text:
på selskabets historiske investeringer." (vores understregning)
 Ovenstående illustrerer således, at det POLKA, der arbejdes på for varmeselskaber, vil fastsætte værdien af varmevirksomhedernes anlægsomkostninger under hensyntagen til prisudviklingen og forskelle i anlæggenes alder og tekniske restlevetider. Disse værdier må derfor kunne anvendes ved den skattemæssige værdiansættelse af A Varme A/S’ aktiver, der udgør en så integreret del af varme-virksomheden, at de reelt ikke kan benyttes af udenforstående, men kun af A Varme A/S eller et andet varmeselskab, som ønsker at overtage forsynings-pligten i det respektive område.
 Ovenstående understøttes tillige af SKM2019.310.SR, der vedrører metoden for opgørelse af handelsværdien for et varmeselskab, og hvor Skatterådet har afgjort, at det ikke er hverken de regnskabsmæssige eller regulatoriske værdier, som skal anvendes, men at det derimod er POLKA-værdierne, som skal anvendes.
 Det er på baggrund af sammenligneligheden mellem vand-/spildevandsbranchen og fjernvarmebranchen, samt metoden til opgørelsen af POLKA-værdierne i brancher-ne, vores opfattelse, at varmselskaberne ved overgang til skattepligt skal anvende Forsyningstilsynets (udkast til) pris- og levetidskatalog (POLKA-værdier) til fastsættelse af varmeselskabernes aktiver, der udgør en så integreret del af varmevirksomheden, at aktiverne ikke kan benyttes af udenforstående.
 Det ønskes bekræftet, at A Varme A/S’ aktiver, der udgør en så integreret del af varmevirksomheden, at de ikke kan sælges til udenforstående, ved overgang fra skattefrihed til skattepligt kan fastsættes til handelsværdien efter selskabsskattelovens § 5 D, stk. 2, (maskiner, inventar og lignende driftsmidler), på baggrund af Forsyningstilsynets pris- og levetidskatalog (POLKA-værdier) - dvs. som et gen-nemsnit af aktivernes nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaf-felsesværdi (nedskrevne kostpriser).
 Skattestyrelsen lægger til grund for besvarelsen, at A Varme A/S hidtil har været skattefritaget efter selskabsskattelovens § 3, stk. 1, nr. 4, og at selskabet overgår til skattepligt efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, i forbindelse med, at selskabet påbegynder produktion af elektricitet med en installeret effekt på over 25 kW.
 Varmeselskaber er underlagt regulatoriske krav i varmeforsyningsloven, herunder "hvile-i-sig-selv-princippet", som betyder, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteten ud over den forrentning af indskudskapital, der historisk er opnået tilladelse til fra Forsyningstilsynet. Det lægges til grund ved besvarelsen, at A Varme A/S efter en ændring af reglerne fra 2018 ikke længere forventes at kunne få godkendt forrentning af selskabets indskudskapital.
 Skattestyrelsen lægger på den baggrund til grund, at der ikke findes et marked for handel med varmeselskaber, eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af værdien af A Varme A/S ́ aktiver baseret på, hvad de kan sælges for i fri handel.
 Anmodningen er ikke vedlagt hverken årsrapport for A Varme A/S eller en opgørelse af den regulatoriske værdi. Skattestyrelsen kan derfor alene tage stilling til principperne for værdiansættelsen, men ikke udtale sig om konkrete værdier.
 Højesteret fandt, at den metode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffel-sesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), var et rimeligt udtryk for, hvorledes akti-vernes værdi efter ligningslovens § 2 skulle fastsættes.
 Der findes ikke på samme måde


text:
som for vandselskaber egentlige POLKA-værdier for varmeselskaber. For varmeselskaberne gælder det ligesom for vandselskaberne, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at "hvile i sig selv"-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteten. Værdien af de omhandlede aktiver for det enkelte varmeselskab er derfor afgørende for den skattemæssige værdiansættelse.
 På grund af forsyningspligten er det nødvendigt for varmeselskaberne at råde over de omhandlede aktiver. Udgangspunktet for værdiansættelsen af aktiverne er der-for, hvad det under markedsmæssige betingelser ville have kostet for selskabet at anskaffe de aktiver, der er nødvendige for at opfylde forsyningspligten.
 Ved fastsættelsen af aktivernes handelsværdi efter selskabsskattelovens § 5 D, må der tillige tages hensyn til, at der ikke findes et egentligt marked for de omhandle-de aktiver. Selskabet må på grund af forsyningspligten antages at kunne have for-handlet sig til en lavere pris for aktiverne end den nedskrevne genanskaffelsesvær-di, hvis aktiverne blev erhvervet fra en uafhængig tredjemand.
 Skattestyrelsen finder på den baggrund, at den beregningsmetode, hvorved aktivernes regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (svarende til den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes handelsværdi efter selskabsskattelovens § 5 D, stk. 2, kan fastsættes.
 Skattestyrelsen bemærker, at Klima, energi og forsyningsministeren har valgt at udskyde et lovforslag om økonomisk regulering af varmesektoren, herunder udarbejdelse af et revideret Pris- og levetidskatalog (POLKA) til næste folketingsår. Udskydelsen er sket med henblik på at sikre, at den nye lovgivning understøtter regeringens klimamål.
 Skattestyrelsen bemærker, at ovenstående anvisning om brug af regulatoriske vær-dier (POLKA) kun gælder for de aktiver, der ikke kan bruges til andre formål end varmevirksomhed.
 Hvis varmeselskabet ejer aktiver eller ejendomme, der kan benyttes til andre for-mål end varmevirksomhed, vil handelsværdien af disse aktiver kunne være højere end den regulatoriske værdi (POLKA værdien). For disse aktiver skal den højere markedsværdi derfor benyttes som grundlag for skattemæssige afskrivninger i sel-skabet.
 Skatterådet tiltræder Skattestyrelsens indstilling og begrundelse, dog med tilføjelse således at Skatterådet svarer "Ja, se dog indstilling og begrundelse.
 2e) elselskaber, hvorved i denne lov forstås selskaber mv., i hvis aktiviteter indgår produktion, transport, handel eller levering af elektricitet, og som har en installeret effekt på over 25 kW. Skattepligten gælder uanset elselskabets organisationsform. Indregistrerede aktieselskaber og anpartsselskaber omfattes dog af nr. 1.
 4) Havne, herunder lufthavne, der er åbne for offentlig trafik, samt gas- og fjernvarmeværker, når adgangen til leverance fra værket står åben for alle inden for det område, hvori værket arbejder, alt for så vidt havnens eller værkets indtægter, bortset fra normal forrentning af en eventuel indskudskapital, ifølge vedtægtsmæssig bestemmelse udelukkende kan anvendes til havnens eller værkets formål. Betingelserne i 1. pkt. er opfyldt, selv om en havn, en lufthavn eller et gas- eller fjernvarmeværk udøver aktivitet, der falder uden for formålet, såfremt disse aktiviteter udøves i et skattepligtigt datterselskab. Betingelserne i 1. pkt. er også opfyldt, selv om en havn, en lufthavn eller et gas- eller fjernvarmeværk har produktion af elektricitet med en installeret effekt på 25 kW eller derunder. Fritagelsen efter 1. pkt. gælder

type: other


text:
dog ikke indtægt ved produktion af elektricitet og for en havn eller lufthavn indtægt ved produktion af varme.
 Stk 1. Hvis et selskab eller en forening mv. overgår fra at være undtaget fra skattepligt efter § 3, stk. 1, nr. 1-18 og 21, til at blive skattepligtig efter § 1, får overgangen virkning for selskabets eller foreningens skattepligt på tidspunktet for påbegyndelsen af den virksomhed, der begrunder skattepligten, eller på det tidspunkt, hvor virksomheden anses for skattepligtig. Skatteansættelsen finder første gang sted for det indkomstår, jf. § 10, som den første indkomstperiode udgør uden hensyn til dennes længde. Den første indkomstperiode kan udgøre op til 18 måneder.
 Stk. 1. Kollektive varmeforsyningsanlæg, industrivirksomheder, kraftvarmeanlæg med en eleffekt over 25 MW samt geotermiske anlæg m.v. kan i priserne for levering til det indenlandske marked af opvarmet vand, damp eller gas bortset fra naturgas med det formål at levere energi til bygningers opvarmning og forsyning med varmt vand indregne nødvendige udgifter til energi, lønninger og andre driftsomkostninger, efterforskning, administration og salg, omkostninger som følge af pålagte offentlige forpligtelser, herunder omkostninger til energispareaktiviteter efter §§ 28 a, 28 b og 29, samt finansieringsudgifter ved fremmedkapital og underskud fra tidligere perioder opstået i forbindelse med etablering og væsentlig udbygning af forsyningssystemerne, jf. dog stk. 7-17 og §§ 20 b og 20 c. 1. pkt. finder tilsvarende anvendelse på levering af opvarmet vand til andre formål fra et centralt kraftvarmeanlæg, jf. § 10, stk. 6, i lov om elforsyning.
 Stk. 1. Geotermiske anlæg, solvarmeanlæg og biogas- eller biomassebaserede varme- eller kraftvarmeværker, som leverer opvarmet vand, damp eller gas bortset fra naturgas til et kollektivt varmeforsyningsanlæg, kan i prisen for de i § 20, stk. 1, nævnte ydelser indkalkulere et overskud. Ligeledes kan eldrevne varmepumper, der leverer varme til et kollektivt varmeforsyningsanlæg, og industrivirksomheder, der leverer overskudsvarme til et kollektivt varmeforsyningsanlæg, indkalkulere et overskud.
 Stk. 2. Energi-, forsynings- og klimaministeren kan bestemme, at andre end de i stk. 1 nævnte anlæg kan indkalkulere et overskud i prisen for de i § 20, stk. 1, nævnte ydelser, såfremt disse er baserede på vedvarende energi og indgår i tilsvarende leveranceforhold som nævnt i stk. 1.
 SKM2019. 310.
 Højesteret udtalte, at det for vandforsynings- og spildevandsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at "hvile i sig selv "-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Højesteret fandt på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af aktiverne måtte være, hvilken værdi aktiverne måtte skønnes at have haft for vandselskabet. Højesteret fandt, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), var et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes værdi efter ligningslovens § 2 burde fastsættes.
 "Værdiansættelsen efter ligningslovens § 2
 Højesteret lægger i overensstemmelse med skønserklæringen, jf. svarene på spørgsmål A, A/B 1 og SS 2, til grund, at der som følge af de regulatoriske krav på området, herunder navnlig "hvile i sig selv"-princippet, ikke er et marked for handel med [vandforsynings-


text:
og spildevandsvirksomheder] eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af værdien af H1s [distributionsnet/ledningsnet og produktionsanlæg]. Der kan således ikke i den foreliggende sag fastsættes en værdi af [distributionsnettet/ledningsnet og produktionsanlæg] baseret på, hvad dette kan sælges for i almindelig fri handel.
 SKAT (nu Skattestyrelsen) har ved udøvelsen af sit skøn over de overdragne aktivers skattemæssige værdi anvendt en tillempet DCF-model ("discounted cash flow"). Skønsmanden har i svaret på spørgsmål E anført, at denne model ikke er egnet til at fastsætte handelsværdien af overdragne aktiver, idet et væsentligt element i modellen er det fremtidige frie "cash flow", der defineres som den likviditet, som skabes ud over det, der skal geninvesteres i virksomheden eller bevares i denne. Som følge af de regulatoriske krav kan der i vandsektoren ikke skabes et frit "cash flow", og det er ifølge skønsmanden derfor ikke meningsfuldt at operere med en diskonteringsfaktor, som er en forudsætning for DCF-modellen. Højesteret finder i overensstemmelse med skønsmandens besvarelse, at DCF-modellen ikke udgør et egnet grundlag for at opgøre den skattemæssige værdi af det distributionsnet, som er overdraget til H1.
 For [vandforsynings- og spildevandsvirksomhed] gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at "hvile i sig selv"-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Højesteret finder på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af [distributionsnettet/ledningsnet og produktionsanlæg] må være, hvilken værdi aktiverne må skønnes at have haft for H1.
 På den anførte baggrund og i overensstemmelse med skønsmandens svar på spørgsmål F finder Højesteret, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes [distributionsnettets/ledningsnettets og produktionsanlæggets] værdi efter ligningslovens § 2 bør fastsættes. "
 Dommene vedrører overdragelser omfattet af ligningslovens § 2, men principperne gælder også ved fastsættelsen af aktivers handelsværdi efter selskabsskattelovens § 5 D, stk. 2 og 7, når der som følge af regulatoriske krav på området, herunder navnlig "hvile i sig selv"-princippet, ikke er et marked for handel med vandforsyningsvirksomheder eller sådanne virksomheders aktiver, og der derfor ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af handelsværdien af aktiverne.
 Opgørelsen af den regulatoriske værdi (POLKA-værdien) foretages i overensstemmelse med den metode og de anvisninger, der gives i "Vejledning til udarbejdelse af reguleringsmæssig åbningsbalance, Forsyningssekretariatet, 17. februar 2010".


text:
Montana taber sag i Højesteret - Fashion Law En blog om mode, lovgivning og alt det imellem
 Højesteret har i dag afgjort en sag mellem ABC Reoler og Montana Møbler om påstået efterligning af Montana-reolen. Og afgørelsen er ikke til Montanas fordel.
 Sagens kerne var, om ABC-Reoler ved at fremstille og markedsføre reolen ABC Quadrant krænkede Peter Lassens og Montana Møblers rettigheder til Montana-reolen efter ophavsretsloven og markedsføringsloven.
 Højesteret fastslog, at Montana-reolen er et funktionsbestemt produkt skabt i et funktionalistisk formsprog, og den ophavsretlige beskyttelse derfor er begrænset til meget nærgående efterligninger. Efter en helhedsbedømmelse fandt Højesteret ikke at ABC Quadrant i sit samlede visuelle udtryk kunne anses som en meget nærgående efterligning af Montana. Der forelå derfor ikke en krænkelse efter ophavsretsloven.
 Højesteret fandt heller ikke at der var grundlag for at fastslå, at der forelå en illoyal markedsfortrængning eller en snyltning på Montana Møblers udviklingsindsats eller reolsystemet Montanas renommé. Der forelå derfor heller ikke en krænkelse efter markedsføringslovens § 1.
 Dommen er helt i tråd med Højesterets praksis i sager vedrørende funktionsbestemt design. Er et produktets design funktionsbestemt eller har det beskedent særpræg, så er beskyttelsesomfanget meget snævert.
 Læs dommen fra Højesteret her.
 Læs dommen fra Sø- og Handelsretten her.
 Tags: efterligning, markedsføringsloven, ophavsret, ophavsretsloven


text:
Kommunale kontorelever er også elever
 Ansættelsesret04.12.2017
 Højesteret har i en netop afsagt dom manifesteret det godtgørelsesniveau i henhold til ligebehandlingslovens § 9, som Højesteret i en lignende sag fastlagde i 2015.
 I erhvervsuddannelsesloven fremgår det, at en elev kan indgå aftale med arbejdsgiveren om forlængelse af uddannelsesaftalen, hvis eleven har orlov i forbindelse med graviditet, barsel eller adoption. Ordet ”kan” gav tidligere anledning til betydelig fortolkningstvivl – for skal lovens ”kan” i disse situationer læses sådan, at arbejdsgiveren reelt har pligt til at forlænge den tidsbegrænsede ansættelse, hvis barselsfraværet gør, at eleven ikke ved det oprindeligt aftalte sluttidspunkt for uddannelsestiden har nået sine uddannelsesmål?
 I januar 2015 blev denne fortolkningstvivl afklaret af Højesteret. Ganske vist vedrørte sagen det private arbejdsmarked, men to af de store aktører på det offentlige arbejdsmarked (FOA – Fag og Arbejde og KL) biintervenerede under højesteretssagen, da afklaringen af denne fortolkningstvivl havde stor betydning på det kommunale område – blandt andet verserede der flere sager. Ved dommen fastslog Højesteret, at eleven i disse situationer kan kræve, at uddannelsesaftalen forlænges i fornødent omfang. I lyset af, at bestemmelsen havde givet anledning til betydelig fortolkningstvivl, fastlagde Højesteret den godtgørelse, der i henhold til ligebehandlingslovens § 9 tilkom eleven, til et beløb svarende til 2 måneders løn.
 For landsretten verserede på daværende tidspunkt tre tilsvarende sager fra det kommunale område. Kommunerne betalte eleverne en godtgørelse udmålt i overensstemmelse med Højesterets anvisninger – og landsretten frifandt herefter kommunerne for at skulle betale yderligere godtgørelse. En af de tre sager vedrørte en kontorelev – og denne sag blev som den eneste anket til Højesteret.
 Kontoreleven gjorde under sagen gældende, at der ikke i forhold til kontorelever ansat i det offentlige havde været nogen retsusikkerhed, og derfor mente kontoreleven, at hun havde krav på en højere godtgørelse.
 Betydelig retsusikkerhed
 Højesteret udtalte, at de kriterier for udmåling af godtgørelse, som Højesteret anvendte i 2015, ikke var begrænset til alene at gælde på det private arbejdsmarked, og at den betydelige retsusikkerhed også havde gjort sig gældende i forhold til kontorelever i kommunerne.
 Højesteret stadfæstede herefter landsrettens dom om, at kontoreleven ikke havde krav på højere godtgørelse end de 2 måneders løn, som kommunen allerede havde udbetalt til kontoreleven. Kommunen blev derfor frifundet.
 Kommunen var under sagen repræsenteret af Norrbom Vinding.
 at det nævnte godtgørelsesniveau selvsagt kun gælder i forhold til de sager, der opstod, før Højesteret afklarede den betydelige fortolkningstvivl, og
 at der i Folketinget i november blev fremsat et forslag om ændring af erhvervsuddannelsesloven, herunder en ændring af den bestemmelse, der har givet anledning til tvivl.


text:
Citatrettens grænser - Studenterafhandling af Ulrik Grønborg
 Citatrettens grænser
 Ophavsretslovens § 22 i et nordisk perspektiv, med særligt fokus på citatretten i digitale medier.
 Af Ulrik Grønborg
 Aarhus Universitet, sommeren 2000
 2. Historisk baggrund.
 3. Ophl. § 11 og dens betydning for citatretten.
 3.1. Ophl. § 11, stk. 1: Krænkende ændringer
 3.2. Ophl. § 11, stk. 2, 1.pkt.: Mindre ændringer
 3.3. Ophl. § 11, stk. 2, 2.pkt.: Navn- og kildeangivelse.
 4. ”Offentliggjort”
 4.1. Lovlig privat visning og fremførsel
 5. ”God skik”.
 5.1. Et samlet krav om loyalitet
 5.2. De legitime formål
 5.2.1. Kunst
 5.2.2. Faglig brug
 5.2.3. Debat
 5.2.4. Nyheder
 5.2.5. Reklamer
 5.3. Sammenfatning.
 6. ”Omfang, som betinges af formålet”.
 6.1. For lange citater
 6.1.1. Kriterier for, hvornår et citat er for langt
 6.2. Fritstående citater
 6.3. For korte citater
 6.3.1. Korte citaters værkshøjde.
 6.4. Krav til det citerende værks omfang.
 6.4.1. Indholdet mere end omfanget
 6.4.2. ”Figenblade”.
 6.4.3. Citater in extenso
 6.5. Sammenfatning.
 7. Citatretten i andre sammenhænge.
 7.1. Naborettighederne.
 7.1.1. Fotos og stillbilleder
 7.2. Kunstcitat efter ophl. § 23-24
 8. Citatretten i bestemte medier
 8.1. Musikcitat og digital sampling.
 8.1.1. Sampling
 8.1.2. Værkshøjde eller ej
 8.1.3. Forholdet til andre rettighedshavere
 8.1.4. Omgåelse ved omarbejdning af citatet
 8.1.5. Citatbetingelserne
 8.1.6. Sammenfatning
 8.2. Citat fra edb og Internettet
 8.2.1. Edb-programmer
 8.2.2. Hjemmesider og multimedier
 8.2.3. Frames
 8.2.4. Links
 8.2.5. Søgemaskiner
 8.2.6. Databaser
 8.2.7. E-mail
 8.2.8. Sammenfatning
 9. Konklusion.
 ”Retten til å sitere er fri”[1]
 Retten til at citere er fri. Uden at spørge ophavsmanden om tilladelse og uden at betale må man med hjemmel i ophl. § 22 benytte en andens værk – når blot det sker inden for reglens grænser. Det er disse grænser for citatretten, der er emnet for denne fremstilling.
 Helt præcis siger reglen i ophavsretslovens § 22: ”Af et offentliggjort værk er det tilladt at citere i overensstemmelse med god skik og i det omfang, som betinges af formålet”.
 Bestemmelsen kan umiddelbart forekomme kort og uproblematisk, men den rummer alligevel kimen til adskillige stridigheder, hvilke vil blive belyst nærmere i det følgende.
 Hvilke formål bør anses for at være ”i overensstemmelse med god skik”, og hvilke bør ikke? Må man aldrig citere i reklameøjemed? Og fungerer citatreglen i en verden, der i stigende grad består af digitale medier? Ikke mindst ud fra retssikkerhedsmæssige hensyn kan det have en betydning at få fastlagt dette. Kender man citatrettens grænser, eller i det mindste nogle retningslinier for lovligt citat, har man som borger større mulighed for at forudsige sin retsstilling og indrette sig herefter.
 Begrebet ”citat” er egentlig en dansk tilnærmelse af ordet citatum, der igen er førnutid af ordet citare: latin for at ”tilkalde” eller ”fremdrage”. På dansk er det almindeligvis en betegnelse for at foretage en ”ordret gengivelse af skrift eller tale”[2]. Man kunne derved få den opfattelse, at det eneste krav til et citat er, at det er ordret. Af ophavsretsloven kan man imidlertid udlede følgende krav til et lovligt citat:
 1. Der må ikke ændres i citatet et på en måde, der virker krænkende -


text:
kun mindre, nødvendige ændringer accepteres. Der redegøres nærmere for dette i afsnit 3 .
 2. Navn og kilde skal angives. Der redegøres ligeledes nærmere for dette formkrav i afsnit 3 .
 3. Det citerede værk skal være offentliggjort. Dette vil blive gennemgået nærmere i afsnit 4 .
 4. Citatet skal ske i overensstemmelse med god skik, hvilket der redegøres for i afsnit 5 .
 5. Citatet skal have et passende omfang, betinget af formålet, hvilket gennemgås i afsnit 6 .
 Det er betingelserne 4 og 5, der er mest uklare, og som har været genstand for flest stridigheder, hvorfor hovedvægten af fremstillingen vil omhandle disse to krav.
 Citatretten i forbindelse med de i ophavsretslovens kapitel V omhandlede ”naborettigheder” vil endvidere blive behandlet (afsnit 7.1 ), ligesom de med citatretten beslægtede kunstcitater efter ophl. §§ 23-24 vil blive omtalt kort (afsnit 7.2 ).
 Slutteligt vil der i to længere afsnit blive set mere indgående på, hvordan citatretten kommer til udtryk i bestemte digitale medier, nemlig ved musikcitat i form af digital sampling (afsnit 8.1 ) og ved citat i forbindelse med edb og Internettet (afsnit 8.2 ).
 Gennemgangen af den danske ophl. § 22 har fået et nordisk perspektiv, idet der er hentet inspiration og fortolkningsbidrag i litteratur, lovforarbejder og retspraksis fra vore naboer i Norge og Sverige, hvor man har en enslydende citatregel i henholdsvis Åndsverkslovens § 22 og Upphavsrättslagens § 22. Praksis og litteratur fra Norge og Sverige indgår derfor i fremstillingen, hvor det kan hjælpe til at belyse uafklarede spørgsmål vedrørende den danske ophl. § 22.
 At citatretten bør ses i dette særlige fællesnordiske perspektiv, har sin begrundelse i citatreglens historiske baggrund.
 Den retlige regulering af citat stammer tilbage fra Lov om Forfatteres og Kunstneres Rettigheder i 1933[3] (herefter 1933-loven), hvor der første gang blev givet hjemmel til citat i begrænset omfang med lovens § 14 a: ”Som Krænkelse af Forfatterretten anses ikke Optagelse af enkelte tidligere udgivne mindre Digte eller Musikværker (...) i et større Hele, som efter sit Hovedindhold er et selvstændigt Værk.”
 1933-lovens § 14 a adskilte sig fra den nuværende på flere punkter, men navnlig er den bemærkelsesværdig ved, at den ikke indeholdt kravet om, at citat skulle ske “i overensstemmelse med god skik”.
 Citatbestemmelsen fandt sin nuværende formulering i den ændring af ophavsretsloven, der blev vedtaget i 1961[4] (herefter 1961-loven). Bestemmelsen var dog på daværende tidspunkt placeret som § 14. Der blev lagt stor vægt på at udforme citatbestemmelsen, således at der i Norden var nogenlunde enslydende regler, og igennem 1940'erne og 1950'erne blev der jævnligt afholdt fællesnordiske møder, hvor lovudkast blev diskuteret og koordineret[5]. Den svenske Auktorrättskommittén (svarende til det danske ophavsretsudvalg) udarbejdede i den forbindelse en særlig grundig betænkning vedrørende ophavsretten og citatretten, hvilken var en inspirationskilde i de øvrige lande[6].
 Udover at sikre en fælles nordisk citatregel, ønskede man tillige at iagttage Bernkonventionen af 1886 og dennes artikel 10 om citat, da alle de nordiske lande havde tiltrådt konventionen. Konventionen stillede (og stiller stadig) krav om, at citat kun kan


text:
ske fra værker, der er ”lawfully made available to the public” og kun i et omfang, der er ”justified by the purpose”. Med citatbestemmelsens krav om, at det citerede værk skal være ”offentliggjort” og citatet skal ske ”i det omfang, som betinges af formålet” er intentionerne med Bernkonventionen opfyldt.
 Samtidig med, at vi i Danmark fik 1961-loven, blev der gennemført lignende lovændringer i Norge og Sverige og Finland, der fik deres citatbestemmelse vedtaget i henholdsvis 1961, 1960 og 1961.
 Torben Lund udarbejdede i 1963 en kommentar til den danske ophavsretslov (1961-kommentaren). Der kan stadig hentes væsentlige fortolkningsbidrag i denne, eftersom citatbestemmelsen ikke har ændret ordlyd siden bogens udgivelse. Ophavsretsloven som helhed har dog ikke ligget uforandret hen. Der kom en større ændring i 1995, hvor fotografiloven blandt andet blev en del af ophavsretsloven, og hvor citatbestemmelsen blev flyttet til sin nuværende placering i lovens § 22.
 Der gik et omfattende udvalgsarbejde forud for 1995-lovens vedtagelsen, men forslag om ændringer af citatbestemmelsens formulering blev afvist forud for lovens vedtagelse. I Kulturministeriets bemærkninger til lovforslaget (1995-bemærkningerne) blev afvisningen begrundet med, at man ønskede at give domstolene en længere tid til at udvikle en retspraksis, samt at de tilsvarende lovændringer i Norge og Sverige og Finland ikke havde ført til en ændring af deres citatbestemmelse[7].
 Den seneste væsentlige ændring af ophavsretsloven kom i 1998[8] (1998-loven), hvor EU-direktiv 96/9 om databasebeskyttelse blev inkorporeret. Peter Schønnings kommentar til ophavsretsloven fra 1995 blev i den anledning ajourført, og vil i det følgende blive betegnet 1998-kommentaren.
 3. Ophl. § 11 og dens betydning for citatretten
 Det første krav et lovligt citat skal opfylde, er, at det skal overholde de i ophl. § 11 opstillede betingelser. Ophl. § 11 er den første bestemmelse i ophavsretslovens kapitel II, og den gælder generelt for alle ”lånereglerne” i kapitlet, herunder citatretten. De betingelser, der opstilles af ophl. § 11 er uomgængelige, men de har ikke givet anledning til samme tvivl som de øvrige betingelser, hvorfor de kun vil blive behandlet ganske kortfattet.
 Det følger af ophl. § 11, stk. 1, at der ikke gøres indskrænkninger i ophl. § 3, selvom man foretager citat. Det er således forbudt at citere fra et værk i en sammenhæng, som er krænkende for ophavsmandens litterære eller kunstneriske anseelse eller egenart. At bestemmelsen har en reel selvstændig betydning, illustreres af, at den har været benyttet i flere sager om citat, se eksempelvis den på side > PAGEREF Menn \h 29 > nævnte sag NIR 1983.138 ”The Hite report”, hvor Oslo byret fandt, at ”forfatterens og verkets anseelse er krenket ved at utdragene fra boken er benyttet som om den var pornografisk”. Bestemmelsen er dog ikke mere vidtgående end, at det er tilladt at citere i eksempelvis en kritisk anmeldelse af et værk. Kritik må en ophavsmand tåle, selv om det går ud over ham og hans værks anseelse, så længe det ikke kan betegnes som krænkende.
 3.2. Ophl. § 11, stk. 2, 1. pkt.: Mindre ændringer
 Ifølge den almindelige sproglige forståelse af et citat, er et


text:
citat en ordret gengivelse af skrift eller tale fra et andet værk. Juridisk er der imidlertid i ophl. § 11, stk. 2, 1. pkt. givet mulighed for, at man kan forlade den ordrette gengivelse og foretager mindre ændringer i det citerede. Dette hjemler ikke, at man laver egentligt krænkende ændringer, men tillader, at man foretager ændringer af ren teknisk/ håndværksmæssig karakter, som er påkrævede for den i øvrigt lovlige brug af citatet. For eksempel er det vanskeligt med instrumenter at gengive musikværker uændret, og man må ved musikcitat acceptere små ændringer i toneart, tonehøjde, tempo og instrumentering i det citerede (med en mulig undtagelse af sampling af musik, hvor citatet sker uden ændringer, se afsnit 8.1 på side 33 ).
 Er citatet meget forandret, kan forholdet i visse tilfælde i stedet kaldes et referat.
 I en norsk sag, refereret i Norsk Retstidende 1948.58, havde advokat Eivind Eckbo skrevet en bog om kræftforskning, hvori han gengav uddrag fra lægen L. Kreybergs arbejder. Brudstykkerne var imidlertid ”gjengitt på en så unøyaktig måte med utelatelser, forkortelser og omskrivninger, at de i den grad avviker fra professor Kreybergs fremstilling i originalverkene”. Af disse grunde, og da gengivelsen skete uden citationstegn, fandt retten, at der snarere var tale om referat end citat. Eckbo blev herefter frikendt, da misvisende referater ikke er i strid med ophavsretsloven, hverken i Norge eller i Danmark. Det kan ikke udelukkes, at groft misvisende referater efter omstændighederne vil kunne straffes efter anden lovgivning, eventuelt straffelovens bestemmelser om ærekrænkelser.
 I 1961-bemærkningerne går man let hen over adgangen til at referere, idet ”man har anset det for uden videre klart, at adgangen hertil er fri”[9]. At adgangen er fri, mens citatretten skal opfylde betingelser, synes imidlertid at gøre det særligt nødvendigt at klarlægge forskellen mellem disse.
 Begge består for så vidt af en gengivelse af andres værker. Forskellen er, at et referat er en selvstændigt bearbejdet gengivelse, hvor meningsindholdet er blevet givet sin egen ydre form, mens et citat er en direkte og (forholdsvis) ordret gengivelse af dele af andres værk, således at den citerendes egen indsats reelt er begrænset til at finde frem til værket.
 Det er næppe enhver mindre omformulering af en tekst, der kan accepteres som referat. Kun hvis originalværket har undergået en så stor ændring, at der er blevet tale om et nyt og selvstændigt værk, kan det henføres til reglen i ophl. § 4, stk. 2 om fri benyttelse. Det afgørende må være, hvorvidt de to værker opleves som identiske i indhold og form. Eller for at bruge 1961-bemærkningernes ord: “Det, der beskyttes, er den personligt prægede form, som idé og indhold er iklædt”[10].
 3.3. Ophl. § 11, stk. 2, 2. pkt.: Navn- og kildeangivelse
 Ophl. § 11, stk. 2, 2. pkt. stiller krav om, at ved offentlig gengivelse af et værk, skal kilden angives i overensstemmelse med, hvad god skik kræver. Dette krav om kildeangivelse skal ses i sammenhæng med ophl. § 3's krav om, at ophavsmanden navngives. Kravene udgør en særskilt betingelse for, at et citat


text:
kan anses for at være lovligt, og skal normalt begge opfyldes, medmindre god skik tilsiger andet.
 Spørgsmålet blev berørt i UfR 1936.707 HD ”Akvavit-dommen”, der gennemgås nærmere på side > PAGEREF grosserer \h 12 > . Sagsøger fik ikke medhold i sin principale påstand om, at citat i reklameøjemed var ulovligt under de konkrete omstændigheder, men fik dog medhold i sin subsidiære påstand om, at den blotte angivelse af, at H.H. Seedorf Pedersen var ophavsmand til de citerede verselinier, ikke opfyldte den daværende § 14 a's krav til tydelig kildeangivelse. Det fremgår, at Højesteret mente, at sagsøgte også burde have anført digtets og digtsamlingens navn.
 Hvorvidt der i dag kan stilles samme krav til udførligheden af angivelse af ophavsmand og kilde afhænger af, ved hvilken værkstype og i hvilken sammenhæng, citatet sker. I nogle sammenhænge synes det at være fyldestgørende og i overensstemmelse med god skik, at blot ophavsmandens navn angives. Således må man af praktiske årsager formentlig antage, at ikke alle medophavsmænd (hele “rulleteksten”) ubetinget skal nævnes, hvis man blot benytter et kortere filmklip.
 Man kan forestille sig andre tilfælde, hvor kravet om overensstemmelse med god skik formentlig medfører, at man desuden skal angive tid, sted og i hvilken anledning en citeret ytring blev fremsat, da det kan have afgørende betydning for, at citatet ikke misforstås.
 Kravene om navngivning og kildeangivelse, samt kravene til citaters ændring, er ret beset lige så fundamentale krav til et citats lovlighed som de øvrige krav, der fremgår direkte af ophl. § 22. Når ophl. § 22's betingelser i det følgende gennemgås, bør det således holdes in mente, at et citat ikke nødvendigvis er lovligt, blot fordi ophl. § 22 er overholdt – ophl. § 11 skal tillige iagttages.
 Det er oftest forholdsvis enkelt at fastslå, om et værk er offentliggjort eller ej, og er offentliggørelse først konstateret, er det et retsfaktum, der ikke kan trækkes tilbage.
 I den oprindelige 1933-lovs § 14 a var kravet til lovligt citat, at det citerede værket skulle være udgivet, hvilket er et strammere krav: For at et værk kan siges at være udgivet, skal der være sket eksemplarspredning til almenheden, eksempelvis ved at et vist antal plader er blevet bragt i handlen eller lignende. Et udgivet værk er altid offentliggjort, men det samme gælder ikke vice versa.
 Et værk er offentliggjort, når det ”lovligt er gjort tilgængeligt for almenheden”, jf. ophl. § 8, stk.1. Tilgængeliggørelse for almenheden kan ske ved eksemplarspredning, eksemplarvisning eller fremførelse for offentligheden, jf. ophl. § 2, stk. 3.
 I sagen, der er refereret i NIR 1987.89 ”Fyris Radio”, anså retten det som offentlig fremførsel af musik, at forhandleren afspillede kortvarige musikcitater af 30-60 sekunders varighed for kunder, der ønskede en demonstration af stereoanlægs formåen. Det var uden betydning, at det som regel kun var for én kunde, musikken blev spillet, da der var adgang for alle i butikken, og der ikke var gjort noget for at afholde andre kunder fra at lytte.
 Først når et værk er offentliggjort med ophavsmandens samtykke, kan der


text:
lovligt citeres fra det. Som Stray Vyrje udtrykker det: ”De verk almenheten ikke kjenner, har den heller ikke behov for å sitere fra”[11].
 I nordisk retspraksis har der været flere sager[12], hvor ikke-offentliggjorte bøger, selvbiografier, breve, aftaler mv. er blevet gjort til genstand for citering. Illustrerende for retstilstanden er nedenstående sag, som er bemærkelsesværdig derved, at sagsøgte tillige overtrådte citatreglen ved at citere hele værket in extenso, hvilket kun i helt særlige tilfælde er i overensstemmelse med ophl. § 22, se nærmere nedenfor i afsnit 6.4.3 på side 29 om helhedscitat.
 NJA 1985.909 (også gengivet i NIR 1986.239) ”Med egna ord”.
 Aftonbladet i Stockholm havde modtaget et anmeldereksemplar af en bog med titlen ”Med egna ord”, hvori indgik et interview med politikeren Olof Palme. Aftonbladet valgte herefter at gengive interviewet med Olof Palme in extenso med nogle få indledende ord om bogens navn, udgivelsesdato og forfatteren. Den svenske højesteret var ikke i tvivl om, at der var sket krænkelse af ophavsretten. Højesteret henviste vedrørende ansvarsspørgsmålet til Hovrättens præmisser om at ”med hänsyn främst till den omfattning i vilken citat gjorts i artikln föreligger – oavsett om boken vid tiden för artikelns publicering var offentliggjord eller ej – ett sådant utnyttjande att det hade krävt medgivande av bokens upphovsman eller förlaggare”[13]. Af præmisserne ses, at krænkelsen både skyldtes citatets store omfang, såvel som at værket ikke var offentliggjort.
 Det kan tilføjes, at der var et til forveksling lignende hændelsesforløb i en utrykt dom af 09.05.1997 fra Københavns Byret ”Kommissærens Dagbog”. Fremsendelsen af anmeldereksemplarer af EU-kommissær Ritt Bjerregaards bog til forskellige avisredaktioner kunne ikke sidestilles med en offentliggørelse, og bogen blev gengivet in extenso i et tillæg til dagbladet Politiken, hvorfor retten nåede frem til, at ophavsretten var blevet krænket. Dommen er kort omtalt i 1998-kommentaren s.199, men vil ikke blive gennemgået nærmere her, grundet sagens lighed med den ovenfor refererede dom.
 Normalt har ophavsmanden eneret til at råde over sine ikke-offentliggjorte værker, men dette gælder ikke absolut. Der må sondres mellem den offentlige og den private sfære, og desuden sondres mellem eksemplarfremstilling og andre måder at råde over værket på.
 Ophavsmanden har efter ophl. § 2 eneretten til eksemplarfremstilling af sit ikke-offentliggjorte værk, og kan således teoretisk protestere mod at blive citeret fra eksempelvis sine private breve/e-mails, uanset om citatbrugen sker i et andet privat brev eller i en offentlig debat. Det bemærkes i den forbindelse, at adgangen til eksemplarfremstilling til privat brug er indskrænket til at gælde privatkopiering af offentliggjorte værker, jf. ophl. § 12.
 De øvrige økonomiske rettigheder, der følger af ophl. § 2, er rettighederne til at gøre værket tilgængeligt for offentligheden. Disse enerettigheder til spredning, visning og fremføring af værket er således begrænset til den offentlige sfære.
 I praksis må dette få som konsekvens, at ophavsmanden har eneretten til enhver form for eksemplarfremstilling af ikke-offentliggjorte værker, mens han må tåle citatmæssig visning eller fremføring indenfor det private område. Hjemlen for dette er ophl. § 2 og ikke § 22, eftersom ophavsmandens manglende beskyttelse har sit udspring i


text:
ophavsretslovens begrænsede virkeområde og ikke i lånereglerne i lovens kapitel II. Det må antages, at det kun er i sjældne tilfælde, at denne form for citat finder sted.
 5. ”God skik”
 Når man skal vurdere retmæssigheden af et citat, finder man ofte svaret ved at rette opmærksomheden mod citatets formål. Nogle formål anses for at være ”i overensstemmelse med god skik” og derved acceptable – andre ikke. I det følgende er det søgt sammenfattet i hvilke situationer citat normalt anses for legitimt. Sammenfatningen omfatter ikke alle tænkelige formål med citat, men det skulle dog være de fem mest udbredte bevæggrunde for at citere, der gennemgås.
 Formål, der må anses for uacceptable, fordi de strider mod den citeredes ideelle eller økonomiske interesser er omtalt på side 11 i afsnit 5.2.5 om reklame.
 Hvorvidt citatreglen reelt bør opfattes som et enkelt krav om loyal brug, er tillige omdiskuteret, hvorfor der indledningsvis vil blive redegjort for, hvorfor det er formålstjenligt at opdele citatreglen i flere krav.
 De i ophl. § 22 opstillede to hovedkrav til lovlige citater (”overensstemmelse med god skik ”og et ”omfang, som betinges af formålet”) bliver ofte sammenfattet i et enkelt krav om loyalitet: Benyttes citatet loyalt, anses lovens krav for at være opfyldt.
 At citatbetingelserne skulle kunne sammenfattes i et loyalitetskrav kan ikke umiddelbart læses ud af § 22's ordlyd. Alligevel er det almindeligt antaget i teorien og i forarbejderne til ophavsretsloven, at der kan ske denne sammenfatning[14].
 Fordelene ved en forenkling er imidlertid begrænsede, idet kravet om loyalitet må konstateres at være ligeså upræcist som § 22's udtrykkelige krav. Hvad er et loyalt formål? Hvad er det, der gør nogle hensigter mere loyale end andre?
 En sammenfatning af ophl. § 22's krav til ét samlet krav om loyalitet er i mange tilfælde forståeligt, for ofte overlapper de to betingelser. Eksempelvis vil et for langt citat ofte samtidig være foretaget i et ulovligt øjemed, fordi den citerende har søgt at tilegne sig det oprindelige værk.
 På lignende måde er grænsen mellem egentlige fejlcitater (hvor det citerede med vilje forvanskes) og for korte citater (hvor citatet er af så beskedent omfang, at den reelle mening ikke fremgår) svær at trække, hvilket ligeledes kunne tale for en sammenfatning.
 Det er dog ikke helt uden værdi at opretholde en opsplitning af kravene i to, sådan som § 22 umiddelbart foreskriver. Derved kan man fastholde, at kravet om, at citatet skal ske ”i overensstemmelse med god skik”, er en kvalitativ betingelse, der stiller krav til citatets brug, mens kravet om ”betinget af formålet” mere er et kvantitativt krav, der går på den tilladte længde af et citat.
 En stringent opdeling tjener tillige analytiske og pædagogiske formål. Opdelingen er således benyttet til at disponere denne fremstilling for derved at kunne gennemgå kravene til det tilladte citat på en overskuelig måde.
 Ser man på retspraksis, synes mange overtrædelser da også at bunde i, at:
 - Man citerer passende længde, men i et uacceptabelt øjemed – et emne, der vil blive uddybet straks nedenfor.
 - Man


text:
citerer i et legitimt øjemed, men citatets længde overholder ikke kravet om at være betinget af formålet, se nærmere i afsnit > REF _Ref490231312 \r \h \* MERGEFORMAT 6 > , side 18 .
 At bibeholde en opdeling i to krav ændrer dog ikke ved, at kravene er vage og behøver uddybning.
 Ved en vurdering af, hvorvidt et citat er ”i overensstemmelse med god skik” må man vurdere, om der er tale om et redeligt formål, der kan anses for beskyttelsesværdigt.
 På baggrund af retspraksis og retsteorien synes der at kunne skitseres nogle principielt forskellige hovedformål med at citere:
 § citat som et kunstnerisk virkemiddel,
 § citat som et fagligt/videnskabeligt illustrerende virkemiddel,
 § citat som led i en debat,
 § citat som led i nyhedsformidling og muligvis
 § citat som led i reklame.
 Det sidstnævnte ”reklameformål” er specielt, idet den almindelige antagelse om, at citat i reklameøjemed ikke er legitimt, muligvis er for kategorisk. Emnet bliver derfor behandlet særligt grundigt og udførligt i et længere afsnit, afsnit 5.2.5 på siderne 11 -17 .
 Citater benyttes ofte i en kunstnerisk sammenhæng, hvor et brudstykke eller et element af et værk benyttes i et nyt værk som et kunstnerisk virkemiddel. Både indenfor musik, film og litteratur findes der eksempler på det kunstnerisk begrundede citat. Indenfor film kunne kunstneriske brug eksempelvis bestå i, at en films hovedperson som led i handlingen går i biografen, hvorved man ser en del af en ældre film eller lignende. Citat som hyldest indenfor musik omtales nærmere på side 38 .
 Hvis man i det konkrete tilfælde vurderer, at brugen er kunstnerisk legitim, og ophavsmandens økonomiske interesser ikke er berørt, vil brugen af citat som kunstnerisk virkemiddel være i overensstemmelse med kravet om god skik.
 I nogle tilfælde kan brugen af et tidligere værk benyttes i det kunstneriske øjemed at skabe en særlig stemning – det være sig munter, sørgelig, dyster eller romantisk. I andre tilfælde skabes stemningen direkte ved, at det citerede værk er velkendt af publikum. I begge situationer bør citatet holdes helt kort og blot give et ”glimt” af association, der vækker publikums hukommelse. Får citatet en sådan længde, at fremføringen i sig selv skal give publikum en oplevelse, er citatet ikke længere betinget af det kunstneriske formål, men af underholdningsformål. I sådanne tilfælde vil brugen ske i strid med ophavsmandens økonomiske interesser, og man har begivet sig udenfor det lovlige citats grænser. Dette sætter særligt en begrænsning i forbindelse med musikcitater, se nærmere i afsnit 8.1 på side 33 om musikcitater.
 Benytter man stemningsskabende musikcitater indenfor litteraturen, står det antageligt i en lidt anden stilling. Her kan det eksempelvis ske, at forfatteren lader en romanperson nynne en bestemt sangtekst, der giver læseren et indtryk af personens sindstilstand eller lignende. Risikoen for, at ophavsmandens økonomiske interesser skades, vil tillige generelt være mindre.
 Undertiden er genkendeligheden et udslag af, at man ønsker at hylde den oprindelige ophavsmand.
 Også her er forudsætningen, at der er tale om et reelt kunstnerisk begrundet citat og ikke et skalkeskjul for


text:
snylteri på en tidligere ophavsmand og hans værk. Det må antages, at det i praksis ikke vil være særligt svært at adskille de illoyalt begrundede citater fra de reelle.
 Citat i en mere videnskabelig sammenhæng anses tillige for at være et af citatrettens kerneområder.
 Skal man kommentere andres værk, er det hensigtsmæssigt at kunne citere dem. Her kan citatet benyttes fagligt som illustration eller kritik af en del af en fremstilling, en analyse, et foredrag eller lignende. En nær sammenhæng med det citerende hovedværk er her nødvendig. Citatet skal illustrere en pointe i hovedværket, eventuelt ved at fungere som et egentligt bevis for en tese – dog må det aldrig blive unødigt langt, da det så ikke opfylder betingelsen om et omfang, betinget af formålet.
 Det mest udbredte forum for citater må være i sammenhæng med debat. Dette er også en form for kritisk fremstilling, hvor citatet benyttes til at gengive en andens mening, som man støtter eller søger at imødegå. Retten til at citere eksempelvis andre debattører er uundværlig, da den ophavsretlige eneret ellers kunne stille sig i vejen for en fri diskussion. Stray Vyrje mener, at man her befinder sig indenfor ”selve kjerneområdet for sitatretten – å fremme offentlig debatt og meningsutveksling”[15].
 Der bør derfor være en udstrakt ret til at kunne citere fra den politiske og kulturelle debat, da det er nødvendigt for en korrekt og præcis gengivelse af ophavsmandens udtalelser. For korte citater og fejlcitater vil typisk heller ikke være i den citeredes interesse.
 Udover at citat kan benyttes i kunst, videnskab eller debat, er citater også udbredte i nyhedssammenhænge. Dagsaktualitet kan begrunde en citatadgang, hvilket pressen i praksis nyder godt af. Hindringer af den frie informationsudveksling er af indlysende samfundsmæssige grunde betænkelige, og skal aviser mv. opfylde deres rolle som orienterende medie, er det nødvendigt, at de kan citere fra de udtalelser, der kommer som led i dagens debat og hændelser.
 Det taler også for den videre citatadgang i forbindelse med nyhedsformidling, at der oftest vil være tale om engangsbenyttelse og derfor ikke nogen videre fare for varigt snylteri. En mere udstrakt ret til citat end man normalt tillader fra filmiske og musiske værker må således eksempelvis accepteres, hvis en kendt skuespiller eller komponist dør. I så fald bør man i et nyhedsindslag om dødsfaldet kunne bringe et udsnit af en fremføring af et af kunstnerens værker, og lade dette få en længde, så man ikke blot genkender værket, men også får en genoplevelse af musikeren som musiker, skuespilleren som skuespiller osv.
 Også citat af de vigtigste highlights i sportskampe må tillades, når det sker som led i nyhedsformidling. I England har denne adgang til at viderebringe brudstykker fra blandt andet fodboldkampe været diskuteret i en dom af 11.01.1991 vedrørende selskaberne BBC og British Sky Broadcasting[16].
 For egentlige pressemeddelelser fra udenlandske nyhedsbureauer gælder der den særlige regel i ophl. § 72, hvorefter en meddelelse hverken må gengives helt eller delvist, før der er gået 12 timer fra offentliggørelsen. Bestemmelsen, der angiveligt sigter mod at beskytte


text:
rentabiliteten af international nyhedsformidling, gælder dog kun for meddelelsens konkrete form. Nyheden, som pressemeddelelsen bygger på, er ikke beskyttet.
 Udover de ovennævnte fire hovedformål med at citere, er der et femte formål, hvis legitimitet er omstridt: Citat som led i reklame. Bruger man citater i erhvervsmæssige sammenhæng er det normalt antaget, at man har begivet sig for langt væk fra citatrettens kerneområde. Betænkning 1197/1990 gør det således klart, at man i dag ikke anser det for legitimt at benytte citater i reklameøjemed, fordi det “kun i sjældne tilfælde (vil) være i overensstemmelse med kravet om god skik"[17].
 I dansk ret er der dog enkelte områder, hvor man har en hævdvunden tradition for, at citater alligevel godtages, nemlig citat af anmeldelser i reklame for bøger, film og teater. Hvorvidt der må citeres fra anmeldelser af andre produkter, samt hvorvidt er for kategorisk at forbyde enhver reklamemæssig citering, er blandt de ting, der vil blive diskuteret nærmere nedenfor.
 5.2.5.1. Reklamebrug – engang lovligt
 På baggrund af den ovenfor citerede udtalelse fra betænkning 1197/1990 kan det umiddelbart synes paradoksalt, at det ved højesteretsdommen i UfR 1936.707 HD blev stadfæstet, at et beskyttet værk lovligt kunne benyttes i reklamesammenhæng uden ophavsmandens samtykke:
 En grosserer havde lavet en brochure/reklameskrift om de forskellige typer spiritus, som han forhandlede. Reklamen fyldte 20 sider og var trykt i 6.000 eksemplarer. Under omtalen af lysholmersnapsen var der i brochuren citeret et vers fra et digt af forfatteren Hans Hartvig Seedorf Pedersen: ”Lad mig spire i en Ager, nok saa lille, nok saa mager, blot jeg genopstaar engang som Aquavit”. Forfatteren mente, at der var tale om en krænkende brug og påstod sig tillagt erstatning, men Højesteret gav den sagsøgte grosserer medhold i, at der var tale om et lovligt citat.
 Afgørelsen er siden blev kritiseret i flere ophavsretlige fremstillinger[18], og man kan da også umiddelbart undre sig over, at Højesteret dengang fandt, at der var tale om lovligt citat.
 Svaret findes i, at hjemlen til citat på daværende tidspunkt var 1933-lovens § 14 a. Efter denne bestemmelses formulering var det hjemlet at optage mindre dele af tidligere udgivne værker ”i et større Hele, som efter sit Hovedindhold er et selvstændigt værk” – den i den nuværende ophl. § 22 så væsentlige betingelse om, at citatet skal foretages i overensstemmelse med god skik, fandtes ikke på daværende tidspunkt. Højesteret bemærkede da også i sine præmisser, at der ”savnes den fornødne Hjemmel til at indskrænke § 14 a til kun at angaa de af Sagsøgte nævnte folkeoplysende og –opdragende samt veldædige Værker (...)”.
 Efter nutidens målestok var det en beskeden reklamekampagne, som citatet blev benyttet i, men alligevel ville sagen utvivlsomt få det modsatte resultat i dag, hvor citatbestemmelsen har fået sin nuværende formulering. Antageligvis ville en tilsvarende reklamebrug i dag både krænke ophavsmandens ideelle og økonomiske interesser.
 5.2.5.2. Ideel krænkelse
 Reklamebrug af et citat vil generelt kunne stride mod god skik ved at krænke en ophavsmand af ideelle årsager, idet der er en latent risiko for at ophavsmanden bliver identificeret


text:
med det produkt eller det standpunkt, som der reklameres for. Betænkning 1197/1990 giver udtryk for den samme bekymring, idet den nævner, at der er eksempler på, at samlinger af udklip vedrørende udlændinges kriminalitet er blevet samlet og husstandsomdelt. I betænkningen anføres det, at der herved sker et misbrug af avisen og “samtidig bliver journalisten 'spændt for vognen' i en reklamekampagne for et produkt eller en sag, som han ikke nødvendigvis behøver at sympatisere med”[19].
 Dertil kommer faren for, at folk får det indtryk, at ophavsmanden er ”til salg”: Uanset hvilket produkt, der er tale om, kan det så tvivl om ophavsmandens integritet, at han overhovedet ses i reklamesammenhænge. Det kan endda gå endnu videre; man kan blive sat i forbindelse med et standpunkt eller et produkt, som man normalt er direkte imod:
 I den norske ”Cisordinol-sag”, refereret i NIR 1995.687, havde et lægemiddelfirma lavet en reklame for nervemedicinen Cisordinol, bestående af en brochure, en plakat med motiv af brochurens forside, og en såkaldt ”reminder”. Reklamen var udelukkende henvendt til psykiatere og psykologer. I reklamematerialet var der uden tilladelse brugt citater fra forfatteren H. Kofoeds bog ”Lars Hertevig – Lysets maler”. Under de konkrete omstændigheder fandt Lagmannsretten, at citatet fra Kofoeds bog ikke blot gav et misvisende indtryk af, hvad Kofoed mente, men et direkte modsat indtryk. Den stedfundne brug af citatet var derfor ”egnet til å skape mistanke om at Kofoed mot betaling kan innta andre standpunkter enn dem han står for i de faglige sammenhenger”[20] (min kursivering).
 5.2.5.3. Økonomisk krænkelse
 Netop brugen i reklamer leder opmærksomheden hen på, at der også kan være store økonomiske interesser forbundet med brugen af et citat. Ophavsmanden ville ofte have kunne krævet et betydeligt vederlag for den brug af hans værk, som nu søges hjemlet i den ”gratis” citatret. Er det således sædvanligt, at der i en branche gives vederlag for brug, bør det tillægges betydning for vurderingen af, om brugen er illoyal[21]. Det er dog ikke enhver branchesædvane/skik, der er acceptabel – domstolene vurderer selv, hvorvidt en ”skik” også lever op til lovkravet om ”god skik”.
 Der er også kommercielle interesser i bred forstand, der går imod citatretten, selv om det kan være tvivlsomt om den brug, der finder sted, kan betegnes reklamebrug. De svenske 1960-lovforarbejder omtaler et eksempel fra praksis, hvor dele af et digt blev brugt som mønster på gavepapir, og konstaterer, at denne brug af et citat er ”helt utanför citaträttens område”[22].
 5.2.5.4. Forskellige reklametyper
 Begrebet ”reklame” synes reelt at dække over mange forskellige fænomener, lige fra den nøgternt informerende pressemeddelelse til den storstilede kampagne, der søger at påvirke hele befolkningens indkøbsvaner. Det er ikke uden videre givet, at citat i alle reklamesammenhænge skal behandles ens.
 Citat i de rent informative reklamer synes at ligge nærmest på at kunne hjemles i hensynet til almenheden og den frie meningsudveksling. En pressemeddelelse er et eksempel på en blanding af det rent informerende og det salgsfremmende øjemed; uden at henvende sig direkte til kundegruppen, sigter den dog alligevel på at øge efterspørgslen


text:
ved at få aviser/TV/radio til at fortælle bestemte ting om arrangementet.
 Når det salgsfremmende element bliver for fremtrædende vil det som hovedregel føre til, at man ikke længere kan citere andres værker uden samtykke. Selvom interessen for et produkt eller en sag (eksempelvis et folketingsvalg) kan hævdes at være almen, falder den interesse nogen har i at påvirke folks holdninger/efterspørgsel udenfor de hensyn, som citatretten er beregnet på at fremme.
 Brugen af ophl. § 22 er i forvejen underlagt en konkret vurdering, hvorfor man kan sige, at der i reklamesammenhænge muligvis bør overvejes et ekstra moment – reklamens art.
 5.2.5.5. Boganmeldelser
 Anmeldelserne af et værk må i et vist omfang gerne citeres med det formål at fremme omsætningen af det anmeldte. Der er en mangeårig sædvane for, at citater fra bog-, teater- og filmanmeldelser tolereres anvendt i forbindelse med reklame for værket. Denne sædvane accepteres udtrykkeligt i betænkning 1197/1990, hvori det siges, at “Udvalget tilsigter ikke nogen ændring på dette område”[23].
 Svenske Herler skriver noget kategorisk, at: ”Citatregeln kan således inte åberopas vid önskan att utnyttja verk i reklamsammanhang. (...) För att ett intrång i upphovsmannens ideella rättigheter inte skall göras gällande, krävs här upphovsmannens samtycke”[24]. Denne udtalelse er ikke i overensstemmelse med den reelle retstilstand i Sverige, hvor det som i Danmark tillades at citere anmeldelser ”i bok- och nöjesannonser”[25].
 Anmelderne bør ikke af den grund frygte misvisende citater, for selvom det ikke er al reklamemæssig brug, der er udtrykkeligt forbudt i loven, giver det ikke fri adgang til at citere film-/bog-/teateranmeldelser. Citatretten skal stadig udøves i overensstemmelse med god skik, og det vil aldrig kunne forenes med kravet om god skik at gengive misvisende udsnit af andres udtalelser på en sådan måde, at meningsindholdet bliver ændret.
 5.2.5.6. Andre anmeldelser
 Film-, bog- og teateranmeldelser bør næppe stå i en særstilling i denne sammenhæng. Det synes at være med rette, at Deichmann tager afstand fra Københavns Byrets dom af 22.04.1993[26], hvor en anmelder fik medhold i, at citater fra hans vinanmeldelse i reklamesammenhæng kunne bringe hans uafhængighed i tvivl, hvorfor citatet ikke kunne tillades.
 Den egentlige begrundelse for, at man igennem så mange år har tilladt brugen af citat fra anmeldelserne må være, at de citerede anmeldelser netop er skabt udfra et ønske om at give offentligheden information om den vare, man søger at sælge. Dette ræsonnement må også kunne lægges til grund ved vinanmeldelser, hvor der er en tilsvarende sammenhæng mellem en vare og et værk/anmeldelse.
 Stray Vyrje mener, at også ”produkttester” (formentlig forstået som uvildige produktundersøgelser og forbrugertests) må kunne citeres i forbindelse med markedsføringen af det testede produkt[27]. Hvorvidt en domstol vil nå til samme resultat kan naturligvis ikke siges med sikkerhed, men en vis forsigtighed ved citeringen af produktundersøgelser vil utvivlsomt være på sin plads. Ved netop disse tests synes der at være større mulighed for, at et citat vil blive taget ud af sammenhængen, og testen kan ikke citeres i sin helhed med hjemmel i ophl. § 22. Er der tale om en sammenlignende undersøgelse


text:
af flere produkter, vil et citat af en del af undersøgelsen desuden ofte kunne komme i strid med markedsføringslovens § 2 om vildledende og urimeligt mangelfulde angivelser.
 5.2.5.7. Citat i reklame for det citerede produkt
 I betænkning 1197/1990 tales der om faren for, at ophavsmanden bliver ”spændt for vognen”[28] som reklame for et produkt, han ikke sympatiserer med. Bekymringen synes berettiget, men bør næppe bruges som begrundelse for at afvise enhver form for reklame. Der kan ikke være nær samme principielle indvendinger mod reklamebrug af citat, når det sker for at promovere ophavsmandens eget værk.
 Herler er inde på den samme, når hun hævder, at man allerede nu kan ”anse det lovligt om man vid försäljningsbefrämjande kampanjer återger utdrag ur recensioner av ifrågakommande verk. Denna syn kan försvaras med att man strävar efter att få upphovsmannenes namn vida känt och sålunda öka efterfrågan på verket (produkten)”[29].
 Desværre synes domstolene (endnu?) ikke at dele dette syn på problemstillingen. Problemet var fremme i sagen UfR 1998.525 ØLK:
 Cd-parallelimportøren CeeDee Empire indlagde på sit website i reklameøjemed ca. 1.500 musikcitater á 30-40 sekunders varighed fra plader, han forhandlede. Pladeproducenterne, repræsenteret ved brancheforeningen IFPI, påstod fogedforbud nedlagt, idet de hævdede, at det var en krænkelse af reproduktionsretten i ophl. § 66, og at musikcitaterne gik ud over citatretten i ophl. § 22. CeeDee Empire forsvarede sig med blandt andet med, at citeringen var loyal og passende beskeden, udnyttelsesmulighederne for forbrugerne var begrænset, og at der var tale om et simpelt ”lydlån” og ikke en udnyttelse af værket. Fogedretten gav IFPI medhold, og nedlagde fogedforbud mod brugen under henvisning til, at ”den kopiering, rekvisitus har foretaget, ligger ud over, hvad der naturligt må anses at være hensigten med citatretten i medfør af ophavsretslovens § 22. Rekvisiti kopiering er ikke sket i nogen anden sammenhæng end med salg for øje”. Dette forbud blev senere stadfæstet af Østre Landsret i henhold til de af fogedretten anførte grunde.
 Med hensyn til reklamebrug af citater, kunne ovennævnte afgørelse umiddelbart tolkes som havende endeligt afgjort, at musikcitater på Internettet ikke kan accepteres i reklameøjemed. Sagens afgørelse er imidlertid baseret på meget konkrete omstændigheder, der ikke nødvendigvis altid er til stede ved brugen af musikcitater på Internettet. Dertil kommer, at der er ting, som der ikke tages stilling til i afgørelsen;
 CeeDee Empire kom under sagen tilsyneladende ikke ind på, at man kunne sondre mellem brug af citat af et værk i reklameøjemed og brug af citat i reklame for værket selv. Det synes at være en meget vigtig og principiel pointe, som CeeDee Empire derved ikke får bragt frem: Der bør ikke være samme betænkelighed ved citat fra samme produkt, som der reklameres for, som hvis citatet blev benyttet til at gøre reklame for andre produkter[30]. I sagen nævnes det blot, at brugen af citaterne ”ikke fremkalder tvivl om uafhængigheden”, fordi citaterne er fra de cd'er, som man ønsker afsat, hvilket på sin vis er korrekt, men ikke af nær samme afgørende betydning.
 Hvad der muligvis kunne have båret forbudet


text:
mod brugen af citaterne på Internettet, er det faktum, at citaterne indgår i en citatsamling, og ikke i en egentlig egenproduceret sammenhæng, hvilket ikke er acceptabelt, se nærmere s. > PAGEREF _Ref490241802 \h 26 > . Mey opponerer mod brugen af musikcitater på Internettet af netop denne årsag, og skriver:
 ”Sitater som faller innenfor sitatrettens område skal nemlig være en illustrasjon til det siterende verk, og er ikke ment å ha selvstendig verdi slik de kommer til uttrykk i slike sitatsamlinger som man ofte finner ute på Internett”[31].
 I den konkrete sag var samlingen af musikcitater relativt stor og citaterne var lange (1.500 musikcitater á 30-40 sekunders varighed), hvilket taler for, at CeeDee Empire havde opbygget en egentlig samling af citater, der var udenfor citatrettens grænser.
 Havde musikcitaterne været kortere og færre, og været benyttet som illustrerende element på en overvejende egenproduceret hjemmeside, ville/burde de antageligvis kunne hjemles i citatretten, uanset om hjemmesiden var oprettet for at sælge (originale) cd-plader med det citerede værk. Hvorvidt en domstol vil nå til samme resultat er ikke givet, men det synes det dog at stå klart, at der bør indgå adskillige momenter i afvejningen af lovligheden – også flere end der blev behandlet af retten i UfR 1998.525 ØLK. Digitale lytteprøver på verdensomspændende computernetværk ligger givetvis et stykke fra det kerneområde, som citatretten oprindeligt var tiltænkt at beskytte, men dette bør ikke føre til, at de nødvendigvis er at anse som stridende mod ophl. § 22 i enhver reklamesammenhæng. Citatbrug på Internettet i øvrigt gennemgås nærmere i afsnit 8.2 på side 40 .
 5.3. Sammenfatning
 I praksis synes ophl. § 22 ofte at blive udtrykt i ét samlet krav om loyalitet. Det synes dog formålstjenligt til analytiske formål at benytte en opdeling i henholdsvis et kvalitativt krav om god skik og et mere kvantitativt krav til citatets omfang. Kravet om god skik synes hovedsageligt at være opfyldt ved fire typer formål: Kunst, videnskab, debat og nyhedsformidling. På trods af kategoriernes forskellighed er de alle begrænset af, at de skal være i et omfang, der er betinget af det respektive formål – ikke mere, ikke mindre. Denne betingelse vil blive uddybet straks nedenfor i afsnit 6 .
 Mere omstridt er brugen af citat i reklameøjemed - et begreb, der ikke er entydigt. Derfor synes såvel den gængse hovedregel om at ”reklamebrug af citat ikke kan accepteres”, samt undtagelsen om at ”citat fra anmeldelser af bøger, film og teater er tilladt” at være overdrevent kategorisk formulerede. Ved sidstnævnte citat fra anmeldelser synes der således ikke at være nogen grund til at skelne mellem om det er bøger, film, vin eller andre produkter, der anmeldes.
 Der synes desuden at måtte foretages en mere nuanceret vurdering af reklamens art og omfang, før citatadgangen afvises i overensstemmelse med den gængse hovedregel, idet ”reklame” kan spænde over alt fra en pressemeddelelse til en storstilet kampagne i flere medier. Endvidere bør det tillægges vægt, hvis reklamebrugen udelukkende sker for at fremme salget af netop det citerede produkt. Dette er imidlertid


text:
et rent de sententia ferenda synspunkt, der ikke har støtte i retspraksis. I sagen UfR 1998.525 ØLK blev citatbrug ved salg af musik via Internettet afvist, og den konkrete brug synes tillige at stride mod ophl. § 22's krav om, at citat ikke kan benyttes i rene citatsamlinger.
 6. ”Omfang, som betinges af formålet”
 Ophl. § 22's sidste led stiller det mere kvantitative krav til det lovlige citat, nemlig at citatet skal være af et omfang, der er passende, sammenhængen og formålet taget i betragtning. Kravet stiller nogle formelle betingelser til både selve citatet og til det citerende værk, hvori citatet indgår, og fremstillingen er derfor opdelt tilsvarende.
 Som det vil blive vist i det følgende, varierer det meget, hvad der er et ”passende” omfang: I nogle tilfælde kan det eksempelvis accepteres, at et værk citeres i sin helhed uden samtykke fra ophavsmanden. Også citater, der er helt fritstående, uden at indgå i nogen sammenhæng, accepteres under bestemte vilkår.
 Dette synes dog rettelig at måtte betragtes som enkeltstående undtagelser. Skal man forsøge at opstille en hovedregel vedrørende citaters lovlige omfang, synes det at være, at man må citere en beskeden del af andres værk, og citatet skal ligeledes indgå som en beskeden/underordnet del af ens eget værk. Der ses således både på citatets længde i forhold til det citerende og det citerede værk. Det volder normalt ingen problemer for de fleste at overholde disse betingelser for citat. Ikke desto mindre forekommer der misbrug og enkelte af disse tilfælde har fundet vej til domstolenes afgørelse.
 Misbrug af citatretten kan forekomme på mange måder. Misbruget kan bestå i, at man citerer for meget og i realiteten tilegner sig værket, men det kan også bestå i, at man citerer for lidt/fejlcitere.
 I begge tilfælde er der tale om, at man ikke har citeret i et omfang, der er betinget af formålet, om end af forskellige årsager.
 Hvor meget er for meget? Citatreglens vage kriterier gør det fristende at forsøge at finde mere håndfaste retningslinier: Tommelfingerregler som at ”man må benytte fire takter”[32] indenfor musikcitat, eller at ”man må citere 20 % af en artikel” florerer, men de kan ikke tillægges nogen sandhedsværdi. Retspraksis viser således, at man ikke skal tro, at man eksempelvis altid kan ”benytte 2 minutter fra TV-film”, blot fordi det er blevet tilladt i en tidligere sag.
 I sagen UfR 1991.744 ØLD blev citatretten ikke anset for overskredet i et tilfælde, hvor der i en TV-udsendelse blev vist 1 min og 57 sek. fra en kortfilm på 40 minutter om handicappede.
 I en efterfølgende sag UfR 1993.180 ØLD var et citat af 1 min. og 7 sek. varighed fra et 10 min. og 27 sek. langt TV-interview med en chilensk forfatterinde derimod for omfattende.
 Forklaringen på sagernes forskellige udfald skal muligvis søges i, at citatet i den første sag indgik som et illustrerende og nødvendigt led i TV-udsendelsens skildring af handicappedes hverdag, idet citatet var fra en kortfilm, som udsendelsens hovedpersoner så i en undervisningstime. I den anden sag var


text:
citatet ligeledes illustrerende, men ikke på samme måde nødvendigt for udsendelsen formål, nemlig at portrættere en dansk filminstruktør. Derudover synes der i sidstnævnte sag primært at have været procederet på, at der forelå det fornødne samtykke til brugen af filmklippet, snarere end på citatretten, hvilket muligvis kan have haft indflydelse på sagens udfald.
 Betydningsløs er retspraksis dog ikke; domme har præjudikatsværdi, og er man blot varsom med at tolke afsagte domme for generelt, vil de kunne give retningslinier for, hvordan lignende konkrete sager vil blive behandlet, hvis de kom for retten.
 På trods af, at det er relativt, hvad der forstås ved et passende omfang, synes der dog at være nogle bestemte momenter, der tillægges betydning ved vurderingen. Ifølge ophl. § 22's ordlyd skal omfanget betinges af formålet, og de momenter, der indgår i vurderingen af, hvorvidt et citat er for langt, kan opdeles tilsvarende.
 Man vurderer citatets længde, set i forhold til:
 § længden på det citerende værk, hvori citatet indgår
 § længden på det citerede værk, hvorfra citatet stammer
 Derudover vil der blive set på:
 § hvilket formål citatet tjener, samt
 § hvilken værkstype, der er tale om.
 6.1.1.1. Længden på det citerende værk
 Isoleret betragtet er dette moment teknisk let at måle (hvor stor en procentdel af teksten består af citat). Alligevel er der tale om et meget upræcist kriterium, idet der ikke kan gives nogle faste procentsatser for, hvornår et citat er for langt, og kriteriet må ses i sammenhæng med de øvrige omstændigheder i den konkrete sag. Det må blot konstateres, at citater generelt er for lange, når de ikke længere tjener et illustrerende formål i det citerende værk, men nærmere benyttes til at snylte på/udnytte det citerede værk. Det er ikke muligt at omgå dette ved blot at benytte flere mindre citater fra et værk i stedet for ét langt. Brug af mange citater fra ét værk gennemgås nærmere i afsnit 6.4.2.2 på side 28 .
 Udgangspunktet er, at citatet skal være accessorisk og blot indgå som et illustrerende/ stemningsskabende element, hvorfor rene samlinger af citater derfor sjældent kan accepteres. Som Sijthoff Stray udtrykker det: ”Det er et vesentlig kjennemerke for sitatet at det er aksessorisk. Det opptas i et annet verk, og dette andre verket er hovedsaken”[33].
 Det er dog ikke noget absolut krav, at citatet er af mindre omfang end den egenproducerede del af værket – hvilke krav, der kan stilles til det citerende værk vil blive behandlet særskilt i afsnit 6.4 på side 25 .
 6.1.1.2. Længden på det citerede værk
 Lovligheden af et citats omfang afhænger også af, hvor stor en del af det citerede værk, der benyttes. Går man ud over en blot beskeden brug, kan der således rejses tvivl om, hvorvidt citatet er et forsøg på at tilegne sig det citerede værk. At der er en sammenhæng mellem citatets længde og længden på det citerede værk betyder blandt andet, at selv helt korte citater kan være for lange, hvis de blot er taget fra tilsvarende korte værker.
 Fra


text:
dansk retspraksis kendes sagen UfR 1980.689 ØLD/NIR 1984.81 ØLD, hvor Danmarks Radio i en række morgenradioudsendelser for børn havde benyttet citater fra den af forlaget Rhodos udgivne ”Naturlommekalenderen” for 1977. I bogen var der anført korte oplysninger om naturbegivenheder, der finder sted på hver kalenderdag, eksempelvis: ”2. maj: Kastanietræerne springer ud” og ”10. maj: Slåen springer ud. Den grønbrogede tudses fløjtende trillen høres på stille aftener”. Blandt andre disse oplysninger havde Danmarks Radio citeret i morgenradioen uden forudgående samtykke. Landsretten fandt, at citatretten var overskredet, på trods af de enkelte citaters ringe omfang.
 Tilsvarende gælder det, at jo længere det citerede værk er, jo længere passager må citeres. Men heller ikke denne regel må forstås for bogstaveligt – selvom et musisk værk eksempelvis er af adskillige timers varighed, kan et citat af blot et minuts længde udmærket være for langt, hvis det benyttes i en sang, der kun er halvanden minut lang.
 I sagen UfR 1999.1462 ØLD havde ugebladet BilledBladet i en artikel citeret ca. 3 % af teksten fra bogen ”En familie og dens Dronning”. Da artiklen imidlertid for 90 %'s vedkommende bestod af disse uddrag fra bogen, måtte citatretten anses for overskredet.
 6.1.1.3. Citatets formål
 Hele vurderingen af, hvorvidt et citats længde er passende, må ses i lyset af, at uanset hvor langt et citat er, vil det alligevel kunne stride mod hovedkravet om, at citatet skal benyttes i overensstemmelse med god skik. Der er således et samspil og vekselvirkning med kravet om ”overensstemmelse med god skik”. Denne sammenhæng med kravet om god skik er også udtrykt i 1961-bemærkningerne, hvor det siges, at det i tvivlstilfælde vil være afgørende, om ”citatretten er benyttet på en loyal måde efter sit formål”, således som det er udtrykt i kravet om ”god skik”[34]. Benyttes citatet således i en sammenhæng, der strider mod ophavsmandens interesser, er citatets omfang underordnet – citatet kan ikke accepteres.
 Også i de tilfælde, hvor citatet indgår i et værk, der har et acceptabelt formål (eksempelvis et foredrag) er man nødt til at se nærmere på, hvad formålet med hvert enkelt citat er. Formålet med et bestemt citat behøver ikke nødvendigvis at være det samme som formålet med hele det citerende værk.
 Generelt må det gælde, at uanset citatets formål, må citatet må ikke være unødvendigt langt, men heller ikke misvisende kort. Det er op til en konkret vurdering, hvorvidt dette overskrides til nogen side, men nogle retningslinier kan dog opstilles:
 Det må antages, at ved kunstneriske citater (hyldester, stemningscitat mv.) skal citatet holdes kort. Her gælder det, at ”man kun sjældent vil kunne sige (...) at det er bedre at citere for langt end for kort”[35]. Meningen er nemlig blot, at citatet ganske kort skal henlede publikums erindring på det tidligere værk, snarere end at der skal ske en egentlig fremførsel af værket.
 Har man andre bevæggrunde for at citere (debat, illustration mv.), er det snarere vigtigt, at man ikke citerer så lidt, at det citerede værk forvanskes, og der bliver tale om fejlcitat. Der redegøres nærmere


text:
for dette på side 23 i afsnit 6.3 om for korte citater.
 6.1.1.4. Værksartens betydning
 Også hvilken type værk/medie, der er tale om, synes at måtte tillægges betydning. I betænkning 1197/1990 siges det således direkte, at ”filmcitater vil (...) efter flertallets opfattelse normalt skulle udgøre en mere beskeden del af udsendelsens helhed end f.eks. de litterære citater”[36]. Dette forklares sammesteds i betænkningen med, at citater har forskellig ”funktion og gennemslagskraft” i forskellige værkstyper. Sammenligner man eksempelvis en biografisk artikel om en forfatter, indeholdende repræsentative citater fra dennes værker, med en fjernsynsudsendelse om en filminstruktørs liv, indeholdende klip fra en række af hans film, vil filmcitaterne typisk have en langt mere væsentlig rolle for fjernsynsudsendelsen end de litterære citater for artiklen.
 Synspunktet synes at have meget for sig, men bør ikke forstås således, at man ikke behøver foretage en konkret vurdering af citatets funktion og gennemslagskraft, når der er tale om film. At filmcitater ofte kan virke dominerende på helhedsindtrykket af et værk, betyder ikke, at de i enhver sammenhæng vil virke sådan.
 Et citat indgår som altovervejende hovedregel som en del af et citerende hovedværk. Imidlertid er reglen ikke uden undtagelse, for det sker, at citater bliver benyttet fritstående, uden at indgå i en sammenhæng i et andet værk. Lovligheden af dette har ændret sig igennem ophavsretslovgivningens historie, idet det oprindeligt ikke var tilladt, mens det nu tillades i begrænset omfang.
 Det oprindelige forbud fremgik af den gamle 1933-lovs § 14 a, hvorefter det ikke var en krænkelse af forfatterretten at optage ”enkelte mindre Digte eller Musikværker eller enkelte af tidligere udgivne Værker uddragne stykker i et større Hele, som efter sit Hovedindhold er et selvstændigt Værk.” Modsætningsvis var det altså en krænkelse, hvis citatet blev benyttet fritstående.
 Denne holdning valgte man dog at gå væk fra i forbindelse med lovændringen i 1961. I 1961-bemærkningerne nævnes det udtrykkeligt som eksempel på lovligt citat, at citater kan ”forekomme f.eks. som motto eller i en avisrubrik, alene omfattende sentenser eller lignende”[37].
 I betænkning 1197/1990 er man ligeledes opmærksom på, at citater nogen gange benyttes fritstående, og udtaler, at man med lovændringen ikke ønsker ”at strække beskyttelsen så vidt, at dette udelukkes”[38]. Samme sted i betænkningen begrunder udvalget deres holdning med, at sådanne fritstående citater til tider går hen og bliver faste udtryk, og derved et led i den normale sproglige udvikling i samfundet.
 Set fra en overordnet synsvinkel, må man dog holde fast i, at lovligheden af disse mottoer er en undtagelse til hovedreglen om formålsrelevans. Hele citatbestemmelsens formål lægger op til, at der eksisterer et egenproduceret værk, der har brug for at benytte dele af et tidligere værk til at belyse, uddybe mv., et synspunkt, man fremsætter - at der er et selvstændigt værk, hvor citatet har relevans for formålet med det selvstændige værk.
 Koktvedgaard antager da også, at kravet om formålsrelevans indebærer, “at et citat normalt altid skal indgå i noget andet, typisk være led i et større værk. Nøgne partielle gengivelser af andres værker er således normalt ikke lovlig


text:
citering” (min kursivering)[39].
 Stuevold Lassen gør sig i den sammenhæng til talsmand for, at denne regel er for kategorisk og at ”(...)hovedregelen bør være at løsrevet sitat er tillatt, når det hverken kan true ophavsmannens økonomiske eller ideelle interesser. Det synes ikke å kunne gis tungtveiende grunner for ikke å tillate løsrevet sitat av en enkelt setning eller to fra en roman, et skuespill eller en doktoravhandling”[40].
 Forfatteren udtrykker sammesteds, at dette er blevet sædvanligt i samfundet, og at det i øvrigt vanskeligt kan tænkes, at det strider mod ophavsmandens ideelle interesser at citere en eller to sætninger fra f.eks. en roman løsrevet. Bliver det et længere citat eller strider det af en særlig årsag mod ophavsmandens økonomiske interesser at blive citeret på denne måde, skulle det dog ikke kunne tillades.
 Disse udtalelser udtrykker næppe retstilstanden i dag – i hvert fald ikke i Danmark[41]. Fra en retspolitisk synsvinkel er de dog interessante og de kan muligvis påvirke en dansk domstols afgørelse i en konkret sag, da ophl. § 22 netop er en retlig standard, der skal underlægges en dynamisk fortolkning under hensyn til samfundsudviklingen, jf. 1995-bemærkningerne[42].
 I ophl. § 22's krav om god skik ligger, at citatet skal være loyalt mod meningen eller tonen i det værk, der citeres fra. Dette indebærer, at citatet (naturligvis) ikke må fordrejes, men det medfører også, at citatet bør gives en vis længde. I praksis synes det oftere at være de for korte citater end de for lange citater, der er årsag til problemer. Som allerede Lund bemærkede, “citeres der gennemgående snarere for lidt end for meget”[43].
 Ophavsretsloven forhindrer ikke dårlig debatkultur, hvor man forsøger at fordreje modstanderens meninger, men den forbyder at man gør det gennem illoyal citering af hans værk. Et citat, der tager en sætning eller to ud af deres sammenhæng kan således være et ulovligt citat – uanset, at det citerede formelt set er gengivet korrekt. God skik tillader formentlig heller ikke, at man laver en sammenstilling af flere citater, når de samlet er egnede til at formidle andre standpunkter end de giver udtryk for, hver for sig.
 I en finsk afgørelse, refereret i NIR 1960.110, havde en teateranmelder i sin anmeldelse benyttet korte citater fra teaterstykket ”Münchhausen” og sat dem sammen på en måde, så skuespillet fremstod som værende vrøvlet og ”i avsaknad av allt förnuft”. I den konkrete sag blev anmelderen dog frikendt, fordi de enkelte citater var ”oväsentliga delar” af teaterstykket, det vil sige uden værkshøjde, jf. afsnit 6.3.1 nedenfor.
 Der er ikke i ophl. § 22 noget krav om, at det citerende værk skal være sagligt – hvad der skal være sagligt, er brugen af citatet. Værker, der giver en fordrejet beskrivelse af samfundet, demokratiet, bestemte befolkningsgrupper eller lignende, kan udmærket benytte citater (eksempelvis fra tilsvarende ekstremistiske udgivelser), hvis blot meningen med det citerede værk ikke fordrejes.
 På samme måde gælder det, at når blot citatet er en korrekt afspejling af, hvad ophavsmanden offentligt har udtrykt, kan ophavsmanden ikke senere nægte citatretten. ”Der er mang


text:
ein mann som har funne det plagsamt å få drege fram i tid og utid slikt han har skrive i stormande ungdomsår eller som han har kome til å seia i eit knipetak på talarstolen i Stortinget (...)”[44], som norske Lid udtrykte det.
 Selvom man som hovedregel skal fokusere på, hvorvidt citatet er loyalt overfor det citerede værk, kan der meget vel være situationer, hvor man må se på forholdet til ophavsmanden. Den sammenhæng, som citatet indgår i, kan givetvis være nok at til, at citatet pludselig tilføres en anden mening end tiltænkt. Brugen af citater i eksempelvis politisk materiale kan let give et urigtigt indtryk af, at den citerede støtter et bestemt parti, hvilket strider mod ophavsmandens ideelle interesser og derved citatretten.
 6.3.1. Korte citaters værkshøjde
 Hvor kort kan et citat være? I praksis synes kravet om, at citatet ikke må fordreje ophavsmandens mening, at sætte en reel nedre grænse for de fleste citaters længde.
 Men citerer man helt korte brudstykker af et værk, vil man ofte helt slippe uden om citatreglen og ophavsretsloven i det hele taget. Brudstykket skal være udtryk for en individuel skabende indsats, før man er indenfor ophavsretslovens virkeområde, og man kan først herefter begynde at vurdere, om kravene i ophl. § 22 er overholdt. I det særegne tilfælde, hvor man stadig er indenfor ophavsretslovens område, selvom brudstykket ikke har værkshøjde, må ophl. § 22's krav stadig skulle overholdes, se nærmere på side 35 i afsnit 8.1.3 om forholdet mellem ophl. §§ 66 og 22.
 Den praktiske hovedregel er dog stadig, at brudstykket skal overskride den kvantitativt og kvalitativt nedre grænse for værkshøjde, før ophavsmandens samtykke bliver nødvendigt.
 I retspraksis har spørgsmålet om kortfattede citaters værkshøjde været behandlet i Oslo Byrets dom af 16.07.1998 ”Nettavisen”[45]. Den Internetbaserede avis ”Nettavisen A/S” havde fra adskillige norske dagblades anmeldelser af film og restauranter citeret brudstykker i form af den opsummerende karaktergivning. Karaktergivningen benyttede en skala fra 1-6 og blev illustreret i form af tal, stjerner eller en ternings øjne. Det var i sagen ubestridt, at selve anmeldelserne nød værkshøjde, men Nettavisen A/S påstod derimod, at tallene ikke gjorde det, hvorfor de frit kunne citeres. Retten nåede frem til, at tallene repræsenterede en fagligt kvalificeret opsummering af anmeldelsen, og at dette gav tallene et individuelt og selvstændigt indhold ud over blot at være et tal. Tallene havde derfor værkshøjde og var ophavsretligt beskyttet på linie med selve anmeldelserne. Nettavisen A/S' egenindsats i forbindelse med citaterne var begrænset til at sortere tallene anderledes end aviserne, og sådanne citatsamlinger anses ikke for hjemlet i ophl. § 22, se nærmere straks nedenfor. Dertil kom, at citaterne blev benyttet systematisk, regelmæssigt og i økonomisk konkurrence med dagbladene. Brugen af tallene blev derfor anset for ulovlig, og Nettavisen A/S blev dømt til at betale en erstatning på nkr. 60.000 til hvert af de citerede dagblade.
 Også i Danmark må selv helt korte tekst eller musikstykker antages at kunne have værkshøjde, hvis de blot beviseligt er produkt af en individuelt skabende indsats. Dette er en


text:
svær og konkret vurdering, men vurderingens vanskelighed synes ikke at burde føre til, at man generelt afviser, at eksempelvis elektronisk sammensatte lyde kan være så særprægede og bearbejdede, at de kan have værkshøjde[46].
 6.4. Krav til det citerende værks omfang
 I ophl. § 22's krav om, at et citat skal være af et omfang, der er betinget af formålet, ligger der også et krav til omfanget af det citerende hovedværk. Dette udtrykkes blandt andet i 1961-bemærkningerne, hvor det angives, at retmæssigheden af et konkret citat må afgøres med hensyntagen til “størrelsesforholdet mellem det citerede stykke og hele værket”[47].
 Da det citatretlige udgangspunkt er, at citater skal have en blot accessorisk karakter, vil det selvproducerede citerende værk oftest også overgå citaterne, rent kvantitativt. Man kan dog teoretisk forestille sig tilfælde, hvor citaterne i et værk fylder mere end den selvproducerede del af værket. Antageligvis må dette accepteres, hvis blot den forholdsvis lille selvstændige del af værket er tilstrækkelig til at formidle det særlige budskab eller den kritik, som er meningen med værket.
 Spørgsmålet var oppe at vende i en svensk hovrättsdom fra 1965, refereret i NIR 1966.247. Sagen vedrørte den svenske pendant til ophl. § 23 om kunstcitat, men er dog alligevel illustrerende i denne sammenhæng:
 I foreningsbladet Industria var der en fast rubrik, hvor vittighedstegninger fra forskellige tegnere blev bragt parvis. Meningen var at give en løbende kritisk belysning af det forhold, at vittighedstegnere jævnligt hentede ideer fra hinanden. Den eneste selvstændige kommentar, der blev knyttet til tegningerne var rubrikkens overskrift: ”Avdeling för originella genier”. 1. instansen fandt, at det fremgik af sammenhængen og overskriften, at formålet var at kritisere, hvorfor der var tale om lovligt citat. Ankeinstansen fandt derimod, at den konkrete sammenhæng ikke var tilstrækkelig, og at det var tegningerne og ikke teksten, der var hovedsagen, hvorfor citatet ikke kunne tillades.
 Det accepteres tilsyneladende, at et en lille kommentar eller lignende kan være tilstrækkeligt til at citatet lovligt indgår i en egenproduceret sammenhæng – kommentaren var bare ikke omfattende nok i det konkrete tilfælde. Noget lignende udtrykkes i de svenske 1960-bemærkninger, om end med andre ord: ”även om framställningen övervägande skulle bestå av citat, behöver rätten icke ha överträtts. I kritisk eller polemisk framställning kunna sålunda återgivas avsnitt ur det främmande verket, vilka göras till föremål för helt korta men vägande kommentarer eller bemötanden”[48]. Et helt kort, men dog selvstændigt citerende hovedværk kan således udmærket være en tilstrækkelig ramme at citere i, uden at citaterne bliver unødigt dominerende.
 Retsstillingen synes at kunne udtrykkes således, at der med betingelsen om, at citatet skal være accessorisk, stilles krav til det selvstændige indhold i ens eget værk, snarere end til værkets omfang.
 6.4.2. ”Figenblade”
 Det væsentligste er, at hovedværket ikke blot er et skalkeskjul for snylteri. Som Knoph udtrykte det: ”Bliver citatene særlig mange og særlig omfangsrike, er det nemlig fare for at det er dem som er hovedsaken, og at den ramme de puttes inn i nærmest er et fikenblad som skal skjule ophavsrettskrenkelsens nakenhet”[49] (min kursivering).
 Sådanne “figenblade” kendes


text:
fra retspraksis. De forekommer oftest i situationer, hvor det egenproducerede hovedværk enten er meget lille eller ikke-eksisterende, og i øvrigt ikke er en sådan ”rammende kommentar”, som nævnt ovenfor. Disse situationer synes at kunne opdeles i to hovedgrupperinger, nemlig situationer, hvor der foretages:
 § Et citat fra mange værker
 § Mange citater fra et værk
 6.4.2.1. Et citat fra mange værker
 Rene citatsamlinger kan næppe accepteres som en tilstrækkelig helhed at lade lovlige citater indgå i.
 I betænkning 1197/1990 udtales det direkte, at der må ”trækkes ganske snævre grænser for adgangen til at citere i tilfælde, hvor der slet ikke sker nogen frembringelse af en ny tekst, men alene en sammenstilling af eksisterende værker”[50]. Et eksempel på en citatbrug, der ikke kan tillades, er de såkaldte musikpotpourrier, hvor man vælger at opbygge en sang udelukkende af musikcitater, og hvor den selvstændige indsats er begrænset til sammensætningen af citaterne,
 1961-bemærkningerne gør det da også klart, at såvel skrevne citatsamlinger som musikpotpourrier er udtryk for en “udnyttelse, som ikke bør kunne finde sted i ly af bestemmelsen om citatret”[51]. Det samme må efter min mening antages at gælde for citatsamlinger i form af samplingcollager eller lignende kompilationer af lydklip. Også brug af filmklip i fjernsynskavalkader og tilsvarende programmer om ”året, der gik” mv., må let kunne få præg af en ulovlig citatsamling, ikke mindst fordi den vel primært sammenstilles med et underholdningsformål for øje. Internetbaserede databaser kan ligeledes være citatsamlinger, se afsnit 8.2.6 på side 47 .
 6.4.2.1.1. Samleværker efter ophl. § 5
 Selv hvis samlingen har en så selvstændig karakter, at der er tale om et samleværk i ophl. § 5's forstand, medfører det antageligvis ikke automatisk, at en sådan mængde citater vil kunne hjemles i ophl. § 22.
 På den ene side må det konstateres, at citaterne derved indgår i et egenproduceret værk, hvori der er lagt en så stor skabende indsats, at det er omfattet af ophavsretsloven.
 På den anden side må en sammenstilling antages at kunne være beskyttet af ophl. § 5, uden at alle citaterne af den grund er nødvendige for at illustrere et moment i værket. I ophl. § 22 ligger der nemlig også et krav om, at citatet ikke bare er optaget i et andet værk, men også har sammenhæng med dette, således at citatet belyser eller bliver belyst af sammenhængen. Citatretten kan ikke påberåbes, når citatet ”visserligen sker i ett självständigt arbete men utan att fylla någon funktion däri”[52]. Man kan også udtrykke det således, at unødvendig brug af citat ikke er i overensstemmelse med god skik, da der derved mangler et loyalt formål med at citere.
 6.4.2.1.2. ”Bevingede ord”
 Én type citatsamlinger står alligevel i en særstilling, nemlig citatleksika af typen ”bevingede ord”, hvor man systematisk har samlet kendte og vittige citater med oplysninger om forfatter og eventuelt kilde.
 Som nævnt ovenfor afviste man i 1961-bemærkningerne at lade citatreglen hjemle udgivelsen af citatsamlinger og potpourrier. I de samtidige norske 1960-bemærkninger siger man imidlertid, at det ikke kan udelukkes, at ”sitatretten vil kunne opåberopes


text:
av den som utgir sitatsamlinger av typen ”sitatleksikon”, hvor det samles fyndige og kjente formuleringer etter et eller annet gjennomført system, slik at det hele egner seg til oppslagsbruk”[53].
 Få år senere ved udgivelsen af 1961-kommentaren, kommenteres dette af Lund, der skriver, at ”i de norske motiver (...) er det dog antaget, at citatsamlinger (f.eks. en samling ”bevingede ord”) kan udgives med hjemmel i § 14”[54]. Som det fremgår af citatet, nævner Lund ikke, hvorvidt dette også må gælde efter dansk ret.
 Lunds kommentar er imidlertid uden videre blevet videreført i 1998-kommentaren, hvor Schønning antager, at ”citatsamlinger af typen “bevingede ord” kan udgives med hjemmel i § 22”[55]. Som det skulle fremgå af det ovenstående er dette reelt norsk ret, og udtalelsen er ret beset mere vidtgående end der er dækning for i de danske lovforarbejder.
 Man kan dog ikke udelukke, at danske domstole ved en eventuel fremtidig sag vil nå frem til dette resultat, idet den norske åndsverkslovs § 22 er enslydende med ophl. § 22, og citatreglen trods alt er underlagt en dynamisk fortolkning i overensstemmelse med samfundsudviklingen, jf. det ovenfor ved note 42 anførte.
 I bekræftende fald skulle det netop være værkets karakter af informerende opslagsværk (hvem sagde hvad og hvor), der berettiger citatbrugen. Eller med Bings ord: ”Til et sitatleksikon skal man komme med kunnskap om diktet, og med spørgsmål om forfatter eller verk”[56]. Nærmer værket sig antologiformen vil citaternes lovlighed formentlig blive tvivlsom.
 Egentlige antologier med uddrag af lyrik, prosa, ordsprog og lignende kan ikke udgives med hjemmel i ophl. § 22 – ikke mindst fordi sådanne udpluk af det bedste arbejde fra en række forfattere vil kunne gå imod forfatternes egne økonomiske interesser i at sælge deres digtsamlinger mv. Ønsker man at fremstille antologier til brug i undervisningsvirksomhed man eventuelt søge sin hjemmel i tvangslicensreglen i ophl. § 18, stk.1.
 Det bør understreges, at blot fordi der i et værk er mange citater, og citatbrugen derfor kan betegnes som omfattende eller intensiv, er det ikke nok til at bringe forholdet udenfor citatrettens grænser.
 Det er ikke altid værre at blive citeret sammen med andre, end det er at blive citeret alene, og det er kun hvis den konkrete brug af et bestemt citat er for vidtgående, at citatretten overskrides. Naturligvis vil det dog indgå i denne konkrete vurdering, hvorvidt der generelt sker en udnyttelse af andres værker. Selv hvis der kun tages lidt fra hver enkelt, kan resultatet godt fremstå som tydeligt snylteri på andres indsats. Men at der benyttes citater fra mange kilder, indebærer ikke nødvendigvis i sig selv nogen øget udnyttelse af den enkelte forfatters værk.
 6.4.2.2. Mange citater fra et værk
 Benytter man sig udelukkende af citater fra en enkelt forfatters værk, synes faren for, at det tolkes som et forsøg på at tilegne sig værket at være større end hvis man havde benyttet citater fra mange forskellige værker. Mange citater fra ét værk og meget lange citater benyttes eksempelvis, når man med sit værk ønsker at hylde en bestemt kunstner,


text:
som har haft særlig betydning for en, eller når man skriver en afhandling om et bestemt værk. Hvor et værk har en helt speciel dagsaktualitet og nyhedsværdi kunne der også være situationer, hvor en større mængde citater kunne være berettiget.
 En vidtgående brug af citater fra en bestemt person eller autoritet kan eventuelt benyttes for at give et skær af legitimitet eller blåstempling af ens egne udtalelser. Advokaters brug af citater fra tidligere domme i deres procedure kan til en vis grad tilskrives ønsket om at opnå denne virkning[57]. Hvor det i dette tilfælde imidlertid er tilsigtet, at domme skal have præjudikatsvirkning, og derfor citeres på denne måde, kan der også være tilfælde, hvor de mange citater blot medtages for at underholde.
 Fra retspraksis kendes flere situationer[58], hvor det citerende hovedværk synes at være en art påskud for at citere ekstensivt fra et værk. Et illustrerende eksempel kan findes i en dom fra Oslo Byret, refereret i NIR 1983.138 ”The Hite Report”:
 Ugebladet “Alle Menn” benyttede i en artikel store mængder citater fra kulturhistorikeren Shere Hites bog “The Hite Report”, der bestod af en undersøgelse af amerikanske kvinders seksualliv. Artiklen fyldte 12 spalter i ugebladet, hvoraf de sidste 8 spalter hovedsageligt var citater, løseligt sammenbundet med korte, oftest ubetydelige, kommentarer. Ikke alle citaterne var sat i citationstegn. Oslo Byret skrev direkte i præmisserne: “Rammen om sitatene er en bokanmeldelse, men det er åpenbart at sitatene er hovedsaken i de siste 8 spalter (...)”. Det fremgår af sagen, at retten ikke var i tvivl om, at formålet med samtlige citater i artiklen var at forsyne læserne med pornografi. Shere Hite blev tilkendt en erstatning for overtrædelsen.
 Ophl. § 22 sige, at det er tilladt at citere af et offentliggjort værk, hvilket kunne antyde, at det blot er udsnit eller dele af et værk, der lovligt kan gøres til genstand for citat. Det er vel også først og fremmest denne type citat, som har været hensigten bag citatbestemmelsen, og citater af værker i deres helhed må normalt afvises.
 For helt små værker kan det dog muligvis komme på tale at citere værket i sin helhed, uden at det er snylteri. Allerede Knoph antog, at man kunne citere små værker in extenso[59], og der er næppe noget i vejen for citering af hele småværker, hvis betingelsen om overensstemmelse med god skik overholdes. Vælger man at citere et mindre værk i sin helhed, må det stilles som et ubetinget krav, at citatet indgår i en sammenhæng, og altså ikke er fritstående.
 En sådan helhed, der har den fornødne sammenhæng med citatet, kunne eksempelvis være en digtanalyse, der har til formål at belyse et kort digt. Hvis man godtog fritstående citater af værker i deres helhed, ville man reelt have ophævet ophavsmandens eneret til at råde over de små værker.
 6.5. Sammenfatning
 Om citaters længde kan der ikke ud af den nuværende retspraksis udledes nogle håndfaste regler, og myter såsom at ”fire takter kan lånes” er rettelig ikke mere end netop myter. Domme har dog


text:
præjudikatsværdi, og i det omfang en konkret sag er identisk med en tidligere afgjort sag, vil der naturligvis kunne udledes retningslinier herfra. Det synes at stå klart, at fritstående citater (med undtagelse af avismottoer mv.) ikke er acceptable, ligesom citater ikke må være så korte, at de forvansker meningen i det citerede værk.
 I visse tilfælde er det en flerhed af momenter, der gør, at citatrettens grænser overskrides. Det er således en kombination af, at citaterne ikke er underordnede et selvstændigt arbejde (hvis der er et selvstændigt islæt overhovedet), samt at de ikke har nogen egentligt illustrerende sammenhæng med den selvstændige del af værket, der begrunder, at citatsamlinger ikke kan hjemles i ophl. § 22. Her skiller citatsamlinger af typen ”bevingede ord” sig dog ud som en undtagelse. En anden særlig undtagelse til reglerne findes også: Et citat behøver ikke i alle sammenhænge blot være en del af et andet værk. For helt små værker er det accepteret, at man ikke blot citerer dele af værket, men værket i sin helhed.
 7. Citatretten i andre sammenhænge
 7.1. Naborettighederne
 Foruden at egentlige værker er beskyttet efter ophavsretsloven, er også de såkaldte ”naborettigheder” for udøvende kunstnere mv. undergivet en vis beskyttelse efter ophavsretslovens kapitel V. Disse rettigheder er også underlagt citatretten, idet der i hver bestemmelse i kapitel V er direkte nævnt, at ophl. § 22 finder tilsvarende anvendelse på de rettigheder, som de enkelte bestemmelser omhandler.
 Undtaget er dog fotografiske billeder som nævnt i § 70, fordi man frygtede, at en ret til citat ville gøre den ophavsretlige beskyttelse af enkeltbilleder illusorisk[60]. Det var samme overvejelser, der førte til, at man i betænkning 1197/1990 stillede sig afvisende overfor at tillade citat i form af stillbilleder fra film og TV[61].
 Tidligere blev det antaget i retspraksis[62], at gengivelse af stillbilleder var omfattet af ophl. § 22 og derved lovligt, hvis citatbetingelserne blev overholdt. Dette er imidlertid i den efterfølgende teori blevet kaldt en retlig misforståelse[63], idet lighedspunkterne mellem fotografier og stillbilleder gør, at de burde behandles ens, således at citat i form af stillbilleder ikke burde tillades. I modsætning til stillbilleder, må man med hjemmel i ophl. § 22 gerne gengive uddrag af film i form af levende billedsekvenser, hvis blot de almindelige citatbetingelser overholdes.
 Generelt må det antages, at anvendelsen af citatreglen på naborettighederne ikke vil volde andre problemer end dem, man har ved citat fra egentlige værker. Dog kan det være problematisk, hvis man citerer fra udøvende kunstnere på en måde, som ikke kan ske ved citat fra værker.
 Én særlig problemstilling opstår eksempelvis, hvis man citerer fra lydoptagelser af værker, og det citerede brudstykke er så kort, at det ikke har værkshøjde. Kræves producentens samtykke efter ophl. § 66 til et sådant citat? Spørgsmålet besvares benægtende i afsnit 8.1.3 på side 35 , hvortil der henvises.
 En anden problemstilling er citat fra udøvende kunstneres optræden. Ophl. § 65, stk. 4 hjemler, at citatretten gælder for udøvende kunstneres fremførsel af værker, men hjemler den, at man foretager direkte optagelser af