text:
Hammer efter eget udsagn så "altereret", at han løb fra stedet. Jens Ulriksen gav nu Ole Nielsen, der under slagene havde vredet sig om på jorden, endnu et kraftigt sidste slag, hvorved at stykke sprang af kæppen.
 Barbara Hansdatter havde indbildt sin søn, at gerningens straf kunne forebygges, hvis ham efter at have slået stedfaderen ihjel, rørte ved liget i Fandens navn. Efter at have foretaget denne handling forlod Jens Ulriksen gerningsstedet og indhentede sin farbroder og fortalt ham, at Ole Nielsen var slået ihjel eller ikke kunne leve. Hertil skal Lars Hammer have svaret, at han selv var uskyldig og udtalt, at det ville koste Jens Ulriksen Livet. Derefter gik de hver til sit efter at have aftalt at tie stille med det gjorte.
 Barbara Hansdatter har naturligvis ikke undrede sig over, at hendes mand ikke kom hjem. Derimod var hun gået tidlig i seng og påstår, at hun intet havde hørt. Under forhørene måtte hun dog, stærkt presset, indrømme, at hun havde hørt skrigene fra sin mand. Også det 9 årige plejebarn var vågnet ved skrigene og var blevet forskrækket, men hun havde beroliget ham ved at sige, at det var en kat, der havde fanget en mus. Da drengen igen sov, listede hun ud til gerningsstedet, og blev iflg. egen forklaring i retten, der så forfærdet over hvad hun så, at hun faldt om på liget.
 Da Ole Nielsen blev fundet lå liget med hovedet nedtrykket i jorden i en blodfyldt fordybning, så at næsen var fladtrykket og læberne stærkt beskadigede, men Barbara Hansdatter forklarede, at hun ikke var faldet over hovedet. Ved synsforretningen og den senere obduktion konstateredes det, at han var død af slag på issen og tindingerne og at det farligste sår i baghovedet var tilføjet ham efter at han var faldet til jorden. Man fandt ellebark og splinter i sårene, ligesom der også blev fundet splinter af kæppen på gerningsstedet.
 Ellekæppen med blod på blev ved en ransagning af væverhuset fundet under gruekedlen og dette i tillæg til, hvad retten i øvrigt havde erfaret førte til, at der ved afslutning af forhøret den 30. april, hvor Barbara Hansdatter var den sidst afhørte, stod klart, at hun sammen med Jens Ulriksen og Lars Jensen Hammer stod bag mordet. Politiprotokollen for denne dag slutter således: "Forhørsdommeren fandt sig paa Grund af det Oplyste beføiet til at [beordre] saavel den Myrdedes Hustru Barbara Hansdatter som de 2de i Skovkrattet samme Aften, som Mordet blev begaaet, seete 2de Personer, Jens Ulriksen og Lars Jensen Hammer i Arrest og beordrede Sognefoged Jens Larsen Engelstrup til at anholde og føre de 2de Sidstnævnte til Arresten i Præstøe".
 Politiet fortsatte afhøringerne på tingstedet i Præstø med to afstikkere til den dræbtes bopæl, dels den tidligere nævnte obduktionsforretningen 4.5.1836 og dels en påvisning på gerningsstedet 11.5.1836.
 En af de afhørte, gårdmand Jørgen Nielsen Smed i Engelstrup, havde kendt samtlige implicerede gennem flere år og hans beretning lyder med rettens ord således:
 Deponenten [vidnet] har kjendt ham [Jens Ulriksen] i de sidste


text:
2 Aar, da hans Fader har boet i sit Huus paa Engelstrup han har arbeidet hjemme hos Faderen paa Væver professionen, indtil sidst afvigte Juul, da der skal være opkommen Uenighed imellem dem, og Sønnen derpaa tog op til Ole Christensen Taageskov. - Han, Deponenten antager, at Uenigheden er kommen i Anledning af, at Stedfaderen den myrdede Ole Nielsen havde besvangret Fruentimmeret Lisbeth Nielsdatter i Everdrup, og at Ole Nielsens Kone Barbara Hansdatter, paa Grund heraf har ophidset Sønnen Jens Ulriksen mod hans Stedfader, thi ellers var Sønnen, hans Stedfader meget hengiven og stræbte for ham ved deres Fælleds Arbeide som for sig selv. - Ole Nielsen Vævers Hustru Barbara Hansdatter, har Deponenten kjendt i flere Aar som et ondt og slet Fruentimmer. - Hun levede i ond Forstaaelse med sin 1ste Mand Bendix Sadelmager fra hvem hun blev separeret, fordi hun efter Rygtet skal have lagt i med andet Mandfolk. - Med hendes anden Mand Ulrik Jensen levede hun ej heller godt, men han var stor og stærk og kunne holde hende til Lydighed, og skal endog saa have anvendt sine [stærke] Kræfter i saa Henseende imod hende. - Om hendes ægteskabelige Forhold med hendes 3. Mand den myrdede Ole Nielsen, veed Deponenten ej videre at forklare, end hun skal have været meget ond imod ham, siden det kom op, at han havde besvangret Lisbeth Nielsdatter, hvorimod Ole Nielsen Væver der var en skikkelig og fredsommelig Mand, stedse skal have givet efter, og ikke svaret hende Noget igjen. - Lars Jensen Hammer har Deponenten kjendt i flere Aar, han har arbeidet for ham som Huusmand i 6 á 7 Aar, imod Dagløn om Sommeren, men om Vinteren ved at tærske til Punds [akkordarbejde], hans Opførsel imod Deponenten og Familie og i hans Arbeide var god. - Hvorledes han har været imod andre veed Deponenten ikke af egen Erfaring, men hans Rygte er ikke godt, og han skal især være hengiven til Drik og Slagsmaal.
 Generelt var det dog sådant, at vidnerne oplyste, at "Rygtet sagde ...", men at de ikke selv havde oplevet ubehageligheder med de pågældende. I forbindelse med Ole Nielsens påståede dårlige behandling af Barbara Hansdatter, blev det noteret i sidste retsmøde umiddelbart før dommen, at "Vidner har aldrig set den Dræbte slaa sin Hustru".
 Jens Ulriksens søster, Ane Cathrine Ulriksdatter, der fra 1.5.1836 tjente i Thestrup, blev afhørt ved Gisselfeld Kloster Birks Politiret 9.6.1836. Afhøringen foregik ved at hun svarede på spørgsmål, som Vordingborg nordre Birkeret havde tilsendt retten. Hun blev eksempelvis spurgt om, hvad hun havde hørt og oplevet i hjemmet hos moderen og stedfaderen og om hendes syn på stedfaderen.7 Om et besøg på den almindelige Bededag i hjemmet fortælte hun, at medens hun var alene i Stuen med sin Moder og Broder, sagde Barbara Hansdatter, at hendes Stedfader Ole Nielsen var slem mod hende /: Barbara Hansdatter /:, og at han ikke var bedre Mand, end at han skulle bankes, hvorpaa Komparentinden [den afhørte] ytrede, at det var ikke værdt at gjøre sligt.

type: other


text:
Herefter fortalte Moderen og hendes broder Jens Ulriksen, at Jens Ulriksen og Lars Hammer skulle passe Ole Nielsen op, og banke ham, saa at han kunde have nok af det. Men de talte ikke om naar det skulle ske, ei heller, at de vilde slaae Ole Nielsen ihjel.
 På spørgsmål om hun havde besøgt sin søster, Ane Magrethe Bendixdatter, fortalte hun, at Hun var hos sin søster Christian Hansens Kone Ane Margrethe Bendixdatter i Everdrup søndagen den første dennes, og Søsteren fortalte hende da, at broderen Jens Ulriksen havde været Storebededags Eftermiddag hos Lars Hammer i Taageskov, og derefter hos hende, og at han havde fortalt til hende, at Moderen Barbara Hansdatter havde fristet ham til, at han tilligemed Lars Hammer skulle slaae Stedfaderen Ole Nielsen ihjel, hvorpaa Søsteren havde sagt til Jens Ulriksen, at det maatte de ikke; hvorpaa han svarede, at Moderen vedblev at sige til ham, at de skulde gjøre det.
 Ane Cathrine Ulriksdatter blev ligeledes spurgt, hvornår hun fik at vide, at hendes stedfader Ole Nielsen var slået ihjel og her oplyste hun, at hun fik dette af vide af nogle skolebørn, der kom fra skole i Engelstrup om eftermiddagen dagen efter Store Bededag.
 Slutteligen tilføjer hun, at der i flere Aar ikke har været nogen god Forstaaelse imellem hendes Moder og Stedfader, og at det uforligelige Forhold imellem dem især har tiltaget i det sidste Aar, paa Grund af hendes Stedfader i afvigte Aar besvangrede Pigen Lisbeth i et Huus paa Engelstrup Mark og avlet et uægte Barn med hende. Ole Nielsen var iøvrigt ingenlunde god imod sin Hustru Barbara Hansdatter, og Komparentinden har flere Gange hørt at han udskjældte hende, ligesom hun og, imedens hun var hjemme, hvilket nu er 4 Aar siden, har hørt adskillige Gange at Ole Nielsen slog hendes 11
 Moder. Iøvrigt maa hun bekjende, at hendes Moder heller ikke behandlede Ole Nielsen vel, og at det slette Forhold imellem dem tildels hidrørte fra Skyld paa Moderens Side
 Ane Margrethe Bendixdatter oplyste under afhøringen 3.5.1836:
 Der var Uenighed imellem hendes Moder Barbara Hansdatter og hendes ihjelslagne Stedfader fordi denne havde besvangret et Fruentimmer ved Navn Lisbeth Nielsdatter. Hun og Mand har flere Gange søgt at overtale hendes Moder til at glemme og tilgive og bære det med Taalmodighed, da han jo ikke var den første der saaledes havde feilet, men da deres Overtalelser og Formaninger ikke kunne hjelpe, og hendes Moders Sind var for Hæftig til at kunne følge samme, uagtet hendes Stedfader ere fredelig og eftergivende, saa besluttede Deponentindens Mand Christian Hansen, at de ville holde dem fra Huset, og siden har Deponentinden ikke været der, eller havt synderlig Omgang med hendes Familie. Deponentindens Broder Jens Ulriksen er af et blidt Gemyt, og har han begaaet dette skrækkelige Mord, troer hun sikkert, at han er forført dertil, dog uden at hun kan navngive af hvem, men hans Farbroder Lars Jensen Hammer er almindelig bekjendt for at besidde en slet Caraqteer.
 Det ser altså ud til, at politiet undersøgte, om Barbara


text:
Hansdatters to døtre havde været inddraget i eller været vidende om planerne for at myrde Ole Nielsen, ligesom også Lars Jensen Hammers hustru og børn blev afhørt. Der er dog ingen af dem, der blev involveret yderligere i sagen.
 Under politiforhøret 17.5.1836 var det i øvrigt kommet frem, at Barbara Hansdatter og Jens Ulriksen én gang tidligere havde lavet en aftale om at få Ole Nielsen ihjel. Han havde nogen tid før alm. Bededag været i Næstved, og her skulle han have været slået ihjel på hjemvejen, men Jens Ulriksen kunne da ikke gennemføre handlingen.
 Flere udtalelser fra politirapporten, bl.a. om de anholdtes karakter, er beskrevet senere under ekstrarettens behandling, hvor vidnerne fik lejlighed til at bekræfte deres vidneudsagn.
 De anklagede havde vidtløftige forklaringer, hvormed de søgte at bevise deres uskyld og der måtte i alt 13 retsdage til, lørdag og søndag ikke undtaget, hvor en lang række vidner blev afhørt, før de anholdtes forklaringer var modbevist ved genafhøringer og konfrontationer mellem sigtede og vidner og tilståelserne faldt.
 Da politiets afhøringer var afsluttet blev udskrift af sagen sendt til amtet, der bestemte, at sagen skulle behandles ved justitsvæsenet, hvorfor en ekstraret (underret) blev nedsat ved Vordingborg nordre Birk på tingstedet i Præstø købstad. Amtmanden udpegede forvalter Voss på Bækkeskov som Actor (anklager) og som Defensor (forsvarer) for alle tre blev udpeget prokurator Arentzen i Vordingborg.
 Actor blev pålagt at rejse sag mod de tre. Som dommer virkede byfoged og skriver i Præstø købstad og birkedommer og skriver ved Vordingborg nordre Birk, kancelliråd Møller, den samme som ledede politiforhørerne. Han blev bistået af 4 lægdommere og ved retten var endvidere to vidner tilstede.
 Retssagen indledes ved at Actor rejser tiltale mod:
 1. Jens Ulriksen for, efter sin mor Barbara Hansdatters tillokkelse om at han kunne overtage fæstehuset efter sin stedfader, med bestemt hensigt at dræbe ham, har ligget i skjul for at oppasse Ole Nielsen, givet sig i ordveksling med ham og uden forudgående slagsmål at give ham såvel det første som det sidste dræbende slag og derefter "med vanhelliget og overtroisk Middel har søgt at fordølge Misgjerningen".
 2. Lars Jensen Hammer for, efter tidligere tilskyndelse af sin svigerinde, den myrdedes kone, og efter umiddelbar foregående opfordring af sin brodersøn, den myrdedes stedsøn, hvilke begge har lovet ham penge for at være behjælpelig med at overfalde Ole Nielsen, som begge havde givet anledning til had og fjendskab, samt at han efter at den overfaldne var slået til jorden, at have deltaget i mishandlingen af ham. Det er dog bevist, at han ikke har haft til hensigt at dræbe Ole Nielsen.
 3. Barbara Hansdatter for, af skinsyge gentagne gange har søgt at overtale sin forrige mands bror og sin egen søn til at prygle hendes mand og derpå lovet svogeren penge og sønnen at overtage huset, samt for at have givet sønnen "ondt Raad om hvorledes Mordgjerningens Opdagelse kunde forebygges". Endvidere for, trods det at hun havde hørt mandens skrig, ikke var kommet ham til hjælp.
 Underretten.
 Underretten, generelle forhold.
 Når et


text:
strafbart forhold blev konstateret, blev forundersøgelsforhør sat i gang. Referat fra disse forundersøgelsesforhør findes i politiprotokollen. Forundersøgelsen skulle oplyse alle sagens fakta, og de kan derfor være meget omfattende og langvarig. Når forhørene var slut, blev en udskrift af sagen sendt til amtmanden, der afgjorde, om der skulle rejses tiltale. Hvis svaret var ja, blev sagen anlagt som justitssag og førtes ved ekstraretten. Referat findes i justitsprotokoller eller specielle ekstraretsprotokoller.
 Når sagen blev til en justitssag, blev der udpeget en anklager (actor) og den tiltalte fik en forsvarer (defensor). Embedet som offentlig anklager fandtes ikke, så en sagfører, der havde været anklager i den ene sag, kunne være forsvarer i den næste.
 Normalt var selve justitssagen kortvarig, netop pga. forundersøgelsens grundighed. Actor afleverede et indlæg, hvori han skulle give en nøjagtig og fuldstændig fremstilling af sagens fakta på grundlag af de foreliggende oplysninger og forhør. Derefter fik defensor udleveret dokumenterne og udarbejdede derefter et indlæg, der som regel nøjedes med at behandle de punkter, der talte til gunst for tiltalte. Begge parter sluttede ofte deres indlæg med forslag til straffens størrelse.
 Efter at defensors indlæg var oplæst, blev den tiltalte spurgt, om han/hun havde noget at tilføje til sit forsvar, hvad der som regel ikke var tilfældet. Derefter blev dommen afsagt.
 Sagførerne afleverede kun ét indlæg hver, og selv om defensor skulle have tid til at læse actors indlæg og imødegå det, og dommeren have tid til at læse begge, var der alligevel tale om en hurtig sagsbehandling.
 Dette var den normale procedure, men der kunne forekomme vidneafhøring under retssagen. Det skete især, fordi dommeren blev opmærksom på, at man havde glemt at 13
 afhøre vidner til be- eller afkræftelse af en bestemt oplysning, eller i forbindelse med oplysninger, der indløb fra andre retskredse.
 Den aktuelle sag.
 Der afholdes møder i ekstraretten den 10., 20., 29. juni og 25. juli 1836, hvortil der blev indstævnet de vidner, der tidligere havde afgivet udtalelser til politiretten. De fik hver især deres tidligere vidneudsagn oplæst, spurgt om de havde yderligere eller afvigende forklaringer at give, for derefter at afgive ed på det sandfærdige i deres forklaringer.
 Der blev endvidere indhentet udtalelser om de sigtede karakterer m.m. og fx. fremsendte sognepræsten i Everdrup en udtalelse, der blev fremlagt i ekstraretten 20.6.1836. Denne udtalelse sammenholdt med oplysninger (ad generalia) i politiprotokollen, giver et billede af de anklagede og den dræbte.
 Jens Ulriksen var vel afholdt af de folk, der kendte ham, var flink til sit arbejde og tillige ærlig og ordentlig i sin adfærd, uden at være tilbøjelig til trætte med de øvrige folk, med hvem han tjente. Derimod lever han i et ufordrageligt forhold til stedfaderen, hvortil dennes strenghed og uvillighed til at betale hvad stedsønnen formeente at have tilgode.
 Politiprotokollen side 191 har flg. signalement: 63 1/4 Tomme høi, [165 cm] stærk af Bygning, rund af Ansigt, aaben af Udseende, blaae af Øine og blond af Haar, uden Særkjende paa Legemet. Hans Klædedragt er en blaae kort Trøie, en bruunstribet Undertrøje med blanke


text:
Knapper i den blaae Trøie, med Beenknapper i Undertrøien, en bruunstribet Vest med blanke Knapper, et pr blaae lange Vadmeels Buxer, hvide Uldstrømper, en blaarlærreds Skiorte, og Træskoe, Hat paa Hovedet, og et rødt hiemmegiort uldent Halstørklæde.
 Barbara Hansdatter var bekjendt for at være en duelig Huusmoder, stod ogsaa i Orde for at kunne kurere syge Kreaturer, hvorved hun undertiden var tilbøielig til at forbinde nogen Overtro. - Ellers viste hun et hæftigt lidenskabeligt Gemyt især imod sin Mand.
 Politiprotokollen side 99 har flg. signalement: velvoxet, føer [kraftig] af Lemmer, blaa Øine, blond graaagtig Haar, skummel og skjulende Øiesyn. - Hun er iklædt en ulden grøn stribet Trøie, et grønt Vadmels Skørt med grønne Baand, et rødt Do. Underskjort, at rød og grønstribet Høergarns Livstykke, et bruunt og grønt stribet Høergarns Forklæde, et blaae Kattuns Tørklæde, en grøn Kattuns Hue med grønne Berettes(?) Baand, et rødt og bruun kantet Silketørklæde om Hovedet, sorte Uldstrømper og Træske paa Benene.
 Lars Jensen Hammer var bekjendt for at være meget trættekjær og hengiven til Slagsmaal, især naar han var i beruset Tilstand. - Han søgte at tage frygtelig Hævn over dem, af hvem han troede sig fornærmet.
 Politiprotokollen side 192 har flg. signalement: 61 Tommer høi [160 cm] stærk af Bygning, blaae Øine, blond krøllet Haar, rødagtig Skiæg, skarp af Ansigt, en stor skarp Næse og skummelt Udseende. - Han har ingen Særkjende paa Legemet. - Han er iklædt en blaae Langtrøie med blanke Metalknapper, en rød og grønstribet hjemmegiort Vest med blanke Knapper, et rød og guult Kattuus Halstrøklæde, hvide Lærreds Buxer, og en Hørlærreds Skiorte.
 Sognepræstens oplysninger om Lars Jensen Hammer fik birkefogeden til at skrive tilbage:
 "maae jeg bede Dem nærmere at opgive ved hvilke Leiligheder, bemeldte Lars Jensen Hammer søgte at tage den anførte frygtelige Hævn, over hvem han har taget saadan, og hvilke Personer der i saa Henseende kan afgive Vidnesbyrd og Forklaring".
 Denne anmodning fik sognepræsten til at fremsende en supplerende udtalelse, der fremlægges i retten 29.6.1836:
 "... tillader ieg mig at meddele, at min Erklæring er bygget paa den almindelige Rygte, at Arrestanten L. Jensen Hammer skal være et slet Menneske hengivent til Drik og Slagsmaal og tillige være hævngjærig, naar Nogen fornærmer ham. Om han har været fornærmet af den dræbte Ole Nielsen Væver og har udøvet Hævn over ham vs. Andre, er mig ei personlig bekjendt".
 Ole Nielsen var en meget vindskibelig [foretagsom, arbejdsom]og ædruelig Mand, viste sig meget redelig imod alle de Folk, som betroede ham Tøi at bearbeide, hvorfor han ogsaa havde meget Arbeide og fandt sit gode Udkomme. Derimod var han utro imod sin Hustru, søgte undertiden utilbørlig Omgang med andre Fruentimmer, hvorfor hs Fortjeneste ei ganske kom Familien tilgode. Saaledes tilpligtedes han i Begyndelsen af Aaret at erlægge 10 Rbd i Alimentationsbidrag til et uægte barn, hvormed en næsten blind Pige heraf Sognet var nedkommen og hvortil hun udtages ham som Barnefader. En saadan Forbrydelse og Udgift maatte endmere opægge Hustruens og Stedsønnens Sind og give disse trætte med ham


text:
forøget Næring.
 Ole Nielsen blev i øvrigt af vidnerne betegnet som en fredsommelig og ordentlig mand, lille af vækst og mellem 40 og 50 år gammel. Han var iflg. lægdsrullen ca. 158 cm høj.
 Der blev endvidere indhentet udtalelser fra såvel personer fra Engelstrup og Everdrup som fra personer bosat i de sogne, hvor de sigtede tidligere havde tjent eller boet. Dette skete ved at de pågældende blev indstævnet til at møde ved den lokale politiret, der i de aktuelle tilfælde var retten ved Vordingborg søndre Birk, Gisselfeld Kloster Birk og Stevns-Fakse Herred. Alle retskredsene har meddelt, at de arresterede ikke er opført i deres strafferegister.
 Barbara Hansdatter betegnes som ufredelig, trættekær og der var rygter om egentlige slagsmål mellem hende og såvel Ole Nielsen som hendes forrige mand, Ulrik Jensen.
 Af sognepræsten i Kongsteds udtalelse om Jens Ulriksen af 11.3.1836 til Faxe-Stevns Herreders politiret fremgår, at Jens Ulriksen havde gode vidnesbyrd fra de steder, hvor han havde tjent, men blev anset "for et eenfoldigt, men derhos [samtidig] godmodigt og skikkeligt Menneske".
 Efter at de indledende retsmøder var ovre, begyndte de egentlige retsmøder 9.8.1836. Her fremlagde anklageren, forvalter Voss, sit anklageskrift der slutter med at indlade sagen for retten med ordene, at "min ærbødigste Paastand [er], at Jens Ulriksen, Barbara Hansdatter og Lars Jensen Hammer bør have forbrudt deres Liv samt udrede Actionens Omkostninger".
 Forsvareren for de tre arresterede, prokurator Arentzen, fik derefter sagens dokumenter udleverede og fik udsættelse af retsmødet i 8 dage, så han kunne sætte sig i sagen. Det blev dog nødvendigt med yderligere 8 dages udsættelse inden Arentzen ved retsmøde den 23.8.1836 fremlagde sit Defentions Indlæg, hvori han argumenterede for, at det var den dræbtes eget liv og levned, der havde været årsag til drabet. Han omtaler Ole Nielsen meget lidt sympatisk og skriver således, at " Den Dræbte var en fræk Hoerkarl, der levede et aabenbart, løsagtigt, syndigt Levnet med et næsten blindt Fruentimmer der ved ham har født et Barn, og hvem han endnu stundom besøgte". Endvidere, at han bortødslede sine penge og var i dyb gæld, trods at han havde meget arbejde. Arentzen bragte også religionen ind i sagen, idet han mente, at Ole Nielsen "paa det skammeligske aabenbar har trodset Guds hellige Lov, der nævner Hoer ved Siden af Mord. - Det nye Testamente nævner endog Hoer, stedse forud for Mord; og hvem der har noget Kiendskab til criminal-Historien, vil vist sande at Hoer var ofte Anledning til Mord".11
 Til afslutning af sit defensionsindlæg plæderede Arentzen for en arbitrær straf til Jens Ulriksen på nogle års fæstningsarbejde, til Lars Jensen Hammer en straf på højst 4 års fæstningsarbejde og Rettens mildeste dom til Barbara Hansdatter.
 Dom ved underretten.
 Det lykkedes dog ikke forsvareren at få flyttet fokus mod Ole Nielsen, da lovens bogstav er klar med hensyn til mord. Den dom som Vordingborg nordre Birkedistrikts ekstraret afsiger den 15.9.1836 lyder derfor således:
 · Jens Ulriksen dømmes for begået mord, til at have sit liv forbrudt til stejle og hjul.
 · Barbara Hansdatter


text:
dømmes for at have købt og tilskyndet Jens Ulriksen til mordet, til at have sit liv forbrudt til stejle og hjul.
 · Lars Jensen Hammer dømmes, for mod løfte om betaling at have stået Jens Ulriksen bi, til fæstningsarbejde i 6 år ved Københavns fæstning.
 Ankemulighederne var på den tid således, at en dom afsagt af en underret kunne eller skulle ankes til en af de to landsoverretter, her Landsover- samt Hof- og Stadsretten i København, og en dom herfra kunne eller skulle ankes til Højesteret, ligeledes i København. Det kunne være den dømte, der søgte appel, det kunne være Amtmanden, der indstævnede sagen for en højere domstol og det kunne være "nødvendig appel", hvis lovgivningen krævede, at sagen skulle behandles ved en højere ret. Der er nogen usikkerhed om, hvornår "nødvendig appel" trådte i kraft, men i 1840 fastslog en forordning, at dødsdomme - ligesom det længe havde været praksis - skulle indankes for både landsoverretten og Højesteret samt forelægges Kongen inden de kunne eksekveres.
 I forbindelse med sagens forelæggelse for kongen, skulle sagen indsendes til Danske Kancelli, hvor kongen efter indstilling fra kancelli udstedte en kongelig resolution, der fastslog om henrettelsen skulle finde sted.
 Livsdommene over Jens Ulriksen og Barbara Hansdatter blev givet efter Kong Christian den Femtes Danske Lov afsnit 6-9-22 sammenholdt med Forordningen af 24.9.1824 § 1 og Forordningen af 4.10.1833 §10, tredje afsnit, samt efter sidstnævnte forordnings § 26 sammenholdt med § 25, der skærper Danske Lovs afsnit 6-6-12 og 6-6-22.
 Birkerettens dom havde følgende bemærkninger: "Førstnævnte Forbrydelse har alle de Kjendemærker som udkræves for at anvende Lovens 6-9-12, sammenholdt med Forordningen af 24de September1824 § 1, og 4de October 1833 § 10, 3die Mentrum, og eftersom sidstnævnte Forordnings §26 sammenholdt med §25 har skjærper Lovens 6-6-12 og 22 derpaa at enhver der har ved Løvter eller under Forestillinger forledt nogen til saadan Forbrydelse, uden at en Misgjerning der er forøvet, [...]. skal straffes ligesom Gjerningsmanden."
 Den alvorligste paragraf er 6-9-12 der siger, at "Ligger Stiemand paa Skov, eller i Skjuel, eller paa farende Veje, [...]og myrder noget Menniske, da, om hand vorder taget ved Gierningen, haver hand forbrut sit Liv, og bør at leggis paa Stægle og Hiul, [...].
 Dommen over Lars Jensen Hammer blev givet efter Forordningen af 4.10.1833 § 25, sidste afsnit, sammenholdt med § 2.
 Lovteksterne fremgår sidst i denne beretning.
 Appel til landsoverretten.
 Den aktuelle dom blev appelleres til Landsover- samt Hof- og Stadsretten i København. Her blev retten sat 17.10.1836 med Prokurator Bang som actor og Secretair og Procurator Stahlfest som defensor.14
 Actors indlæg er langt og noget ustruktureret som anklageskrift. Det var en nøje beskrivelse af sagen iht. politiforhørene og sluttede med konklusionen, at Forsaavidt den ærede Ret ikke maatte finde, at Arrestanten Lars Jensen Hammer bør idømmes en høiere Straf end ved Underretsdommen er skeet, paastaaer jeg: At Birketingsdommen bør ved Magt at stande og at mig tillægges Salarium.
 Herefter var det defensors tur til at fremlægge sit defensionsindlæg. Det var dog ikke prokurator Stahlfest, men fuldmægtig


text:
Hornbek, der skal fremlægge det skriftlige indlæg, men han måtte bede retten om udsættelse i 8 dage for at kunne sætte sig ind i sagen og måtte senere bede om yderligere en dag. Ved fremlæggelsen 25.10.1836 skriver han i indledningen: Saa stolt en Følelse det end er, at vide sig betroet Forsvaret for tvende Mennesker, der tiltales paa Livet, og saameget jeg kunde ønske at være i Besiddelse af alle de Argumenter der kunde tale i Tiltaltes Forsvar, saa vanskeligt føler jeg at Forsvaret in casu vil være med særdeles Hensyn paa at deres Forklaringer ikke i alt harmoneret, men tværtimod kunne bringes som Argumenter imod hinanden til Beviis for deres Strafskyld.
 Herefter gennemgår han for hver enkelt af de tiltalte de argumenterer, der mistænker og de der frikender dem. Til slut bemærker han, at han mener at have opfyldt sin pligt som defensor og har til slut to kritiske bemærkninger: Derimod har jeg ikke kunnet imødegaae Actors Indlæg her for Retten; thi næst at paastaae Underretsdommen stadfæstet, ialt Fald med Skiærpelse for Lars Hammers Vedkommende, indeholder hans Indlæg alene en Extract, uden Citater, af Forhørene i chronologist Orden. -
 Sluttelig maa jeg bede den ærede Ret undskylde, at dette Indlæg ikke er, som jeg kunde ønske det, men da jeg først Løverdagaften den 22de dennes erholdt alle Documenterne fra Actor, har Tidens Korthed ei tilladt mig, at udarbeide et bedre. - Næst at fremstille om flere Defensorers Beskikkelse, paastaaer jeg, at Tiltalte i det høieste ansees efter de af mig antydede Lovsteder og iøvrigt indstiller jeg den til Rettens mildeste Dom, og saaledes indlader jeg Sagen til Doms under Reservation af yderligere Tilsvar, om fornødent giøres.
 Dvs. at i en sag, der, som han selv indleder med at påpege, drejer sig om to personers liv, har han kun haft forberedelsestid fra lørdag aften den 22. oktober til tirsdag den 25. oktober, hvor han skal fremlægge et skriftligt forsvar!
 Efter at retten var hævet, gik sagen efter tur til behandling hos de 5 dommere. Dette skete fra 25.10 til 12.12.1836, og der afsiges dom den 13. december.15 Dommen lyder, at Birketingsdommen bør uefterrettelig at være, og hiemvises Sagen til ny Behandling og Paakiendelse, efterat en særskilt Defensor er bevirket udnævnet for Arrestanten Lars Jensen Hammer, og de forommeldte Oplysninger ere erhvervede. De foromtalte oplysninger er nogle få spørgsmål, som Landsoverretten ønsker at de tre sigtede besvarer i forbindelse med en ny underretsdom.
 Dommen sendtes, som altid, via Amtet til Birkeretten, hvor der blev afholdt nye extraretsmøder 28.12.1836 og 13.1.1837, hvor de arresterede blev genafhørte for besvarelse af Landsoverrettens stillede spørgsmål.
 Ny sag ved underretten.
 Ved den nye straffesag deltes forsvaret, så Arentzen nu kun var forsvarer for Jens Ulriksen og Barbara Hansdatter, medens prokurator Henriksen i Næstved blev ny forsvarer for Lars Jensen Hammer.
 Actor, forvalter Voss, skrev i sit indlæg ved sagens genoptagelse 13.1.1837: Da ved at optagne yderligere Forhører og ved den derunder stedfundne Confrontation, ingen nye Oplysninger ere tilveiebragte, som kan have nogen Indflydelse paa Sagen eller


text:
efter min individuelle Anskuelse i fierneste Maade indlevere til Doms Skjærpelse eller Formildelse, saa kan jeg ikke andet end i Eet og Alt at henholde mig til min i Retten d: 9 August f:A: nedlagte Paastand, nemlig:
 at Jens Ulriksen, Barbara Hansdatter og Lars Jensen Hammer tilkjendes at have deres Liv forbrudt, samt udrede de af Actionen lovlig flydende Omkostninger, hvorfor jeg gientagende henstiller at en qvalificeret Dødsstraf [skærpet dødsstraf, fx. stejle og hjul] maatte blive at anvende paa Førstnævnte.
 Defensor, Procurator Arentzen, var blevet syg og ved retsmødet 17.1.1837 mødte for ham Veiopsynsfører Lund af Nyraad, der dels afleverede et brev til dommeren om Arentzens sygdomsforfald og dels oplæste Arentzens Continuations Indlæg. Heri forsøges der at lægge noget af skylden på Lars Jensen Hammer og skriver "at han [Jens Ulriksen], hvis Forklaring vist fortjener fuld Troeværdighed, stadig har vedblevet sin Deposition om at den Dræbte paa de nærmere i Forhøret opgivne Maader har irriteret ham, endogsaa i selve Ulykkens Stund. - Ligeledes viiser Jens Ulrichsen faste og ofte gjentagen Forklaring, at han ej har Bibragt Dræbte mere end 3 Slag; og i den Anledning, maa jeg atter Bemærke at det er tvivlsomt om han eller Lars Jensen Hammer er Dræbtes Banemand. - Brødefri er Jens Ulrichsen ikke, men overvejer man ikke Sagens Omstændigheder og in specie [i særdeleshed] de af mig ved Underretten og af Defensor ved Overretten paapegede Data, da tror jeg at deraf kan uddrages den Dom at næsten Alt har sammenkjædet sig for at inddrage Jens Ulrichsen i den Afgrund hvor han er styrtet.
 Og videre: Da jeg ej Længer er Lars Jensen Hammers Defensor, saa bør jeg nu her bemærke at Jens Ulrichsens Udsagn til Forhøret No 3 p. 188 og fl:s om at Lars Jensen Hammer raadede ham til at skjære sig en sværere Stok og i det hele taget var den nærmeste Aarsag til Ole Nielsens Død, fortjener saa meget mere Tillid som Lars Jensen Hammer har det usleste Rygte paa sig. - Og endnu maatte det være mig tilladt at bemærke at dersom Lars Jensen Hammer havde opfyldt en Farbroders Pligt, nemlig den at fraraade hans Brodersøn den ulovlige Handling at lægge Haand paa sin Stedfader, som jo rigtig nok ingen Ære eller Agtelse længere kunde tilkomme af Sønnen, da var Ulykken sikkerlig udebleven".
 Af forhør i ekstraretten 28.12.1836 forklarede Barbara Hansdatter om sine bevæggrunde til at ville have sin mand myrdet. Hun forklarer, at de hendes bevæggrunde var de samme, som hun oprindelig havde til at få ham afbanket, nemlig at "hans Ægteskabsbrud eller hans utilladelige Forbindelse med Fruentimmeret Lisbeth Nielsdatter, bevirkede ogsaa hos hende den samme opstaaende Attraae efter at faae ham ryddet af Veien, da hun følte sig i den Grad krænket ved Ægteskabsbruddet og ved hans Ord til hende naar hun foreholdt ham dette i at han aldrig ville eller kunde forlade Lisbeth Nielsdatter, i at hendes Sind blev herover mere og mere oprørt og opbragt mod hendes Mand og bevirkede den Troe hos hende, at Forbindelsen først


text:
vilde ophøre ved hans Død."
 Tilsvarende forklarede Jens Ulriksen ved samme forhør, "at da han almindelig Bededag forlod sin Moder og havde givet hende Løvte om, at slaae sin Stedfader ihjel, var det hans Tanke og Beslutning at fuldføre dette Løvte. - Han havde fremdeles denne Beslutning, efterat han almindelig Bededag aften havde været inde hos sin Moder for at hente Tobak af sin Kiste og var igien kommet til Lars Jensen Hammer for at vente paa Stedfaderen, ligesom han forhen under Moderens Anmodninger havde følt noget røre sig i ham mod Udførelsen af den med hans Moder sluttede Aftale, og tror næppe, at han havde overfaldet hans Fader eller givet ham de omforklarede Slag, saafremt at denne havde givet godt for, da han krævede ham sine Penge og bad ham om at beholde sit Faar og ikke havde løftet Stok mod ham, men da blev han vred og gav de omforklarede 2 Slag ved hvilken han styrtede imod Jorden, siden var hans Sind i saadan Bevægelse, at han ikke vidste eller gjorde sig nogen Betænkning om, hvorfor han gav ham det tredie Slag efterat Lars Jensen Hammer havde ophørt at give ham de mange og stærke Slag, som Inqvisitten [den der udspørger] har omtalt under Sagen."
 Lars Jensen Hammers forklaring blev hørt ved retsmødet 29.12.1836 og han fastholdt, at han intet kendte til mordplanen mod Ole Nielsen og kun var gået med for at afprygle denne. Dette blev bekræftet af både Barbara Hansdatter og Jens Ulriksen. Lars Jensen Hammer benægtede ligeledes Jens Ulriksens forklaring om, at han havde givet Ole Nielsen mange og stærke slag. Jens Ulriksen blev konfronteret med Lars Jensen Hammer, men fastholdt sit udsagn om at denne havde givet de mange og stærke slag.
 Der blev ved afhøringerne ofte stillet spørgsmål om det antal slag, der blev tildelt den dræbte. Jens Ulriksen havde indrømmet, at han havde givet 3 stærke slag og Lars Jensen Hammer, at han havde givet to små slag på benene, hvilket var i modstrid med Jens Ulriksens forklaring om de mange og stærke slag. Politidommeren kunne ikke få disse oplysninger til at stemme med de kvæstelser, den dræbte havde iflg. syns- og obduktionsforretningen. Dertil kom uklarhed omkring det faktum, at den dræbte havde ansigtet nedtrykket i jorden med kvæstelsen på næse og læber. Barbara Hansdatter benægtede, som de to andre, at hun skulle have tilføjet sin dræbte mand kvæstelser ved sit besøg på mordstedet. Dette spørgsmål ses ikke at være blevet besvaret.
 Det lykkedes imidlertid ikke for Arentzen, at få Lars Jensen Hammer inddraget yderligere i mordet. Procurator Henriksen, påpegede, at Lars Jensen Hammer hverken deltog i eller var vidende om hensigten med at overfalde Ole Nielsen.
 Dom blev afsagt 27.1.1837 af de samme dommere og med samme ordlyd som den første dom. De dømte blev endvidere dømt til at betale salær til procurator Arentzen 10 rbd sølv og til procurator Henriksen 4 rbd sølv.
 Dommen blev appelleret til Landsover- samt Hof- og Stadsretten, der 20.2.1837 blev sat med prokurator Bang som


text:
actor og prokurator Stahlfest og prokurator Skeel som defensorer.
 Actor ser ikke noget nyt i sagen og hans påstand er, at underrettens dom bør stadfæstes.
 For prokurator Stahlfest mødte igen fuldmægtig Hornbek, der i det store og hele holdt sig til det ved sidste behandling fremførte. Dog mente han, at Jens Ulriksens gerning kunne forklares med stedfaderens afvisning af hans berettige krav og at han vedblevet sin Forklaring at Lars Hammer, der gav den dræbte de mange og stærke Slag, maa ansees for Drabsmanden, og jeg maa derfor i Henhold til mit Forrige gientagende paastaae, at Jens Ulriksens Forklaring i det Hele maa tages som den er, og skal Nogen fældes som Drabsmand efter de Oplysninger, som hidtil ere erhvervede, da maa det snarere være Lars Hammer end Jens Ulriksen.
 Dette synspunkt var Lars Jensen Hammers forsvarer, fuldmægtig Maag, der mødte for prokurator Skeel, ikke overraskende uenig i. Han påpegede, at Lars Hammer kun havde erkendt at have givet den dræbte to små slag og hans påstand var, at underrettens dom skulle underkendes og tilsidesættes og Lars Jensen Hammer frikendes.
 Landsoverretten voterede fra 20.2. til 4.4.1837 og afsagde dom 7.4.1837. Denne blev en stadfæstede underrettens dom.
 Appel til Højesteret.
 Sagen blev appelleret til Højesteret. Højesteret blev oprettet 1661 og fra 1794 indtil 1854 blev retsmøderne afholdt i Prinsens Palæ (nu Nationalmuseum). Højesteret bestod fra 1690 af en fast kerne på 11 dommere, senere 13, kaldet assessorer, der skulle være "velerfarne i Lov og Ret". Mindstetallet af deltagende dommere i den enkelte sag blev fastsat til 9, og dette forblev uændret indtil 1953. Voteringen er siden 1677 begyndt nedefra med den i anciennitet yngste dommer og med retsformanden som sidstvoterende. I den aktuelle votering deltog følgende højesteretsassessorer: Rottbøll, Eberlin, Moltke, Rothe, Nielsen, Stellwagen, Schiønning, Lassen og Bornemann. Sidstnævnte har underskrevet Domprotokol.
 Høiesterets Advocat Auditour Carl Lieberberg efter Kongelig Befaling, som aktor, påankede 16.5.1837 landsoverrettens dom med krav om, at birketingsdommen bør stå ved magt,
 Og som ved den under Wordingborg nordre Birkedistrikts Extraret under 27de Januar 1837 afsagte Dom er Kjendt for det: Tiltalte Ungkarl Jens Ulrichsen af Taageskov og Tiltalte Barbara Hansdatter af Engelstrup bør have forbrudt deres Liv og lægges paa Steile og Hjul. Tiltalte Lars Jensen Hammer af Taageskov bør arbeide i Kjøbenhavns Fæstning i sex Aar. Saa bør og samtlige de Tiltalte, een for alle og alle for een, udrede de da af Actionen saavelsom af deres Arrest lovlig aflydende omkostninger, som under 10 rbd Sølv i Salarium til Defensor Procurator Arentzen og 4 rbd Sølv ligeledes Salarium til Defensor Procurator Henrichsen, Hvorimod Executionen af den Jens Ulrichsen og Barbara Hansdatter idømte Livsstraf bør udredes in solidum af deres Efterladenskaber, saavidt disse kunne tilstrække; hvad der maatte mangle saa, hvad til Actions som Executionens Omkostningers Erstatning af de Tiltaltes Eiendele udredes af det Offentlige.
 Saa indstævnes Overrettens Dom deels til Skærpelse deels til Stadfæstelse og yderligere Paakjendelse.
 Derefter kom defensors indlæg
 Hvorimod og hertil at svare paa de Tiltalte Jens Ulriksens og Barbara Hansdatters Vegne for Os


text:
i Retten fremstod deres af Os allernaadigst beskikkede Defensor Advocat Os elskelig Justitsraad Ove Emmerik Høegh-Guldberg, som excizere og allerunder-danigst indstillede Arrestanten og Arrestantinden til Vor Naade.
 Videre og herimod at svare paa Tiltalte Lars Jensen Hammers Vegne for Os i Retten fremstod hans af Os allernaadigst beskikkede Defensor Advocat Os elskelig Justitsraad Peter Salicath, som excizere og allerunderdanigst indstillede Denne Tiltalte til Vor Naade.
 Med flere ord og Tale, Parterne imellem faldt, hvorefter de allerunderdanigst vare Dom begjærende.
 Da efter Tiltale, Gjensvar og denne Sags forefundne Beskaffenhed blev Onsdagen den 14de Juni fornævnte Aar 1837 saaledes herom af Os for Ret Kjendt og Afsagt Lands-Over-samt Hof- og Stadsretens Dom bør ved Magt at stande, dog saaledes, at Straffetiden for Lars Jensen Hammer bestemmes til tre Aar.
 Udover at Højesteret stadfæstede de to livsdomme og nedsatte Lars Jensen Hammers dom til 3 år, blev de dømte pålagt at betale salær til actor ved overretten procurator Bang 12 rbd sølv og ved Højesteret auditør Lieberberg 30 rbd sølv. Alle salær betales efter princippet én for alle og alle for én.
 Eksekusionen af Jens Ulriksen og Barbara Hansdatter skal udredes af deres efterladenskaber og hvis dette ikke er tilstrækkelig, betales resten af det offentlige.
 Højesteret votering.
 Højesterets dommen blev ikke afsagt efter ensstemmende vota, hvilket fremgår af Højesterets Voteringsprotokol. Da denne er svært læseligt, hvilket også er tilfældet med den udskrift, der ligger i Danske Kancelli, er her anvendt et resume, der er hentet fra Danske Kancellis forestillinger til Kongen, se senere.
 Et argument ved voteringen var, at Jens Ulriksen burde have sin straf ændret til simpel livsstraf eller til en livstidsdom ved offentligt arbejde - hvilket formodentlig ville betyde fæstningsarbejde. Dette var bl.a. motiveredes med, at han ikke tidligere havde været straffet, at han havde ytret uvilje imod at myrde stedfaderen og kun havde gjort dette på moderens gentagne og indtrængende opfordringer, at han var kendt som et godmodigt menneske, der dog var anset for at være enfoldig og at han var ung og derfor var modtagelig for moderens pres, der skyldes hendes mands fornærmelse ved åbenlyst at besøge et fremmed Fruentimmer.
 Ligeledes argumenteres for nedsættelse af straffen for Barbara Hansdatter til en livstidsdom ved offentligt arbejde [Rast og Forbedringshus], hvilket bl.a. var motiveredes med, at hun ikke tidligere havde været straffet, at hun ikke personligt havde deltaget i selve gerningen og derfor måtte kunne håbe på samme nåde som Jens Ulriksen, hvis han blev benådet, at hun efter mordet har ladet til at være angerfuld, at hendes mands adfærd havde været krænkende ved hans samliv med et andet Fruentimmer, at han havde været ond mod hende og endog slået hende, og at hun daglig var vidne til krænkelse, pga. mandens besøg i nabohuset.
 En enkelt mente, at "de Betænkeligheder, der i Almindelighed synes at maatte finde Sted i Henseende til Livsstraffe og gjøre det tvivlsomt, om disse burde anvendes, i Særdeleshed den, at det ikke kan vides med Vished, hvad Indflydelse et lastefuldt Menneskes pludselige Bortrykkelse fra verden, hvorved Leilighed


text:
til i Fremtiden at forbedre sig bliver det afskjaaren, kan have paa dets Skjæbne i Evigheden. Vel kan det ikke være skjult for den Alvidende, om dette Menneske, hvis det havde levet længere, ville komme til at afhænge af den Forbedring, som vilde hos det have indtraadt, hvis det havde levet længere, saa synes det ogsaa at maatte sluttes, at det kunde blive den, hvis Sindelag og Vanden havde været god, og som tilfældigvis tidligere kom ud af Verden, til Skade med hensyn til hans Skjæbne efter Døden, hvis hans Sindelag og Vandel, dersom han havde levet længere, vilde have forandret sig til det Værre. Men i de nævnte Henseender kan ikke Noget med Vished vides og den ovenommeldte Uvished bliver saaledes dog formentligen tilbage." Det lyder som en meget indviklet filosofisk argumentation.
 Der var endvidere overvejelser om evt. at benåde den ene og i så fald hvem. Der blev spekuleret i, om en henrettelse af begge ville medføre, at befolkningen fik medlidenhed med de dømte og at dommen dermed fik den modsatte virkning af den tilsigtede, nemlig afskrækkelse.
 Andre havde overvejelser, der var mere uforsonlige og gik ud på, at Jens Ulriksen burde have sin straf fuldbyrdet, da han ikke angrede sin gerning, da han mente sig forledt til mordet af sin mor. Han havde endvidere været behjælpelig ved obduktionen uden at vise anger og han havde først erkendt mordet efter fire dage og efter at Lars Jensen Hammer havde erkendt. Endvidere var han den, der havde gavn af at stedfaderen blev fjernet, da han så kunne overtage dennes hus.
 Barbara Hansdatter var også i denne overvejelse strafskyldig, da hun bl.a. ikke havde reageret på sin mands skrig ved mordet, hvorved en sidste mulighed for at gribe ind mod dette blev forspildt.
 Til slut indstiller en enkelt "sig for det Tilfælde, at Deres Majestæt maatte finde Dem bevæget til at benaade een af de Tiltalte, allerunderdanigst at tilføie, at det forekommer mig, at der vilde være mere Grund til at benaade Barbara Hansdatter end til at vise saadan Naade mod Jens Ulrichsen, da Mandens Utroskab dog kan tale noget til hendes Undskyldning og hun ikke har været med i selve Gjerningen, dog vilde hun i saa Fald næppe egne sig til en mildere Straf end Kagstrygning og Tugthuusarbeide paa Livstid".
 Man kan funderes over, hvorledes højesterets-assessorerne har fået disse voteringer samlet til en stadfæstelse af Landsoverrettens dom.
 Kongen og Danske Kancelli.
 Højesterets dom blev sendt til Danske Kancelli, for at blive forelagt Kongen inden eksekveringen af livsstraffene. Kancelliet udarbejdede en såkaldt Forestilling og fremlagde derefter sagen til endelig afgørelse hos kongen.
 Dette dokument findes under Kancelliets Forestillinger og kongelige Resolutioner sag nr. 12a-1837 af 19. juli 1837. Forestillingen giver dels et resume af de enkelte højesterets-assessorers argumentationer for deres votering og dels Kancelliets indstilling til kongen.
 Efter at have gennemgået disse voteringer, indstiller et flertal af Kancelliet til Majestæten allerunderdanigst:
 "At den Arrestanten Jens Ulrichsen og Arrestantinden Barbara Hansdatter ved Deres Majestæts Høiesterets Dom af 14de f.M. idømte Straf


text:
at have deres Liv forbrudt og lægges paa Steile og Hjul matte befales fuldbyrdet, dog at deres Legemer efter 3 Gange 24 Timer nedtages af Steilen.
 Det Kongelige Danske Cancellie den 19de Julii 1837.
 Den kongelige resolution af samme dato indeholder dog kun stadfæstelse af livsstraffen over Jens Ulriksen. "Forsaavidt Jens Ulrichsen angaaer skal det ham sit Forblivende ved Vor Høiesterets Dom af 14de forrige Maaned, derimod ville Vi allernaadigst have denne Dom med Hensyn til Barbara Hansdatter saaledes formildet, at hun, i Stedet for at lide efter samme, Kagstryges og hensættes til Arbeide i Kjøbenhavns Tugthuus for Livstid under streng Bevogtning".
 Kjøbenhavn den 19de Juli 1837. Frederik R [Frederik den VI]
 Der måtte dog en resolution mere til, før formalier var i orden. Kancelliet havde nemlig kun mandat til at meddele tilladelse til at forbryderes hoveder, der var sat på stage, måtte nedtages efter 3 gange 24 timer, medens forbryderes kroppe, der var lagt på steile, ikke var omfattet af denne tilladelse. "Da Deres Majestæt imidlertid ved tidligere Leiligheder har tilladt, at ogsaa disse efter 3 Gange 24 Timers Forløb maae nedtages fra Steilen, har Collegiet, i Forventning om tilføiet Expeditionen for Arrestanten Jens Ulriksens Vedkommende det Formodne og tillader sig saaledes i dybeste underdanighed at forelægge samme til allerhøieste Underskrift".
 Kongens tilladelse blev givet 27. juli 1837.
 Dommenes følger.
 Dommen over Jens Ulrichsen og Barbara Hansdatter blev fuldbyrdet den 8. august 1837 (kl. 6 om morgenen). Vordingborg nordre Birks Fogedprotokol oplyser herom:
 Aar 1837 den 8' August var den i Justitsraad Byfoged og Birkedommer Møllers Fraværelse constituerede Foged for Wordingborg nordre Birkedistrict, Fuldmægtig Hjort mødt paa Districtets Rettersted paa Ugledige Banke, med Widnerne Chr: Hansen og H: Thomsen, for, ifølge Amtets Order af 2' dennes, at exeqvere en i Høiestereet den 14d Juni d:A: Arrestanten Jens Ulriksen og Arrestantinden Barbara Hansdatter for begaaet Mord og Deelagtighed deri m:m: overgaaet Dom, og et Kongl: allernaadigst Rescript af 19d f:M: hvorved bemeldte Dom tildeels er formildet. - Arrestanten Jens Ulriksen og Arrestantinden Barbara Hansdatter, som med den ergangne Høiesteretsdom ere tilfundne at have deres Liv forbrudt og lægges paa Steil og Hjul, vare derhen transporterede. - Fogden oplæste for Delinqventerne de dem overgangne Dom samt Hans Majestæts Allerhøieste Rescript til Amtmanden over Præstøe Amt af 19d f:M:, hvorefter det forsaavidt Jens Ulriksen angaaer, skal have sit Forblivende ved forbemeldte allernaadigste Høiesteretsdom af 19d d:A: og den deri fastsatte Straf paa ham exeqveres, dog saaledes at hans Legeme efter 3 Gange 24 Timers Forløb nedtages af Steilen, hvorimod Dommen med Hensyn til Barbara Hansdatter formildes derhen, at hun istedet for at lide efter samme Kagstryges og hensættes til Arbeide i Kjøbenhanvs Tugthuus for Livstid under streng Bevogtning. - Bemeldte Dom og Kongl: Allerhøieste Rescript blev derpaa, efterat Jens Ulriksen af Pastor P. Brøchner til Everdrup Menighed, der paa sit geistlige Kalds Vegne fulgte ham til Retterstedet, var bleven formanet og forberedt, af vedkommende Skarpretter, Døring, exeqveret ved Justitiens Henrettelse og hans Legemes Henlæggelse paa Steile og Hjul. - Hvorefter Kagstrygningen af


text:
Barbara Hansdatter fandt Sted og hun igien transporteret til sin Arrest i Præstøe for derfra at afsendes til Kjøbenhavns Tugthuus. - Derefter begav Fogden sig fra Retterstedet. - Det Passerede bekræftes med Underskrivt. - Datum ut supra.- .. Hjort Vidnerne: C:Hansen H: Thorsen
 Vordingborg nordre Birks Fogedprotokoller oplyser videre, at
 Aar 1837 den 11 Augst var Fogede for Wordingborg nordre Birk i sit Forfald ved C....rforretningen mødt med constitueret Fuldmægtig P. Møller paa Ugledige Banke. - Den : d: 8' d:M: henrettede Jens Ulriksens Legeme havde nu henlagt i 3 Gange 24 Timer paa Steile og Hjul, hvorfor have af Skarpretter Dørring og Fols som vare tilstæde, blev nedtaget og begravet paa Retterstedet i Overensstemmelse med det ergangne [stadfæstede] Kong. allernaadigst Rescript af 19d f:M: hvilket saaledes tilligemed Høiesteretsdommen af 14 Juni d:A: er fuldbyrdet, forsaavidt Jens Ulriksen betræffer.-
 Forretningen blev derpaa sluttet. - Datum ut supra. Møller
 Skarpretter Dørings regning for eksekvering af straffene samt for diverse dermed forbundne udgifter lød på 69 Rbd.
 Everdrup sogns kirkebog oplyser under 8.8.1837, at tjenestekarl fra Taageskov og tidligere væversvend Jens Ulriksen er død og under Anmærkninger er noteret, at "Han henrettedes for at have morderisk overfaldet sin Stedfader Ole Nielsen Væver af Engelstrup og saaledes været Deeltager i at dræbe ham, vid: pag: 118 No5 [henvisning til Ole Nielsens død i kirkebogen]. Efter Henrettelse blev hs Hoved paa Stage, hs Krop paa Steile i 3d gange 24 Timer, hvorpaa han Begraves paa Retterpladsen ved Ugledie".
 Barbara Hansdatter blev som kagstrøget livsfange indsat i Christianshavns Straffeanstalt 10.8.1837. Af hendes stamblad i straffeanstaltens protokol fremgår, at hun er indsat efter "Dom No 786/1837 til Straffearbeide i Tugthuset paa Livstid under streng Bevogtning" og at hun er "Kagstrøgen Tugthuus Livs Fange No. 95".
 Kagstrygning var en Legemsstraf, bestaaende i, at Forbryderen, bundet til en Pæl (Kag), offentlig piskedes af Bøddelen paa den blottede Ryg med 27 Slag af 9 Ris, 3 Slag med hvert Ris. Det var en vanærende straf, som medførte, at delinkventen mistede sin ære og blev betegnet som uærlig fange. Straffen blev afskaffet 1866.
 Barbara Hansdatter er kendt i FT 1840, 1845 og 1850 som fange i Christianshavns Straffeanstalt. Af benådningsindstillinger fra 1850 fremgår, at hun har været indstillet til at få æresoprejsning flere gange. Første gang efter 7 år, derefter efter 8, 9, 10 og 12 år, men først efter 13 års fængselsophold blev benådningen godkendt og æresoprejsning fik hun 6.10.1850 ved Kgl. Resolution af 3.9.1850. Hun døde dog som en ærlig fange kun en måned senere, den 8.11.1850. Om hun er begravet på den såkaldte Slavekirkegård, som hørte under Vor Frelser Kirke, vides ikke, da der i fængslets kirkebog ikke er noteret en begravelsesdato. Det er derfor muligt, at liget er udleveret til anatomiske studier, hvilket er noteret for mange afdøde indtil 1845, hvor noteringer om begravelse eller andet er ophørt til om med 1857.
 Lars Jensen Hammer blev indsat i Københavns Stokhus 10.8.1837 og her er han opført som ærlig slave nr. 1091. I Signalementsprotokol er han opført


text:
som 623⁄4 tommer høj (= 164 cm), middel af vækst, stærk legemsbygning, blå øjne, brunt kruset hår og rødligt skæg. Iflg. Slaverulle 1824-1843 har han 5 børn, 2 drenge og 3 piger. Han er kendt i FT 1840 i Stokhuset og blev løsladt 10.8.1840. De 15 måneder, hvor han var indsat i arresten i Præstø, medens sagen blev behandlet ved rettet, blev ikke modregnet i straffens længde, hvilket var efter gældende lov. Efter løsladelsen flyttede han tilbage til Tågeskov, hvor han er kendt ved FT 1845 som husmand og daglejer. Han døde 7.9.1850.
 Boskifte efter Ole Nielsen.
 Da Ole Nielsen var fæstehusmand, fandt skiftebehandlingen sted ved Bækkeskov gods med skiftedato 1.5.1836. Skiftet nævner bl.a. oplysning om, at enken Barbara Hansdatter og hendes søn Jens Ulriksen er sigtet for mordet og indsat i Præstø Købstads arrest. Det er i øvrigt forvalter Voss på Bækkeskov gods, der er skifteforvalter, samme person som blev actor i justitssagen mod de sigtede for mordet.
 Ole Nielsens arvingerne er:
 · hans enke Barbara Hansdatter, der sidder i arrest.
 · hans mor, Sidse Nielsdatter, der er gift med Niels Olsen, aftægtsmand i Leestrup.
 · en halvbror Peder Nielsen, 50 år, indsidder i Gunderup i Kongsted sogn.
 · en halvbror Jens Nielsen, 46 år, husmand i Hyllede i Kongsted sogn.
 · en halvbror Christopher Christiansen, 40 år, husmand i Hammer Torup, Hammer sogn.
 · en halvsøster Johanne Nielsdatter. Enke efter Peder Laursen i Kongens Lyngby.
 Barbara Hansdatter sad som nævnt i arresten og der skiftes derfor også for hende. Hendes arvinger er:
 · Jens Ulriksen, 23 år, der sidder i arrest
 · Grethe Bendixdatter (Ane Margrethe, datter af første ægteskab), gift.
 · Trine Ulriksdatter, (Ane Cathrine, datter af andet ægteskab), tjener i Tebstrup.
 Der er i første del af skiftet ikke taget stilling til om hendes arvinger vil komme i betragtning ved arven.
 Ved skifteopgørelsen 1.5.1836 er aktiver opgjort til 118 rigsdaler, 3 mark og 4 skilling (118-3-4), medens passiver ikke er opgjort samlet. Det blev noteret, at den efterlevende enke og den afdødes mor havde konstateret, at intet af det garn, der var i væverstuen, tilhørte dødsboet.
 Der bliver afsat beløb til barnet Frederik Ferdinand og Ole Nielsens barn med Lisbeth Nielsdatter, hvilket indgår under slutopgørelsens passiver. Den 16.6.1836 bliver der holdt skiftemøde vedr. Ole Nielsens skyld til herskabet på Bækkeskov, og det blev opgjort til 38-4-10. Ved slutopgørelsen 9.8.1837, efter at der er afholdt aktion over boet, udgør aktiver 153-4-0 og passiver 116-1-6. Efter fradrag af diverse skifteomkostninger 6-4-4, blev der arv i alt 33 rigsdaler, 4 mark og 6 skilling, der blev fordelt således:
 Til enken halvdelen, nemlig 16 rd., 5 mark, 3 sk., der dog blev tilbageholdt af dommeren til dækning af retssagens omkostninger (en for alle og alle for en).
 Ole Nielsens mor og hans halvbrødre, Peder Nielsen, Jens Nielsen og Christopher Christiansen, fik hver 3 rd., 4 mark, 77/9 sk., medens halvsøsteren fik halvdelen heraf, nemlig 1 rd, 5 mark, 38/9 sk.
 Der blev som sagt sørget for den omtalte plejebarn, Frederik


text:
Ferdinand, der i lægdsrullen er opført med Ole Nielsen som plejefar og "Skuffebarn" som "Far". Han optræder sidste gang i lægdsrullen 1842 i Everdrup sogn, hvor det oplyses, at han iflg. amtets skrivelse af 21.11.1843 er ansat som hornblæser ved 9. Infanteri Bataljons 3. kompagni og efter Kgl. Reskript af 17.3.1845 er ansat ved de vestindiske Tropper. Ved FT 1845 opholder han sig ved regimentet i København og dette er det sidste spor, der er fundet om ham.
 Vedr. Lisbeth Nielsdatter og hendes datter.
 I boet efter Ole Nielsen er der under udgifter en post til betaling af rest af alimentationsbidrag. Beløbet er på 1 rd. og 3 mark og det var hvad der kom ud af det årlige bidrag på 10 rd.
 Af Fattigkommissionens Forhandlingsprotokol 1826-1847 for Everdrup sogn fremgår, at Lisbeth Nielsdatter har boet sammen med sin mor i et hus på gårdmand Jørgen Hansens mark. Ved møde 6.7.1837 behandler man hjælp til Lisbeth Nielsdatter og det fremgår af referatet, at Jørgen Hansen har ønsket at overtage huset, men at de ved fattigkommis-sionens mellemkomst har fået lov at bo sammen der indtil videre. I forsørgelsesplan for 1838 er der til Lisbeth Nielsdatters barn bevilliget hjælp bestående af 8 sk. rug, 8 sk. byg og 6 rd i penge.
 Ved FT 1840 bor Lisbeth Nielsdatter og hendes mor hver for sig. Moderen døde 2.7.1840. Lisbeth Nielsdatter døde af tuberkulose 16.1.1846 på Everdrup Fattighus. Datteren Karen Marie Olesdatter blev gift i Everdrup 1866 og døde samme sted 1899.
 Det kan undre, at Barbara Hansdatter, der selv var blevet separeret og skilt fra sin første mand, kun kunne se mord som løsning på sin mands ægteskabsbrud. Iflg. hendes egne oplysninger ved politiforhør 7.5.1836, var årsagen til skilsmissen netop ægtemandens mistanke om hendes ægteskabelige troskab.
 Jens Ulriksen opleves som en søn, der var lidt enfoldig og tydeligvis let påvirkelig for sin mors pres, også selv om hans søstre forsøgte at tale ham fra vold mod stedfaderen.
 I lokalsamfundet må mordet have været en voldsom begivenhed. Mange personer fra Engelstrup by og Everdrup sogn var indstævnede og har afgivet vidneudsagn. Selv om mordet fik en retslig afslutning i sensommeren 1837, må det have præget lokalsamfundet i mange år. Dette må ikke mindst have været gældende for pårørende til de dømte, der havde været gennem indgående afhøringer og følelsesmæssige påvirkninger. Det gælder Barbara Hansdatters andre børn samt Lars Jensen Hammers kone og børn, der i perioden, hvor manden var indsat, levede af fattighjælp fra sognet.
 07.10.1821 - Barbara Hansdatter -
 † 29.04.1836
 Ane Cathrine Ulrichsdatter
 Født : 04.01.1818 Svennerup, Kongsted sogn -
 Døbt : 01.03.1818 Kongsted Kirke -
 - Johannes Axelsen Fugl Omk 1840 - Axel Johanessen
 Omk 1842 - Frederich Johanessen
 * 04.01.1818
 Død : Før 1801 (Ring, Hammer sogn) -
 Stilling : Bonde og væver
 Adresse : Hammer, Hammer sogn / Ring, Hammer sogn
 - Maren Bendtsdatter 1780 - Hans Jensen
 Omk 1782 - Bendt Jensen
 1787 - Ulrich Jensen
 1791 - Lars Jensen Hammer
 Omk 1795 - Jens Jensen
 - Jens


text:
Hansen 1780 - Hans Jensen
 Født : 1780 Ring, Hammer sogn -
 Døbt : 17.12.1780 Hammer Kirke -
 Noter : I 1821 var han formynder for broderen Uldrichs børn ved skiftet efter denne.
 Muligvis gårdmand i Ring.
 Jens Hansen Maren Bendtsdatter
 Født : Omk 1782 (Ring, Hammer sogn) -
 - Maren Bendtsdatter -
 Lars Jensen Hammer
 Født : 1791 Hammer, Hammer sogn -
 Døbt : 16.01.1791 Hammer Kirke -
 Død : Eft 1845 (Tågeskov, Everdrup sogn) -
 Noter : I 1836 var han involveret i mordet på Ole Nielsen Væver i Engelstrup, Everdrup sogn.
 Ole Nielsen var da gift med hans afdøde bror Ulrichs enke Barbara Hansdatter. Det var hende der var den aktive i at få manden slået ihjel.
 Lars Jensen Hammer blev dømt til 6 års straffearbejde i Københavns Fæstning. Straffen nedsat til 3 år efter Højesteretsdom. Han afsonede i Stokhuset i København fra 10. August 1837 til 10. august 1840.
 Det fremgår af sagen, at han inden mordet i 1836 arbejdede som husmand for gårdmand Jørgen Nielsen Smed i Engelstrup. I folketællingen 1834 ses han som gift husmand og daglejer i Tågeskov, Everdrup sogn.
 Se i øvrigt Ole Nielsen Væver.
 Født : Omk 1795 (Ring, Hammer sogn) -
 Død : - (Karisegårde, Karise sogn) -
 1790 - Anne Jespersdatter -
 Født : Omk 1737 Tokkerup, Fakse sogn -
 Død : 03.1790 Karisegårde, Karise sogn -
 Begravet : 10.03.1790 Karise Kirke -
 Iflg. konfirmationen skal han være født omkring 1742 - 15 år i 1757.
 1764 - Anne Jespersdatter 1765 - Niels Nielsen
 1768 - Niels Nielsen
 1771 - Karen Nielsdatter
 1773 - Jørgen Nielsen
 1776 - Maren Nielsdatter
 1779 - Jens Nielsen
 1783 - Sophie Amalie Nielsdatter
 Født : 1765 Karisegårde, Karise sogn -
 Død : 1767 Karisegårde, Karise sogn -
 Niels Mortensen Anne Jespersdatter
 Født : 1767 Karisegårde, Karise sogn -
 Født : 1768 Karisegårde, Karise sogn -
 Konfirmeret : 1783 Karise Kirke -
 Født : 1771 Karisegårde, Karise sogn -
 Konfirmeret : 1788 Karise Kirke -
 Noter : Ved folketællingen 1801 var hun muligvis gift med en Johan Rosted, og var indsidder hos hendes mor og stedfader i Karisegårde.
 1797 - Jens Jensen Omk 1800 - Jens Jensen
 Død : 1749 Tokkerup, Fakse sogn -
 Noter : Kilde: Grete Therkelsen. Skiftet den 16. oktober 1749 under Juellinge.
 - Morten Nielsen Omk 1725 - Ane Mortensdatter
 Født : 1776 Karisegårde, Karise sogn -
 Døbt : 22.09.1776 Karise Kirke -
 Død : 31.12.1831 Tuehusene, Fakse sogn -
 Begravet : 08.01.1832 Fakse Kirke -
 Konfirmeret : 1792 Karise Kirke -
 1796 - Svend Larsen 1799 - Maren Svendsdatter
 1802 - Lars Svendsen
 16.10.1807 - Niels Svendsen
 20.09.1810 - Ane Svendsdatter
 08.08.1813 - Karen Kirstine Svendsdatter
 22.09.1813 - Jørgen Svendsen
 † 31.12.1831
 Født : 1779 Karisegårde, Karise sogn -
 Noter : Ved folketællingen 1801 var han hjemme hos moderen og stedfaderen i Karisegårde.
 Født : 1783 Karisegårde, Karise sogn -
 Død : 1783 Karisegårde, Karise sogn -
 Død : Eft 1797 (Karise, Karise sogn) -
 Noter : I 1797


text:
var han forlover for datteren Anne.
 1771 - Anne Povlsdatter 1772 - Anne Hemmingsdatter
 1774 - Anne Hemmingsdatter
 Død : Eft 1787 (Karise, Karise sogn) -
 - (Jørgen) Omk 1770 - Jens Jørgensen
 1771 - Hemming Jørgensen 1772 - Anne Hemmingsdatter
 - Anne Povlsdatter Omk 1770 - Jens Jørgensen
 Født : Omk 1770 (Karise, Karise sogn) -
 (Jørgen) Anne Povlsdatter
 Født : 1798 Karise, Karise sogn -
 Døbt : 11.02.1798 Karise Kirke Kilde
 Død : 01.01.1874 Jørslev, Karise sogn -
 Begravet : 09.01.1874 Karise Kirke -
 Alt.navn : Ane Margrethe Jørgensdatter
 Noter : Til trods for at hun alene er døbt Margrethe skrives hun ofte som Ane Margrethe.
 10.11.1820 - Anders Hansen 01.09.1821 - Bodil Marie Andersdatter
 30.03.1823 - Jørgen Andersen
 07.12.1824 - Hans Andersen
 04.02.1827 - Peder Andersen
 20.04.1829 - Ane Andersdatter
 14.11.1831 - Jørgen Andersen
 10.03.1834 - Ane Marie Andersen
 25.11.1836 - Maren Andersdatter
 † 01.01.1874
 Født : Omk 1851 (Karisegårde, Karise sogn) -
 Hans Jensen Johanne Jørgensdatter
 † 25.06.1891
 Født : Omk 1809 Karisegårde, Karise sogn -
 Død : 10.1811 Karisegårde, Karise sogn -
 Begravet : 27.10.1811 Karise Kirke -
 † 10.1811
 Født : Omk 1725 (Tokkerup, Fakse sogn) -
 Noter : Hun er muligvis konfirmeret i Fakse i 1746 - Anne Mortensdatter fra Tokkerup.
 - Ole Poulsen -
 - Ane Mortensdatter -
 Født : Omk 1744 Tokkerup, Fakse sogn -
 Noter : Konfirmeret 14 år gammel i 1758.


text:
Påkrav og ophævelse kommet frem til lejer - Ny kendelse fra 2015
 afsagt fredag den 14. august 2015 Sag 217/2014
 SEB Ejendomme I A/S (advokat Anne Louise Husen)
 I tidligere instanser er afsagt kendelse af Retten i Kolding den 15. maj 2014 og af Vestre Landsrets 4. afdeling den 11. juli 2014.
 I påkendelsen har deltaget tre dommere: Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen og Jens Peter Christensen.
 Kærende, A (lejer), har nedlagt påstand om, at fogedsagen afvises, subsidiært at sagen nægtes fremme, mere subsidiært at sagen hjemvises til fortsat behandling ved landsretten.
 Indkærede, SEB Ejendomme I A/S (udlejer), har nedlagt påstand om stadfæstelse.
 Den 26. februar 1986 indgik A aftale med daværende udlejer om leje af lokaler på 2. sal i Hafniahus II, beliggende Foldegade 33, 7100 Vejle, til kontorformål til brug for sin advokatvirksomhed. Med virkning fra november 1986 indgik parterne endvidere aftale om leje af depotrum i ejendommen Hafniahus II.
 Udlejer har siden 2011 foretaget ombygning af bygningen, hvori Foldegade 33 er beliggende. Da parterne ikke kunne nå til enighed om, at lejer skulle flytte til et andet lejemål i bygningen, således at lejers lokaler på 2. sal kunne indgå i ombygningen, foretog udlejer ombygningen uden om lejers lejemål på 2. sal.
 Udlejer sendte den 13. november 2013 påkrav til lejer om betaling af forfalden leje mv. for henholdsvis kontorlejemålet og depotlejemålet. Begge påkrav blev sendt både som almindeligt og anbefalet brev. Påkravet vedrørende kontorlejemålet var adresseret til advokat Jens Antonsen, Foldegade 33 2, 7100 Vejle, og påkravet vedrørende depotlejemålet var adresseret til advokat Jens Antonsen, Depotrum Foldegade 33, 7100 Vejle.
 Den 19. november 2013 sendte udlejer brev om ophævelse af kontorlejemålet og brev om ophævelse af depotlejemålet, ligeledes med både almindelig og anbefalet post, og ligeledes adresseret til henholdsvis advokat Jens Antonsen, Foldegade 33 2, 7100 Vejle og advokat Jens Antonsen, Depotrum Foldegade 33, 7100 Vejle.
 Det fremgik af alle brevene, at de var sendt med almindeligt såvel som anbefalet brev. Udlejer modtog alle de 4 anbefalede breve retur med påtegning om, at brevene ikke var afhentet.
 Af Track & Trace udskrifter fra Post Danmark for de anbefalede breve af 13. november 2013 med påkrav om betaling fremgår bl.a., at brevene blev forsøgt afleveret den 14. november 2013 samt følgende bemærkning: ”Vi lægger snarest en besked i brevkassen”. Det fremgår endvidere, at forsendelserne blev lagt til afhentning den 15. november 2013, blev returneret til afsender den 30. november 2013 og blev udleveret til afsender den 2. december 2013.
 Af Track & Trace udskrifter fra Post Danmark for de anbefalede breve af 19. november 2013 om ophævelse af lejeaftalerne fremgår bl.a., at brevene den 20. november 2013 blev forsøgt afleveret samt følgende bemærkning: ”Vi lægger snarest en besked i brevkassen”. Det fremgår endvidere, at forsendelserne blev lagt til afhentning den 21. november 2013.
 En medarbejder fra Post Danmark har ved mails af 24. februar og 10. marts 2014 oplyst, at de anbefalede breve blev anmeldt på modtagerens adresse henholdsvis den 14. og 20. november 2013, at der de


text:
samme datoer blev lagt besked i modtagerens postkasse om forsendelserne, og at anmeldelsesblanketterne blev lagt i postkassen ved ejendommen Foldegade 33 og ikke i postboksen.
 Den 25. november 2013 betalte lejer de skyldige beløb.
 Udlejer indbragte sagen for Fogedretten i Kolding, som afsagde kendelse den 15. maj 2014 om, at udlejers anmodning om udsættelse af lejer af kontorlejemålet og depotrum kunne fremmes. Af fogedrettens begrundelse fremgår bl.a.:
 ”Fogedretten lægger til grund, at udlejer har sendt påkrav og ophævelser til lejer med anbefalet brev. Det fremgår af track and trace udskrifter, at forsendelserne har været lagt til afhentning på posthuset efter at de har været forsøgt afleveret. Søren Pedersen, Post Danmark, har i en mail til udlejer oplyst, at brevene er anmeldt på modtagerens adresse henholdsvis den 14. og 20. november 2013, og at ”anmeldelsesblanketten er lagt i postkassen ved ejendommen Foldegade 33 og ikke i postkassen”.
 Uanset lejers forklaring om, at han fandt brevet med påkravet oven på et postkassebatteri i opgangen den 25. november 2013, må fogedretten herefter lægge til grund, at udlejers påkrav er kommet frem den 14. november 2013 og, at ophævelsen er kommet frem den 20. november 2013.
 Lejers betaling af husleje er således sket efter påkravsfristen, og efter at lejemålet blev ophævet.”
 Lejer kærede fogedrettens kendelse til Vestre Landsret, som afsagde kendelse den 11. juli 2014. Af landsrettens kendelse fremgår bl.a.:
 ”Landsretten er enig i fogedrettens resultat og begrundelsen herfor. Landsretten stadfæster derfor fogedrettens kendelse.
 Fogedrettens kendelse stadfæstes.”
 Under en udkørende fogedforretning den 12. august 2014 afsagde Fogedretten i Kolding kendelse om at fremme fogedforretningen med henblik på at udsætte lejer af lejemålet, og fogedretten erklærede lejer for udsat af og udlejer for indsat i besiddelsen af lejemålet Foldegade 33, Vejle.
 Procesbevillingsnævnet har den 22. september 2014 meddelt lejer tilladelse til at kære Vestre Landsrets kendelse af 11. juli 2014 til Højesteret, således at tilladelsen alene omfatter spørgsmålet om, hvorvidt de i sagen omhandlede påkrav og ophævelsesmeddelelser må anses for at være kommet frem.
 Ifølge en udskrift fra Advokatnøglen af 17. marts 2014 var A's adresse på daværende tidspunkt Foldegade 33 2, Postboks 211, 7100 Vejle.
 Der er fremlagt breve af 15. maj og 21. oktober 2013, som lejer, A, har sendt til udlejers advokater. På brevpapiret er A's adresse angivet som ”Dokken, Foldegade 33, 2. sal, 7100 Vejle”.
 Der er endvidere fremlagt fotos af brevkasseanlægget ved indgangen til Foldegade 33, hvoraf det fremgår, at det på en af brevkasserne i brevkasseanlægget var angivet ”A”.
 Erhvervslejeloven I erhvervslejelovens § 69, stk. 3, 1. pkt., hedder det:
 ”Udlejeren kan kun hæve lejeaftalen som følge af for sen betaling, hvis lejeren ikke har berigtiget restancen senest 3 dage efter, at skriftligt påkrav herom er kommet frem til lejeren.”
 Postloven m.v. I postlovens § 7, stk. 1, 1. pkt., hedder det:
 ”Omdeling af adresserede og uadresserede forsendelser skal ske til adressatens brevkasse, brevkasseanlæg, brevindkast, postboks eller til andre med modtager aftalte omdelingssteder.”
 I lovens § 8, stk. 2, hedder det:
 ”Brevkasseanlæg skal opstilles i eller ved etageejendomme med


text:
flere afleveringssteder (husstande, erhverv m.v.) Det påhviler ejeren at opstille brevkasseanlæg og at give postvirksomheder adgang til anlægget.”
 Tilsvarende bestemmelser er fastsat i bekendtgørelse nr. 727 af 24. juni 2011 om postbefordring og postvirksomheder § 8, stk. 1, 1. pkt., og § 9, stk. 3, 1. og 2. pkt. I bilag 1 til bekendtgørelsen er fastsat regler for opstilling af brevkasser og brevkasseanlæg samt etablering af brevindkast. I bilaget hedder det bl.a.:
 ”3. Regler for opstilling af brevkasseanlæg i etageejendomme
 Ved et brevkasseanlæg forstås et fælles anlæg indeholdende en brevkasse for hvert afleveringssted (beboelse) i ejendommen (opgangen).
 Brevkasseanlæg skal opstilles i eller ved hver opgang i etageejendomme.
 Brevkasseanlæg skal placeres indvendigt eller udvendigt nærmest muligt ejendommens hovedindgangsdør (-døre) på et sted i stueetagen eller ved hovedindgangsdøren, hvortil omdeleren har let og uhindret adgang, og hvor han uden ulempe kan foretage aflevering af forsendelser i anlægget.”
 A har navnlig anført, at lejers advokatkontor på 2. sal i Foldegade 33 var lukket i perioder i november 2013 på grund af udlejers ombygningsarbejde, som hindrede for adgang til lejemålet. Det var derfor påregneligt, at udlejer, som tidligere sket, ikke ville opkræve husleje i november 2013.
 Advokatkontorets postadresse er postboks 211, 7100 Vejle, hvor advokatkontorets post er afhentet gennem 25 år, og hvortil tidligere breve fra udlejer er afleveret. Kontorets adresse var ikke ændret i forbindelse med lukningen af kontoret i november 2013.
 I stueetagen er der et ”postkassebatteri”, hvor postkasserne løbende bliver fyldt op af reklamer, tryksager, ugeaviser mv., som derefter placeres oven på ”postkassebatteriet”, hvorfra det falder ned og bliver fjernet. ”Postkassebatteriet” var tidligere placeret i ejendommens kælder og er flyttet til stueetagen uden aftale med lejer. Lejer bruger ikke ”postkassebatteriet” til modtagelse af post og har aldrig modtaget normal post i ”postkassebatteriet”.
 Den 25. november 2013 fandt lejer udlejers påkrav oven på ”postkassebatteriet”. Lejer betalte beløbet samme dag, lejer fik kendskab til påkravet, og således inden for påkravsfristen. Først under fogedsagen blev lejer bekendt med udlejers ophævelsesbrev.
 Det er ubestridt, at udlejers påkrav og ophævelse ikke blev sendt til lejers postboks. Hverken påkrav, ophævelser eller anmeldelsesblanket blev afleveret til lejer personligt eller forsøgt afleveret til lejemålets adresse, Foldegade 33, 2. sal, formentlig på grund af udlejers byggearbejder. Inden udlejers byggearbejde modtog lejer anbefalede breve på kontoret på 2. sal, og hvis kontoret var lukket, blev der lagt besked ved døren til kontoret. Udlejer har i modsætning til tidligere ikke rettet henvendelse til lejer via mail eller fax, hvilket udlejer havde en særlig anledning til, dels fordi denne fremgangsmåde tidligere er anvendt, og dels fordi udlejer i en længere periode ikke opkrævede husleje på grund af lejemålets tilstand, jf. også Post Danmarks forretningsbetingelser for breve indland, pkt. 7.8.1.
 Brevene vedrørende depotrummet er stilet til advokat Jens Antonsen, Depotrum, Foldegade 33, 7100 Vejle, hvilken adresse ikke eksisterer.
 Post og anbefalet post med påkrav skal afleveres til lejers adresse, som den er anført i lejekontrakten. Lejer bør kunne regne med, at kontorets post sendes til kontorets postadresse, postboks 211, 7100 Vejle, eller modtages direkte


text:
på kontoret på 2. sal. Udlejer har ikke løftet bevisbyrden for, at påkravet er kommet frem til lejer før den 25. november 2013. Postanmeldelse for anbefalede breve skal ifølge Post Danmarks forretningsbetingelser for breve indland afleveres på adressen, hvilket er Foldegade 33, 2. sal, eller postboks 211, 7100 Vejle, hvilket ikke er sket. Postlovens § 8 har ikke til formål at ændre Post Danmarks regler for aflevering af anbefalede breve. Post Danmarks forretningsbetingelser for leje af postboks er uden betydning, da de gælder fra 1. januar 2015.
 Lejer har i øvrigt henvist til Højesterets kendelse af 12. september 2013 (UfR 2013.3325).
 SEB Ejendomme I A/S har navnlig anført, at lejer har haft adgang til lejemålet under hele ombygningen, jf. byggeleder Niels Olav Nielsens forklaring i fogedretten, og at der ikke er foretaget ombygninger ved indgangen til Foldegade 33, hvor lejer havde sin postkasse. Ud lejer er forpligtet til at opsætte postkasserne i ejendommens opgang i stueetagen, jf. postlovens § 8, stk. 2.
 Udlejer er berettiget og forpligtet til at sende påkrav og ophævelser til lejemålenes adresse, idet lejer drev sin forretning fra dette sted. Når Post Danmark ikke kunne træffe lejer og aflevere det anbefalede brev mod kvittering, måtte anmeldelsen af det anbefalede brev lægges i lejers postkasse i stueetagen, idet der på grund af postloven ikke er mulighed for at opsætte postkasser på 2. sal, hvor lejemålene var beliggende.
 Lejer kan ikke undlade at kontrollere sin postkasse, selv om lejer har indgået aftale med Post Danmark om leje af postboks. Leje af postboks friholder ikke lejeren fra at opstille brevkasse ved indgangen, jf. Post Danmarks forretningsbetingelser for leje af postboks pkt. 1.1.
 Udlejer har tidligere sendt påkrav og ophævelser til lejemålets postadresse. Lejer har ikke krav på, at påkrav og ophævelser sendes pr. mail eller fax, uanset om dette er sket i forbindelse med påkrav i oktober 2013 i samarbejde med udlejers advokat. Påkrav og ophævelser i forbindelse med denne sag er sendt fra administrationen i overensstemmelse med sædvanlig praksis. Lejer ved fra tidligere sager mellem parterne, at udlejer afgiver påkrav, når lejer ikke betaler leje. Lejer undlod bevidst at betale leje for at provokere, og lejer havde i denne situation særlig anledning til at holde øje med sin post.
 Det er bevist ved udskrifter fra Post Danmark ”Track & Trace” og ved mails fra Post Danmark, at påkrav og ophævelser er kommet frem henholdsvis den 14. og den 20. november 2013, idet de er forsøgt afleveret til lejer, og besked om de anbefalede breve er lagt i lejers postkasse. Det er irrelevant, om postkassebatteriet var fyldt op af reklamer mv., hvilket i øvrigt bestrides, idet ejendomsmesteren dagligt påser sådanne forhold.
 Påkrav og ophævelser er sendt med almindelig og anbefalet post. Efter retspraksis og litteraturen er det anbefalede brev kommet frem til kærende den dag, postvæsenet har anmeldt brevet til lejer, og hvor lejer kunne gøre sig bekendt med påkravene, selv om lejer ikke afhenter de anbefalede breve. Der er ikke krav om, at lejer modtager brevene personligt. Påkravene


text:
og ophævelserne sendt med almindelig post er ikke kommet retur.
 Lejer betalte først restancen den 25. november 2013, og udlejers ophævelse af lejemålene er derfor berettiget. Det er i øvrigt udlejers erfaring, at lejer ikke modtager post, der er belastende for ham.
 Denne sag drejer sig om fogedudsættelse efter ophævelse af erhvervslejemål som følge af betalingsmisligholdelse, og hovedspørgsmålet er, hvornår udlejers breve med betalingspåkrav og ophævelse må anses for at være kommet frem til lejeren. Det er udlejeren, der har bevisbyrden for, at betalingspåkrav og ophævelse af lejeaftalen er kommet frem så betids, at ophævelsen er gyldig og sket, inden lejeren berigtigede restancen, jf. erhvervslejelovens § 69, stk. 3, 1. pkt.
 Ved vurderingen af, hvilke krav der kan stilles til beviset for, om en meddelelse er blevet afsendt og er kommet frem til adressaten, må der tages udgangspunkt i de forhold, der kendetegner det enkelte område, jf. Højesterets kendelse af 15. oktober 2012 (UfR 2013.165).
 Højesteret finder, at et brev til en lejer med betalingspåkrav eller ophævelse af lejemålet, som udlejer har adresseret korrekt og sendt både som almindelig og anbefalet post, som udgangspunkt må anses for at være kommet frem til lejeren på den dag, hvor brevet og meddelelsen om det anbefalede brev ved normal postbesørgelse er afleveret på adressen, herunder i brevkasse. Dette gælder, uanset at lejer undlader at afhente det anbefalede brev på posthuset. Udgangspunktet må fraviges, f.eks. hvis postbesørgelsen ikke er normal, eller hvis udlejeren ved eller burde vide, at særlige forhold hos lejeren såsom bortrejse eller hospitalsindlæggelse kan bevirke, at han ikke ser posten.
 Højesteret lægger til grund, at udlejers breve med betalingspåkrav og ophævelse af lejeaftalerne blev sendt både som almindelig og anbefalet post henholdsvis den 13. og 19. november 2013. Dette har udlejer godtgjort dels ved kopier af brevene, hvori datering og fremsendelsesmåde er angivet, dels ved bekræftelser fra Post Danmark på den anbefalede forsendelse, her i form af udskrifter fra Post Danmark ”Track & Trace”.
 Brevene vedrørende kontorlejemålet var adresseret til advokat Jens Antonsen, Foldegade 33 2, 7100 Vejle, og brevene vedrørende depotlejemålet var adresseret til advokat Jens Antonsen, Depotrum Foldegade 33, 7100 Vejle. Højesteret finder, at disse adresseringer var korrekte adresseringer til lejerens og hovedlejemålets adresse. Dette støttes af, at lejeren på sit brevpapir, som han anvendte til breve til udlejers advokater i maj og oktober 2013, angav, at advokatkontoret havde adresse Foldegade 33, 2. sal, 7100 Vejle, og det må være resultatet, selv om advokatkontoret ifølge den digitale advokatfortegnelse, Advokatnøglen, havde adresse Foldegade 33, 2. sal, postboks 211, 7100 Vejle.
 Højesteret lægger endvidere til grund, at udlejers breve med betalingspåkrav og ophævelse samt meddelelser om de anbefalede breve blev lagt i lejers brevkasse henholdsvis den 14. og 20. november 2013. Dette har udlejer godtgjort ved Track & Trace-udskrifter samt oplysninger fra Post Danmark, herunder om sædvanlig postbesørgelse af almindelig post.
 Udlejers almindelige og anbefalede breve med betalingspåkrav og ophævelse må derfor som udgangspunkt anses for at være kommet frem til lejer henholdsvis den 14. og 20. november 2013.
 Lejer har


text:
anført, at han burde kunne regne med, at post til advokatkontoret blev sendt til adressen postboks 211, 7100 Vejle og afleveret i hans postboks. Han har endvidere anført, at han burde kunne regne med, at post til advokatkontoret, der ikke blev afleveret i hans postboks, blev afleveret direkte på advokatkontoret på 2. sal i ejendommen Foldegade 33 og ikke i hans brevkasse.
 Det følger af postlovens § 8, stk. 2, og bekendtgørelse nr. 727 af 24. juni 2011 om postbefordring og postvirksomheder § 9, stk. 3, samt pkt. 3 i bilag 1 til bekendtgørelsen, at brevkasseanlæg skal opstilles i eller ved etageejendomme med flere afleveringssteder. Pligten til at opstille brevkasseanlæg gælder uanset, om postmodtageren har indgået en aftale med Post Danmark om leje af postboks. Ved indgangen til Foldegade 33 var opstillet et brevkasseanlæg, hvor lejeren havde en brevkasse, med navnet ”A”. Lejeren har i fogedretten forklaret, at det er sket, at klienter har afleveret post i brevkassen. Herefter finder Højesteret, at lejer måtte forvente, at post fra udlejer kunne blive afleveret i brevkassen ved indgangen til Foldegade 33.
 Efter bevisførelsen er der ikke grundlag for at antage, at udlejer var bekendt med, at lejers advokatkontor var lukket i november 2013. Der er heller ikke grundlag for at antage, at udlejer tidligere sædvanligvis – bortset fra et enkelt tilfælde – har sendt påkrav til lejer også pr. mail eller fax. Det, som lejer har anført om ombygning af ejendommen og om, at udlejer ikke tillige sendte påkrav og ophævelsesbreve pr. mail eller fax, kan derfor ikke føre til, at udlejers breve med betalingspåkrav og ophævelse undtagelsesvis ikke kan anses for at være kommet frem henholdsvis den 14. og 20. november 2013.
 Højesteret lægger herefter til grund, at udlejerens breve med betalingspåkrav og ophævelse kom frem til lejeren henholdsvis den 14. og 20. november 2013.
 Da udlejers påkrav således kom frem til lejeren den 14. november 2013, og lejeren først berigtigede restancen den 25. november 2013, opfyldte udlejers ophævelse af 19. november 2013 den tidstermin, der er en betingelse for gyldig ophævelse efter erhvervslejelovens § 69, stk. 3, 1. pkt.
 Med disse bemærkninger stadfæster Højesteret landsrettens kendelse om at fremme fogedsagen.
 A skal i sagsomkostninger for Højesteret inden 14 dage fra denne højesteretskendelses afsigelse betale 8.000 kr. til SEB Ejendomme I A/S. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Højesteret har fastslået, at en momspligtig virksomhed ikke kan gøre en fradragsret gældende og samtidig drage fordel af en ulovlig momsfritagelse. Højesteret fastslog endvidere, at SKATs ulovlige afgørelse om momsfritagelse ikke havde været ansvarspådragende.
 15. februar 2018 Af Søren Horsbøl Jensen
 Appellanten, en erhvervsskole, havde ved dom af 12. juni 2010 (SKM2010.382.VLR) fået medhold i, at skolens kommercielle kursusvirksomhed var momspligtig i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. Dommen indebar en underkendelse af SKATs praksis, jf. herved. SKM2010.499.SKAT.
 Den nu afgjorte sag udsprang af skolens efterfølgende anmodning om genoptagelse af skolens momstilsvar for den periode, hvori skolen uretmæssigt var blevet anset for momsfritaget og derfor havde været afskåret fra at pålægge sine kursusydelser moms og at fradrage købsmoms af varer og ydelser med relation til kursusydelserne.
 Sagen angik i første række, hvordan skolens momstilsvar skulle opgøres. I anden række var spørgsmålet, om skolen havde krav på erstatning som følge af, at SKATs afgørelse om momsfritagelse var blevet tilsidesat.
 Højesteret fastslog med henvisning til EU-Domstolens dom i sag C-319/12 (MDDP) og dom i de forenede sager C-144/13, C-154/13 og C-16/13 (VDP Dental Laboratory), at skolens momstilsvar ikke kan genoptages, uden at der som et led i den fornyede opgørelse af momstilsvaret beregnes en salgsmoms af de kursusydelser, der oprindeligt blev behandlet som momsfritagne.
 Højesteret fastslog endvidere, at SKATs afgørelse, hvorefter skolen var blevet anset for momsfritaget, og som var blevet tilsidesat af domstolene, ikke var ansvarspådragende – hverken efter EU-retten eller dansk rets almindelig regler. Ifølge Højesteret gav spørgsmålet om momsfritagelse nemlig anledning til fortolkningstvivl.
 Dommen er for så vidt angår det punkt ikke kun af betydning for momsretlige spørgsmål, men af generel betydning for offentlige myndigheders erstatningsansvar. Dommen viser således, at offentlige myndigheder ikke er undergivet et objektivt erstatningsansvar for retsvildfarelser. Et erstatningsansvar forudsætter – både efter EU-retten og dansk rets almindelig regler – en kvalificeret, dvs. tilstrækkelig klar, tilsidesættelse af loven.
 Landsretten havde frifundet ministeriet, med henvisning til at et eventuelt erstatningskrav var forældet på tidspunktet for sagsanlægget. Denne begrundelse var Højestret ikke enig i. Højesteret fastslog, at det administrative forløb vedrørende spørgsmålet om momsfritagelse samt retssagen herom og det senere administrative forløb vedrørende spørgsmålet om genoptagelse af skolens momstilsvar i medfør af forældelseslovens § 21 havde ført til midlertidig afbrydelse af forældelsesfristen for et eventuelt erstatningskrav.
 Dommens betydning rækker også for så vidt angår dette punkt udover momsretten, men dens nøjagtige rækkevidde lader sig ikke – umiddelbart – fastslå med sikkerhed.
 Skatteministeriets interesser blev for Højesteret varetaget af advokat Søren Horsbøl Jensen.
 Læs om dommen på Højesterets hjemmeside.


text:
Højesteret Om overtrædelse af den færøske færdselslov
 Om overtrædelse af den færøske færdselslov
 Sag 33/2019
 Dom afsagt den 6. juni 2019
 Den færøske færdselslovs bestemmelser om spirituskørsel og anmeldelse af færdselsuheld var ikke i strid med selvinkrimineringsforbuddet
 T var blevet idømt en bøde på 8.500 kr. og frakendt førerretten i 3 år for om natten den 5. april 2015 at have påkørt en fodgænger og forladt uheldsstedet uden straks at standse og yde hjælp til tilskadekomne og uden at anmelde uheldet til politiet og for efterfølgende inden for et tidsrum på 6 timer efter uheldet at have indtaget spiritus i et sådant omfang, at hans alkoholpromillen næste morgen var 1,39.
 Sagen angik for Højesteret i første række, om der var fejl ved landsrettens anvendelse bestemmelserne i den færøske færdselslov om hjælpe- og anmeldelsespligt og om indtagelse af spiritus i et tidsrum på 6 timer efter afslutningen af en kørsel, hvor der er sket et færdselsuheld (6 timers-reglen). I anden række angik sagen, om bestemmelserne og den idømte straf var forenelig med forbuddet mod selvinkriminering i Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 6. Sagen angik endvidere strafudmålingen, herunder om bøden og frakendelsestiden skulle nedsættes eller bortfalde som følge af lang sagsbehandlingstid.
 Højesteret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte landsrettens vurdering af, at T havde overtrådt bestemmelserne i den færøske færdselslov. Det forhold, at T var blevet straffet for ikke at have anmeldt færdselsuheldet, kunne endvidere ikke anses for at være i strid med forbuddet mod selvinkriminering. Højesteret bemærkede i den forbindelse, at anmeldelsespligten er begrundet i det ansvar, det indebærer at være fører af et motorkøretøj, der kan forvolde betydelig skade. Bestemmelsen indebærer kun en pligt til at anmelde færdselsuheldet til politiet, men ikke en pligt til at give nærmere oplysninger om uheldet og om førerens egen rolle heri. Politiet skal således fortsat foretage en efterforskning af, om der er grundlag for strafferetlig forfølgning af føreren, ligesom føreren ved en sådan eventuel strafferetlig forfølgning har mulighed for at nægte sig skyldig i at have begået et strafbart forhold med den følge, at det påhviler anklagemyndigheden i retten at føre bevis for et eventuelt strafansvar. Den særlige færøske regel om spirituskørsel (6 timers-reglen) kunne heller ikke anses for at være i strid med selvinkrimineringsforbuddet hverken isoleret eller set i sammenhæng med anmeldelsespligten.
 Højesteret fandt imidlertid, at sagsbehandlingstiden i så væsentligt omfang havde oversteget det rimelige, at T burde kompenseres herfor. Højesteret nedsatte herefter bøden til 1.750 kr. og pålagde statskassen at betale sagens omkostninger for alle tre instanser. Højesteret fandt ikke grundlag for at ændre afgørelsen om ubetinget frakendelse af førerretten i 3 år.


text:
Om fortsat forbrydelse i skatte- og afgiftsstrafferetten
 Af Tommy Pedersen, Specialkonsulent i Skattestyrelsen
 Resumé: I artiklen, der er udtryk for forfatterens personlige holdning, forsøges det klarlagt, hvad der skal til for at statuere fortsat forbrydelse i skatte- og afgiftsstraffesager. Den strafferetlige forældelsesfrist regnes i medfør af straffeloven (STRL) § 94, stk. 1, fra den dag, da den strafbare virksomhed eller undladelse er ophørt. I sager med fortsat forbrydelse ”forlænges forældelsesfristen”. Det betyder, at forbrydelsen først er afsluttet med begåelsen af den sidste delhandling, og at forældelsesfristen for den første delhandling først begynder at løbe ved afslutningen af den sidste. Problemstillingen om fortsat forbrydelse er særdeles relevant. Dette skyldes, at der i årevis har været en uensartet vurdering hos politiet om, hvad der skal til for at statuere fortsat forbrydelse i momsstraffesager. Der er anklagere, der har den opfattelse, at der som minimum kræves 3 ensartede kontinuerlige urigtige momsangivelser for, at der kan foreligge en fortsat forbrydelse, og de henviser til dommen UfR 1988.637 H. Det er desuden i teorien fastlagt, at fortsat forbrydelse ikke finder anvendelse i sager om overtrædelse af straffebestemmelser i skattekontrolloven af 1972 (1972-SKL) og skattekontrolloven af 7. december 2017 (NYSKL), der trådte i kraft den 1.1.2019. Langt de fleste anklagere i anklagemyndigheden støtter denne teori, selv om der er domme, der statuerer fortsat forbrydelse i sager om overtrædelse af 1972-SKL §§ 13 og 16.
 Synspunkter i Taxo Opinion, er udelukkende udtryk for skribentens holdninger. Inden indlægget bringes på k-news/taxo, forpligter redaktionen sig til at orientere eventuelt direkte omtalte parter. Hvis omtalte parter eller andre ønsker, at formulere et svar til indlægget, kan den sendes til redaktionen på: taxo@karnovgroup.com. Vi vurderer indkomne indlæg, og forbeholder os retten at udvælge hvorvidt indlæg skal bringes i Opinion.
 ML § 81 og 1972-SKL §§ 13, 15 og 16 samt NYSKL §§ 82 og 83 er centrale bestemmelser i speciallovgivningen inden for Skattestyrelsens regi, der alle har deres ”udspring” i straffelovens § 279 om bedrageri. Se TfS 2004,489 af Søren Vilhelmsen om momsbedrageri. Det forsøges klarlagt, om fortsat forbrydelse anerkendes i skatte- og afgiftsunddragelsesstraffesager i relation til særligt disse centrale ”hovedstraffebestemmelser” i Skattestyrelsens regi.
 Der er flere domme om overtrædelse af ML § 81, hvor fortsat forbrydelse ”er i spil”. Der er kun få domme om overtrædelse af straffebestemmelser i hhv. 1972-SKL, kildeskatteloven og sager vedrørende den øvrige afgiftslovgivning. Der er så vidt vides ingen domme om overtrædelse af 1972-SKL § 15, hvor fortsat forbrydelse har været i spil, ligesom der ikke er nogen trykte landsretsdomme om fortsat forbrydelse i sager vedrørende overtrædelse af straffebestemmelser i kildeskatteloven. Det fremgår af Jan Pedersen 2001 på side 294, at der er en utrykt Østre Landsretsdom af 15.9.1974, 4. afdeling, hvor fortsat forbrydelse anerkendes i en kildestraffesag, hvor den tiltalte havde foretaget delvise indbetalinger af restancer, hvilke indbetalinger lå mere end 2 år forud for forældelsesfristens udløb. Retten i Holstebro statuerede i sag 30-04-2015, fortsat forbrydelse i en straffesag om A-skat og AM-bidrag. I TfS 2014, 51 (SKM2013.551.ØLR) blev der statueret fortsat forbrydelse i


text:
en afgiftsstraffesag om overtrædelse af øl- og vinafgiftslovens § 25, stk. 3, jf. stk. 1, nr. 1 og 2, jf. § 6, stk. 1, samt overtrædelse af emballageafgiftslovens § 18, stk. 3, jf. stk. 1, nr. 1, jf. § 7a, stk. 3 (tidligere stk. 2).
 Overtrædelse af straffelovens § 302, foreligger lejlighedsvis i sager om overtrædelse af skatte- og afgiftslovgivningen jf. fx SKM2012.723.ØLR, hvor retten nåede frem til, at der var tale om en fortsat forbrydelse vedrørende mangelfuld bogføring, regnskabsføring m.v. I DS1996.S-3/1996, udtalte Disciplinærnævnet, at det anerkendte strafferetlige begreb ”fortsat forbrydelse” måtte antages at finde analog anvendelse vedrørende disciplinære forseelser. Henset til de påklagede forholds relativt begrænsede antal, sammenholdt med, at de vedrørte dels en personlig virksomhed, dels to selskaber og således angik forskellige retssubjekter, fandt nævnet imidlertid ikke, at de påklagede forhold udgjorde en række, ensartede og kontinuerlige forhold. De kunne derfor ikke betegnes som en "fortsat forbrydelse". I V2011.S-0451-11, TfK2011.1063/2, TfL2012.15, fandt Vestre Landsret, at overtrædelserne kunne tilregnes tiltalte som forsætlige eller groft uagtsomme, og entreprenørfirmaet blev idømt en bøde på 10.000 kr. for overtrædelse af naturbeskyttelseslovens § 89, stk. 4, jf. stk. 2, jf. stk. 1, nr. 1, jf. § 3, stk. 1 og stk. 2, nr. 2 og 4, samt vandløbslovens § 85, stk. 3, jf. stk. 1, nr. 1, jf. § 17 og § 27, stk. 1. Forholdet var ikke forældet, idet oprensningen – uanset arbejdet blev udført i 3 etaper – ansås som en fortsat forbrydelse. I dommen U 2012.1788 H statuerede retten fortsat forbrydelse i en sag om overtrædelse af STRL § 152, stk. 1, om uberettiget videregivelse af fortrolige oplysninger fra et plejehjem først til et filmselskab og dernæst til DR. Forældelse er særlig relevant i sager om overtrædelse af skatte-og afgiftslovgivningen, idet der gælder en 5-årig forældelse ved overtrædelser af ML § 81 og 1972-SKL §§ 13, 15 og 16 samt NYSKL §§ 82 og 83. Er overtrædelsen omfattet af STRL § 289 gælder en 10-årig forældelsesfrist.
 Forudsætningen for at ifalde straf for overtrædelse af skatte- og afgiftslovgivningen
 Strafferetligt fastslår STRL § 1, at straf kun pålægges for et forhold, hvis strafbarhed er hjemlet ved lov, eller som ganske må ligestilles med et sådant. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention art 7, indeholder et krav om præcisering af straffebestemmelser, hvad der ofte kaldes et klarhedskrav. Efter STRL § 19 er udgangspunktet, at der ved overtrædelse af straffeloven kræves forsæt, mens der ved overtrædelse af speciallove fx 1792-SKL, NYSKL og ML, også kan straffes for uagtsomhed. Forudsætningen for at ifalde strafansvar for overtrædelse af ML § 81 og SKL §§ 13 og 16 samt NYSKL § 82 og 83 skal ske ved minimum grov uagtsomhed. Det følger af STRL § 2, at STRL kapitel 1 – 11 finder anvendelse på alle strafbare forhold, for så vidt andet ikke er bestemt. Straffelovens almindelige del, finder derfor anvendelse, når der foreligger en overtrædelse af en straffebestemmelse i skatte- og afgiftslovgivningen.
 Følgende fremgår af STRL § 3, stk. 1:” Er den ved en handlings påkendelse gældende straffelovgivning


text:
forskellig fra den, der gjaldt ved handlingens foretagelse, afgøres spørgsmålet om strafbarhed og straf efter den senere lov, dog at afgørelsen ikke derved må blive strengere end efter den ældre lov. ” Da grov uagtsomhed ikke er kriminaliseret i 1972-SKL § 15, men i NYSKL § 83, stk. 3, jf. stk. 5, vil en overtrædelse af sidstnævnte bestemmelse først kunne straffes efter NYSKL § 83, stk. 3, stk. 5, for overtrædelse begået fra den 1.1.2019.
 Der er ikke fuldt ud sammenfald af ordlyden i 1972-SKL §§ 13, 15 og 16 og NYSKL §§ 82 og 83. Såfremt der foreligger en fortsat forbrydelse, i sager omfattet af 1972-SKL §§ 13, 15 og/eller 16, og forbrydelsen fortsættes i 2019, hvor NYSKL træder i kraft, kan der, hvis der i den konkrete situation er tale om ensartede handlinger, der begås in continenti, være tale om en strafferetlig enhedsbedømmelse. Handlinger og undladelser, som i almindelighed er strafbare, kan være straffri, hvis der i den konkrete situation foreligger særlige omstændigheder jf. STRL §§ 13 - 16. Herudover kan straffen under i øvrigt formildende omstændigheder bortfalde jf. STRL § 83, og der er mulighed for at strafansvar kan ophøre ved forældelse jf. STRL §§ 92-94.
 Betænkning nr. 1438 fra 2004
 Følgende fremgår af note 46 på side 36: ”Ved fortsatte forbrydelser forstås, at en person under visse omstændigheder kun anses for at have begået én forbrydelse, skønt personen har foretaget flere handlinger, der hver især realiserer en forbrydelses gerningsindhold. Det er en forudsætning, at handlingerne er ensartede og udøves in continenti.”
 DJV afsnit A.C.3.2.2 Strafferetlig forældelse
 Følgende fremgår:” Retspraksis har anset urigtige momsangivelser i fortløbende angivelsesperioder for en fortsat forbrydelse, og da forældelsesfristen regnes fra den dag, forbrydelsen er ophørt, er det i momssager af denne karakter fra den sidste angivelsesfrist, at forældelsen løber. I hvilket omfang en momsovertrædelse kan trække andre overtrædelser med sig i forlængelsen af forældelsesfristen, afhænger af fortolkningen af kravet til, at overtrædelserne skal være begået ved samme handling. Der vil være tale om en meget konkret afvejning i forhold til sagens faktum. Da de fleste overtrædelser af skatte- og afgiftslovgivningen kræver forskellige erklæringer med forskellige frister, vil det antageligt snarere være undtagelsen end hovedreglen, at der kan statueres en sammenhængende forbrydelse. Se SKM2013.284.ØLR hvor momsunddragelsen blev anset for at have haft et ensartet og kontinuerligt præg.”
 Teorien om fortsat forbrydelse og bemærkninger hertil
 Kommenteret straffelov 9. udg. side 529: ”Der henvises til Jan Pedersen 2001, side 361, hvor det nævnes: ”I almindelighed må en enhedsbedømmelse formentlig ophæves, hvis der behørigt angives i mindst 3 perioder. Afgørende er imidlertid, om der udøves en fortløbende og konsekvent overtrædelse. ” Herefter anføres: ” Praksis synes at vise, at der foreligger fortsat forbrydelse, hvis angivelserne uafbrudt ikke afgives eller er urigtige.”
 Kommenteret straffelov 10. udg. side 576-577: ”Som nævnt under § 93 er udgangspunktet, at hvis tiltalte har begået flere handlinger, skal forældelsesspørgsmålet løses isoleret for hver handling for sig. Imidlertid er der tradition for at opfatte visse strafbare forhold således, at de udgør en


text:
slags sammenhængende række af forbrydelser, så forældelsesfristen for alle handlingerne under ét regnes fra ophøret af den sidste strafbare handling. Forholdet kaldes fortsat forbrydelse. I Baumbach: Legalitetsprincippet s. 380 ff. hævdes denne praksis at være i strid med § 1. Forudsætningen for at statuere fortsat forbrydelse er, at handlingerne er ensartede og foretages kontinuerligt. Det er næppe muligt at sammenfatte retspraksis i nogen mere præcis formel, lige som det ikke er muligt eller nødvendigt at trække nogen skarp grænse til tilstandsforbrydelser. Tilbøjeligheden til at acceptere fortsat forbrydelse afhænger tydeligvis af den enkelte forbrydelsesart, uden at spørgsmålet kan siges at være et sprogligt fortolkningsspørgsmål. På side 578-579 nævnes: ”Vedrørende skattekontrolloven synes allerede det forhold, at der er 1 år mellem hver urigtig selvangivelse, at have bevirket, at skattesvig ikke accepteres som fortsat forbrydelse, U 1972.735 H.” Herefter henvises der til U 1985.740 H, U 1988.637 H, TFS 1991.228 V, TfS 1992.585 Ø, TFS 1995.614 V, U 1997.1416 V, TfS 2006.290 Ø (se afsnit 9). Det nævnes videre, at Højesteret i dommen U 2012.1788 H, hvor T1 og T2 blev dømt for videregivelse af fortrolige oplysninger fra et plejehjem først til et filmselskab og dernæst til DR, fandt, at strafansvaret for sidstnævnte videregivelse ikke var forældet, idet der var tale om en ”fortsat forbrydelse”. Det nævnes herefter vedrørende de 2 videregivelser, at begrebet nok er anvendt i en speciel betydning. Hele det begivenhedsforløb, der var rejst tiltale for, var ikke afsluttet før udleveringen til DR, og den strafbare virksomhed var derfor ikke ophørt forinden.
 Kommenteret straffelov 11 udg. side 580 – 581:” tilbøjeligheden til at acceptere fortsat forbrydelse afhænger tydeligvis af den enkelte forbrydelsesart, uden at spørgsmålet kan siges at være et sprogligt fortolkningsspørgsmål. Højesteret nåede i U 2012.1119 H (en sag om voldsudøvelse) frem til, at mishandlingen og tvangen omfattede en række ensartede og – uanset de i længere perioder uden vold – kontinuerlige handlinger med en sådan indre sammenhæng, at de må anses for at være en fortsat forbrydelse. På side 581 nævnes: ”Kriminalitet begås i sagens natur ikke efter et på forhånd fastlagt skema, og de nævnte afgørelser er med til at illustrere, at det afgørende må være, at der er et rimeligt klart, kontinuerligt og sammenhængende mønster i den forbryderiske virksomhed – der er en ”indre sammenhæng” i handlingerne – uanset at intensiteten fra tid til anden kan variere.”
 Det skal bemærkes, at det anførte i Jan Pedersen 2001 om: ”I almindelighed må en enhedsbedømmelse formentlig ophæves, hvis der behørigt angives i mindst 3 perioder” nævnes ikke i Jan Pedersen 2009, og det anførte på side 529, hvor der henvises til Jan Pedersen anfører i Skatte- og afgiftsstrafferet, 2. udg., 2001, s. 361, er ikke medtaget i Rettelseshæfte til Kommenteret straffelov 9. udg., og det fremgår heller ikke af Kommenteret straffelov 10. og 11. udg. Dette viser sig, at teorien er i ”fortsat udvikling”. Til brug for fortolkning af ordet racisme, anvendte Højesteret i sagen U.2003.2044 H, der vedrørte en udtalelse om, at en politiker havde racistiske synspunkter,