text:
kæreste nogle gange.
 Skatteministeriet har til støtte for sin påstand anført, at umulighedskriteriet i ligningslovens § 9 A beror på en helhedsvurdering, hvor der tages hensyn til en flerhed af faktorer. Varigheden af muligt ophold i hjemmet ved kørsel mellem bopæl og midlertidigt arbejdssted indgår i denne helhedsvurdering, men kun som ét blandt flere momenter. Der tages også hensyn til andre forhold, herunder kørselsafstanden, transporttiden, spildtid som følge af ventetid og arbejdets karakter. Kun hvis resultatet af en samlet afvejning af alle de relevante momenter er, at overnatning i hjemmet i praksis ikke er mulig, er betingelsen for skattefri rejsegodtgørelse i henhold til ligningslovens § 9 A opfyldt. Når det efter omstændighederne ikke ganske kan udelukkes, at den pågældende rent faktisk har udnyttet en mulighed for overnatning på sin sædvanlige bopæl, kan lovens betingelse således ikke være opfyldt. Alene tilstedeværelsen af en mulighed for, at den pågældende har overnattet på bopælen, udelukker således under alle omstændigheder skattefrihed i medfør af § 9 A.
 En ren ordlydsfortolkning af bestemmelsen i § 9 A fører til det resultat, at overnatning på bopælen skal være (fysisk) umuligt (på grund af afstanden mellem bopæl og arbejdsplads). I administrativ praksis har man altså fortolket bestemmelsen noget mere lempeligt, således at bestemmelsen også kan finde anvendelse, selv om overnatning på bopælen vel ikke er en fysisk umulighed, men blot en praktisk umulighed - på grund af afstanden i kombination med andre faktorer, herunder arbejdstider, transporttider, arbejdets karakter og andet. Der er dog ikke tale om, at lovens betingelse anses for opfyldt, når blot kørsel mellem hjem og arbejdsplads og overnatning på bopælen som følge af afstand, arbejdstid og transporttid m.m. forekommer ubekvemt, eller når overnatning i nærheden af arbejdsstedet fremstår som et mere hensigtsmæssigt alternativ. Det fastholdes således, at det er et umulighedskriterium, der gælder.
 Højesterets dom i SKM2009.333.HR betyder, at der ved vurderingen af afstanden og transporttiden ikke kan opstilles en generel regel om, at det altid er transporttiden i bil, der skal lægges til grund, når dette fører til den korteste transporttid. På dette punkt indebærer dommen en tilsidesættelse af den administrative praksis, som hidtil havde været gældende. Men i øvrigt indebærer dommen ikke en tilsidesættelse af administrativ praksis eller af retspraksis. Østre Landsrets dom gengivet i SKM2009.627.ØLR er i overensstemmelse hermed. Det betyder bl.a., at også dommene gengivet i SKM2005.318.HR, SKM2005.492.ØLR og SKM2006.482.ØLR fortsat er udtryk for gældende ret. Der henvises endvidere til Ligningsvejledningen, Alm. del, afsnit A.B.1.7.1 og til Skatteministeriets domskommentarer gengivet i SKM2006.138.DEP og SKM2009.648.DEP samt SKAT's styresignal gengivet i SKM2009.650.SKAT.
 Sagen drejer sig om de tilfælde, hvor A ville have mulighed for at opholde sig i hjemmet mellem 111⁄2 og 13 timer, hvis han valgte at køre hjem til bopælen for at overnatte efter arbejdstids ophør. Det betyder ikke, at A i disse tilfælde "på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl" med den virkning, at betingelsen for skattefri rejsegodtgørelse i henhold til ligningslovens § 9 A er


text:
opfyldt. Det gøres derimod gældende, at A i de tilfælde, der er omfattet af sagen, ikke har været afskåret fra overnatning i hjemmet, og at det efter bevisførelsen i øvrigt ikke kan udelukkes, at han i en vis udstrækning rent faktisk også har udnyttet muligheden for overnatning i hjemmet. Det er rigtigt, at Skatteministeriet ikke under den tidligere sag har anfægtet oplysningerne om, at A ikke overnattede hjemme, men da var der kun spørgsmål om skattefrihed i forbindelse med lange arbejdsdage.
 Den foreliggende sag er meget principiel og har betydning for fremtidig praksis vedrørende skattefri rejsegodtgørelse efter ligningslovens § 9 A, og sagen har på den baggrund stor praktisk og administrativ betydning.
 Dansk Metalarbejderforbund har for det første gjort gældende, at Højesteret i SKM2009.333.HR har anerkendt, at der for lønmodtagere på tjenesterejser (sammenlignet med lønmodtagere på selvvalgt rejse) gælder lempeligere krav for vurderingen af, hvornår rejsen må anses for at medføre, at lønmodtageren ikke har mulighed for at overnatte hjemme.
 For det andet gøres det gældende, at disse lempeligere krav må medføre, at de omhandlede 41 dage anerkendes som rejsedage i ligningslovens forstand, hvorefter de modtagne rejsegodtgørelser skal anses som skattefrie.
 SKM2009.333.HR ændrede praksis for vurderingen af, hvornår betingelserne i ligningslovens § 9 A er opfyldt for lønmodtagere på tjenesterejse på følgende måder:
 Hvis der konkret er anvist og benyttet offentlig transport beregnes transporttiden på baggrund af dette transportmiddel, f.eks. tog.
 Ved vurdering af umulighedskriteriet blev medarbejderne anset for at være på rejse, hvis de kun kunne opholde sig på bopælen i op til 12:38 timer. Sammenlignelige sager må afgøres i overensstemmelse hermed, også selv om der er kørt i bil (og ikke tog) til udstationeringsstedet, da det er den samlede bedømmelse af lønmodtagerens forhold og ikke transportmidlet, der er afgørende for, om sagerne er sammenlignelige.
 Dette følger ikke alene af formuleringen af Højesterets præmisser i SKM2009.333.HR men tillige af parternes anbringender i højesteretssagen. Højesteret tog således ikke blot medarbejdernes anbringende om anvendelse af tog-transporttider til følge men tillige anbringendet om, at der skal sondres mellem tjenesterejser og selvvalgte rejser ved bedømmelsen af, om det er muligt at overnatte hjemme, til følge.
 Indtil SKM2009.333.HR blev afsagt, udgjorde "11-timers-reglen", som knæsat i SKM2007.247.HR, en tommelfingerregel ved vurderingen af, hvornår det var muligt at overnatte hjemme for såvel lønmodtagere på tjenesterejser som lønmodtagere på selvvalgte rejser.
 Dette synes også at fremgå af den "klare og restriktive" praksis, Skatteministeriet henviste til i SKM2009.333.HR. Højesteret ændrede bevidst den eksistererde praksis for bedømmelsen af, hvornår en lønmodtagers samlede forhold udgør en forhindring for, at lønmodtageren kan overnatte hjemme. Højesteret godkendte således, at medarbejderne kunne anses for at være på rejse i situationer, hvor der, selv når tog-tiderne blev lagt til grund, forelå en klar praksis for, at der ikke var tale om en rejse i ligningslovens forstand.
 Praksis kan opstilles således
 Sag rejsetype afstand i km mødetid kl.
 arbejdstid i timer
 transporttid i timer
 tid på bopæl i timer afgørelse
 100 07:00 8-91⁄2 3 111⁄2-13 godk af LSR
 SKM2009.627.ØLR selvvalgt 167 08:00/08:15 7-81⁄2 4-41⁄2 nov-13

type: other


text:
ej godk
 SKM2009.467.VLR selvvalgt 112 ? 21⁄2 51⁄2 181⁄2 ej godk
 40-51 07:00
 8 3:22-12:06
 3:10 og 9:08 3:54-12:28
 6:52 og 12:50
 ej godk
 118 08:20/08:30 7 3 14 ej godk
 SKM2006.340.LSR selvvalgt 76 06:15 12-13 1(min) 10-11 godk
 84/99 07:00 7-9 3 12-14 ej godk
 SKM2005.492.ØLR selvvalgt 95/115 varierende 10 3 11 godk
 SKM2005.318.HR selvvalgt 60 06:00 8 11⁄2-2 14-141⁄2 ej godk
 SKM2004.419.LSR ? ? 07:00 9-10 ? ? ej godk
 Der foreligger ikke væsentlige objektivt konstaterbare forskelle på As forhold og forholdene i SKM2009.333.HR - borset fra at rejsetiden i SKM2009.333.HR blev beregnet på baggrund af transporttiden med tog. Det følger af den forvaltningsretlige lighedsgrundsætning, at As sag skal afgøres på samme måde som SKM2009.333.HR-sagen.
 Spørgsmålet er herefter, om samtlige As rejsedage kan omfattes af den nye praksis som følger af SKM2009.333.HR. As arbejdstid har været på 8 - 91⁄2 time samtlige de dage, hvor det skal vurderes, om de udbetalte rejsegodtgørelser var skattefri. Når det samtidig lægges til grund, at transporttiden i bil mellem arbejdsstedet og bopælen mindst udgjorde 3 timer dagligt, ville tiden på bopælen maksimalt have været på 111⁄2 - 13 timer. As arbejdsdage på 8:30 - 9:30 timer - hvor opholdet på bopælen ville være på 11:30-12:30 timer - ligger fuldt inden for rammerne af, hvad Højesteret godkendte. Vedrørende arbejdsdagene på 8 timer skal der i overensstemmelse med Højesterets dom foretages en konkret vurdering. Der kan i den forbindelse bl.a. lægges vægt på subjektive forhold som f.eks. arbejdets art, som for As vedkommende var fysisk krævende og hårdt arbejde. Landsskatteretten har lagt vægt på både As arbejdes karakter, dvs. det fysisk hårde arbejde, og de lokale trafikforhold. Landsskatteretten har derfor skønnet. at også arbejdsdagene på 8 timer må anses for omfattet af rejsebegrebet, som dette følger af SKM2009.333.HR, grundet disse subjektive forhold. Skatteministeriet har ikke fremført væsentlige argumenter til støtte for, at Landsskatterettens skøn skal tilsidesættes.
 Det følger af forarbejderne til ligningslovens § 9 A. stk. 1, sammenholdt med Højesterets dom, gengivet i SKM2009.333.HR, at afgørelsen af, om en arbejdstager i forbindelse med en midlertidig udsendelse til et andet arbejdssted end det sædvanlige har mulighed for at overnatte på sin sædvanlige bopæl, jf. ligningslovens § 9 A, stk. 1, skal træffes efter en konkret bedømmelse, hvor der ikke alene skal tages hensyn til afstanden og transporttiden, men også til den enkelte lønmodtagers samlede situation, herunder blandt andet arbejdsforholdene, arbejdstiden og arbejdsgiverens instruktioner til den ansatte.
 Efter parternes enighed herom lægger landsretten til grund, at A var midlertidigt udsendt af sin arbejdsgiver, som ikke havde givet ham instruktioner om rejsemåde eller ophold. Hans mødetid på arbejdsstedet var kl. 7.00, og den daglige arbejdstid inklusiv frokostpause var mellem 8 og 91⁄2 timer. Afstanden fra As sædvanlige bopæl ved ... til arbejdsstedet ved ..., var godt 100 km og rejsetiden for A - som disponerede over bil - var cirka 11⁄2 time hver vej.
 Landsretten finder efter bevisførelsen, herunder navnlig forklaringerne fra A og BB, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte forklaringerne om, at A


text:
i den omhandlede periode overnattede fra mandag til fredag hos BB, som da boede i nærheden af arbejdsstedet. Efter As forklaring lægger landsretten desuden til grund, at A som led i sit arbejde under udsendelsen udførte fysisk krævende rørmontage.
 Når henses til det oplyste om afstand og rejsetid fra bopælen til det midlertidige arbejdssted, samt det oplyste om mødetidspunkt og varighed af de omhandlede arbejdsdage, sammenholdt med As transportmæssigt ukomplicerede adgang til arbejdsstedet, finder landsretten, at det var muligt for A at overnatte på sin sædvanlige bopæl, hvorfor de udbetalte rejsegodtgørelser ikke er omfattet af ligningslovens § 9 A, stk. 1, men skal medregnes ved As indkomstopgørelse, jf. den dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, 1. pkt. (nu § 9, stk. 4, 1. pkt.).
 Herefter, og da der ikke særskilt er gjort indsigelser mod andet led af Skatteministeriets påstand - vedrørende spørgsmålet om optagelsesadgang - tager landsretten Skatteministeriets påstand til følge i det hele.
 Til spørgsmålet om sagsomkostninger bemærkes, at A fik medhold, da sagen blev behandlet af Landsskatteretten, og at sagen - der er af principiel karakter - herefter blev indbragt for domstolene af Skatteministeriet. På denne baggrund fritages Dansk Metalarbejderforbund for at betale sagsomkostninger til Skatteministeriet, jf. retsplejelovens § 312, stk. 2.
 A tilpligtes at anerkende, at han for indkomståret 2003 ikke er berettiget til skattefri rejsegodtgørelse ud over den, der blev godkendt ved Landsskatterettens kendelse af 14. maj 2007 og dom afsagt af byretten den 30. april 2008 (SKM2008.969.BR), og at der derfor ikke er grundlag for genoptagelse af sagen om skattefri rejsegodtgørelse ved Landsskatteretten.


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - stianlæg - parkeringsplads - stikledninger
 06 Dec 2013 08:44
 1. afdeling, 48/2012
 Andelsboligforening, lokalplan, stier, fordelingsledning
 Højesteret fandt efter den foretagne bevisførelse ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, hvorefter udgifter til anlæg af et internt stianlæg ikke er fradragsberettiget.
 Højesteret fastslog endvidere, at appellanten ikke har godtgjort, at Landsskatterettens skønsmæssige ansættelse af udgifter til etablering af hovedledning til fjernvarme er åbenbart urimelig eller hviler på et forkert grundlag.
 Børge Dahl, Jytte Scharling, Thomas Rørdam, Lars Hjortnæs og Oliver Talevski.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 9. afdeling den 6. februar 2012.
 Appellanten, H1, har gentaget sine påstande om fradrag for udgifter til stianlæg og yderligere fradrag for udgifter til etablering af hoved- og fordelingsledning til fjernvarme og anlæg af vej, således at den beløbsmæssige opgørelse foretages af vurderingsmyndighederne.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse med den ændring, at Skatteministeriet anerkender, at H1 er berettiget til yderligere fradrag for vejanlæg, og at den beløbsmæssige opgørelse foretages af vurderingsmyndigheden.
 H1 har for Højesteret frafaldet sine påstande om fradrag for udgifter til etablering af stikledninger og parkeringsanlæg.
 Der har under sagens behandling for Højesteret været afholdt syn og skøn vedrørende fordelingen af udgifter til etablering af vej og parkeringspladser i området. Skatteministeriet har på grundlag heraf ændret sin påstand om stadfæstelse som anført ovenfor.
 H1 har for så vidt angår spørgsmålet om fradrag for udgifter til stianlægget supplerende anført, at ingen af stierne kan siges at føre hen til et konkret hus. Der er tale om fællesstier, der bidrager til at sikre adgang og fordeling af gående trafik på grunden, og stierne betjener mere end en bolig eller bygning. Der kan ikke stilles krav om, at stianlægget ikke må tjene den konkrete bebyggelse, idet al byggemodning er projekteret til at betjene konkret bebyggelse. Der er ikke som forudsat i lokalplanen anlagt fortov langs kørebanen. Det ses tværtimod af de fotos, der er fremlagt for Højesteret, at der er etableret en sti parallelt med kørebanen, og at stien er forbundet med det øvrige stianlæg. Stien er adgangsgivende for gående trafik.
 Skatteministeriet har heroverfor supplerende anført, at stisystemet består af flere afbrudte stiforløb, der ikke tjener adgangen til grunden. Linjeføringen følger nøje de opførte bygninger og betjener kun enkelte af disse. Stierne er anlagt til brug for det konkrete byggeri og udgør en integreret del heraf. Stierne har ikke tjent til at klargøre grunden til bebyggelse og har ingen selvstændig værdi for den ubebyggede grund. Dette gælder også den sti, der løber langs den adgangsgivende vej, idet den ikke er nødvendig for gående færdsel. Det er vejen og ikke stien, der tjener adgangen til grunden, også for gående trafik. Det er ikke afgørende, om den interne vej er forsynet med fortov. Det er i øvrigt efter de foreliggende oplysninger ikke muligt at fastslå, om vejen oprindeligt blev anlagt på en anden måde end foreskrevet i lokalplanen, hvilket må komme H1 bevismæssigt til skade. Vurderingsankenævnets afgørelse om godkendelse af fradrag på 500.000 kr. for anlæg


text:
af den interne vej omfattede også udgifter til fortov.
 Tvisten for Højesteret angår, om H1 efter den dagældende § 17 i vurderingsloven har ret til fradrag i grundværdien for udgifter til anlæg af stier og ret til yderligere fradrag for udgifter til etablering af hovedledning til fjernvarme.
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR) fastslået, at der i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis for større ejendomme udlagt til f eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, der øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettiget, mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
 Parterne er enige om faktum, men uenige om, hvorvidt faktum er omfattet af den regel om fradrag for udgifter til vejanlæg, der er udviklet i administrativ praksis, jf ovenfor. Spørgsmålet er derfor, om der er tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte den konkrete vurdering, som Landsskatteretten har foretaget.
 Højesteret tiltræder herefter, at der ikke er givet fradrag for udgifterne til stianlægget.
 Yderligere fradrag for etablering af hovedledning til fjernvarme
 Skattemyndighederne har godkendt fradrag for udgifter på 190.222 kr. vedrørende tilslutning til G1 Fjernvarme. H1 ønsker herudover et fradrag på 700.646 kr. for udgifter til etablering af hovedledning til fjernvarme. Landsskatteretten har herfor alene givet et skønsmæssigt fastsat fradrag på 200.000 kr., idet restbeløbet er anset for at angå udgifter til stikledninger, der ikke er fradragsberettiget.
 Parterne er således uenige om faktum, og spørgsmålet er, om Højesteret har grundlag for at tilsidesætte det bevisskøn, som Landsskatteretten har foretaget.
 Det lægges til grund, at der i alt er brugt 890.868 kr. til etablering af hovedledning med stikledninger til de enkelte bygninger i andelsboligforeningen. Højesteret finder, at brevet af 22. februar 2011 fra G2 Fjernvarme A.m.b.a. ikke udgør tilstrækkelig dokumentation for, at hele beløbet på 700.646 kr. i tillæg til beløbet på de 190.222 kr. kan henføres til etablering af hovedledning til fjernvarme. Højesteret lægger derfor ligesom Landsskatteretten til grund, at beløbet tillige angår udgifter til etablering af stikledninger. Der foreligger ikke nærmere oplysninger om fordelingen af udgifter til etablering af hovedledning og stikledninger.
 På denne baggrund finder Højesteret, at fordelingen af udgifter til etablering af hovedledning og stikledninger må foretages efter et skøn, og H1 har ikke godtgjort, at Landsskatterettens skønsmæssige ansættelse af udgifterne til etablering af hovedledningen er åbenbart urimelig eller hviler på et forkert grundlag.
 Højesteret tiltræder herefter, at andelsboligforeningen ikke er berettiget til yderligere fradrag for etablering af hovedledning.
 Højesteret stadfæster dommen med den ændring, at Skatteministeriet anerkender, at H1 er berettiget til yderligere fradrag for vejanlæg, og at den beløbsmæssige opgørelse foretages


text:
af vurderingsmyndigheden.
 H1 har som nævnt fået medhold i påstanden om yderligere fradrag for vejanlæg. Andelsboligforeningen har for så vidt angår dette spørgsmål afholdt udgifter til syn og skøn på ca. 38.000 kr. Skatteministeriet har fået medhold i sagens øvrige spørgsmål for landsret og Højesteret.
 Højesteret finder, at andelsboligforeningens udgifter til syn og skøn nogenlunde modsvarer de delvise sagsomkostninger til dækning af udgift til advokatbistand for landsret og Højesteret, som Skatteministeriet skal tilkendes som den part, der i det væsentlige har vundet sagen.
 Ingen af parterne skal herefter betale sagsomkostninger for landsret eller Højesteret til modparten.
 Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at Skatteministeriet anerkender, at H1 er berettiget til yderligere fradrag for vejanlæg, og at den beløbsmæssige opgørelse foretages af vurderingsmyndigheden.
 Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller Højesteret til modparten.


text:
Rådighedstillæg skulle ikke medregnes i tjenestemænds rådighedsløn
 To tjenestemænd blev i forbindelse med deres afskedigelse informeret om, at det rådighedstillæg, de modtog for deltagelse i en vagtordning, ville ophøre samtidig med deres fratræden. Medarbejderne mente, at tillægget var en del af den rådighedsløn, som de var berettiget til efter tjenestemandslovens § 32. Højesterets domme af 9. februar 2017.
 Østre Landsret kom frem til, at tillægget ikke havde udgjort en så integreret del af medarbejdernes hidtidige løn, at dette skulle medregnes efter tjenestemandslovens § 32, stk. 1.
 Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelser.
 Højesteret bemærkede, at der ikke i tjenestemandsloven eller dens forarbejder er grundlag for, at en tjenestemand, der modtager rådighedsløn skal stilles bedre end en tjenestemand, der overtager en anden passende stilling efter tjenestemandslovens § 55. Lønberegningen for en tjenestemand, der overtager en anden passende stilling, omfatter ikke tillæg, der ydes som kompensation for overarbejde, merarbejde eller arbejde på ubekvemme tidspunkter, herunder rådighedstillæg. Da rådighedstillæg ikke medtages i lønberegningen efter tjenestemandslovens § 55, skal rådighedstillæg ifølge Højesteret heller ikke medtages i beregningen af rådighedsløn efter § 32.
 Dommene viser, at rådighedslønnen skal beregnes på samme måde, som når en tjenestemand pålægges at overtage en anden passende stilling. I dommen U.2008.367H kom Højesteret frem til, at to tjenestemænds tillæg, der blev ydet som kompensation for nat- og weekendarbejde, ikke skulle medregnes i rådighedslønnen. Den nye dom fra Højesteret er således i tråd med den tidligere dom, omend Højesterets præmisser er forskellige. I den tidligere dom begrundede Højesteret sit resultat med, at tillæggene var variable, hvorimod Højesteret i sin seneste dom begrunder resultatet med, at tillægget ikke ville indgå i lønberegningen for en tjenestemand, der overtager en anden passende stilling.
 Læs dommen af 9. februar 2017 på Højesterets hjemmeside


text:
Konflikter omkring tømning af en trixtank 3 af 3 - Uretten - jørns blog
 Konflikter omkring tømning af en trixtank 3 af 3
 Og Ekstra Bladet kom forbi
 Vedr. rette dommer at anmelde
 Vordingborg den 20-10-1999
 Hvis man vil anmelde en dommer for overtrædelse af straffelovens § 146, i en sag der har været ført for hans domstol, er det så denne dommer der er den rette at anmelde?
 Eller er det dommeren ved den overordnede ret, der har afvist anken, der er den rette?
 Det skal tilføjes at der i anken er tilføjet et nyt dokument i sagen.
 sign. Jørn Rasmussen
 Justitsministeriet Administrationsafdelingen
 Dato: 22 MRS. 2000
 Kontor: Personalekontoret
 Sagsbeh.: Jon Esben Hvam
 Sagsnr.: 1999-09-0022
 Dok.: JEH20047 + bilag
 Ved brev af 20. oktober 1999 har De rettet henvendelse vedrørende en sag, der har været behandlet ved domstolene.
 Det fremgår af brevet, at De ønsker vejledning med hensyn til at indgive anmeldelse mod en dommer på baggrund af den konkrete sag.
 I den anledning skal Justitsministeriet meddele, at ministeriet af principielle grunde ikke kan udtale sig om konkrete sager, der behandles ved domstolene.
 Justitsministeriet kan til Deres orientering oplyse, at der efter bestemmelsen i retsplejelovens § 48 er mulighed for at give en dommer, der gør sig skyldig i forsømmelse eller skødesløshed i embedsførelsen eller i øvrigt udviser utilbørligt eller usømmeligt forhold, en advarsel.
 Sager efter retsplejelovens § 48 behandles af rettens præsident eller – hvis der ikke er tale om en præsidentledet ret – af vedkommende landsretspræsident.
 Herudover kan enhver, der anser sig krænket ved utilbørligt eller usømmeligt forhold fra en dommers side under udøvelsen af dennes embedsvirksomhed, inden 4 uger efter, at klageren er blevet bekendt med det forhold, der giver anledning til klagen, klage til Den Særlige Klageret, hvis adresse er Prins Jørgens Gård 13, 1218 København K.
 Kopi af retsplejelovens §§ 48-50 samt § 55 vedlægges til orientering.
 Justitsministeriet beklager den meget sene besvarelse, der skyldes en ekspeditionsfejl.
 sign. Janni Christoffersen
 Deres sagsnr. 1999-09-0022 Vordingborg den 19-04-2000
 Vedr. rette dommer at anmelde, Deres sagsnr. 1999-09-0022
 I Deres brev af 22. marts 2000 svarer De på noget jeg ikke har spurgt om. Jeg vil derfor bede om at De denne gang svarer nøjagtig på det jeg spørger om.
 Eller er det dommeren ved den overordnede ret, der har afvist anken, der er den rette? Det skal tilføjes at der i anken er tilføjet et nyt dokument i sagen.
 Svar fra Justitsministeriet Administrationsafdelingen
 Dato: 26 JUNI 2000
 Dok.: JEH20187
 Ved brev af 19. april 2000 har De på ny rettet henvendelse til Justitsministeriet vedrørende en sag, der har været behandlet ved domstolene.
 De anfører i brevet, at ministeriet ikke har svaret på det, De har spurgt om.
 Som det fremgår af Justitsministeriets tidligere brev til Dem, udtaler ministeriet sig af principielle grunde ikke om konkrete sager, der har været behandlet ved domstolene.
 Justitsministeriet kan derfor henholde sig til den generelle vejledning om mulighederne for at klage over en dommer, som er givet i brevet af 22. marts


text:
2000.
 Vordingborg den 31-08-2000
 Deres sagsnr. 1999-09-0022
 Den 20. oktober 1999 og 19 april 2000 stiller jeg følgende spørgsmål:
 Hvis man vil anmelde en dommer for overtrædelse af straffelovens § 146, i en sag der har været ført for hans domstol, er det så denne dommer der er den rette at anmelde? Eller er det dommeren ved den overordnede ret, der har afvist anken, der er den rette? Det skal tilføjes at der i anken er tilføjet et nyt dokument i sagen.
 De svarer den 22. marts og 26. juni 2000 at De ikke svarer på spørgsmål der har været rejst ved domstolene. Jeg spørger igen.
 Til hvilken instans skal jeg da stille et spørgsmål omkring en sag der har været ført ved en domstol ?
 Det næste spørgsmål er af general karakter og stammer ikke fra nogen specifik sag.
 Det skal præciseres, at der ikke er tale om klage over en dommer men anlæggelse af en straffesag/stævning.Hvis man vil anmelde en dommer for overtrædelse af straffelovens § 146, i en sag der har været ført for hans domstol, er det så denne dommer der er den rette at anmelde.
 Eller er det dommeren ved den overordnede ret, der har afvist anken, der er den rette ?
 I betragtning af at min første henvendelse var fra 20.10.99, og spørgsmålets enkle karakter, forventer jeg svar inden 4 uger. Hvis ikke der bliver svaret på de stillede spørgsmål så det giver mening for lægmand, vil jeg bede Ombudsmanden om at være behjælpelig med at fremskaffe et.
 sign.Jørn Rasmussen
 Dato: 2 OKT 2000
 Dok.: JEH20254
 Ved brev af 31. august 2000 har De på ny rettet henvendelse til Justitsministeriet vedrørende en sag, der har været behandlet ved domstolene.
 De har anmodet om oplysning om, til hvilken instans De skal rette et spørgsmål vedrørende en sag, der har været ført ved en domstol.
 I den anledning kan Justitsministeriet oplyse, at indsigelser mod rigtigheden af en afgørelse, der er truffet af en domstol, må gøres gældende ved at indbringe sagen for en højere retsinstans efter regler om anke mv. i retsplejeloven. Hvis der er tale om en klage over dommerens optræden eller embedsførelse, henvises der til den generelle vejledning om mulighederne for at klage over en dommer, som Justitsministeriet har givet i brevet af 22. marts 2000.
 For så vidt angår Deres anmodning om bistand til generelt at vurdere et spørgsmål om anlæggelse af en straffesag/stævning skal Justitsministeriet meddele, at ministeriet ikke kan påtage sig at udarbejde vejledende udtalelser om retlige spørgsmål til private.
 Justitsministeriet foretager sig ikke yderligere i anledning af Deres henvendelse.
 Vordingborg den 28. december 2000
 Politianmeldelse mod præsident for Højesteret, Niels Pontoppidan
 Undertegnede anmelder herved den ansvarlige for højesteret, Niels Pontoppidan for at have overtrådt Straffelovens § 146. “Begår nogen, der har domsmyndighed, eller hvem der tilkommer offentlig myndighed til at træffe afgørelse i retsforhold, der vedrører private, uretfærdighed ved sagens afgørelse eller behandling, straffes han med fængsel indtil 6 år”.
 I en kendelse afsagt den 28. september 1999 – Bilag


text:
1 – har Højesteret tilsidesat Retsplejelovnes § 218. “Domme og kendelser skal ledsages af grunde”.
 Sagen drejer sig om en miljøsag mod Vordingborg kommune, der har været ført ved Vordingborg Byret og Østre Landsret. – Kort historisk tilbageblik Bilag 2.
 P. g. a. af manglende begrundelse ved domsafsigelse i både Byret- og Landsret samt skrivelse fra Miljøministeriet – Bilag 4 – blev Højesteret anmodet om behandling, jf. Rpl. § 399.
 Men trods det blev gjort meget klart overfor Højesteret – Bilag 3 – at det var ” i hvor høj grad, myndighederne skal begrunde og videnskabeligt underbygge ... trufne afgørelser”, som retten skulle forholde sig til, undlades dette i kendelse af 28. sep. 1999 – Bilag 1.
 Ovenstående er det juridiske skelet. Øvrige overvejelser bedes Frederiksberg politi tage med i sin vurdering af sagens fremme.
 Det er efterhånden et stort problem med domstolenes manglende begrundelser i domsafsigelser. Alle daglige brugere af retsvæsenet (jurister af enhver art) har en interesse i, at der her sker en opstramning. Fordi hvis befolkningen oplever, at det mere er magten end retten, der udøves her, vil de fravælge domstolene til løsning af konflikter i civilsager og selvtægt vil træde i stedet. I straffesager vil afgørelser ikke blive respekteret. Ligeledes vil antallet af ankesager også indskrænkes (kortere ventetider) hvis domsafsigelser var bedre begrundet.
 Sagens udgangspunktet er Straffelovens § 146.
 Siden 1991 har denne sag kostet oceaner af tid, og mit forhold til retfærdighed er blevet totalt ændret. Men nok så vigtigt i denne sammenhæng er, at det er manglende begrundelser i de 2 (3) domme/kendelser, der er det bærende i sagen. Når dette er tilfældet skal man gøre sig umage i sin begrundelse, hvis man skal frikende Niels Pontoppidan, og således give ham medhold i at manglende eller slet ingen begrundelser i domme er straffri !?
 Men ligegyldigt udfaldet af sagen, vil en tiltale medvirke til at gøre opmærksom på problemet med (for lægmand) uhjælpelige domsafsigelser.
 Jussi Merklin skrev i 1980, at demokratiet bliver undergravet oppefra, på samme måde mener jeg, at retsvæsenet og retsfølelsen bliver undergravet oppefra. F. eks. et påbud fra Højesteret om at domme skal være ordentligt begrundet, ville have en positiv forplantning nedad i systemet.
 Jeg håber hermed at Frederiksberg politi vil være med til at råde bod på Højesterets/Nils Pontoppidans svigt.
 1. Udskrift af Højesterets Dombog af 28. sep. 1999
 2. Skrivelse fra Jørn Rasmussen til Højesteret af 20. juni 1999
 3. Skrivelse fra Jørn Rasmussen til Højesteret af 18. juli 1999
 4. Skrivelse fra Miljøministeriet til Jørn Rasmussen af 18. maj 1999
 Til yderligere dokumentation af sagen kan alle sagens bilag ses på internet på følgende to adresser:
 www.farman.dk/miljoe/trixtank.html
 www.farman.dk/miljoe/trixtank2.html
 Svar fra statsadvokaten
 DATO 11.01.2001
 JOURNAL NR.SA1-01-6205-002l/ALN
 BEDES ANFØRT VED SVARSKRIVELSERSTATSADVOKATEN FOR KØBENHAVN, FREDERIKSBERG
 OG TÅRNBY
 JENS KOFODSGADE l, 3
 1268 KØBENHAVN KTELEFON 33 30 73 00 FAX 33 30 73 49
 Jeg har i dag i medfør af retsplejelovens § 749, stk. l, besluttet ikke at indlede efterforskning i sagen, hvor De har amneldt Højesteretspræsident Niels Pontoppidan for overtrædelse


text:
af Straffelovens § 146, stk. l og 2. Begrundelsen for afgørelsen er, at der ikke er rimelig fonnodning om, at et strafbart forhold, som forfølges af det offentlige, er begået.
 Det fremgår af sagen, at Højesteret den 28. september 1999 besluttede sig for ikke at imødekomme Deres ansøgning om ekstraordinær anke af Østre Landsrets dom af 3. april 1998, idet Højesteret ikke fandt, at betingelserne i retsplejelovens § 399, stk. 2, jfr. stk. l var opfyldt.
 Højesterets afgørelse, der blev truffet af ankeudvalget, var ikke begrundet.
 Det er Deres opfattelse, at Højesteret dermed har overtrådt retsplejelovens § 218, hvorefter domme og kendelser skal begrundes, og at der denned er begået en uretfærdighed mod Dem, der gør, at straffelovens § 146 er overtrådt.
 Højesteretspræsident Niels Pontoppidan ses ikke at have deltaget i den pågældende afgørelse, hvorfor det allerede af den grund kan udelukkes, at han har begået et strafbart forhold i forbindelse med, at afgørelsen blev truffet.
 For så vidt angår medlemmerne af ankeudvalget skal jeg oplyse, at afgørelser om hvorvidt der er grundlag for ekstraordinær anke af en sag ikke træffes ved dom eller kendelse, hvorfor afgørelsen ikke er omfattet af kravet om begrundelse i retsplejelovens § 218.
 Der ses herefter ikke at være grundlag for at antage, at Højesterets ankeudvalg har begået noget strafbart i forbindelse med sagens afgørelse.
 Et eventuelt erstatningskrav må herefter rejses ved et civilt søgsmål. De kan eventuelt fa’ nænnere oplysning om fremgangsmåden ved at henvende Dem til det lokale dommerkontor.
 Klagen sendes hertil eller til Rigsadvokaten, Frederiksholms Kanal 16, 1220 København K.
 Fristen for indsendelse af klage er 4 uger efter, at De har faet meddelelse om afgørelsen.
 sign. K. Hjorth
 Vordingborg den 22. marts 2001
 Gentofte politi Rygårdsvænget 6 2900 Hellerup
 Landsretsdommer
 Prins Valdemars Vej 50
 Undertegnede anmelder herved den ansvarlige for dommen – Bilag 1 – afsagt den 3. april 1998 af Østre Landsret 14. afd. a.s. nr. B-1288-97:
 for at have overtrådt Straffelovens § 146. “Begår nogen, der har domsmyndighed, eller hvem der tilkommer offentlig myndighed til at træffe afgørelse i retsforhold, der vedrører private, uretfærdighed ved sagens afgørelse eller behandling, straffes han med fængsel indtil 6 år”.
 Kort historisk tilbageblik
 Den 29. juli 1991 henvendte jeg mig første gang til Vordingborg kommune for at få oplysninger om det hensigtsmæssige i den etablerede tømningsordning.
 I svaret fra kommunen erkendte man, at der var mange uafklarede punkter. På trods af dette fortsatte tømningsordningen. Da jeg modsatte mig dette, bad kommunen politiet om at være dem behjælpelig. Ved tømningen i 1994 blev jeg anholdt under protest, og jeg fik en sigtelse for vold imod tjenestemand efter §119 stk. 3. Der blev afsagt dom i Vordingborg byret den 27. september 1995, hvor jeg dog blev frifundet (SS 100/95).
 Kommunen fortsatte herefter ufortrødent tømningsordningen. Politiet i Vordingborg ville ikke anmelde borgmesteren. Møder og korrespondance med kommunen fra 16. april 1996 til 15. august 1996 ændrede ingenting. Derfor så jeg ingen anden udvej end at foretage en stævning af Vordingborg Kommune den 20. august 1996.
 Jeg


text:
fik ikke medhold i et eneste af mine punkter i stævningen i By- eller Landsretten. ØL dømte mig til at betale kr. 4.000,- i sagsomkostninger til Vordingborg Kommune. I stævningen indgik 3 punkter:
 at standse den nuværende tømningsordning for trix- septiktanke.
 at anerkende at have overtrådt Miljølovens § 3 stk. l & 2
 at anerkende at have rekvireret politiets bistand til tømning af trixtank på Pileallé 5, 4760 Vordingborg i årene 1992 og 1993 uden at have lovhjemmel dertil.
 I dommen – Bilag 1 – har Folmer Teilmann tilsidesat Retsplejelovnes § 218. “Domme og kendelser skal ledsages af grunde” samt Retsplejelovnes § 339 Stk. 3. “Retten kan opfordre en part til at fremlægge dokumenter, tilvejebringe syn eller skøn eller i øvrigt føre bevis, når sagens faktiske omstændigheder uden sådan bevisførelse ville henstå som uvisse.”
 Ignoreringen af bakteriers betydning for tømningsfrekvensen i en trixtank, som indstævnte giver udtryk for understøttes i dommen af Folmer Teilmann. Selvom det burde være almindelig viden for borgere der har et tillidshverv, at store rensningsanlægs funktionsevne kan ødelægges, hvis bakteriekulturen påvirkes uheldigt. Det fremgår ligeledes af hele domsafsigelsen at samtlige vidner kan berette om ulemper ved tømningsordningen, og vidnet Egon E. Pedersen fremlagde videnskabeligt bevis og erfaringer fra adskillige europæiske lande på, at ordningen var uheldig i miljøsammenhæng.
 Dette til trods udtaler landsretten at “er ikke således underbygget” uden nærmere begrundelse.
 Den indstævnede Vordingborg kommune kunne ikke fremlægge en eneste ædruelig dokumentation for, at ordningen ikke var i strid med Miljølovens § 3. Dette til trods undlod Folmer Teilmann at benytte Retsplejelovnes § 339 Stk. 3.
 Denne overordnede paragraf i Miljøbeskyttelseslovens § 3 , der trådte i kraft 1. jan. 1992, er vedtaget i Folketinget. Efterfølgende bekendtgørelser mv., der bliver til på embedsmandsniveau, skal respektere dette. – Ligeledes skal domstolene. Derfor er det at vende tingene på hovedet, når Folmer Teilmann i dommen gør tømningsbekendtgørelsen til det overordnede, som Miljøbeskyttelsesloven § 3 skal underkaste sig.
 Dette centrale forhold i hele sagen har jeg adskillige gange fremført overfor domstolen(e) – Bilag 2 (ØL bilag 54 og 55).
 Med den af Folmer Teilmann afsagte dom giver det ganske uoverskuelige konsekvenser for retssikkerheden i landet. En form for enevælde er genindført, hvor ministerierne (embedsstanden) kan modulere de i Folketinget vedtagne love med diverse bekendtgørelser og cirkulærer.
 Et andet – ligeså alvorligt forhold ér stævningens pkt. 3 “at anerkende at have rekvireret politiets bistand til tømning af trixtank på Pileallé 5, 4760 Vordingborg i årene 1992 og 1993 uden at have lovhjemmel dertil”.
 Ved retsmødet fik Folmer Teilmann udleveret kopi af relevante love Bilag 3, der utvetydigt underbygger dette anbringende. Som yderligere bevis for at der her bevidst er begået en retslig krænkelse, henvises til skrivelsen fra Miljøministeriet af 18. maj 1999, bilag 4 – nederst side 1 og øverst side 2.
 Østre Landsret ved Folmer Teilmann skriver sig ud af et klart juridisk forhold og forholder sig ikke til, om Vordingborg kommune/politiet har haft lovhjemmel i 1992 og 1993 til at bistå med tømningsopgaven.
 Ovenstående er det juridiske skelet.


text:
Øvrige overvejelser bedes Gentofte politi/statsadvokat tage med i sin vurdering af sagens fremme.
 Sagens udgangspunkt er Straffelovens § 146.
 Siden 1991 har denne sag kostet oceaner af tid, og mit forhold til retfærdighed er blevet totalt ændret. Men nok så vigtigt i denne sammenhæng er, at det er manglende begrundelser i de 2 domme/kendelser, der er det bærende i sagen. Når dette er tilfældet skal man gøre sig umage i sin begrundelse, hvis man skal frikende Folmer Teilmann og således give ham medhold i, at manglende, manipulerende eller slet ingen begrundelser i domme er straffri!?
 Husk også på, at der ikke har været tale om noget økonomisk incitament, men udelukkende et samvittighedsspørgsmål om at påpege nogle uheldige miljødispositioner begået af det offentlige.
 Min trixtank har været min eneste mulighed for at få en “ren” samvittighed. Andre muligheder har været afprøvet.
 Ressourcer bliver bundet til tåbeligheder, og andre ting forsømmes. For år tilbage søgte Storstrøms Amt efter 30 læger i Sverige. I sidste uge blev det nævnt i medierne, at amtet nu søger efter 20 læger i Hamburg.
 Sagen har været anket til Højesteret. Men at afvisning af en anke ikke behøver at være begrundet, er jeg blevet belært om af statsadvokat K. Hjorth. (Det er faktisk derfor at denne Politianmeldelse er rejst imod Folmer Teilmann, selvom jeg hellere havde set, at det var den afgåede højesteretspræsident, der skulle stå til ansvar for sine dispositioner).
 K. Hjorth skriver samtidig i sag nr. SA1-01-6205-002l/ALN med en intetsigende forklaring på, at han ikke vil gå videre med politianmeldelsen og “begrundelsen for afgørelsen er, at der ikke er rimelig formodning om, at et strafbart forhold, som forfølges af det offentlige, er begået”. Hvis statsadvokaten skal tage stilling til, om der skal rejses tiltale – er K. Hjorth i det mindste udelukket.
 Strangulering af folkestyret
 Myndighedernes alibi for diverse dispositioner hviler i dag i overvejende grad på en omfattende lovgivning, som indirekte maksimum 5 % af befolkningen har indflydelse på. Når domstolene i tilknytning dertil i sine domsafsigelser uden nærmere begrundelser tager udgang i den positivistiske retsopfattelse, der hviler på, at det er loven, der er retten og dermed magten, er retstilstande etableret, hvor domstolene er et redskab for de styrende med befolkningen som gidsler. Eller man kan sige, at hovedet er ved at blive skilt fra kroppen, hvor den retspositivistike retsfilosofi har en nøglerolle i den fremskredne strangulerende proces.
 Hvis anmeldelsen ignoreres
 Jeg er indforstået med et fremmøde til fremlæggelse af yderligere bevis for anmeldelsens berettigelse.
 Hvis politimester/statsadvokat ignorerer anmeldelsen og ikke rejser tiltale mod Folmer Teilmann:
 vælger man samtidig at legalisere “unoderne”, som er foregået. Hvis dette imod min forventning sker, vil jeg med henvisning til denne skrivelse ikke acceptere en fremtidig domsforhandling/retssag, skulle en sådan opstå, hvor myndighederne er min modpart, før alle anbringender i denne anmeldelse bliver ført for en “uvildig ret” med indkaldelse af alle relevante vidner (herunder personer der afviser denne anmeldelse, hvis en forklaring der giver mening for menigmand undlades).
 vil undertegnede ved enhver given anledning i offentligheden


text:
redegøre for, hvor vanskeligt det i dag er at afgøre bag hvilken skranke i en domsforhandling den største forbryder sidder. Ofte findes de i en vinkel på ca. 180o i forhold til vidneskranken. Hvis en injuriesag bliver resultatet heraf, håber jeg at få mulighed for at fremlægge dokumentation for mine anbringender. En “uvildig ret”, der her skal dømme, kan jeg nok ikke forvente, men forhåbentlig vil repræsentanter for medierne afse tid, hvis situationen skulle opstå. Dette er forklaringen på, at denne anmeldelse sendes i kopi til udvalgte repræsentanter.
 Udskrift af Landsrets Dombog af 3. april 1998
 Skrivelse af 14. jan 1997 fra Jørn Rasmussen til Retten i Vordingborg
 Kopi af overordnet miljøbeskyttelseslov L 358, bekendtgørelse nr. 663/664 og bekendtgørelse nr. 310 af 25. april 1994
 Skrivelse af 18. maj 1999 fra Miljøstyrelsen til Jørn Rasmussen.
 Til yderligere dokumentation af sagen kan alle sagens bilag ses på internet på følgende tre adresser:
 www.farman.dk/miljoe/trixtank1.html
 www.farman.dk/miljoe/trixtank3.html
 · Vordingborg Dagblad
 · Ekstrabladet
 · TV2 – Øst
 · DR1-orientering ved journalist Lars Rugaard
 · Foreningen for Retsløses Venner
 DATO 31.05.2001 JOURNAL NR. SAl-01-6205-0024/ALN
 STATSADVOKATEN FOR KØBENHAVN. FREDERIKSBERG OG TÅRNBY
 JENS KOFODS GADE l, 3 1268 KØBENHAVN K
 TELEFON 33 30 73 00 FAX33 30 73 49
 Jeg har i dag i medfør af retsplejelovens § 749, stk. l, besluttet ikke at indlede efterforskning i sagen, hvor De har anmeldt landsdommer Folmer Teilmann for overtrædelse af straffelovens § 146. Begrundelsen for afgørelsen er, at der ikke er rimelig formodning om, at et strafbart forhold, som forfølges af det offentlige, er begået.
 Det fremgår af sagen, at De den 20. august 1996 stævnede Vordingborg Kommune med påstand om
 at kommunen skulle standse den nuværende tømningsordning for trix og septiktanke
 at kommunen skulle anerkende at have overtrådt miljølovens § 3, stk. l og stk. 2
 at kommunen skulle anerkende at have rekvireret politiets bistand til tømning af trixtanken på Pileallé 5 i Vordingborg i årene 1992 og 1993 uden at have lovhjemmel dertil.
 Vordingborg Ret afsagde dom i sagen den 8. april 1997, hvilken dom blev stadfæstet af Østre Landsret den 3. april 1998.
 De fik ved dommen ikke medhold i nogen af ovennævnte punkter.
 Jeg har forstået Deres anmeldelse således, at De mener, at Landsdommer Folmer Teilmann har handlet i strid med retsplejelovens § 218 ved ikke at begrunde dommen, og at han dermed har begået en uretfærdighed mod Dem, der gør, at straffelovens § 146 er overtrådt.
 Jeg har tillige forstået Deres henvendelse således, at De er utilfreds med den bevisvurdering, der er blevet foretaget i sagen samt med den måde, hvorpå landsdommer Folmer Teilmann har anvendt gældende retsregler på området.
 Det fremgår af retsplejelovens § 218, at “domme og kendelser skal ledsages af grunde”. Ifølge den kommenterede retsplejelov, 6. udgave, side 331, note 3 skal der ved “grunde” forstås “en fremstilling af sagens faktiske sammenhæng, STATSADVOKATEN parternes påstande og de betragtninger, som af retten er lagt til grund for afgørelsen...”.
 Højesteret har desuden i U 1999.1219H fastslået, at begrundelsespligten ikke kan udstrækkes til et krav


text:
om, at retten skal være forpligtet til at tage udtrykkelig stilling til samtlige fremførte beviser og argumenter, når dette er unødvendigt for at begrunde afgørelsen.
 En gennemgang af Østre Landsrets dom af 3. april 1998 viser, at der i dommen er medtaget parternes påstande, en fremstilling af sagens faktiske sammenhæng herunder med et referat af de afgivne vidneforklaringer samt på dommens side 4 og 5 en redegørelse for de betragtninger, som retten har lagt til grund for sin afgørelse.
 Af denne redegørelse fremgår hvilke lovregler, der er gældende på området. Det fremgår tillige, at Vordingborg Kommune har handlet i overensstemmelse med disse regler, swnt at De ikke ved de førte vidner og sagens øvrige bevisførelse har godtgjort, at tømningsordningen er i strid med de gældende regler på området, hvilket er begrundelsen for, at De ikke kunne fa’ medhold.
 På den baggrund finder jeg at kunne lægge til grund, at Østre Landsrets dom af 3. april 1998 er tilstrækkeligt begrundet, og at der således ikke er rimelig formodning om, at der er begået et strafbart forhold, som forfølges af det offentlige.
 For så vidt angår Deres betragtninger om, at dommen bygger på en forkert bevisvurdering samt en urigtig anvendelse af gældende retsregler, fremgår det af sagen, at De tidligere med netop den begrundelse har søgt Højesteret om tilladelse til ekstraordinær anke af sagen, men at Højesterets ankeudvalg den 28. september 1999 gav Dem afslag herpå, idet Højesteret ikke fandt at betingelserne i retsplejelovens § 399, stk. 2, j fr. stk. l var opfyldt.
 Jeg betragter derfor dette spørgsmål som endeligt afgjort, og finder derfor heller ikke, at der af denne grund er holdepunkter for at antage, at landsdommer Folmer Teilmann har begået et strafbart forhold, der forfølges af den offentlige.
 Et eventuelt erstatningskrav må herefter rejses ved civilt søgsmål. De kan eventuelt få nærmere oplysninger om fremgangsmåden ved at henvende Dem til det lokale dommerkontor.
 De kan klage over afgørelsen, jfr. klagevejledningen.
 Klagen kan sendes hertil eller til Rigsadvokaten, Frederiksholms Kanal 16, 1220 København K.
 Klage over Statsadvokatens
 Vordingborg den 27. juni 2001
 Vedrørende.
 mod Landsretsdommer
 Klage over Statsadvokat K. Hjorth
 Undertegnede vil hermed klage over Statsadvokatens behandling af politianmeldelsen dateret den 31. maj 2001.
 Efter gennemlæsning af politianmeldelse af 22. marts 2001, Bilag 5, anmodes rigsadvokaten om at forholde sig til nedenstående.
 Der ønskes et konkret svar på de fremhævede spørgsmål.
 1) Selvom Statsadvokat K Hjorth, tydeligt i anmeldelsen, blev gjort opmærksom på, at han var inhabil i sagen, ignoreres dette uden en forklaring.
 Er dette anklagemyndighedens normale kutyme ?
 2) I afvisningen den 11. januar 2001, Bilag 6, forsvarer han Højesterets ankeudvalg med, at det i flg. retsplejelovens § 218 kun er domme og kendelser der skal begrundes. Da der var tale om en anke, er Højesteret ikke omfattet af kravet til en begrundelse.
 I afvisningen den 31. maj 2001, Bilag 7, henviser selvsamme K Hjorth nederst side 2 til Højesterets afgørelse. Altså – den 31. maj 2001 anvender han Højesterets ankeafgørelse i sin begrundelse for afvisning, som han


text:
den 11. januar 2001 friholdt for krav til at være begrundet!
 Statsadvokat K Hjorth stiller selv spørgsmålene som derefter besvares. Det principielle og de faktiske anbringender i anklagen forholder han sig ikke til.
 3) I begge skrivelser fra K. Hjorth oplyses, at der kan rejses civilt søgsmål om erstatningskrav.
 Hvordan kan et erstatningskrav rejses når anklagemyndigheden frikender personen hvorimod erstatning skulle rejses ?
 4) Indstævnede fører intet videnskabeligt bevis for det fornuftige i ordningens opretholdelse, men blot nogle generelle betragtninger.
 Bakteriers betydning for tømningsfrekvensen i en trixtank, op til 80 % omsætning af organisk tilført materiale fremstår uimodsagt.
 Samtlige vidner kan berette om ulemper ved tømningsordningen, og vidnet Egon E. Pedersen fremlagde videnskabeligt bevis og henviste til erfaringer fra adskillige europæiske lande for, at ord-ningen var uheldig i miljøsammenhæng. Dette til trods, udtaler landsretten, at “er ikke således underbygget” uden nærmere begrundelse.
 Kan en dom med vidtrækkende konsekvenser affærdiges med faktisk kun et enkelt ord – således. Ved at begrunde en dom med kun ét ord – således – krænkes retsplejelovens § 218 “Domme og kendelser skal ledsages af grunde”.
 Det skal så yderligere tilføjes, at retsplejelovens § 339 stk. 3. , “Retten kan opfordre en part til at fremlægge doku-menter, tilvejebringe syn eller skøn eller i øvrigt føre bevis, når sagens faktiske omstændigheder uden sådan bevisfø-relse ville henstå som uvisse.”, undlader Folmer Teilmann at benytte.
 Ved acceptere en intetsigende begrundelse og undlade at få en sag ordentligt belyst inden en dom afsiges, har rets-væsenet jo mistet enhver form for legitimitet i slige sager. Jeg finder, at det er at krænke mine borgerlige rettigheder, hvis rigsadvokaten ikke giver mig mulighed for at stille spørgsmål til Folmer Teilmann i vidneskranken om, hvad der gemmer sig bag ordet således.
 Vil rigsadvokaten undlade at være mig behjælpelig med at efterforske hvad Folmer Teilmann mener ?
 5) I dommen, Bilag 1, står der øverst side 5, at en kommune kan iværksætte en tømningsordning selvom ingen har bestridt, at denne – bekendtgørelses – ordning ikke lever op til intentionerne i den overordnede lov, som er vedtaget af Folketinget.
 Vil rigsadvokaten tillade, at dette skal være fremtidig retspraksis ?
 6) I stævningens pkt. 3 står “at anerkende at have rekvireret politiets bistand til tømning af trixtank på Pileallé 5, 4760 Vordingborg i årene 1992 og 1993 uden at have lovhjemmel dertil”.
 Ved retsmødet fik Folmer Teilmann udleveret kopi af relevante love Bilag 3, der utvetydigt under-bygger dette anbringende. Som yderligere bevis for at der her bevidst er begået en retslig krænkelse, henvises til skrivelsen fra Miljøministeriet af 18. maj 1999, bilag 4 – nederst side 1 og øverst side 2.
 Østre Landsret ved Folmer Teilmann skriver sig ud af et klart juridisk forhold og forholder sig ikke til, om Vordingborg kommune/politiet har haft lovhjemmel i 1992 og 1993 til at bistå med tøm-ningsopgaven.
 Rigsadvokaten anmodes om at være mig behjælpelig med at efterforske, hvordan Folmer Teilmann fortolker love og bekendtgørelsers ophævelser og ikrafttrædelser ?
 Afhængigt af svaret på ovenstående forholder jeg mig i min gode ret,


text:
men også pligt, til ikke at efterleve måden at gældende dansk lovgivning bliver forvaltet på.
 Politianmeldelse af 22. marts 2001 til Gentofte politi fra Jørn Rasmussen
 Svar til Jørn Rasmussen fra statsadvokaten af 11. januar 2001
 Svar til Jørn Rasmussen fra statsadvokaten af 31. maj 2001
 Svar fra RIGSADVOKATEN
 DATO 08.10.2001
 JOURNAL NR 1-301-2001 JT/KWN
 BEDES ANFØRT VED SVARSKRIVELSERRIGSADVOKATEN
 TELEFON 33 12 72 00 FAX 33 43 67 10
 Ved skrivelse af 27. juni 2001, der er modtaget her den 29. juni 2001, har De klaget over Statsadvokaten for København, Frederiksberg og Tårnbys afgørelse af 31. maj 2001.
 Ved afgørelsen meddelte statsadvokaten Dem, at der ikke ville blive indledt efterforskning i sagen, hvor De har anmeldt landsdommer Folmer Teilmann for overtrædelse af straffelovens § 146.
 Statsadvokaten anførte som begrundelse for sin afgørelse, at der ikke er rimelig formodning om, at strafbart forhold, der forfølges af det offentlige, er begået. I anledning af Deres henvendelse har jeg indhentet en udtalelse om sagen fra statsadvokaten og modtaget sagens akter.
 Efter en gennemgang af sagen skal jeg herefter meddele, at jeg ikke finder grundlag for at ændre statsadvokatens afgørelse. Jeg har ved min afgørelse lagt vægt på de samme forhold, som statsadvokaten har henvist til som begrundelse for sin afgørelse.
 De har i Deres klage anført, at statsadvokaten for København, Frederiksberg og Tårnby, Karsten Hjorth efter Deres opfattelse må anses for at være inhabil til at træffe afgørelse i sagen, idet han tidligere har behandlet en anmeldelse, som De har indgivet mod en anden person i samme sag.
 De har endvidere anmodet om at få oplyst, hvorvidt der kan rejses et civilretligt erstatningskrav, når der ikke rejses en straffesag. De har endelig anmodet mig om at uddybe begrundelsen i Østre Landsrets dom af 3. april 1998 og tage stilling til, om dommen er i overensstemmelse med retspraksis. Efter forvaltningslovens § 3, stk. l, nr. 5, er en person inhabil, hvis der foreligger omstændigheder, der er egnet til at vække tvivl om vedkommendes upartiskhed.
 Retsplejeloven pålægger de regionale statsadvokater en række opgaver i forbindelse med behandlingen af straffesager. l henhold til retsplejelovens § 101, stk. 2, er det statsadvokaterne, der fører tilsyn med politimestrenes behandling af straffesager og behandler klager over afgørelser, truffet af politimestrene vedrørende strafforfølgningen. Det er også som udgangspunkt statsadvokaterne, der træffer afgørelse vedrørende erstatning i anledning af strafferetlig forfølgning, jf. retsplejelovens § 1018 e.
 Som det fremgår, er det således i lovgivningen forudsat, at den samme regionale statsadvokat kan træffe afgørelse vedrørende forskellige spørgsmål i tilknytning til begivenhedsforløbet og sagsbehandlingen i en konkret straffesag.
 Det forhold, at statsadvokaten tidligere har behandlet en anmeldelse indgivet af Dem mod en anden person i den samme sag, medfører på denne baggrund efter min opfattelse ikke i almindelighed, at den pågældende må anses for inhabil ved behandlingen af den nye anmeldelse. Jeg finder endvidere ikke, at der med hensyn til den afgørelse, der er truffet i den foreliggende sag, foreligger sådanne helt særlige forhold, at det kan medføre, at statsadvokaten må anses for inhabil.


text:
På denne baggrund finder jeg ikke, at statsadvokaten har været inhabil i forbindelse med behandlingen af Deres anmeldelser.
 Jeg foretager ikke vurderinger og fortolkninger af civilretlige domme, men må herom henvise Dem til eventuelt at kontakte en advokat.
 Det kan endelig oplyses, at Deres mulighed for at rejse erstatningskrav ved civilt søgsmål ikke er afskåret, fordi der ikke fmdes grundlag for at indlede en straffesag.
 Min afgørelse kan ikke indbringes for en højere administrativ myndighed. Det står i retsplejelovens § 99, stk. 3.
 sign. Lis Hjornæs
 Politianmeldelse mod Landsretsdommer
 Vordingborg den 16. maj 2002
 Vedrørende Deres Journal nr. 1-301-2001 JT/KWN.
 I Deres svar af 8. oktober 2001, ser jeg ved en tilfældig genlæsning, at der faktisk kun ofres 2 linier på selve politianmeldelsen:
 “Jeg foretager ikke vurderinger og fortolkninger af civilretlige domme, men må herom henvise Dem til eventuelt at kontakte en advokat”.
 Resten af svaret omhandler klagen over Statsadvokat K. Hjorth, der trods alt, er det sekundære.
 Hvad enten det er en advokat eller undertegnede der indgiver en anmeldelse, er det, det samme materiale som Rigsadvokaten skal bruge som grundlag for at vurdere, om der kan rejses en sigtelse for overtrædelse af Straffeloven. Derfor indgives anmeldelsen på ny.
 Jeg vil derfor præcisere min anmeldelse, der som udgangspunkt indgives på baggrund af overtrædelse af Straffelovens § 146. Jeg gentager de 3 punkter der her er relevant.
 4) Indstævnede fører intet videnskabeligt bevis for det fornuftige i ordningens opretholdelse, men blot nogle generelle betragtninger. Bakteriers betydning for tømningsfrekvensen i en trixtank, op til 80 % omsætning af organisk tilført materiale fremstår uimodsagt. Samtlige vidner kan berette om ulemper ved tømningsordningen, og vidnet Egon E. Pedersen fremlagde videnskabeligt bevis og henviste til erfaringer fra adskillige europæiske lande for, at ordningen var uheldig i miljøsammenhæng. Dette til trods, udtaler landsretten, at “er ikke således underbygget” uden nærmere begrundelse. Kan en dom med vidtrækkende konsekvenser affærdiges med faktisk kun et enkelt ord – således. Ved at begrunde en dom med kun ét ord – således – krænkes retsplejelovens § 218 “Domme og kendelser skal ledsages af grunde”. Det skal så yderligere tilføjes, at retsplejelovens § 339 stk. 3. , “Retten kan opfordre en part til at fremlægge dokumenter, tilvejebringe syn eller skøn eller i øvrigt føre bevis, når sagens faktiske omstændigheder uden sådan bevisførelse ville henstå som uvisse.”, undlader Folmer Teilmann at benytte. Ved acceptere en intetsigende begrundelse og undlade at få en sag ordentligt belyst inden en dom afsiges, har retsvæsenet jo mistet enhver form for legitimitet i slige sager. Jeg finder, at det er at krænke mine borgerlige rettigheder, hvis rigsadvokaten ikke giver mig mulighed for at stille spørgsmål til Folmer Teilmann i vidneskranken om, hvad der gemmer sig bag ordet således.Vil rigsadvokaten undlade at være mig behjælpelig med at efterforske hvad Folmer Teilmann mener ?
 5) I dommen, Bilag 1, står der øverst side 5, at en kommune kan iværksætte en tømningsordning selvom ingen har bestridt, at denne – bekendtgørelses – ordning ikke lever op til intentionerne i den overordnede lov,


text:
som er vedtaget af Folketinget.Vil rigsadvokaten tillade, at dette skal være fremtidig retspraksis ?
 6) I stævningens pkt. 3 står “at anerkende at have rekvireret politiets bistand til tømning af trixtank på Pileallé 5, 4760 Vordingborg i årene 1992 og 1993 uden at have lovhjemmel dertil”.Ved retsmødet fik Folmer Teilmann udleveret kopi af relevante love Bilag 3, der utvetydigt underbygger dette anbringende. Som yderligere bevis for at der her bevidst er begået en retslig krænkelse, henvises til skrivelsen fra Miljøministeriet af 18. maj 1999, bilag 4 – nederst side 1 og øverst side 2.Østre Landsret ved Folmer Teilmann skriver sig ud af et klart juridisk forhold og forholder sig ikke til, om Vordingborg kommune/politiet har haft lovhjemmel i 1992 og 1993 til at bistå med tømningsopgaven.
 Hvis de 7 bilag der var vedlagt sagen da den blev fremsendt den 27. juni 2001 ikke længere forefindes, kan de fremsendes.
 DATO 27.05.2002
 1-301-2001 JT/KWN
 Ved skrivelse af 16. maj 2002 har De anmodet mig om at genoptage behandlingen af en sag, hvor jeg den 8. oktober 2001 meddelte Dem, at jeg tiltrådte Statsadvokaten for København, Frederiksberg og Tårnbys afgørelse af 3l. maj 200l, hvor statsadvokaten afviste Deres anmeldelse mod landsdommer Folmer Teilmann for overtrædelse af straffelovens § 146.
 Jeg har ligesom statsadvokaten forstået Deres anmeldelse således, at De mener, at landsdommer Folmer Teilmainn har handlet i strid med retsplejelovens § 218 ved ikke at begrunde en Østre Landsrets dom af 3. april 1998 om tømningsordning for trix- og septiktanke, og at han derved har begået en uretfærdighed mod Dem, der gør, at han har overtrådt straffelovens § 146.
 De har i Deres fornyede henvendelse fremkommet med betragtninger vedrørende landsdommer Folmer Teilmanns bevisvurdering og anvendelse af gældende retsregler på området. De har anmodet mig om at være Dem behjælpelig med at få landsdommer Folmer Teilmann til at fortolke dommen, og få min fortolkning af den lovgivning, der ligger til grund for dommen.
 Jeg skal i den anledning meddele, at jeg i det hele kan henholde mig til min afgørelse af 8. oktober 200l.
 Som det fremgår af min afgørelse, foretager jeg ikke vurderinger og fortolkninger af civilretlige domme.
 Markering 10 år senere
 Stinkbomber i byrådssalen den 24/6-2010
 Artikler fra farman.dk
 Udvalgte citater fra “Farman”
 Retsvæsenet på vrangen
 Usynlig broderskab af jurister og politikere
 Det juridificerede samfund
 Afdød retsteori bag grundlovsfortolkning
 Dansk retsvæsen under anklage af J. Kragh
 Østre Landsrets rolle i sager imod staten
 Kvælstofbegrænsning uden betydning
 Miljøpolitik pro et contra
 Ellemann en katastrofe for Danmark
 Denne synd kan aldrig sones
 Forbrydelse mod civilisationen
 Hadet til grænser
 Ideers kraft historisk set
 Nedbrydningen af Europas fundament
 Uffe Østergaard – en tidstype
 Afviste debatindlæg
 Foreningen for Direkte Demokrati
 Z-nyt


text:
Skat.dk: EF-toldkodeks - TIR-konventionen - garantiorganisationens hæftelsesansvar
 19 Sep 2007 08:32
 29 Aug 2007 14:32
 SKM2007.629.HR
 1. afdeling, 513/2004
 Forsendelse og transitering + Grænsekontrol - samfundsbeskyttelse + Told - efterkontrol
 EF-toldkodeks, TIR-konventionen, carnet, garantiorganisation, hæftelse
 Højesteret slog fast, at da TIR-dokumenternes gyldighedsperiode ikke fremgår af den blanket, som myndighederne skal beholde ved toldbehandlingen af transporten, påhviler beviset for, at de i sagen omhandlede carnets var åbnet af toldvæsenet efter gyldighedsperiodens udløb, H1, og denne bevisbyrde var ikke løftet. Højesteret slog endvidere fast, at H1 ikke var berettiget til ensidigt at fralægge sig sin hæftelsesforpligtelse for så vidt angår alle TIR-carnets, herunder gyldigt udstedte carnets, vedrørende transport af særlige varetyper. Herefter var H1 ansvarlig som garant for de udstedte carnets, og Skatteministeriet frifandtes. (Dissens).
 TIR-konventionen, artikel 8, stk. 1
 Toldvejledningen 2007-3 B.2.2.2
 Toldvejledningen 2007-3 B.2.3.2
 Assurance H2
 Torben Melchior, Peter Blok, Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen og Vibeke Rønne.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 24. september 2004.
 Appellanten, H1, har påstået, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at H1 ikke hæfter for told og afgifter vedrørende gods transporteret under TIR-carnet nr. ..., ..., ..., ..., ... og ....
 Biintervenienten, Assurance H2, er indtrådt til støtte for H1's påstand.
 Skatteministeriet har supplerende anført, at H1 ikke ved brevet af 3. juni 1993 med bilag til Told- og Skattestyrelsen har opsagt/suspenderet sit ansvar for de TIR-carneter, der er omhandlet af sagen.
 Såfremt Højesteret finder, at TIR-konventionens artikel 11, stk. 3, 2. punktum, ikke afskærer H1 fra at anfægte fordringen mod organisationen, har Skatteministeriet yderligere henvist til artikel 2, stk. 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 1593/91, som er videreført som artikel 455, stk. 2, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93.
 H1 har fastholdt, at brevet af 3. juni 1993 indeholder en delvis tilbagekaldelse af garantihæftelsen, der også omfatter de 6 TIR-carneter.
 Højesteret har ved kendelse af 8. februar 2006 afslået Skatteministeriets anmodning om forelæggelse for EF-domstolen af spørgsmål vedrørende forståelsen af TIR-konventionens artikel 11, stk. 3, 2. punktum.
 Den 27. februar 1984 blev der indgået aftale mellem CESMAD og IRU med bl.a. følgende ordlyd (i dansk oversættelse):
 "6. Organisationen skal opbevare opdateret dokumentation, der gør det muligt når som helst at få oplysninger om kvantitet, serienummer, udstedelsesdato og udløbsdato for de TIR-carnets, der er udstedt til en specifik virksomhed, samt at se hvilken virksomhed der har fået tildelt et TIR-carnet med et givet serienummer. Af disse årsager skal alle TIR-carnets registreres ved udstedelse."
 Den fulde ordlyd af ToldSkats cirkulæreskrivelse af 22. juni 1993 er:
 "Som følge af en stigning i antallet af overtrædelser af told- og afgiftslovgivningen i de kontraherende stater i forbindelse med anvendelse af TIR-carneter ved transporter med tobak og alkohol har IRUs (International Road Union) genforsikringsselskab tilbagetrukket forsikringsgarantien for forsendelser, som indeholder disse varetyper.
 Som følge heraf har IRU set sig nødsaget til midlertidigt at indstille udstedelsen og forbyde anvendelsen af TIR-carneter i forbindelse med tobak- og alkoholforsendelser, der overstiger 500 kg. pr. carnet.
 I konsekvens heraf har Danske Vognmænd, Hovedorganisationen af 1985, der


text:
er repræsentant for IRU, med virkning fra 4. juni 1993, indstillet udstedelsen af TIR-carneter og TIR-carneter, Tabac til transporter indeholdende tobak og alkohol ud over nævnte mængde. Disse forholdsregler er meddelt brugerne.
 Ved telex af 7. juni 1993 har EF-kommissionen henledt medlemsstaternes opmærksomhed på nødvendigheden af, at overvågningen af TIR-carneter, som de omhandlede, forstærkes.
 Det kan imidlertid ikke forhindres, at der trods de forholdsregler, der er taget, anvendes tidligere udstedte TIR-carneter til transporter indeholdende tobak og alkohol.
 EF-kommissionen har i nævnte telex meddelt, at sådanne carneter skal accepteres af toldmyndighederne i medlemslandene, således at grænsepassage og eventuel afslutning af TIR-transporter indeholdende nævnte varer, der opfylder forsendelsesordningens øvrige betingelser, uden videre vil kunne finde sted.
 Told- og skatteregionerne anmodes imidlertid om at påse, at der ikke her i landet startes forsendelse på grundlag af TIR-carneter, indeholdende disse varetyper i et kvantum, der overstiger 500 kg."
 Af de forklarende bemærkninger til TIR-konventionens artikel 11, stk. 2, (gengivet i De Europæiske Fællesskabers Tidende af 14. september 1978 nr. L 252/39) fremgår:
 "Såfremt den garanterende organisation i overensstemmelse med fremgangsmåden i artikel 11 bliver anmodet om at betale de i artikel 8, stk. 1 og 2, nævnte beløb og ikke gør dette inden for den i konventionen fastsatte frist på tre måneder, kan de kompetente myndigheder kræve det pågældende beløb betalt på grundlag af deres egen lovgivning, for der er i så fald tale om misligholdelse af en aftale om sikkerhedsstillelse, som den garanterende organisation har indgået i henhold til den nationale lovgivning."
 Ved toldbehandlingen af et TIR-carnet skal afgangstoldstedet alene beholde den blanket i hæftet, der er betegnet Volet No. 1. Et TIR-dokuments gyldighedsperiode fremgår ikke af denne blanket. De TIR-carneter, der er omhandlet af sagen, er udstedt af CESMAD, der ifølge aftalen med IRU var forpligtet til at opbevare opdateret dokumentation, der gør det muligt bl.a. at få oplysning om udløbsdatoen for udstedte carneter. På denne baggrund tiltræder Højesteret, at det påhviler H1 at godtgøre, at de omhandlede TIR-carneter er åbnet i Danmark efter gyldighedsperiodens udløb. Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret endvidere, at H1 ikke har godtgjort dette.
 Fire dommere - Torben Melchior, Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen og Vibeke Rønne - udtaler herefter:
 Det fremgår af artikel 8, stk. 1, i TIR-konventionen, at den garanterende organisation skal forpligte sig til at betale skyldige afgifter, der er påløbet i det land, hvor uregelmæssigheden i forbindelse med en TIR-transport er konstateret. Når en forsendelse kommer ind i eller påbegyndes på Fællesskabets toldområde, er den garanterende organisation ifølge artikel 4 i Rådets forordning (EØF) nr. 791/91 ansvarlig over for myndighederne i hvert enkelt af de medlemsstater, hvis område TIR-transporten passerer.
 Det følger af artikel 6, stk. 1, i TIR-konventionen, at en kontraherende stat kan fastsætte de betingelser og garantiforpligtelser, der skal opfyldes, for at en organisation kan autoriseres.
 I medfør af denne bestemmelse har Direktoratet for Toldvæsnet autoriseret H1 til at udstede TIR-carneter. I autorisationen er det i overensstemmelse med artikel 6, stk. 2, bestemt, at H1 hæfter over for


text:
det danske toldvæsen for ethvert krav, der er opstået i forbindelse med transporter på grundlag af TIR-carneter, der bærer IRU's navn og er udstedt af en udenlandsk autoriseret organisation.
 Det fremgår af autorisationen, at den er meddelt indtil videre, og at den til enhver tid kan tilbagekaldes af direktoratet. En tilbagekaldelse berører ifølge autorisationen ikke forpligtelser, der måtte være indtrådt for TIR-carneter, der er udstedt inden tilbagekaldelsen.
 Vi finder på denne baggrund, at H1's hæftelse er en integreret del af autorisationsordningen, og at H1 ikke var berettiget til ensidigt at fralægge sig sin hæftelsesforpligtelse for så vidt angår alle TIR-carneter - herunder gyldigt udstedte carneter - vedrørende bestemte varetyper som angivet i H1's brev af 3. juni 1993 til Told- og Skattestyrelsen.
 Det kan give anledning til tvivl, om H1's brev af 3. juni 1993 indeholdt en tilkendegivelse om, at H1 ikke ville hæfte for TIR-carneter vedrørende tobaks- og alkoholforsendelser på mere end 500 kg. Efter det foran anførte er det imidlertid ikke nødvendigt for os at tage stilling til dette spørgsmål.
 H1's skrivelse af 3. juni 1993 til Told- og Skattestyrelsen og den vedlagte skrivelse til brugerne af TIR-ordningen må efter min opfattelse forstås således, at H1 dels anmodede Told- og Skattestyrelsen om at foranledige, at told- og skatteregionerne ophørte med som afgangstoldsteder at modtage ("åbne") TIR-carneter vedrørende tobaks- og alkoholforsendelser på mere end 500 kg., jf. herved ToldSkats cirkulæreskrivelse af 22. juni 1993 til told- og skatteregionerne, dels tilkendegav, at H1's hæftelse som garanterende organisation i henhold til TIR-konventionen ikke ville omfatte forsendelser, som måtte blive modtaget i strid hermed.
 Efter TIR-konventionen indebærer en autorisation til at udstede TIR-carneter, at den pågældende organisation samtidig skal påtage sig en garanti for betaling af skyldige told- og afgiftsbeløb i tilfælde af uregelmæssigheder. Denne forpligtelse har - da autorisationen er frivillig - karakter af en privatretlig kautionsforpligtelse, således som det også fremgår af de forklarende bemærkninger til konventionens art. 11, stk. 2. Spørgsmålet om, hvorvidt H1 var berettiget til ved skrivelsen af 3. juni 1993 at opsige sin kautionsforpligtelse i det foran nævnte omfang, er ikke reguleret i TIR-konventionen og må herefter afgøres efter kautionsretlige regler. En kautionist kan i almindelighed opsige sin forpligtelse over for kreditor med virkning for krav, som opstår senere, og hvis opståen kreditor kan hindre. Med samme virkning må der også kunne ske delvis opsigelse, i hvert fald i en situation som den foreliggende, hvor væsentlige hensyn til kautionisten taler herfor. Jeg finder således, at H1 ved skrivelsen af 3. juni 1993 gyldigt har opsagt sin kautionsforpligtelse for så vidt angår TIR-carneter vedrørende tobaks- og alkoholforsendelser på mere end 500 kg., som senere måtte blive åbnet af told- og skatteregionerne.
 Skatteministeriet har ikke gjort gældende, at man af tidsmæssige eller andre grunde ikke havde mulighed for at hindre, at ToldSkat åbnede de omhandlede 6 TIR-carneter, hvilket skete i perioden fra den 4. til den 22. juni 1993.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, er jeg enig i, at H1's indsigelse om ikke at hæfte


text:
som følge af, at kautionsforpligtelsen var opsagt i relation til de omhandlede TIR-carneter, ikke kan anses for afskåret efter fristreglen i TIR-konventionens art. 11, stk. 3, 2. pkt. Heller ikke de øvrige fristregler, som Skatteministeriet har påberåbt sig for Højesteret, kan anses for anvendelige på denne indsigelse. Efter indholdet af H1's skrivelse af 22. december 1994 er der ikke grundlag for at fastslå, at H1 har anerkendt en betalingsforpligtelse vedrørende de omhandlede TIR-carneter.
 Jeg stemmer herefter for at tage H1's påstand til følge.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 betale 100.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
FDM vinder i højesteret
 Du er herForside»Transport»FDM vinder i højesteret
 FDM har vundet sag i Højesteret om fejltastning på p-automater.
 By Carsten Teiner on 18. juni 2020 0 Comments
 Det var ikke lovligt, da Københavns Kommune fastholdt p-afgifter, fordi to bilister ved en fejl havde indtastet deres nummerplade forkert, da de parkerede.
 Det har Højesteret netop slået fast i to nye kendelser, som giver to FDM-medlemmer medhold.
 Dermed stadfæster Højesteret sidste års kendelser fra både Østre- og Vestre Landsret. Også her gik de Københavns Kommune imod.
 Ikke hjemmel til bøde
 I sagerne havde de to bilister tastet henholdsvis et ciffer af bilens nummerplade for lidt og et for meget på en af kommunens p-automater, da de parkerede. Men selvom de altså havde betalt for deres parkering, udløste det alligevel en parkeringsafgift fra Københavns Kommune.
 Men det er der ifølge Højesteret altså ikke hjemmel til.
 Banal tastefejl
 ”Vi er naturligvis glade for udfaldet, og at en bagatel som en banal tastefejl ikke er nok til at give en p-afgift, når man har betalt for sin parkering, og der ikke findes en anden bil med det indtastede nummer. Med Højesterets kendelser er der nu ikke længere tvivl om, hvordan loven i disse tilfælde skal fortolkes,” siger afdelingschef i FDMs juridiske rådgivning, Lennart Fogh, der førte sagerne i Højesteret på vegne af de to FDM-medlemmer.
 FDM har de senere år omtalt og ført flere sager om tastefejl, hvor bilister har fået p-afgifter for banale tastefejl, selvom de havde betalt for parkering.
 Tastede O i stedet for 0
 I en enkelt sag fik en bilist en p-afgift for at taste en apostrof over et bogstav, i anden for at taste 0 (nul) i stedet for bogstavet o og i en tredje for at taste bogstavet I (stort i) i stedet for tallet 1.
 ”Man skal selvfølgelig gøre sig umage, når man indtaster sin nummerplade i en p-automat. Det gælder stadig. Men der kan ske fejl, og når man samtidig har betalt for sin parkering, synes vi, det er urimeligt, at bilister er blevet pålagt en afgift. Kommunen har jo fået sin betaling,” siger Lennert Fog.
 Automaterne er nu opdaterede
 Han peger på, at Københavns Kommune siden har opdateret deres automater
 ”Nu taler de sammen med det digitale motorregister, og hele godkendelsesproceduren er blevet forfinet, ser vi som kommunens anerkendelse af, at systemet godt kunne være bedre,” siger Lennart Fogh.
 Må frafalde krav
 Københavns Kommune har i forbindelse med retssagen sat alle sine sager om tastefejl i bero.
 Med kendelsen fra Højesteret forventer FDM, at kommunen nu gennemgår sagerne og enten frafalder sine krav eller betaler de p-afgifter tilbage, der tidligere er blevet opkrævet, hvis sagerne svarer til Højesterets kendelser.
 Forrige aritkelDen klassiske franske
 Næste artikel Fiesta også som hybrid


text:
Højesteret - 78/2011 - Dagbøder for uberettiget videregivelse af fortrolige oplysninger
 afsagt tirsdag den 21. februar 2012
 I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 3.
 juni 2010 og af Østre Landsrets 5. afdeling den 14. december
 I pådømmelsen har deltaget ni dommere: Peter Blok, Asbjørn
 Jensen, Lene Pagter Kristensen,Poul Søgaard, Marianne Højgaard
 Pedersen, Vibeke Rønne, Henrik Waaben, Michael Rekling og
 Oliver Talevski.
 Dommen er anket af de tiltalte, T1 og T2, med påstand om
 frifindelse, subsidiært strafbortfald og mest subsidiært
 formildelse.
 Anklagemyndigheden har påstået skærpelse af landsrettens
 Frifindelsen i forhold 1 og 2 på grund af forældelse er ikke
 indbragt for Højesteret. For Højesteret drejer sagen sig derfor
 alene om anklageskriftets forhold 3 om overtrædelse af
 T1 og T2 har opfyldt bestemmelsen i landsrettens dom om
 godtgørelse til A.
 T1 og T2 har til støtte for deres frifindelsespåstand anført, at
 T1 ikke er omfattet af personkredsen i straffelovens § 152, og at
 T2 ikke uberettiget har videregivet fortrolige oplysninger.
 Gerningsindholdet i § 152 er derfor ikke realiseret.
 Videregivelsen skete til Bastard Film A/S på forsvarlig måde og
 under overholdelse af sikkerhedsforskrifter som led i det
 journalistiske arbejde. Arbejdet som journalist indebærer, at der
 foreligger materiel atypicitet.
 De tiltalte har handlet i tillid til, at der forelå det fornødne
 samtykke fra Københavns Kommunes ledende medarbejdere og
 Fælledgårdens ledelse. Dertil kommer, at sløringen medførte, at de
 involverede ikke kunne genkendes i offentligheden. Der foreligger
 derfor ikke forsæt i forhold til straffelovens § 152, ligesom
 lovens § 152 e fører til frifindelse.
 De tiltaltes eventuelle formelle lovovertrædelse er samlet set
 af beskeden karakter sammenholdt med, at emnet havde en væsentlig
 og meget betydelig offentlig interesse. Den kritiske journalistik
 var væsentlig for almenhedens opfattelse af forholdene i
 ældreplejen og behandlingen af de svageste. Hensynet til
 nyhedsformidlingen skal veje tungt, jf. Den Europæiske
 Menneskerettighedskonventions artikel 10, hvorfor der også af den
 grund skal ske frifindelse.
 Dertil kommer, at strafferetlige sanktioner alene bør anvendes
 over for medierne i forhold til privatlivskrænkelse, hvis der
 foreligger særlige omstændigheder, hvilket der ikke gør i den
 foreliggende sag. En sag som denne bør i givet fald alene
 sanktioneres civilretligt og eventuelt ved forelæggelse for
 Pressenævnet.
 Omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, eller dennes
 analogi er sprunget i forhold til Københavns Politis indstilling af
 efterforskningen, idet kredsen af mistænkte var særdeles
 Sagen mod de tiltalte er også for så vidt angår forhold 3
 forældet helt eller delvist, jf. straffelovens § 93, stk. 1, nr. 1,
 jf. § 94, stk. 1, idet T2 afleverede sine optagelser efter
 afslutningen af de enkelte vagter. Der er efter det oplyste ikke
 afleveret optagelser til Bastard Film efter den 28. januar 2006.
 Videregivelsen til DR er ikke foretaget af de tiltalte. At forhold
 3 er forældet, følger endvidere af, at sagens forfølgning har været
 standset på ubestemt tid, jf. § 94, stk. 6.
 Sagen kan som udgangspunkt kun gennemføres efter privat påtale,
 da det alene er private interesser, der er krænket, jf.
 straffelovens § 152 f, stk. 1. Offentlig påtale kan herefter


text:
alene
 ske, når forurettede anmoder herom, hvilket kun er sket for så vidt
 angår A.
 Subsidiært gøres det gældende, at de tiltaltes personlige
 forhold, baggrunden for de tiltaltes aktiviteter og sagens forhold
 i øvrigt udgør sådanne særligt formildende omstændigheder, at
 straffen bør bortfalde eller i hvert fald formildes. Dette vil være
 i overensstemmelse med praksis i denne type sager og med Den
 Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10.
 Anklagemyndigheden har anført, at straffelovens § 152 er
 overtrådt ved videregivelse af fortrolige oplysninger om beboere på
 omsorgscentret Fælledgården. Sagen angår således - i
 overensstemmelse med byrettens bevisbedømmelse - ikke videregivelse
 af videooptagelser foretaget med skjult kamera af de fysiske rammer
 på omsorgscentret eller af de ansatte på centret.
 T2 søgte efter forudgående aftale med T1 ansættelse i offentlig
 tjeneste med henblik på at opnå adgang til fortrolige oplysninger
 om forholdene på Fælledgården for at videregive disse til
 offentligheden. Dette er kernen i anvendelsesområdet for
 straffelovens § 152, og der foreligger således ikke materiel
 atypicitet.
 Oplysningerne om de fire beboere, som denne sag drejer sig om,
 vedrører beboernes rent private og særdeles intime forhold.
 Oplysningerne er baseret på optagelser i de pågældendes egne hjem
 og viser beboerne i ydmygende situationer. Det følger af det
 regelsæt for vikarer, som T2 fik udleveret ved sin ansættelse, og
 af forvaltningslovens § 27, at de oplysninger, som hun fik adgang
 til gennem sin ansættelse, utvivlsomt er fortrolige. Der er derfor
 med videregivelsen sket en overtrædelse af straffelovens § 152.
 Det bestrides ikke, at optagelse med skjult kamera og
 videregivelsen af optagelserne tjente et anerkendelsesværdigt
 formål og skabte en omfattende debat om forholdene på landets
 plejehjem. Der må imidlertid ved vurderingen af, hvorvidt
 videregivelsen af oplysninger om beboernes helbredstilstand skete
 til berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse, lægges vægt
 på oplysningernes meget private og krænkende karakter.
 Plejehjemsbeboere er i forvejen særligt udsatte som følge af sygdom
 eller svækkelse, og hverken beboerne eller deres pårørende havde på
 forhånd eller efterfølgende givet samtykke til, at oplysningerne
 blev videregivet. Det var uanset sløringen muligt for en bredere
 kreds at genkende beboerne. Videregivelsen af optagelserne af
 beboerne i de særdeles intime situationer med omtale af deres
 helbredsforhold var endvidere ikke nødvendig for at opnå formålet
 med udsendelsen. Der må under de givne omstændigheder lægges større
 vægt på hensynet til at værne om beboernes privatliv end på
 hensynet til at sikre pressens ytringsfrihed og mulighed for at
 virke som "public watchdog", jf. Den Europæiske
 Menneskerettighedskonventions artikel 10. Videregivelsen af
 oplysninger om beboernes helbredstilstand m.v. skete derfor ikke i
 berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse, jf. straffelovens
 § 152 e.
 Der er ikke grundlag for at frifinde de tiltalte som følge af
 udløb af omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, idet de
 tiltalte ikke kunne anse sig som sigtede den 11. maj 2007, da
 Københavns Politi besluttede at indstille efterforskningen.
 Der er ikke grundlag for at statuere forældelse efter
 straffelovens § 93, jf. § 94. Der er tale om en fortsat
 forbrydelse, hvor videregivelsen til DR skete, efter at T2s
 ansættelse var slut, det vil sige


text:
senere end den 29. januar 2006.
 Da de tiltalte den 29. januar 2008 blev sigtet, blev
 forældelsesfristen afbrudt, og forfølgningen har ikke på noget
 tidspunkt efter afbrydelsen af forældelsesfristen været standset på
 Der er ikke alene tale om krænkelse af rent private interesser,
 jf. straffelovens § 152 f, stk. 1, da det offentlige utvivlsomt har
 en retlig interesse i, at plejehjemspersonalets tavshedspligt
 bliver overholdt, dels for at sikre, at de ofte svage og udsatte
 plejehjemsbeboere ikke krænkes, dels for at sikre fortroligheden i
 det offentlige plejesystem. De tiltaltes overtrædelse af
 straffelovens § 152 er derfor undergivet offentlig påtale. Dertil
 kommer, at de forurettede har anmodet om offentlig påtale, jf. §
 152 f, stk. 2.
 Navnlig henset til karakteren af de oplysninger, som de tiltalte
 videregav, er der grundlag for at skærpe den udmålte straf.
 Pressenævnet har ved en kendelse af 31. oktober 2006 taget
 stilling til bl.a. en klage fra A over udsendelsen i DR den 21. maj
 2006. I Pressenævnets kendelse hedder det bl.a.:
 "Optagelser af [A], der er beboer på Fælledgården, er vist på en
 sådan måde, at det ikke kan udelukkes, at han vil kunne genkendes
 af personer, der kender ham...
 Parterne har over for Pressenævnet afgivet modstridende
 forklaringer om, hvorvidt beboeren har irriteret hud, eller der er
 tale om et sidde-/liggesår. På grund af de begrænsede muligheder
 for at føre bevis for Pressenævnet, kan Nævnet ikke tage stilling
 til, hvilken beskrivelse, der er den rigtige.
 Pressenævnet finder det som udgangspunkt betænkeligt at bringe
 optagelser indhentet med skjult kamera, uden at efterfølende
 samtykke er tilvejebragt. En sådan fremgangsmåde kan endvidere kun
 være berettiget efter en nøje afvejning af den samfundsmæssige
 interesse i forhold til den enkeltes krav på beskyttelse i hvert
 tilfælde. I dette tilfælde er hensynet til beskyttelsen af den
 enkeltes personlige anseelse så tungtvejende, at anvendelsen af
 skjult kamera som sket til optagelser af beboeren i forbindelse med
 gennemførelse af nedre toilette ikke er berettiget. Det påhvilede
 endvidere Danmarks Radio at sikre en effektiv anonymisering af
 beboeren, hvilket ikke er sket. Beboeren har ikke givet samtykke
 til at bringe optagelserne, og har heller ikke givet andre fuldmagt
 til at give samtykke på hans vegne. Der foreligger derfor i forhold
 til beboeren en tilsidesættelse af god presseskik, og Nævnet
 udtaler sin kritik heraf."
 Under sagens behandling ved Københavns Byret bestemte retten, at
 hovedforhandlingen i første omgang skulle begrænses til
 spørgsmålet, om sagen skulle afvises på grund af overskridelse af
 omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, i relation til
 Københavns Politis afgørelse af 11. maj 2007. De tiltalte nedlagde
 påstand om, at sagen skulle afvises, og anklagemyndigheden nedlagde
 påstand om, at de tiltaltes påstand ikke skulle tages til følge.
 Ved Københavns Byrets kendelse af 7. april 2010 blev påstanden om
 afvisning ikke taget til følge. I byrettens begrundelse for
 afgørelsen hedder det:
 "Det fremgår af sagen, at advokat Jesper Langemark den 11. juli
 2006 på vegne af en række beboere og ansatte på Omsorgscentret
 Fælledgården indgav en politianmeldelse mod de to tiltalte for
 overtrædelse af straffelovens


text:
§ 152, § 264a og § 264d og mod de to
 tiltalte og generaldirektør i Danmarks Radio, Kenneth Plummer, for
 overtrædelse af straffelovens § 264d, jf. medieansvarslovens §§ 16
 og 26, i forbindelse med offentliggørelsen af nogle optagelser med
 skjult kamera fra Fælledgården i Danmarks Radios udsendelse
 Magasinet Søndag den 21. maj 2006.
 I følge det oplyste modtog advokat Tyge Trier på vegne de to
 tiltalte en kopi af politianmeldelserne fra advokat Jesper
 Ved brev af 11. maj 2007 stilet til advokat Jesper Langemark
 besluttede Københavns politi i medfør af retsplejelovens § 749,
 stk. 2, at indstille efterforskningen i sagen.
 Afgørelsen blev af advokat Jesper Langemark påklaget til
 Statsadvokaten, der ved afgørelse af 1. august 2007 besluttede, at
 efterforskningen skulle fortsætte.
 Omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, gælder efter
 sin ordlyd kun tilfælde, hvor der formelt er rejst sigtelse. Det
 antages dog i forarbejderne, at omgørelsesfristen også gælder, hvor
 der formelt ikke er rejst en sigtelse, men hvor personen med føje
 har anset sig som sigtet.
 Københavns Politi havde på tidspunktet for beslutningen om at
 indstille efterforskningen hverken sigtet eller afhørt de nu
 tiltalte med en sigtets rettigheder. Herefter, og da der heller
 ikke efter de i øvrigt foreliggende oplysninger har foreligget en
 sådan konkret mistanke rettet mod de pågældende, at de i relation
 til retsplejelovens § 724, stk. 2, må betragtes som personer, der
 har været sigtet, finder omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724,
 stk. 2, ikke anvendelse.
 Højesteret har under hovedforhandlingen fået forevist den
 tv-udsendelse, som DR viste den 21. maj 2006.
 Af de grunde, der er anført af byretten, tiltræder Højesteret
 ligesom landsretten, at omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724,
 stk. 2, ikke finder anvendelse.
 Den overtrædelse af straffelovens § 152, stk. 1, som T1 og T2 er
 tiltalt for, angår - bl.a. under hensyn til det
 fortrolighedsforhold, som må gælde i en omsorgs- og
 plejeinstitution - ikke alene private interesser. Det tiltrædes
 derfor, at forholdet er undergivet offentlig påtale.
 Vedrørende spørgsmålet om forældelse har landsretten fundet det
 bevist, at T2 og T1 som led i det samlede projekt videregav eller
 medvirkede til videregivelse af fortrolige oplysninger først til
 Bastard Film A/S og derefter - efter den 29. januar 2006 - til DR.
 Der er således som anført af landsretten tale om en fortsat
 forbrydelse, der blev realiseret også i tiden efter den 29. januar
 2006, hvorfor forældelsen blev afbrudt inden 2-års fristens udløb
 ved, at politiet den 29. januar 2008 sigtede de tiltalte. Forholdet
 er derfor ikke forældet efter straffelovens § 93, stk. 1, nr. 1,
 jf. § 94, stk. 1 og 5. Af de grunde, der er anført af landsretten,
 tiltrædes det, at forfølgningen i sagen ikke i tiden efter
 sigtelsen har været standset på ubestemt tid, jf. straffelovens §
 94, stk. 6.
 Som anført af landsretten var T2 som ansat på Fælledgården
 beboernes helbredsforhold, jf. straffelovens § 152, stk. 1. T2
 handlede efter forudgående aftale med og tilskyndelse fra T1, som
 derfor vil kunne straffes for medvirken til en overtrædelse af
 straffelovens § 152, stk.


text:
1, begået af T2.
 Højesteret tiltræder endvidere, at de filmoptagelser foretaget
 med skjult kamera, som T1 og T2 i ikke-sløret form videregav til
 Bastard Film og DR, og hvoraf dele i sløret form blev vist i tv,
 indeholdt fortrolige oplysninger om beboere på Fælledgården,
 Sagen angår herefter den afvejning af hensynet til de pågældende
 beboere på Fælledgården over for hensynet til pressens
 ytringsfrihed, som skal foretages efter straffelovens § 152, stk.
 1, jf. § 152 e, nr. 2, således som disse bestemmelser skal
 fortolkes i lyset af Den Europæiske Menneskerettighedskonventions
 Det er ubestridt, at videregivelsen af optagelserne skete til
 brug for en tv-udsendelse, som omhandlede spørgsmål af væsentlig
 samfundsmæssig interesse. Heroverfor står imidlertid, at
 optagelserne, som blev videregivet, efter Højesterets opfattelse
 indebar grove krænkelser af beboernes privatliv, jf. herved også
 artikel 8 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 Optagelserne viste således beboerne i meget intime situationer i
 deres hjem, herunder afklædte, under toiletbesøg og under
 plejepersonalets bistand med udførelse af intimhygiejne, uden at
 beboerne havde samtykket hertil.
 Den sløring af beboerne, som blev foretaget i den efterfølgende
 tv-udsendelse, sikrede ganske vist, at de ikke kunne genkendes af
 offentligheden, men hindrede ikke, at de kunne genkendes af
 pårørende og bekendte. Højesteret tiltræder, at denne sløring, hvis
 omfang T1 og T2 havde accepteret, under de foreliggende
 omstændigheder, hvor beboerne blev vist i meget intime situationer,
 ikke kan anses for tilstrækkelig.
 Efter en samlet afvejning finder Højesteret, at hensynet til at
 belyse mulige kritisable forhold på omsorgscentret Fælledgården
 ikke berettigede de nævnte grove krænkelser af beboernes
 Hertil kommer, at det efter Højesterets opfattelse ikke kan
 antages at have været nødvendigt at videregive optagelser af
 beboere på omsorgscentret i meget intime situationer. Den rejste
 kritik, hvorefter der forekom tryksår hos beboere på Fælledgården,
 og hvorefter det forekom, at beboere lå med samme ble i meget lang
 tid, kunne således efter Højesterets opfattelse have været fremført
 uden at bringe disse optagelser.
 Højesteret tiltræder herefter, at videregivelsen af de
 fortrolige oplysninger ikke var berettiget efter straffelovens §
 152, stk. 1, jf. § 152 e, nr. 2, således som disse bestemmelser
 skal fortolkes i lyset af artikel 10 i Den Europæiske
 Menneskerettighedskonvention.
 Højesteret finder ikke grundlag for at lade straffen bortfalde.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, finder Højesteret
 straffene passende bestemt.
 T1 og T2 skal solidarisk betale sagens omkostninger for
 Højesteret, dog at T1 af salæret til deres fælles forsvarer skal
 betale 41.250 kr. + moms, mens T2 skal betale 33.750 kr. +
 information ...»Østre Landsret


text:
Højesteret Om medvirken til ulovlig streaming
 Om medvirken til ulovlig streaming
 Sag 135/2019
 Anvisninger på en hjemmeside vedrørende en ulovlig streamingtjeneste udgjorde strafbar medvirken til ophavsretskrænkelser
 T var i landsretten fundet skyldig i medvirken til ophavsretskrænkelser af særlig grov karakter efter straffelovens § 299 b ved på sin hjemmeside www.popcorntime.dk at have opfordret til brugen af programmet Popcorn Time, som anvendes til ulovlig streaming af film mv., at have vejledt om brugen heraf og at have indsat links til hjemmesider, hvorfra programmet kunne downloades. For Højesteret angik sagen bl.a., om Ts anvisninger på hjemmesiden var strafbar medvirken efter straffelovens § 23 til andres ophavsretskrænkelser.
 Højesteret bemærkede, at det i overensstemmelse med den almindelige forståelse af § 23 er en betingelse for, at der kan straffes for medvirken, at den lovovertrædelse, der medvirkes til, er konkretiseret. Højesteret fandt, at de lovovertrædelser, som T var dømt for medvirken til, var tilstrækkeligt konkretiseret, idet Højesteret herved lagde vægt på, at hans anvisninger på hjemmesiden var specifikt rettet mod brug af programmet Popcorn Time og dermed de film og tv-serier mv., som var tilgængelige ved hjælp af dette program. Det var herefter ikke afgørende, at der ikke forelå oplysninger om de enkelte brugere og udbydere af programmet og de enkelte ophavsretskrænkelser.
 Højesteret tiltrådte endvidere, at T ved sine anvisninger på hjemmesiden forsætligt havde medvirket til ophavsretskrænkelserne ved tilskyndelse, råd eller dåd, jf. § 23.
 Efter en samlet vurdering fandt Højesteret, at straffen skulle fastsættes til fængsel i 6 måneder betinget med vilkår om samfundstjeneste. T fik endvidere konfiskeret domænenavnet www.popcorntime.dk og sine indtægter fra reklamer på hjemmesiden.
 Landsretten var nået til samme resultat, dog uden vilkår om samfundstjeneste.


text:
Portal om Den Europæiske Menneskerettighedskonvention | Højesteret underkender afgørelser om møde- og meldepligt
 Højesteret underkender afgørelser om møde- og meldepligt
 Højesteret afsagde den 1. juni 2012 dom vedrørende en narkotikadømt iraner, som var på tålt ophold i Danmark. Ifølge de danske myndigheders afgørelser skulle udlændingen bo i “Sandholmlejren” og måtte ikke overnatte udenfor lejren uden tilladelse. Endvidere skulle udlændingen melde sig til politiet i lejren tre gange om ugen.
 Højesteret hverken fandt, at udlændingens rettigheder efter artikel 5 eller 14 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention ikke var blevet krænket.
 Dog fandt Højesteret, at de danske myndigheders afgørelser var i strid med udlændingens rettigheder efter artikel 2 i tillægsprotokol 4 til konvention.
 Højesteret udtalte herom blandt andet:
 “Der ses ikke at være domme fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som tager stilling til spørgsmålet om proportionalitet af indgreb i bevægelsesfriheden over for udlændinge, som er på tålt ophold. På andre områder er der taget stilling til, om et indgreb i bevægelsesfri-heden er proportionalt. I dom af 23. august 2006 i sagen Riener mod Bulgarien, som drejede sig om et forbud over for klageren mod at forlade Bulgarien som følge af klagerens betydelige skattegæld, udtalte Domstolen, at selv om et indgreb i bevægelsesfriheden i begyndelsen er berettiget, kan den automatiske udstrækning over en længere periode føre til, at indgrebet bliver uproportionalt, jf. præmis 121. I dom af 10. juli 2008 i sagen Hajibeyli mod Aserbajdsjan, som drejede sig om et forbud over for klageren mod under en straffesag at forlade den by, han boede i, udtalte Domstolen, at begrænsninger i bevægelsesfriheden alene kan retfærdiggøres i en given sag, hvis der er klare indikationer af en ægte offentlig interesse, som vejer tungere end individets ret til bevægelsesfrihed, jf. præmis 63.”
 I bedømmelsen af proportionaliteten mente Højesteret, at det skulle lægges vægt på:
 “at [udlændingen] allerede den 2. juli 2007 fik påbud om ophold i Center Sandholm, og at han i foråret 2008 fik pålæg om at melde sig hos politiet i centret en gang om ugen. Der må endvidere lægges vægt på, at afgørelserne af 16. februar 2009 samlet set må anses for at udgøre et væsentligt indgreb i [udlændingen]s bevægelsesfrihed.
 Det må tillige indgå i vurderingen, at A alene er straffet ved Østre Landsrets ankedom af 23. juni 2006, hvorved han blev idømt fængsel i 1 år og 6 måneder for overtrædelse af straffelovens § 191 for medvirken til hashhandel på Christiania.
 Det må desuden tillægges vægt, at det efter oplysningerne om [udlændingen]s hidtidige adfærd og person-lige forhold må lægges til grund, at der ikke har været og fortsat ikke er nogen konkret risiko for, at han vil skjule sig for politiet. Det bemærkes herved, at [udlændingen] var på fri fod under anken af Københavns Byrets dom af 8. juli 2005, og at han også var på fri fod efter afsigelsen af lands-rettens dom, hvorefter han afsonede i et åbent fængsel.
 Der har heller ikke foreligget og foreligger fortsat ikke konkrete holdepunkter for at antage, at [udlændingen] vil begå ny kriminalitet.
 Endelig må der lægges


text:
vægt på, at der efter det oplyste fortsat ikke er udsigt til, at udvisningen af [udlændingen] kan effektueres, og at han som følge af risikoen for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende behandling ikke reelt har mulighed for at udrejse frivilligt til Iran, ligesom der heller ikke er noget andet land, han kan udrejse til.”
 Højesteret fandt endeligt efter en samlet vurdering:
 “at Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 om, at [udlændingen] skal bo og overnatte i Center Sandholm, i hvert fald på nuværende tidspunkt udgør et uproportionalt indgreb i hans bevægelsesfrihed i strid med artikel 2 i Tillægsprotokol 4.”
 Hele dommen kan hentes her: domstol.dk – Afgørelser om opholds- og meldepligt ugyldige.
 Bilforhandler risikerer bøde efter deling af billeder ...