemærket kun må begrænses i det om-
 fang hvori den ompakning importøren har foretaget, er nødvendig for at mar-
 kedsføre produktet i importmedlemsstaten.
 Uanset om co-branding eller anden tilføjelse af grafiske elementer til det ompak-
 kede eller ommærkede produkt, som er foretaget af parallelimportøren, skal
 vurderes ud fra nødvendighedskriteriet, dvs. om brandingen mv. har været nød-
 vendig for at give det parallelimporterede produkt effektiv markedsadgang, eller
 om vurderingen skal foretages ud fra en interesseafvejning, må det stå fast at
 det indgreb i en varemærkeret som en co-branding eller lignende kan medføre,
 skal være mindst muligt. Det må videre stå fast at det tilkommer de nationale
 domstole at vurdere og afgøre om det indgreb i varemærkerettigheden som en
 co-branding kan indebære, er berettiget efter de af EF-domstolen fastlagte reg-
 ler om parallelimport. Denne afgørelse skal træffes efter en vurdering af de om-
 stændigheder der har ført til co-brandingen, begrundelsen herfor og den måde
 på hvilken


text:
den er foretaget. Der skal således ikke ske en "mekanisk" anvendelse
 af nødvendighedskriteriet.
 Det kunne derfor antages at besvarelsen af spørgsmål som de foreslåede ikke
 kan anses for nødvendige til sagens afgørelse. På den anden side må det som
 antaget af den engelske Court of Appeal, jf. dommens præmis 85 og følgende,
 erkendes at der kan rejses en vis tvivl om indholdet af EF-retten for så vidt an-
 går co-branding og anden markering fra parallelimportørens side. Hertil kommer
 at det vil være af praktisk betydning for retslivet at få afklaret hvilke kriterier og
 retlige argumentationer der er relevante ved afgørelsen af spørgsmål om co-
 branding og anden supplerende markering fra parallelimportørens side.
 Retten fandt derfor at der burde stilles spørgsmål til EF-domstolen om parallel-
 importørens adgang til supplerende grafiske angivelser.
 Da spørgsmålene der vil blive stillet i den engelske sag, var ukendte, og da par-
 terne havde en selvstændig interesse i at kunne stille spørgsmål der er relevante
 for deres sag, fandt retten ikke at det var hensigtsmæssigt at lade sagen bero på
 besvarelsen af spørgsmålene fra Court of Appeal.
 Sagens videre gang
 Parternes advokater har i tiden siden kendelsen af 1. september 2004 ikke gjort
 fremskridt med hensyn til indholdet af eller formuleringen af de spørgsmål der
 skal stilles til EF-domstolen.
 Lundbeck har nu nedlagt påstand om at sagen udsættes indtil EF-Domstolen har
 afsagt dom i Domstolens sag C-348/04.
 Orifarm har nedlagt påstand om at den af Sø- og Handelsretten afsagte kendelse
 om forelæggelse for EF-Domstolen effektueres uden udsættelse på en afgørelse
 fra EF-Domstolen i sag C-348/04.
 Mundtlig forhandling om spørgsmålet fandt sted den 1. november 2005.
 Lundbecks hovedanbringender til støtte for udsættelse efter retsplejelovens §
 1. Først når EF-Domstolen har afsagt dom i sag C-348/04, vil det kunne afgøres
 om der overhovedet er behov for at stille præjudicielle spørgsmål i nærværende
 sag og i givet fald hvilke. Det spørgsmål der er relevant for nærværende sag, er
 allerede er stillet til EF-Domstolen i sag C-348/04, se særlig spørgsmål 1 b. Der
 er som udgangspunkt ikke behov for at stille andre spørgsmål til EF-Domstolen
 end dette. Sø- og Handelsretten og parterne risikerer under alle omstændighe-
 der at forelæggelseskendelsen og de skriftlige og mundtlige indlæg fokuserer på
 det forkerte og dermed reelt er uden værdi hvis kendelsen og indlæggene afgi-
 ves inden man kender EF-Domstolens dom i sag C-348/04.
 Efter retsplejelovens § 345 kan retten kan udsætte behandlingen af en sag, når
 dette findes påkrævet, herunder for at afvente en administrativ eller retlig afgø-
 relse, der vil kunne få indflydelse på sagens udfald. I denne sag er forholdet det
 at besvarelsen af de af Court of Appeal forelagte spørgsmål ikke blot "vil kunne"
 få indflydelse på sagen udfald - de vil med sikkerhed få indflydelse på sagens
 2. Under alle omstændigheder er det sikkert at der vil blive afsagt dom i sag C-
 348/04 før EF-Domstolen besvarer præjudicielle spørgsmål i nærværende sag.
 Sagen C-348/04 indgik til EF-Domstolen den 12. august 2004. Skriftvekslingen i
 sagen er afsluttet, og sagen afventer berammelse af


text:
mundtlig forhandling
 Hvis der stilles spørgsmål i den foreliggende sag vil den ikke blive forenet med
 sag C-348/04. EF-Domstolen forener ikke sager der er indgået med mere end
 ca. seks måneders mellemrum. Der kan her henvises til Anderson og Demetriou,
 References to the European Court, London 2002, s. 288. EF-Domstolen har alle-
 rede udsat en østrigsk præjudiciel forelæggelse på dom i sag C-348/04 og dom-
 stolen vil i givet fald på samme måde udsætte spørgsmål i den foreliggende sag
 på dom i sag C-348/04.
 Hvis der skal stilles spørgsmål i den foreliggende sag, vil der gå måneder med
 diskussion af formuleringen af de præjudicielle spørgsmål og forelæggelsesken-
 3. Som anført ovenfor tilsiger procesøkonomiske hensyn, at præjudiciel forelæg-
 gelse i nærværende sag udsættes indtil EF-Domstolen har afsagt dom i sag C
 348/04. Sagen har en sagsgenstand på 100.000 kr. Gennemførelse af en præju-
 diciel forelæggelse vil skønsmæssigt indebære sagsomkostninger, herunder sær-
 ligt advokatomkostninger, for hver af parterne i størrelsesordenen 1 mio. kr.
 ekskl. moms, hvortil kommer ressourceforbrug hos Sø- og Handelsretten og hos
 parterne selv. Sådanne omkostninger bør ikke afholdes, når der under alle om-
 stændigheder vil blive afsagt dom i sag C-348/04, før EF-Domstolen besvarer
 præjudicielle spørgsmål i nærværende sag, og når der er en helt overvældende
 sandsynlighed for at EF-Domstolens dom i sag C-348/04 enten helt vil overflø-
 diggøre præjudiciel forelæggelse i nærværende sag, eller vil gøre det klart at der
 alene er behov for nogle få supplerende spørgsmål. I praksis er procesøkonomi-
 ske hensyn tillagt betydning (U 1999.1196 H og U 2001.1535 H), og det bør og-
 så ske i denne sag.
 Orifarm har gjort gældende at Sø- og Handelsretten allerede har truffet afgørelse
 om forelæggelse. Retten har således allerede taget stilling til at retsplejelovens §
 345 ikke kan begrunde en udsættelse. Der er ikke kommet nye forhold frem som
 kan begrunde en udsættelse.
 Oplysningerne om det forventede tidsforløb før EF-Domstolens afgørelse i den
 engelske forelæggelsessag, understøtter Orifarms påstand. Det må forventes at
 der tidligst foreligger en afgørelse i begyndelsen af 2007.
 Ingen af parterne kan få indflydelse på fremdriften i sagen forelagt af den engel-
 ske domstol for EF-Domstolen. Man kan således risikere at sagen bliver udsat
 ganske betydeligt, eller at den forliges eller af andre grunde slet ikke gennemfø-
 Sagsgenstandens størrelse eller omkostningerne ved forelæggelsen er uden be-
 tydning også henset til den principielle problemstilling og sagens præjudikatvirk-
 ning i forhold til en række andre sager om samme problemstillinger og det for-
 hold at det er sagsøger som har fremsat et krav.
 Det er usikkert om EF-Domstolens afgørelse i den engelske sag vil gøre en fore-
 læggelse i nærværende sag ufornøden. Den foreliggende sag vil blive meget væ-
 sentligt forsinket hvis EF-Domstolen svar ikke er fyldestgørende i forhold til den-
 ne sags problemstilling med hensyn til brug af grafiske elementer.
 Orifarm finder at det forhold at sagen har verseret for retten siden 7. oktober
 2003, taler for at forelæggelsen gennemføres. Sagen har verseret siden kendel-
 sen af 1. september 2004 uden at have flyttet sig en


text:
centimeter.
 Uanset EF-Domstolens svar er forsinkelse uundgåelig idet der i nærværende sag
 ønskes stillet en lang række supplerende spørgsmål vedrørende fortolkningen af
 direktivet og udtrykket "skellig grund" som ikke er stillet under den engelske
 Orifarm har under sagen anført at rettens kendelse af 1. september 2004 er af-
 sagt med kendskab til spørgsmålene fra Court of Appeal, idet Orifarms advokat
 har oplyst at have sendt spørgsmålene til retten med brev af 8. juli 2004. Et
 brev af denne dato ses ikke indgået i den foreliggende sag, og rettens kendelse
 af 1. september 2004 er som det anføres i kendelsen, truffet uden kendskab til
 formuleringen af de spørgsmål som Court of Appeal stillede.
 Sagen har verseret gennem længere tid uden at parterne er kommet til enighed
 om de spørgsmål der bør stilles. Uenigheden har ikke været forelagt for retten.
 Der har således ikke været nogen fremdrift i sagen siden kendelsen af 1. sep-
 Det har vist sig at Court of Appeal har forelagt spørgsmål der er sammenfalden-
 de med de mulige spørgsmål som begrundede rettens kendelse af 1. september
 2004 om forelæggelse. Dette vedrører især Court of Appeals spørgsmål 1. b) og
 spørgsmål 2. c). Besvarelse af disse spørgsmål kan forventes at foreligge inden
 for et års tid. Det er muligt, men ikke særlig sandsynligt at der efter besvarelsen
 af spørgsmålene vil vise sig at være behov for at stille yderligere spørgsmål i den
 foreliggende sag. Under alle omstændigheder vil det ikke være meningsfyldt at
 tage stilling til sådanne eventuelle supplerende spørgsmål inden EF-Domstolens
 besvarelse i sagen C-348/04 foreligger.
 En forelæggelse af de spørgsmål der var centrale for beslutningen om at tillade
 at der blev stillet spørgsmål til EF-Domstolen, vil med sikkerhed medføre at EF-
 Domstolen udsætter Sø- og Handelsrettens forelæggelse på afgørelsen i C-
 348/04. Når denne afgørelse foreligger, vil det herefter være nødvendigt med en
 revurdering af hvilke spørgsmål i den foreliggende sag det fortsat vil kunne være
 af betydning at få besvaret.
 Da en forelæggelse på nuværende tidspunkt således ikke er hensigtsmæssig,
 Sagen udsættes på EF-Domstolens dom i sagen C-348/04.
 2003, taler for at forelæggelsen gennemføres. Sagen har ver


text:
Diskretionær afskedigelse af tjenestemand berettiget
 Højesteret har i en ny dom taget stilling til, om en tjenestemandsansat kontorchef kunne afskediges diskretionært under henvisning til, at han ikke personligt havde accepteret de lønvilkår, som amtskommunen var indstillet på at yde ved nedrykning af ham til en lavere lønnet stilling.
 Som led i afgørelsen herom tog Højesteret bl.a. stilling til spørgsmålet om fortolkning af tjenestemandsregulativets § 40 om udligningstillæg, der svarer til tjenestemandslovens § 55 sådan som denne bestemmelse var gældende forud for den pr. 1. januar 2004 gennemførte ændring bestemmelsen.
 Kontorchefen havde været ansat i amtet siden 1982 og fungeret som sekretariatsleder for sundhedsforvaltningen og som sekretær for amtsrådets sundhedsudvalg.
 I 1998-99 opstod først nogle samarbejdsproblemer i forhold til andre ansatte i sekretariatet og derefter yderligere samarbejdsproblemer i forhold til medlemmerne af sundhedsudvalget, som førte til, at amtsforvaltningen vurderede, at kontorchefen var uegnet til fortsat at bestride sin stilling.
 I anledning heraf opfordrede forvaltningen ham til frivilligt at lade sig omplacere til en konsulentstilling uden lederbeføjelser, som han i henhold til tjenestemandsregulativets § 12, stk. 1 (svarende til tjenestemandslovens § 12, stk. 1), ikke af amtet kunne pålægges at overtage.
 Kontorchefen accepterede frivilligt denne løsning på problemet og frafaldt dermed beskyttelsen mod pålagt stillingsskifte. Herefter traf amtsrådets økonomiudvalg i august 2000 beslutning om gennemførelse af omplaceringen og om oprettelse af den omtalte konsulentstilling. I forbindelse hermed forudsatte udvalget bl.a., at årslønnen i konsulentstillingen, der i henhold til tjenestemandsregulativet skulle aftales med DJØF, efter en overgangsperiode på 18 måneder, hvor der blev ydet fuldt udligningstillæg, ville blive ca. 120.000 kr. lavere end kontorchefens hidtidige årsløn.
 I november 2000 fik kontorchefen skriftlig meddelelse fra amtet om, at han skulle tiltræde konsulentstillingen pr. 1. januar 2001, hvad han derefter gjorde. Amtets brev indeholdt desuden oplysning om, at de af økonomiudvalget forudsatte lønvilkår ville blive genstand for forhandling med DJØF.
 Denne forhandling fandt sted i slutningen af november 2000. Under denne forhandling protesterede DJØF med henvisning til tjenestemandsregulativets § 40 mod, at udligningstillægget som af økonomiudvalget forudsat skulle bortfalde efter 18 måneder. Med kontorchefens accept fremkom DJØF imidlertid under forhandlingen med et kompromisforslag, som ville indebære, at årslønnen i konsulentstillingen ville blive ca. 60.000 kr. lavere end kontorchefens hidtidige årsløn, og at der ikke blev ydet ham noget udligningstillæg.
 Amtsforvaltningen indstillede derefter til økonomiudvalget, at udvalget accepterede dette kompromisforslag, men på et økonomiudvalgsmøde i begyndelsen af december 2000 forkastede udvalget indstillingen herom og besluttede at indlede afskedigelsessag mod kontorchefen. Kontorchefen blev senere afskediget med udgangen af maj 2001 på grund af uegnethed til fortsat at bestride kontorchefsstillingen.
 Efter økonomiudvalgets beslutning om at indlede afskedigelsessag tilkendegav amtsdirektøren - på forespørgsel - overfor DJØF, at kontorchefen stadig kunne overgå til fortsat ansættelse som tjenestemand i konsulentstillingen, men kun på de af økonomiudvalget oprindeligt forudsatte lønvilkår.
 Den af Højesteret nu afgjorte retssag, anlagt af kontorchefen mod amtet med påstand om tilsidesættelse af afskedigelsen som ugyldig, førte til frifindelse af amtet.
 Afgørelsen er af Højesteret baseret dels på kontorchefens undladelse af overfor amtet at reagere på amtets brev til


text:
ham i november 2000, dels på en fortolkning af tjenestemandsregulativets § 40.
 Det omtalte brev indeholdt udover det tidligere anførte, en opfordring til kontorchefen om skriftligt at "bekræfte at stillingen tiltrædes som anført".
 Selvom kontorchefen faktisk havde tiltrådt konsulentstillingen som bestemt af amtet og anført i brevet, var hverken kontorchefen selv eller DJØF på hans vegne på noget tidspunkt forud for afskedigelsen fremkommet med den af amtet ifølge brevet ønskede skriftlige bekræftelse.
 På denne baggrund fandt Højesteret - som dermed har fortolket opfordringen som også omfattende de i brevet omtalte af økonomiudvalget forudsatte lønvilkår - at der ikke var indgået nogen aftale mellem kontorchefen og amtet om omplaceringen.
 Højesteret fandt endvidere, at kontorchefen, selv om brevet efter sit indhold måtte kunne forstås således, at omplaceringen var endeligt på plads, under de omtalte omstændigheder var afskåret fra at påberåbe sig brevet som en bindende forvaltningsakt, når han ikke udtrykkeligt havde gjort en sådan forståelse af brevet gældende overfor amtet.
 Højesteret fandt endelig, at det ikke ville have været usagligt at afskedige kontorchefen på grund af uegnethed frem for at gennemføre omplaceringen, og at tjenestemandsregulativets § 40 under disse omstændigheder ikke var til hinder for en aftale om omplacering på de af økonomiudvalget forudsatte lønvilkår. Højesteret tilsidesatte dermed et anbringende om, at afskedigelsen var motiveret af ulovlige hensyn (finansiel magtfordrejning).
 Det kan umiddelbart forekomme overraskende, at det af Højesteret er forudsat, at en aftale om en tjenestemands lønforhold i noget som helst tilfælde kan indgås direkte mellem tjenestemanden og vedkommende arbejdsgiver, og at en tjenestemands undladelse af at acceptere et af arbejdsgiveren overfor ham fremsat tilbud herom kan føre til afskedigelse af den pågældende.
 Forklaringen herpå er imidlertid, at striden i dette tilfælde angik nedrykning af en i forvejen ansat tjenestemand og derfor reelt alene drejede sig om tjenestemandens ret til udligningstillæg ved nedrykningen i henhold til tjenestemandsregulativets § 40.
 Havde der alene været tale om fastsættelse af lønvilkårene for en nyansat tjenestemand, ville en lignende situation næppe kunne være opstået. Men retten til udligningstillæg ved nedrykning er en personlig ret for en tjenestemand, som enhver tjenestemand naturligvis selv kan give afkald på ligesom på beskyttelsen i henhold til tjenestemandsregulativets regler mod stillingsændringer og pålagt stillingsskifte.
 Det var for Højesteret ubestridt, at tjenestemanden, som fastslået af landsretten, på omplaceringstidspunktet kunne have være afskediget på grund af uegnethed til fortsat at bestride stillingen som kontorchef. Højesterets afgørelse synes herefter at måtte forstås således, at tjenestemanden på denne baggrund måtte være stillet på samme måde som, hvis han var blevet afskediget og derefter af amtet var blevet tilbudt nyansættelse i konsulentstillingen uden ret til udligningstillæg. Hans undladelse af at efterkomme opfordringen i det omtalte brev fra amtet måtte derfor, som Højesteret fortolkede dette brev, anses som manglende accept af et tilbud om fortsat ansættelse som tjenestemand i konsulentstillingen på de af amtet ved beslutningen om omplaceringen forudsatte lønvilkår, herunder ydelse af udligningstillæg i 18 måneder.
 Det er dog stadigt tankevækkende, at Højesteret - ved en fortolkning af amtets brev til tjenestemanden og en fortolkning


text:
af tjenestemandsregulativets § 40 i strid med den indtil 1. januar 2001 på baggrund af tjenestemandskommisionens betænkning af 1969 gældende praksis - er nået til samme resultat, som efter den 1. januar 2004 på statstjenestemandsområdet ville følge af den nu ændrede formulering af tjenestemandslovens § 55.
 Højesterets dom er afsagt den 29. marts 2004, og Schebye Jacobsen repræsenterede under sagen kontorchefen.
 Spørgsmål til sagen kan rettes til advokat Bent Unmack Larsen
 Dommen kan rekvireres ved henvendelse til Henriette Svankjær


text:
Skat.dk: Grundejer berettiget til ekstraordinær genoptagelse
 27 Nov 2018 07:56
 Genoptagelse, fradrag i grundværdien for forbedringer, officialprincippet
 Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt en grundejer var berettiget til ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for 2000 med henblik på ansættelse af fradrag i grundværdien for forbedringer.
 Højesteret udtalte, at det må bero på en samlet individuel bedømmelse af forholdene, om der skal ske ekstraordinær genoptagelse, og at der i den forbindelse kan lægges vægt på, om der er tale om objektive fejl i vurderingerne, myndighedsfejl, væsentlig beløbsmæssig afvigelse eller særlige omstændigheder i øvrigt. Højesteret fandt endvidere, at en væsentlig beløbsmæssig afvigelse ikke i sig selv kan begrunde ekstraordinær genoptagelse.
 Skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3 (dagældende)
 Den juridiske vejledning 2010-2 A.A.8.6 (dagældende)
 Den Juridiske vejledning 2011-1 A.A.8.6 (dagældende)
 Tidligere instans: Landsrettens dom, SKM2017.708.ØLR
 (v/adv. EduardoVistisen)
 Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Michael Rekling, Jens Kruse Mikkelsen og Lars Apostoli.
 Appellanten, H1, har gentaget sin subsidiære påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at ejendomsvurderingen for 2000 for Y1-adresse skal genoptages ekstraordinært.
 H1 har for Højesteret frafaldet sin principale ugyldighedspåstand for landsretten og det tilhørende anbringende om, at SKAT med urette ikke havde anvendt skatteforvaltningslovens
 § 33, stk. 3, således som denne bestemmelse var affattet med virkning fra den 1. januar 2013. Skatteministeriet har for Højesteret frafaldet anbringendet om, at ændringen af vurderingen af grundværdien ikke kan anses for væsentlig.
 H1 har anført navnlig, at der for Y1-adresse foreligger en væsentlig afvigelse på 30-35 % mellem den oprindelige og den korrekte ansættelse af grundværdien, som i sig selv begrunder, at ejendomsvurderingen skal genoptages ekstraordinært.
 Hertil kommer, at der også foreligger andre omstændigheder i form af objektive myndighedsfejl, som indebærer, at ejendomsvurderingen skal genoptages ekstraordinært.
 Det udgør således en usaglig forskelsbehandling mellem Y1 -adresse og andre ejendomme i samme byggemodningsområde, at ejendommene Y1-adresse og Y2-adresse ikke fik tildelt et oprindeligt fradrag for forbedringer i grundværdien for 2000, mens ejendommene beliggende Y3-adresse og Y4-adresse fik tildelt et generelt byggemodningsfradrag på 80 kr. pr. m2. Det forhold, at SKAT i 2007 egenhændigt genoptog sagsbehandlingen for de andre ejendomme i byggemodningsområdet, da SKAT fandt, at Y1-adresse havde ret til fradrag, viser, at der er fast praksis for, at alle ejendomme i et byggemodningsområde skal behandles ens.
 Det udgør endvidere en objektiv fejl, at Y1-adresse blev placeret i et forkert grundværdiområde og med forkert planmæssig anvendelse. Det betød, at vurderingsmyndigheden ikke via planregistret fik oplysninger om, at ejendommen nu blev anvendt til boligformål, hvilket krævede væsentlige byggemodnende foranstaltninger. At der er tale om en objektiv fejl dokumenteres af, at grundværdiområde og planmæssig anvendelse blev ændret, da Y1-adresse i 2007 fik tilkendt et oprindeligt fradrag for forbedringer med virkning fra 2001.
 Administrativ praksis fra Ligningsrådet og Skatterådet understøtter, at ejendomsvurderingen for Y1-adresse skal genoptages ekstraordinært i henhold til den dagældende bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3. Det fremgår af de fremlagte afgørelser fra Skatterådet, at objektive myndighedsfejl og grove fejlskøn har ført til ekstraordinær genoptagelse.
 I henhold til vurderingslovens § 5 er det vurderingsmyndighedens opgave at fastsætte fradrag for forbedring


text:
og at oplyse sagen. Vurderingsmyndigheden havde pligt til at afdække, om H1 havde ret til fradrag for forbedringer omfattet af den dagældende vurderingslovs § 17, selvom H1 var i besiddelse af nogle af de relevante oplysninger. Skatteministeriets anbringende om det modsatte er i strid med lovens ordlyd og åbenbart ulovligt. For udgifter, som kun vurderingsmyndigheden havde kendskab til, og som andre ejendomme i byggemodningsområdet fik fradrag for, skal der i alle tilfælde tillades ekstraordinær genoptagelse. Y5-kommunes ejendomsskattekontor havde oplysninger om byggemodningen, bl.a. fordi kommunen havde fastsat procedurer for, at ejendomsskattekontoret fik informationer om byggemodning til brug for bl.a. ejendomsvurdering. Det forhold, at andre ejendomme i samme byggemodningsområde oprindelig fik fradrag for forbedringer, dokumenterer, at vurderingsmyndigheden var bekendt med byggemodningen.
 Det forhold, at H1 ikke har klaget over den oprindelige grundværdivurdering, taler ikke imod ekstraordinær genoptagelse i denne sag. H1 har ikke forud for 2000 klaget over fradrag for forbedringer, og det er hverken dokumenteret eller sandsynliggjort, at H1 som almennyttigt boligselskab var bekendt med – eller burde have været bekendt med – det retlige grundlag for fradrag for forbedringer.
 Skatteministeriet har anført navnlig, at H1 ikke har godtgjort, at H1 opfylder betingelserne for ekstraordinær genoptagelse for vurderingsåret 2000. Bedømmelsen af, om der skal ske ekstraordinær genoptagelse, beror på et forvaltningsretligt skøn. Der er ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs afgørelse i sagen, som er baseret på relevante og saglige hensyn i overensstemmelse med praksis for ekstraordinær genoptagelse.
 Ekstraordinær genoptagelse efter den dagældende skatteforvaltningslovs § 33, stk. 3, kan ikke opnås, blot fordi der er tale om en større beløbsmæssig afvigelse mellem ansættelsen og den rigtige grundværdi. H1 har ikke godtgjort, at der foreligger sådanne yderligere momenter, herunder objektive fejl eller myndighedsfejl, der kan begrunde ekstraordinær genoptagelse.
 H1 har forud for 2000 klaget over grundværdiansættelsen på andre ejendomme, og H1 har derfor været bekendt med rettigheder og forpligtelser i forhold til ejendomsbeskatning, herunder fradrag for forbedringer. H1 har endvidere haft kendskab til byggemodningsudgifterne på ejendommen, og H1 må også have været bekendt med Y5-kommunes udgifter til byggemodning. H1 er herefter nærmest til at bære ansvaret for, at der ikke er givet korrekte fradrag. Der forelå ikke en forpligtelse for vurderingsmyndigheden til at indhente oplysninger om byggemodning mv., og det bestrides som udokumenteret, at der skulle være sket orientering om den foretagne byggemodning fra Y5-kommunes Teknik- og Miljøforvaltning til vurderingsmyndigheden.
 H1 har ikke godtgjort, at der eksisterer en administrativ praksis, der medfører, at foreningen er berettiget til ekstraordinær genoptagelse. Det forhold, at der har været en uensartet administration af regelsættet vedrørende fradrag for forbedringer, giver ikke grundlag for, at der skulle foreligge en generel mangelfuldhed på området for ejendomsvurderinger, eller at der foreligger myndighedsfejl. Det forhold, at en kommune byggemodner et område, og at der efterfølgende ikke gives fradrag for forbedringer, indebærer ikke, at der foreligger fejl på trods af, at vurderingsopgaven lå hos kommunerne på dette tidspunkt. Hverken det forhold, at ejendommene Y3-adresse fra vurderingsåret 2000 eller ejendommene Y4-adresse fra vurderingsåret 1999 har fået fradrag for forbedringer, mens H1 ikke har


text:
fået et fradrag, medfører, at der foreligger en åbenlys og objektiv fejl. Det forhold, at H1s ejendom har været placeret i et forkert grundværdiområde, er uden betydning i relation til vurderingen af, om der skal ske ekstraordinær genoptagelse. Hverken oplysninger om en ejendoms grundværdiområde eller plantype har nogen betydning for vurderingen af, om en grundejer har godtgjort, at betingelserne for at opnå fradrag for forbedringer er opfyldt. Det bestrides, at SKAT har vejledt fejlagtigt i den dagældende Vurderingsvejledning. H1 har haft en lovfæstet adgang til at klage over en vurdering. Det skal komme H1 til skade, at foreningen ikke har påklaget vurderingen rettidigt.
 Y5-kommune vedtog i 1996 lokalplan nr. ...26 for et område beliggende ved Y6-vej. Lokalplanen førte til ændring af områdets anvendelse ved etablering af tre storparceller og ni parcelhusgrunde beliggende Y3-adresse, Y2-adresse, Y1-adresse og Y4-adresse (kun lige numre).
 I forbindelse med etableringen af de anførte ejendomsparceller forestod Y5-kommune den overordnede byggemodning af området. H1 erhvervede fra Y5-kommune med overtagelse den 1. december 1998 ejendommen beliggende Y1. Y5-kommunes Ejendomsafdeling orienterede ved brev af 8. april 1999 kommunens Ejendomsskattekontor, der også fungerede som sekretariat for vurderingsrådet, om overdragelsen, og meddelte, at storparcellen var solgt med henblik på opførelse af almene boliger.
 Ved ejendomsvurderingen for vurderingsåret 2000 blev Y3-adresse (storparcel) og Y4-adresse (parcelhusgrunde) af Vurderingsrådet for Y5 sydvestlige vurdereringskreds tildelt et standardiseret fradrag i grundværdien for forbedringer på 80 kr. pr. m2. Y3-adresse var placeret i grundværdiområde 40049 med planmæssig anvendelse ”boligområde med parcelhuse i byzone”. Det er oplyst, at der for Y4-adresse var angivet samme planmæssige anvendelse. Y2-adresse og Y1-adresse fik ikke et tilsvarende fradrag for forbedringer i grundværdien. Y2-adresse og Y1-adresse var registreret under grundværdiområde 46015 med planmæssig anvendelse ”område til offentlige formål i byzone”. De anførte oplysninger fremgik af de ejendomsvurderingsmeddelelser, som blev sendt til de respektive ejere.
 Det fremgår endvidere, at Y2-adresse og Y1-adresse bevarede gamle ejendoms- og matrikelnumre fra de hidtidige kolonihaveejendomme i området.
 H1 har under skriftvekslingen for Højesteret opfordret Skatteministeriet til at oplyse, hvorfor H1s ejendom og den anden storparcel (Y2-adresse) ikke fik tilkendt et fradrag for forbedringer for 2000. Skatteministeriet har hertil svaret, at vurderingsopgaven på daværende tidspunkt lå hos kommunerne, og at Vurderingsstyrelsen ikke er i besiddelse af oplysninger vedrørende fradragsansættelsen for disse ejendomme.
 H1 anmodede i sin endelige anmodning om genoptagelse af 31. august 2005 om at få fradrag i grundværdien for forbedringer fem år tilbage. SKAT genoptog i den anledning ved afgørelse af 19. oktober 2007 ejendomsvurderingen for Y1, og ejendommen blev tildelt fradrag i grundværdien for forbedringer for årene 2001 og frem. I forbindelse med denne ændring blev Y1 overflyttet til grundværdiområde 40049 med planmæssig anvendelse ”boligområde med parcelhuse i byzone”. Der er ikke i afgørelsen nogen omtale af spørgsmålet om genoptagelse af ejendomsvurderingen for 2000.
 For Højesteret er oplyst nærmere om indførelse af maskinelle vurderingssystemer til brug for ejendomsvurderinger. De maskinelle vurderingssystemer blev indført ved 17. almindelige vurdering i 1981. Det indebar bl.a., at udsendelse af vurderingsskemaer til ejerne ophørte, og at grundværdisystemet og forslagssystemet blev indført. Grundværdierne


text:
blev herefter beregnet maskinelt på grundlag af opdeling af landet i grundværdiområder, foretaget af de lokale vurderingsmyndigheder.
 Siden 1981 er foretaget en række udbygninger af de maskinelle systemer. Det kommunale planregister blev etableret i 1986 og gjort obligatorisk fra 1990. Planregistret indeholder oplysninger tilvejebragt af kommunerne om bl.a. zonekode, generel plankode og specifik plankode. Disse oplysninger indgår herefter i den maskinelle beregning af grundværdier.
 H1 har for Højesteret fremlagt utrykt administrativ praksis fra Ligningsrådet og Skatterådet. Fra Ligningsrådets praksis er fremlagt ansættelses- og revisionssager afgjort i 2004. Fra Skatterådets praksis er fremlagt afgørelser truffet i perioden 2014-2017 om ekstraordinær genoptagelse af fradrag i grundværdien for forbedringer.
 I forbindelse med, at staten overtog vurderingen af landets faste ejendomme fra de kommunale vurderingsråd, nedsatte SKAT en ERFA-gruppe om fradrag for forbedringer. Af et referat fra gruppens møde den 25. august 2005 fremgår bl.a.:
 ”Overordnet set er der på området for fradrag for forbedringer væsentlige retssikkerhedsmæssige problemstillinger.
 Iøjnefaldende er det blandt andet, at reglerne såvel historisk som aktuelt ikke forvaltes på ensartet vis. Det konstateres, at til trods for at regelsættet har været gældende i adskillige årtier, at kommunerne (der tidligere var behandlende myndighed) har administreret ud fra 3 forskellige måder. Et ganske underordnet antal af kommunerne har tilnærmelsesvist administreret i overensstemmelse med gældende ret, hvor man – så vidt ses – har vurderet de enkelte sager konkret, og blandt andet på basis af iagttagelse af fornøden dokumentation herefter har truffet afgørelse. Den anden og overvejende del af kommunerne har tilsyneladende truffet afgørelse uden iagttagelse af dokumentationskravet og har således foretaget en skønsmæssig ansættelse – et forhold, der er klart uhjemlet. Endelig må det konstateres, at en del af kommunerne ganske enkelt ikke har haft kendskab til reglernes eksistens.
 Det er ERFA-gruppens konstatering, at dette forhold medfører væsentlige problemer i forhold til tesen om ”ensartethed i forvaltningens afgørelse[r]”, idet det blandt andet er forbundet med vanskeligheder at indhente relevant dokumentation i forbindelse med den daglige sagsbehandling. Enten kan dokumentationen ikke indhentes, da den ikke eksisterer, eller også er dokumentationen mangelfuld, idet der f.eks. henvises til, at et aktuelt fradrag er ansat ud fra princippet om ”et slag på tasken”.”
 Skatteforvaltningsloven mv.
 Den dagældende bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3, (lovbekendtgørelse nr. 175 af 23. februar 2011) havde følgende ordlyd:
 ”§ 33.
 Stk. 3. Skatterådet kan efter forelæggelse af told- og skatteforvaltningen, jf. § 2, stk. 2, foretage eller ændre en vurdering af en fast ejendom efter udløbet af fristerne i stk. 1 og 2. Skatterådet kan bestemme, fra hvilket tidspunkt ændringen skal følges ved beregningen af indkomstskat, ejendomsværdiskat og kommunal ejendomsskat.”
 Af bemærkningerne til lovforslaget fremgår bl.a. (Folketingstidende 2004-05, 1. samling, til- læg A, lovforslag nr. L 130, s. 3573):
 ”Til § 33
 Efter stk. 3 har Skatterådet mulighed for ekstraordinært at foretage eller ændre en ejendomsvurdering efter udløbet af fristerne i stk. 1 og 2. Bestemmelsen er en videreførelse af skattestyrelseslovens § 19, stk. 1.”
 I den tidligere skattestyrelseslov (lov nr. 824 af 19. december 1989) havde § 19, stk. 1,


text:
føl- gende ordlyd:
 ”§ 19. Ligningsrådet kan efter indstilling fra den centrale told- og skatteforvaltning optage ansættelser og vurderinger til påkendelse og kan foretage ændringer deri, jf. dog § 36, stk. 2. Ligningsrådet kan for ejendomsvurderingernes vedkommende bestemme, fra hvilket tidspunkt ændringen skal følges ved skatteberegningen. § 3, stk. 3, 4-6. pkt., og § 21, stk. 2, anvendes tilsvarende.”
 Af bemærkningerne til lovforslagets § 23, der i den vedtagne lov blev § 19, anføres bl.a. (Folketingstidende 1989-90, 1. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 6, sp. 244):
 ”Til § 23
 Efter forslagets stk. 1 har Ligningsrådet hjemmel til at foretage ansættelser, vurderinger og ændringer heraf i konkrete revisionssager, som forelægges for rådet med indstilling af den centrale told- og skatteforvaltning. Ligningsrådet kan i denne forbindelse træffe beslutning om, fra hvilket tidspunkt en vurdering skal have skattemæssig virkning. Bestemmelsen skal sammenholdes med forslagets § 18, stk. 3 og 4, og svarer til § 14, stk. 2, 2. pkt., og § 15, stk. 1, 2., 3. og 5. pkt., i den gældende lov.
 I den forudgående skattestyrelseslov (lovbekendtgørelse nr. 573 af 14. november 1984) var § 15, stk. 1, 2., 3. og 5. pkt. sålydende:
 ”§ 15... Anser statsskattedirektoratet en ansættelse (vurdering) for urigtig, og finder ændring ikke sted i medfør af stk. 2 eller 3, forelægger direktoratet sagen for det pågældende amtsligningsråd eller ligningsrådet, der er berettiget til at ændre ansættelserne.Dette gælder dog ikke i det omfang, landsskatteretten ved kendelse har taget stilling til en ansættelse eller en vurdering... For ejendomsvurderingernes vedkommende kan rå- det træffe bestemmelse om, fra hvilket tidspunkt den af rådet foretagne eller på rådets foranledning af vedkommende skyldråd foretagne ændring af ansættelsen skal tages til følge ved skatteberegningen.”
 Af cirkulære nr. 76 af 26. april 1996 om vurderingsmyndighedernes og told- og skatteregionernes adgang til at foretage nye vurderinger af fast ejendom og til at ændre tidligere foretagne vurderinger fremgår bl.a.:
 ”1. Vurdering i første instans
 1.1. Vurdering af en fast ejendom foretages af vurderingsrådet i første instans.
 5. Revision af vurderinger af fast ejendom
 5.1. Told- og Skattestyrelsen fører tilsyn med, at vurdering af fast ejendom sker på behørig og ensartet måde over hele landet, jf. skattestyrelseslovens § 12, stk. 1.
 Told- og Skattestyrelsen udarbejder forud for en almindelig vurdering en plan for denne og for tilsynet med vurderingsarbejdet. Endvidere forsyner Told- og Skattestyrelsen vurderingsmyndighederne med oplysninger til brug for vurderingen og giver dem anvisninger med hensyn til fremgangsmåden og tilrettelæggelsen og gennemførelsen af selve vurderingen. Disse planer og anvisninger forelægges Ligningsrådet. Således godkendte planer og anvisningerne skal følges af vurderingsmyndighederne, jf. skattestyrelseslovens § 13.
 5.2. Told- og Skattestyrelsen skal undersøge rigtigheden af vurderingsrådenes og skyldrådenes afgørelser. Dette sker efter regler, der udarbejdes af Told- og Skattestyrelsen og godkendes af Ligningsrådet, jf. skattestyrelseslovens § 14, stk. 1.
 Den lokale told- og skatteregion fører på Told- og Skattestyrelsens og Ligningsrådets vegne tilsynet med, at vurderingen af fast ejendom sker på behørig og ensartet måde indenfor skyldkredse, hvor regionen fører det statslige tilsyn med vedkommende skyldråd, jf. skattestyrelseslovens §


text:
16, stk. 1.
 Told- og skatteregionen har adgang til indsigt i vurderingsmyndighedernes konkrete arbejde, herunder til at deltage i vurderings- og skyldrådenes møder og forhandlinger uden stemmeret og til at udtage vurderingssager til gennemgang, jf. skattestyrelseslovens § 14, stk. 2 og 3.
 5.3. Efter indstilling fra Told- og Skattestyrelsen kan Ligningsrådet optage vurderinger til påkendelse og kan foretage ændringer deri (revisioner). Ligningsrådet kan herunder bestemme, fra hvilket tidspunkt en ændring skal have skattemæssig virkning, jf. skattestyrelseslovens § 19, stk. 1.
 Revisionsbeføjelsen udøves som led i tilsynet med, at vurdering af fast ejendom sker på behørig og ensartet måde over hele landet, jf. skattestyrelseslovens § 12, stk. 1. Revisioner adskiller sig fra behandling af klager og begæringer om genoptagelser, jf. ovenfor punkt 2 og 3, ved at være iværksat på den tilsynsførende myndigheds foranledning. Revision forudsætter i almindelighed, at der foreligger væsentlige fejl eller afvigelser.
 Der kan være anledning til at foretage revision i tre hovedtilfældegrupper:
 - hvor klagebehandling viser, at der (tillige) er væsentlige fejl ved ansættelser eller fordelinger, der ikke er påklaget,
 - hvor undersøgelser af bestemte geografiske områder eller med hensyn til visse ejendomskategorier giver grundlag for det, eller
 - hvor tilsynsmyndigheden på anden måde bliver opmærksom på, at en konkret vurdering er forkert.
 Foretagelsen af en revision beror på en konkret afvejning. I sidstnævnte tilfælde kan der, udover at fejlen eller afvigelsen er væsentlig, lægges vægt på, om det kan tilregnes vurderingsmyndigheden, at der ikke er foretaget en korrekt ansættelse eller fordeling.”
 Cirkulæret blev ophævet ved skrivelse nr. 9001 af 2. januar 2007 i forlængelse af fusionen af de kommunale og statslige skatteforvaltninger pr. 1. november 2005.
 Det relevante afsnit af Juridisk Vejledning 2010-2 og 2011-1 er gengivet i landsrettens dom.
 I den dagældende vurderingslov (lovbekendtgørelse nr. 648 af 11. august 1999) var § 17 sålydende:
 ”§ 17. Såfremt de fornødne oplysninger foreligger, skal vurderingsrådet ved vurderingen med de af §§ 18-21 følgende begrænsninger give fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, hvad enten forbedringerne består i kapitalanvendelse eller i ejers arbejde.”
 Bestemmelsens første led blev affattet ved lov nr. 310 af 10. juni 1976, jf. ændringslovens § 1, nr. 17:
 ”I § 17 ændres ”Såfremt ejerne i skemaet har givet de fornødne oplysninger” til: ”Såfremt de fornødne oplysninger foreligger for vurderingsmyndighederne”.”
 I bemærkningerne til § 17 hedder det bl.a. (Folketingstidende 1975-1976, 2. samling, tillæg A, sp. 2577):
 ”Til § 1, nr. 17.
 Forslaget er en følge af, at de for vurderingen nødvendige oplysninger i vidt omfang vil kunne fås fra bygnings- og boligregistret, når dette er etableret.”
 I cirkulære nr. 57 af 19. april 1989 om registrering af kommuneplaner, lokalplaner, byfornyelsesbeslutninger, varmeplaner og andre offentligretlige rådighedsindskrænkninger, der vedrører ejendomme beliggende i delområder af kommunen, hedder det bl.a.:
 ”§ 1. De fleste kommuner har foretaget en registrering af oplysninger om planlagt anvendelse, bebyggelsesprocent, mv. i det såkaldte ”foreløbige planregister”. Registreringen blev foretaget på baggrund af de foreliggende plandokumenter i forbindelse med kommuneplanarbejdet.
 Stk. 2. Oplysningerne blev anvendt i forbindelse med 18. almindelige ejendomsvurdering.


text:
Kommunen kunne alternativt vælge at registrere tilsvarende oplysninger i det såkaldte ”grundværdisystem” ...
 Stk. 2. Ved næste almindelige ejendomsvurdering, som planlægges gennemført i 1992, vil der ikke være indberetning til grundværdisystemet, idet aktuelle oplysninger om planforhold i stedet indberettes til planregistret og derefter overføres herfra til ejendomsvurderingsopgaven. Kun i undtagelsestilfælde vil der kunne ske direkte indberetning til grundværdisystemet (rettelser af konstaterede fejl og lignende).
 § 5. Planregistret forudsættes løbende ajourført, når kommunen udarbejder nye lokalplaner, byfornyelsesbeslutninger mv.”
 Y5-kommune vedtog i 1996 lokalplan nr. ...26 for et område beliggende ved Y6-vej. Lokalplanen førte til ændring af områdets anvendelse ved etablering af tre storparceller og ni parcelhusgrunde. I forbindelse med etableringen af de anførte ejendomsparceller forestod Y5-kommune den overordnede byggemodning af området.
 H1 erhvervede fra Y5-kommune med overtagelse den 1. december 1998 den ene storparcel på 8.459 m2, som efter bebyggelse med almene lejeboliger fik adressebetegnelsen Y1-adresse.
 Ved ejendomsvurderingen for vurderingsåret 2000 blev Y3-adresse (storparcel) og Y4-adresse (parcelhusgrunde) af Vurderingsrådet for Y5 sydvestlige vurdereringskreds tildelt et standardiseret fradrag i grundværdien for forbedringer på 80 kr. pr. m2. Y3-adresse var placeret i grundværdiområde 40049 med planmæssig anvendelse ”boligområde med parcelhuse i byzone”. Det er oplyst, at der for Y4-adresse var angivet samme planmæssige anvendelse. Y2-adresse (storparcel) og H1s ejendom på Y1 fik ikke et tilsvarende fradrag for forbedringer i grundværdien. Disse ejendomme var registreret under grundværdiområde 46015 med planmæssig anvendelse ”område til offentlige formål i byzone”.
 SKAT genoptog i 2007, efter at H1 i 2005 havde anmodet om genoptagelse fem år tilbage, ejendomsvurderingen for Y1 i medfør af den dagældende bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2, om ordinær genoptagelse, og ejendommen blev tildelt fradrag i grundværdien for forbedringer for årene 2001 og frem. I forbindelse med denne ændring blev Y1 overflyttet til grundværdiområde 40049 med planmæssig anvendelse ”boligområde med parcelhuse i byzone”. Der er ikke i afgørelsen nogen omtale af spørgsmålet om genoptagelse af ejendomsvurderingen for 2000.
 Kammeradvokaten afgav den 20. november 2012 et responsum, hvorefter det var ulovligt, at der hidtil altid var blevet nægtet ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderinger, når anmodningen angik fradrag i grundværdien for forbedringer, jf. de tidligere bestemmelser i vurderingslovens § 17 og § 18. SKAT (nu Vurderingsstyrelsen) gennemgik herefter alle afgjorte genoptagelsessager 10 år tilbage med henblik på at vurdere, om der var grundlag for at indstille til ekstraordinær genoptagelse i Skatterådet efter den dagældende bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3.
 SKAT besluttede ved afgørelse af 20. januar 2015 ikke at sende sagen vedrørende Y1 til Skatterådet, da man ikke fandt, at der var grundlag for at genoptage ejendomsvurderingen for 1999-2000 ekstraordinært. SKAT begrundede afgørelsen med, at der ikke var sket objektive fejl eller myndighedsfejl, og at ændringen af fradraget for forbedringer ville indebære en beløbsmæssigt væsentlig ændring, men at dette ikke alene kunne begrunde genoptagelse.
 Sagen angår for Højesteret, om H1 er berettiget til ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for 2000 for ejendommen Y1 efter den dagældende bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3.
 H1 har anført, at en væsentlig beløbsmæssig afvigelse efter administrativ praksis har


text:
kunnet begrunde ekstraordinær genoptagelse, uden at der har foreligget andre omstændigheder. H1 har endvidere anført, at der foreligger en objektiv myndighedsfejl, når ejendomme i en udstykning ikke har fået tildelt fradrag for forbedringer, mens flere andre ejendomme har fået sådant fradrag, når H1 ejendom er placeret i det forkerte grundværdiområde og med forkert planmæssig anvendelse, eller når vurderingsmyndigheden ikke har overholdt officialmaksimen (undersøgelsesprincippet), idet man ikke af egen drift har indhentet de oplysninger, der er nødvendige for at ansætte fradraget for forbedringer korrekt.
 Generelt om ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurdering
 Den før 2013 gældende bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3 – som svarer til den før 2005 gældende bestemmelse i skattestyrelseslovens § 19, stk. 1 – indeholdt ikke nogen nærmere angivelse af betingelserne for ekstraordinær genoptagelse af en ejendomsvurdering.
 Som det fremgår af Højesterets dom af 9. januar 2006 (UfR 2006.1085 (SKM2006.49.HR)) blev skattestyrelseslovens § 19, stk. 1, før sammenlægningen af de kommunale og statslige skatteforvaltninger anvendt som led i det statslige tilsyn med, at vurderingen af fast ejendom skete på behørig og ensartet måde over hele landet, og der var således tale om en statslig revisionsbeføjelse, som ikke gav den enkelte skatteyder noget retskrav på revision af vurderinger af fast ejendom. Det følger af dommen, at det beroede på et skøn, om en ejendomsvurdering skulle optages til revision i medfør af bestemmelsen i skattestyrelseslovens § 19, stk. 1, og at der således navnlig var spørgsmål om at vurdere, om de hensyn, der havde begrundet SKATs afgørelse, var relevante og saglige.
 Højesteret finder, at der også med skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3, frem til udgangen af 2012 var overladt SKAT et betydeligt skøn over, hvilke hensyn der kunne inddrages ved bedømmelsen af, om der var grundlag for at indstille til Skatterådet, at der skete ekstraordinær genoptagelse af en ejendomsvurdering.
 Efter Told- og Skattestyrelsens cirkulære nr. 76 af 26. april 1996 forudsatte revision (ekstraordinær genoptagelse) efter den dagældende bestemmelse i skattestyrelseslovens § 19, stk. 1, i almindelighed, at der forelå væsentlige fejl eller afvigelser. Cirkulæret nævner som én af tre hovedtilfældegrupper, at den statslige tilsynsmyndighed (Told- og Skattestyrelsen) bliver opmærksom på, at en konkret vurdering er forkert. Det anføres, at en revision beror på en konkret afvejning, og at der i den anførte hovedtilfældegruppe, ud over at fejlen eller afvigelsen er væsentlig, kan lægges vægt på, om det kan tilregnes vurderingsmyndigheden, at der ikke er foretaget en korrekt ansættelse eller fordeling.
 Højesteret finder, at cirkulæret må forstås sådan, at ekstraordinær genoptagelse efter den beskrevne praksis altid forudsatte en konkret afvejning, og at der i denne afvejning kunne indgå andre hensyn end den beløbsmæssige afvigelse mellem den korrekte grundværdi med fradrag for forbedringer og den oprindeligt ansatte grundværdi.
 I SKATs Juridiske Vejledning 2010-2, pkt. A,A.8.6, anføres det, at ekstraordinær genoptagelse ikke er en yderligere klagemulighed, og at der skal være vægtige grunde til genoptagelsen. Det anføres endvidere, at der ved bedømmelse af, hvilke sager der skal forelægges Skatterådet med henblik på ekstraordinær genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3, foretages en samlet


text:
vurdering af forholdene, og at der bl.a. lægges vægt på, om der er tale om objektive fejl i vurderingerne og/eller myndighedsfejl, at ændringerne er væsentlige og/eller der foreligger særlige omstændigheder i øvrigt. I SKATs Juridiske Vejledning 2011-1 er det i samme afsnit som noget nyt tilføjet, at beløbsmæssig væsentlighed efter Skatteministeriets opfattelse ikke kan stå alene som begrundelse for ekstraordinær genoptagelse.
 Højesteret finder, at det anførte ikke kan anses for en skærpelse af praksis i forhold til, hvad der fulgte af 1996-cirkulæret. Højesteret finder endvidere, at H1 ikke har godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis ved de fremlagte konkrete afgørelser fra Skatterådet og Landsskatteretten.
 Højesteret finder herefter, at det som anført i Juridisk Vejledning må bero på en samlet individuel bedømmelse af forholdene, om der skal ske ekstraordinær genoptagelse, og at der i den forbindelse kan lægges vægt på, om der er tale om objektive fejl i vurderingerne, myndighedsfejl, væsentlig beløbsmæssig afvigelse eller særlige omstændigheder i øvrigt. Højesteret finder endvidere, at en væsentlig beløbsmæssig afvigelse ikke i sig selv kan begrunde ekstraordinær genoptagelse.
 Det fremgår af sagens oplysninger, at H1s ejendom Y1-adresse – ligesom en anden storparcel – var registreret i et andet grundværdiområde end de øvrige ejendomme i udstykningen og med forkert planmæssig anvendelse (”offentlige formål” i stedet for ”boligområde”), og at disse oplysninger blev rettet, efter SKAT i 2007 efter H1s anmodning herom i 2005 genoptog ejendomsvurderingen for 2001 og fremefter. Det fremgår endvidere, at alene disse to storparceller bevarede gamle ejendoms- og matrikelnumre fra de hidtidige kolonihaveejendomme i området. Disse to storparceller fik i modsætning til de øvrige parceller i udstykningen ikke et oprindeligt fradrag for forbedringer.
 H1 har anført, at dette er de mest sandsynlige forklaringer på, hvorfor deres ejendom ikke fik et oprindeligt fradrag for forbedringer i 2000.
 Skatteministeriet er blevet opfordret til at oplyse, hvorfor H1s ejendom og den anden storparcel ikke fik tilkendt fradrag for forbedringer for 2000. Skatteministeriet har hertil svaret, at vurderingsopgaven på daværende tidspunkt lå hos kommunerne, og at Vurderingsstyrelsen ikke er i besiddelse af oplysninger vedrørende fradragsansættelsen for disse ejendomme.
 Henset hertil finder Højesteret det tilstrækkeligt godtgjort, at det forhold, at to af storparcellerne – i modsætning til de øvrige parceller i udstykningsområdet – ikke fik fradrag for forbedringer i 2000, skyldes et ikke retvisende oplysningsgrundlag i de it-systemer, der understøttede det kommunale vurderingsråds ejendomsvurdering, og at der således foreligger en myndighedsfejl.
 Ved den samlede vurdering af, om der er grundlag for ekstraordinær genoptagelse, lægger Højesteret vægt på, at der foreligger en myndighedsfejl, og at en ekstraordinær genoptagelse med den seneste ansættelse af fradraget til 1.561.200 kr. vil indebære en nedsættelse af den oprindeligt ansatte grundværdi på 4.544.300 kr. svarende til knap 35 %.
 H1 kunne i 2000, hvor man modtog meddelelse om ejendomsvurderingen for dette år, have bemærket, at der ikke var givet fradrag i grundværdien for forbedringer, men først i 2004- 05, da H1 fik sagkyndig bistand, blev de opmærksomme på det manglende fradrag. Efter ændringen af vurderingslovens § 17 i 1976 gik man gradvis væk


text:
fra at bygge ejendomsvurderingen på ejerens indberetninger i takt med den stigende automatisering af sagsoplysningen og it-understøttelse af ejendomsvurderingen. Henset hertil og til de foreliggende oplysninger om kommunernes administration af reglerne finder Højesteret, at der ved den samlede afvejning ikke kan lægges afgørende vægt på, at H1 ikke havde benyttet den ordinære klageadgang. Det udelukker derfor ikke ekstraordinær genoptagelse, at H1 ikke gjorde indsigelse imod ejendomsværdiansættelsen før 2005.
 Højesteret finder derfor, at H1 er berettiget til at få genoptaget ejendomsvurderingen for 2000.
 Højesteret tager herefter H1s påstand til følge.
 Ud over sagens værdi er der ved fastsættelse af sagsomkostninger taget hensyn til sagens karakter og arbejdets omfang. Sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift for begge retter med 100.000 kr. og af retsafgift for begge retter med 4.200 kr., i alt 104.200 kr.
 Skatteministeriet skal anerkende, at ejendomsvurderingen for 2000 for Y1-adresse skal genoptages ekstraordinært.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 104.200 kr. til H1. Sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Højesteret I Dag Dom » agrourense.info
 Højesteret Domme og kendelser - Højesteret Højesteret.
 Klik på Højesterets afgørelsesdatabase, hvis du ønsker at se de senest afsagte domme og kendelser. Du kan også gå direkte til domsoversigtens søgeside, hvis du f.eks. ønsker at søge på sagsemner, domme afsagt i en bestemt periode m.v. Nov 20, 2018 · T havde samlet siddet i fængsel i ca. 10 år. Det aktuelle forhold af trusler fandt sted ca. 4 måneder efter løsladelsen i forbindelse med afsoningen af den seneste dom og i prøvetiden for den betingede udvisning. Sagen for Højesteret angik strafudmålingen og spørgsmålet om udvisning. Mar 27, 2019 · Højesteret har i dag i to principielle – og enslydende - domme frifundet valuarer for erstatningsansvar i forbindelse med værdiansættelse af andelsboligforenings-ejendomme. Dommene kommer i forlængelse af Højesterets dom af 7. marts 2019, hvor en valuar blev fundet erstatningsansvarlig for at have foretaget en for høj. Apr 26, 2019 · Højesteret har i det væsentligste frifundet en autoforhandler i at have overtrådt hvidvasklovens kontantforbud. Autoforhandleren havde kontant modtaget mere end 50.000 kr. som betaling for salg af flere køretøjer samme dag til samme køber, men blev ikke straffet herfor.
 Efter ti prøvesager har været i byretten, landsretterne og en i Højesteret, er Retten i Lyngby i gang med at afgøre de sager, der afventede prøvesagerne. De to seneste domme blev afsagt i dag den 17. juni 2019. Den første dom efter prøvesagerne og Højesterets dom den 11. januar 2019 blev afgjort ved Retten i Lyngby den 1. marts 2019. Jan 15, 2019 · Sagen om Capinordic, Højesteret i dag har fældet dom i, er én ud af en række retslige efterspil, som er havnet hos de danske domstole i kølvandet på bankernes krak under og efter finanskrisen. Blandt dem er de to store sager mod Amagerbanken og Roskilde Bank, der gik konkurs i henholdsvis 2011 og 2008. Dec 17, 2010 · Højesteret skal i dag fælde dom i to principielle sager, som kan få betydning for rigtig mange lønmodtagere og arbejdsgivere de kommende år. Højesterets dom om ansættelsesbeviser kan få stor betydning for mange arbejdsgivere og lønmodtagere de kommende år. Af Thomas Helsborg. Byrettens dom var en delafgørelse omfattet af retsplejelovens § 253 og kunne derfor ikke appelleres uden Procesbevillingsnævnets tilladelse 23. Ikke direkte adgang til Højesteret for færøsk sag hvori landsretten havde afsagt kendelse som 2. instans. 29-02. Anke iværksat én dag for sent blev ikke tilladt 11-02-2016 Sag 267/15 m.fl.
 Højesteret afsagde i dag dom i den såkaldte ferie/-efterlønssag. Dommen giver a-kasserne medhold og betyder, at a-kasserne også skal have refusion i de resterende ferie-/efterlønssager. Der blev i dag sat punktum for den snart 10 år lange ferie-/efterlønssag. Højesteret fandt, at a-kasserne skal have refusion for de sidste sager om. Stort tocifret milliardbeløb på spil i principiel dom over dyrere boliglån. Højesteret afgør i dag tre sager om bidragssatser, efter boligejere tabte i landsretten. Der er potentielt milliarder på spil, når Højesteret i dag tager stilling til prisen på boliglån. Jan 15, 2019