text:
Fastsættelse af handelsværdien på investeringsejendomme foretages sædvanligvis ved at kapitalisere de fremtidige pengestrømme, herunder lejeindtægterne. Der vil således være en tæt sammenhæng mellem udviklingen i lejeindtægten i K/S G1 og ejendommens handelsværdi.
 Af Landsskatterettens kendelse af 12. oktober 2010 vedrørende opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance ved salget af ejendommen i K/S G1 for A for indkomståret 2006 fremgår blandt andet:
 Skatteankenævnet har ikke godkendt samtlige projektomkostninger, herunder udbyderhonorar, tillagt den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen. Den skattepligtige ejendomsavance er opgjort til 2.078.625 kr.
 Klageren deltog som kommanditist i K/S G1 og ejede 50 af de i alt 420 andele.
 Ejendomsprojektet K/S G1 blev udbudt af G2 A/S i 2003.
 Kommanditselskabets stamkapital udgjorde ifølge vedtægterne 42.000.000 kr., fordelt på 420 anparter á 100.000 kr.
 K/S G1 har erhvervet ejendommen beliggende ...1. Ejendommen har været anvendt til supermarked.
 Ejendommen blev solgt i 2006 til OJ Family.
 Klageren har selvangivet ejendomsavancen som følger:
 Kontant salgssum
 116.388.525 kr.
 -6.922.420 kr.
 Skattemæssig afståelsessum
 109.466.105 kr.
 Kontant anskaffelsessum inkl. købsomkostninger
 -101.176.469 kr.
 10.000 kr.-tillæg, jf. afskrivningslovens § 5, stk. 1 (2003-2005)
 -30.000 kr.
 Skattepligtig ejendomsavance
 8.259.636 kr.
 Klagerens andel 50/420
 983.920 kr.
 Kommanditselskabet trådte efterfølgende i likvidation og ophørte den 17. januar 2007.
 Skatteankenævnet har ikke godkendt samtlige projektomkostninger, herunder udbyderhonorar, tillagt anskaffelsessummen for ejendommen.
 Skatteankenævnet har ikke godkendt udgift til investorrejse tillagt anskaffelsessummen. Udgiften var godkendt tillagt anskaffelsessummen af SKAT. Ankenævnet henviser til Landsskatterettens kendelse af 1. april 2009 offentliggjort i SKM2009.336.LSR samt til Landsskatterettens kendelse af 30. juni 2009.
 Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom opgøres som forskellen mellem den kontantomregnede afståelsessum, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 4, og anskaffelsessummen opgjort efter lovens § 4, stk. 2 eller stk. 3.
 Det er skatteankenævnets opfattelse, at de købsomkostninger, der kan tillægges en ejendoms anskaffelsessum efter henholdsvis ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven, er de samme, hvorfor den nyeste praksis om opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for faste ejendomme også er relevant i forbindelse med opgørelsen af ejendomsavancen. Dette synes også forudsat i Landsskatterettens kendelse af 9. juli 2008 offentliggjort i SKM2008.776.LSR.
 Bortset fra udgiften til investorrejse finder ankenævnet ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs opgørelse af de afskrivningsberettigede købsomkostninger. Nævnet lægger derfor til grund, at der i købsomkostningerne indgår et honorar til projektets udbyder på 8.939.051 kr.
 SKAT har i sin meddelelse SKM2008.390.SKAT gengivet sin opfattelse af gældende ret. Det fremgår af meddelelsen, at en investors køb af anparter fra investeringsprojektets udbyder ikke kan betragtes som køb af såkaldte "brugte anparter". Klager har erhvervet anparterne fra projektets udbyder og kan derfor ikke støtte ret på afsnit 10 i SKATs meddelelse om opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for brugte anparter.
 I SKM2009.261.SKAT har SKAT præciseret sin opfattelse af gældende ret. Det fremgår af meddelelsen, at SKAT mener, at en investors køb af anparter fra en anden investor skal bedømmes efter samme principper som for de oprindelige investorer. Nævnet er enig i denne vurdering.
 På det tidspunkt, hvor klager køber anparterne, er de oprindelige købsomkostninger aktiveret som en del af ejendommens anskaffelsessum. Købsomkostningerne er derfor overført på klager, som dermed reelt har afholdt udgifterne.
 Det


text:
er derudover ikke påvist, at ejendommens værdi på det tidspunkt, hvor klager erhverver anparterne, er steget i forhold til den oprindelige købspris. Dette tyder på, at klager ikke kun har betalt for ejendommen, men også for udbyders tilrettelæggelse af investeringsprojektet.
 Skatteankenævnet mener derfor, at forholdene i nærværende klagesag er sammenlignelige med forholdene i Højesterets dom af 8. september 2009, SKM2009.562.HR, hvor Højesteret udtalte, at investorerne i overensstemmelse med beskrivelsen i prospektet havde købt sig ind i en erhvervsvirksomhed ved erhvervelse af ejendommen til samme pris, som udbyder havde skaffet den til, og ved at påtage sig at betale udgifterne ved dette købs berigtigelse og gennemførelse samt omkostninger og honorarer, der havde karakter af vederlag for udbyders udvikling og udbud af investeringsprojektet.
 Det var herefter uden betydning, om kommanditselskabets køb af ejendommen var sket før eller efter investorernes anpartstegning, og udbyders honorar kunne ikke indgå i afskrivningsgrundlaget for ejendommen.
 Skatteankenævnet skal endelig henvise til Højesterets dom af 25. november 2008 gengivet i SKM2008.967.HR, hvor Højesteret udtalte, at udbyderhonoraret vedrørte den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og at udgiften dermed ikke kunne henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Højesteret anså udgiften for en etableringsudgift, der ikke kunne indgå i afskrivningsgrundlaget.
 Med henvisning til Højesterets domme kan nævnet ikke anerkende, at nogen del af udbyderhonoraret tillægges anskaffelsessummen ved opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance.
 Ejendomsavancen er opgjort som følger:
 Kontant anskaffelsessum, inkl. købsomkostninger
 Tilbageførsel af selvangivne købsomkostninger
 14.216.256 kr.
 Godkendte købsomkostninger
 -5.015.446 kr.
 17.460.446 kr.
 Klagerens andel, 50/420
 2.078.625 kr.
 Klagerens repræsentant har principalt nedlagt påstand om, at de af kommanditselskabet afholdte udgifter til projektomkostninger, herunder udgifter til investorrejse samt udbyderhonorar til G2 A/S, skal indgå ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for den af kommanditselskabet ejede ejendom i forbindelse med opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance ved salget af ejendommen. Subsidiært har repræsentanten nedlagt påstand om, at de pågældende udgifter skal fratrækkes ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum for ejendommen.
 Repræsentanten gør vedrørende den principale påstand overordnet gældende, at klageren som kommanditist i K/S G1 er berettiget til at tillægge sin andel af de afholdte udgifter til projektomkostninger og udbyderhonorar til G2 A/S ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for den af kommanditselskabet ejede ejendom.
 Højesteretsdommen gengivet i SKM2008.967.HR angår alene opgørelse af afskrivningsgrundlag. Højesteret tager således ikke generelt stilling til, hvorvidt et udbyderhonorar kan indgå ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum i et ejendomsinvesteringsprojekt i forhold til en avanceopgørelse ved et salg af ejendommen.
 Det bemærkes endvidere, at Højesterets dom gengivet i SKM2008.967.HR vedrørte en ren formidlingssituation. I denne sag er der derimod tale om erhvervelse af "brugte anparter". Det gøres gældende, at det er fast antaget i praksis samt bekræftet af SKAT, at såfremt en investor i et ejendomsinvesteringsprojekt er indtrådt som kommanditist ved erhvervelse af en brugt anpart, så kan skattemyndighederne ikke reducere den pågældende kommanditists andel af afskrivningsgrundlaget for ejendommen med de af kommanditselskabet erlagte udgifter til projektomkostninger og udbyderhonorar.
 Der kan ikke som anført af SKAT i SKM2008.390.SKAT gøres forskel på en køber, der er første

type: other


text:
eksterne investor, og de evt. senere erhververe. Som anført af SKAT kan en køber af brugte anparter afskrive på hele det beløb, der udgør den aftalte anskaffelsessum for anparten. Synspunktet bag denne faste praksis er, at etableringsomkostningerne en gang for alle er blevet betalt af den oprindelige investor, og at efterfølgende erhververe derfor køber en anpart i en igangværende virksomhed og følgelig ikke skal afholde etableringsomkostninger.
 Det gøres således gældende, at SKATs meddelelse i SKM2008.390.SKAT støtter, at projektomkostningerne og udbyderhonoraret skal indgå ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget.
 Højesteret har endvidere i dommen SKM2009.562.HR ikke taget principiel stilling til, hvordan retsstillingen er i tilfælde, hvor der er tale om et reelt salg af brugte anparter, hvilket der er tale om i nærværende sag.
 Skatteministeriet gjorde i sagen gældende, at sagen i enhver henseende skulle betragtes som en såkaldt formidlingssag med den effekt, at dommen i SKM2008.967.HR førte til, at der ved opgørelsen af anskaffelsessummen for ejendommen alene kan medregnes udgifter, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet, således at honoraret til udbyderen ikke kunne tillægges anskaffelsessummen.
 Skatteministeriet fremhævede, at der var foretaget nytegning af anparter i forbindelse med kapitaludvidelse med henblik på indtræden i kommanditselskabet med tilbagevirkende kraft, således at investoren måtte anses som kommanditist med virkning fra selskabets stiftelse den 11. oktober 2000 med de retsvirkninger, der var forbundet hermed.
 Det forhold, at der var tale om køb med tilbagevirkende kraft, bevirkede ifølge Skatteministeriet, at der ikke var tale om køb af brugte anparter. Skatteministeriets synspunkt var altså kort og kontant, at når skatteyder civilretligt var indtrådt som kommanditist med virkning den 11. oktober 2000, måtte dette også være afgørende for den skatteretlige bedømmelse.
 På linje med den forudgående dom fra Vestre Landsret fulgte også Højesteret Skatteministeriets påstand i sagen. Konklusionen i sagen blev således, at investoren ikke fik adgang til at tillægge det i sagen omhandlede udbyderhonorar til anskaffelsessummen for ejendommen.
 Som anført ovenfor gøres det gældende, at Højesteret med den afsagte dom på ingen måde har taget principiel stilling til, hvorledes retsstillingen er i tilfælde, hvor der er tale om et reelt salg af brugte anparter. Dommen er ikke retningsgivende for sager, hvor der er tale om videresalg for udbyder, og hvor dette svarer til det foreliggende kontraktgrundlag. Dette er netop tilfældet i nærværende sag, og vi mener derfor ikke, at omtalte højesteretsdom har betydning for afgørelsen af nærværende sag, hvor der de facto er tale om et reelt salg af brugte anparter.
 Vedrørende den subsidiære påstand anfører repræsentanten, at såfremt Landsskatteretten lægger til grund, at det i sagen omhandlede udbyderhonorar og de afholdte udgifter til investorrejsen ikke kan medregnes ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen, jfr. ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 2, i forbindelse med den skattemæssige avanceopgørelse, gøres det gældende, at de omhandlede udgifter i stedet for skal fratrækkes ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum for ejendommen jfr. ejendomsavancebeskatningslovens § 4, stk. 4. Hvis udgifterne ikke kan medregnes til anskaffelsessummen vil dette være udtryk for, at Landsskatteretten ikke finder, at udbyderhonoraret samt udgifter


text:
til investorrejse udtrykker en værdi, der kan henføres til ejendommen. Er dette tilfældet, så gøres det gældende, at den naturlige konsekvens heraf må være, at de omtvistede beløb heller ikke skal indgå ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum for ejendommen.
 Der har ellers været fast praksis for, at der foretages en sådan avancebeskatning af beløb, der reelt dækker over udbyderhonorar i en situation, hvor en oprindelig investor sælger sine anparter til en efterfølgende investor. Denne situation kvalificerer SKAT som salg af "brugte anparter". Der henvises til SKATs styresignal offentliggjort i SKM2008.390.SKAT.
 Denne praksis ændrede SKAT pr. 14. april 2009 ved et nyt styresignal offentliggjort i SKM2009.261.SKAT. Af styresignalet fremgår, at SKAT nu er nået frem til en radikalt ændret opfattelse vedrørende "brugte anparter".
 Såfremt udbyderhonoraret i nærværende sag ifølge Landsskatteretten må kvalificeres som betaling for værdien af den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, fremgår det klart, at SKAT nu ikke mener, at dette udbyderhonorar kan bedømmes som vederlag for ejendommen eller for de afskrivningsberettigede installationer.
 Således mener SKAT nu heller ikke, at et sådant udbyderhonorar kan medregnes til nogen investors anskaffelsessum, uanset hvilken plads i rækken af investorer, der fokuseres på.
 Idet SKAT nu mener, at disse betragtninger er udtryk for overensstemmelse med afskrivningsloven og ejendomsavancebeskatningsloven, har det selvsagt de facto også forholdt sig sådan før den 14. april 2009, som er datoen, hvorfra SKAT indførte den nye praksis. Dette som følge af, at hverken afskrivningsloven eller ejendomsavancebeskatningsloven er ændret i forbindelse med praksisændringen.
 Det gøres gældende, at når loven ikke er ændret, men alene SKATs praksis er ændret, så må praksisændringen også tillægges betydning i forhold til nærværende sag. Der kan således ikke anses at være hjemmel til avancebeskatning af et beløb, der ifølge SKAT selv ikke reelt er udtryk for vederlag for ejendommen.
 Uanset at SKAT kun ønsker at tillægge praksisændringen virkning for salg af "brugte anparter" efter den 14. april 2009, ændrer det ikke på, at SKATs nye syn på situationen de facto er udtryk for, at der nu ikke længere kan anses at være hjemmel til beskatning hos den oprindelige investor for den andel af afståelsessummen, der reelt dækker over udbyderhonoraret, således som efter den tidligere praksis.
 Det gøres derfor gældende, at såfremt Landsskatteretten i nærværende sag når frem til, at det såkaldte udbyderhonorar ikke kan medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen i forbindelse med en avanceberegning efter ejendomsavancebeskatningsloven, så må beløbet svarende til udbyderhonoraret fratrækkes ved opgørelsen [af] afståelsessummen. I modsat fald vil der ske en avancebeskatning af et beløb (udbyderhonoraret), der ifølge SKAT slet ikke er ejendommen vedkommende, og dette er der selvsagt ikke hjemmel til i ejendomsavancebeskatningsloven, idet der i så fald slet ikke er tale om beskatning af ejendomsavance.
 For så vidt angår de af kommanditselskabet afholdte udgifter til investorrejse skal opmærksomheden særligt henledes på, at de investorer, der har erhvervet andele i ejendomsprojekter udbudt af G2 A/S, oprindeligt har tillagt de afholdte udgifter til investorrejse til afskrivningsgrundlaget for den af kommanditselskabet ejede ejendom.
 I forbindelse med, at SKAT efterfølgende foretog en


text:
korrektion af afskrivningsgrundlaget for ejendommene, derved at SKAT reducerede afskrivningsgrundlaget med den afholdte udgift til udbyderhonorar, fandt SKAT samtidig i de fleste af sagerne, at udgiften til investorrejsen ikke udgjorde en del af afskrivningsgrundlaget - men derimod udgjorde en fuldt ud fradragsberettiget driftsomkostning for investorerne i henhold til statsskattelovens § 6, litra a.
 Samme holdning har Skatteankenævnet generelt indtaget i forbindelse med behandlingen af sagerne, der omhandlede opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for investorerne.
 I forbindelse med, at sagerne blev indbragt for Landsskatteretten i relation til spørgsmålet om, hvorvidt udbyderhonoraret kunne tillægges ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for de enkelte ejendomme, har Landsskatteretten af egen drift fastslået, at de afholdte udgifter til investorrejse hverken udgør en fradragsberettiget driftsomkostning for investorerne i henhold til statsskattelovens § 6, litra a, eller et tillæg til afskrivningsgrundlaget for ejendommene.
 I nærværende sag - der som bekendt vedrører spørgsmålet omkring opgørelsen af den skattepligtige avance i forbindelse med kommanditselskabets salg af ejendommen - har investorerne oprindeligt tillagt udgiften til investorrejsen til den skattemæssige anskaffelsessum i forbindelse med den skattemæssige avanceopgørelse ved salget af ejendommen.
 Landsskatteretten finder ikke, at der i sagen foreligger køb af "brugte anparter". Det må lægges til grund, at G2 A/S, der sædvanligvis agerer som udbyder i ejendomsprojekter, alene har erhvervet ejendommen med det formål efterfølgende at videresælge anparterne til interesserede investorer. Klageren har erhvervet sine anparter i henhold til et tegningsprospekt, og det må lægges til grund, at G2 A/S har udført et arbejde svarende til, hvad der er sædvanligt i formidlingssagerne.
 Landsskatteretten finder herefter ikke, at den af investorerne, herunder klageren, og G2 A/S angivne købesum på 101.176.469 kr. kan lægges til grund ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum for ejendommen, da købesummen må anses for at indeholde et honorar til G2 A/S. Der henvises til Højesterets dom af 8. september 2009, offentliggjort i SKM2009.562.HR og Landsskatterettens kendelse af 3. september 2009, offentliggjort i SKM2009.576.LSR. Det tiltrædes, at dette honorar, der af skattemyndighederne er opgjort til 8.939.051 kr., angår den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, hvorfor honoraret ikke kan tillægges den afskrivningsberettigede anskaffelsessum, jf. herved Højesterets dom gengivet i SKM2008.967.HR.
 Udgiften til investorrejse har endvidere ikke den fornødne nære tilknytning til berigtigelsen og gennemførslen af ejendomskøbet, at den kan tillægges ejendommens anskaffelsessum. Endvidere må udgiften anses for en intern omkostning afholdt af G2 A/S, hvorfor den ikke har karakter af en fradragsberettiget driftsudgift for kommanditisterne, og udgiften kan således ikke fradrages i medfør af statsskattelovens § 6, litra a. Der henvises herved til byrettens dom af 5. oktober 2010 (tidligere Landsskatterettens kendelse af 1. april 2009 offentliggjort i SKM2009.336.LSR).
 For så vidt angår den subsidiære påstand bemærkes, at ejendommen blev solgt i 2006 af kommanditselskabet til tredjemand, hvorefter kommanditselskabet trådte i likvidation, og der foreligger dermed et salg af selve ejendommen og ikke af kommanditanparterne. Projektomkostningerne, herunder udbyderhonoraret, udgør investorernes betaling for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og hverken disse omkostninger eller udgiften til investorrejse har forbindelse til kommanditselskabets afhændelse af ejendommen. Allerede af denne grund kan udgifterne ikke fratrækkes


text:
afståelsessummen ved salget af ejendommen.
 Allerede fordi der ikke foreligger overdragelse af "brugte anparter" i den foreliggende sag, kan de påberåbte SKAT-meddelelser offentliggjort i SKM2008.390.SKAT og SKM2009.261.SKAT ikke føre til et andet resultat.
 Landsskatteretten stadfæster herefter den påklagede afgørelse.
 Parterne har for landsretten gentaget deres anbringender for byretten og har i det væsentlige procederet i overensstemmelse hermed.
 Af ejendomsavancebeskatningslovens § 1 og § 4 fremgår bl.a.:
 § 1. Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom medregnes til den skattepligtige indkomst efter reglerne i denne lov
 § 4. Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom opgøres som forskellen mellem på den ene side afståelsessummen omregnet efter stk. 4 og på den anden side anskaffelsessummen opgjort efter stk. 2 eller stk. 3 og reguleret efter § 5 eller § 5 A, jf dog stk. 8.
 Stk. 2. Anskaffelsessummen omregnes til kontantværdi, der beregnes ved, at den kontante del af anskaffelsessummen lægges sammen med kursværdien af ejendommens gældsposter på anskaffelsestidspunktet.
 Stk. 4. Afståelsessummen omregnes til kontantværdi, der beregnes ved, at den kontante del af afståelsessummen lægges sammen med kursværdien af de overdragne gældeposter på afståelsestidspunktet.
 I lovforslagets bemærkninger til § 1 og § 4, således som disse bestemmelser blev affattet ved lov nr. 247 af 9. juni 1982, hedder det bl.a. (Folketingstidende 1981-82, Tillæg A, sp. 4794 ff):
 I forslaget til ændring af afskrivningsloven er der foreslået ændrede regler om opgørelsen af de genvundne afskrivninger, der beskattes efter lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 2. Der er peget på, at opgørelsesprincipperne i afskrivningsforslaget i visse tilfælde ikke harmonerer med de gældende regler om opgørelsen af fortjeneste, der skal beskattes efter § 2, nr. 13. ...
 Der peges endvidere på, at de gældende regler om avanceopgørelse ved salg af fast ejendom påtænkes ændret, så den pristalsregulerede anskaffelsessum også danner grundlag for beskatningen af den del af fortjenesten, der efter de gældende regler beskattes efter § 2, nr. 13, i lov om særlig indkomstskat, og at der, såfremt der tages udgangspunkt i samme beløb, ikke vil ske nogen dobbeltbeskatning.
 I det nu foreliggende forslag om beskatning af fortjeneste ved afståelse af fast ejendom, tages der - ligesom i afskrivningsforslaget - udgangspunkt i en anskaffelsessum, der er omregnet til kontantværdi. Herefter vil opgørelsesprincipperne efter afskrivningsforslaget og efter dette lovforslag harmonere med hinanden.
 Det er tanken, at kontantværdiansættelsen skal foretages efter lignende principper som foreslået i § 19 A i det tidligere fremsatte forslag om ændring af afskrivningsloven (L 131).
 I 2003 udarbejdede G2 A/S et investeringsprojekt vedrørende investering i en udlejningsejendom i ...1 i udlandet ved tegning af anparter i et til projektet etableret kommanditselskab K/S G1. I august 2003, mens K/S G1 fortsat var ejet af G2 A/S, købte kommanditselskabet udlejningsejendommen i ...1 for ca. 8,2 mio. £, og i november 2003 blev projektet sendt i åbent udbud og var fuldtegnet i december 2003. Tegningsprospektet beskrev det investeringsprojekt, som investorerne gennem tegningsaftalen gik ind i, som omfattende køb af udlejningsejendommen til en pris på ca. 88,8 mio. kr., som skulle betales til sælgeren af ejendommen, samt


text:
pligt til at betale de med ejendomskøbet og projektet i øvrigt forbundne købs- og finansieringsomkostninger, udbyderhonorar til G2 A/S m.v., i alt ca. 14,2 mio. kr. I februar 2006 videresolgte K/S G1 udlejningsejendommen for ca. 10,6 mio. £, og i august 2006 blev kommanditselskabet likvideret.
 Landsretten finder, at investorerne i overensstemmelse med beskrivelsen i tegningsprospektet købte sig ind i en erhvervsvirksomhed ved erhvervelse af ejendommen til den pris, som G2 A/S som udbyder havde skaffet den til, og ved at påtage sig at betale udgifterne ved dette købs berigtigelse og gennemførelse samt omkostninger og honorarer, som havde karakter af vederlag til G2 A/S for investeringsprojektets udvikling og udbud, jf. herved Højesterets dom gengivet i SKM2009.562.HR.
 Honoraret til G2 A/S vedrører den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet og er således en udgift, som ikke kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet, men som angår etablering af erhvervsvirksomheden K/S G1, jf. herved Højesterets dom gengivet i SKM2008.967.HR. Ifølge højesteretsdommen kunne et tilsvarende honorar derfor ikke indgå ved opgørelsen af den kontante anskaffelsessum efter afskrivningsloven vedrørende afskrivningsgrundlaget for en ejendoms bygninger og installationer.
 Om den kontante anskaffelsessum efter ejendomsavancebeskatningsloven, jf. § 4-5 A, som indgår ved opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance, fremgår det af lovens forarbejder, at det var tanken, at opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven skulle foretages efter samme principper som efter afskrivningsloven, jf. Folketingstidende 1981-82, Tillæg A, sp. 4794 ff.
 Landsretten tiltræder herefter, at udgiften til udbyderhonorar heller ikke kan indgå ved opgørelsen af den kontante anskaffelsessum efter ejendomsavancebeskatningsloven, da udgiften ikke kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Tilsvarende gælder udgiften til investorrejse, som blev afholdt af G2 A/S, og som G2 A/S havde fradragsret for. Da der endvidere ikke er hjemmel til at fradrage de nævnte udgifter ved opgørelsen af den kontante afståelsessum efter ejendomsavancebeskatningslovens § 4, tiltrædes det, at Skatteministeriet i det hele er frifundet for As påstande.
 Ved fastsættelsen af de sagsomkostninger, som A for landsretten skal betale til Skatteministeriet til dækning af ministeriets udgift til advokatbistand, er ud over sagens værdi henset til sagens forløb og udfald.
 I sagsomkostninger for landsretten skal A inden 14 dage betale 50.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Gravid elev havde ret til forlængelse af uddannelsesaftale
 Gravid kvinde havde ret til forlængelse af uddannelsesaftale, der udløb under hendes barselsorlov. Det fandt Højesteret ved dom af 21. januar 2015.
 Sagen omhandlede en kvinde, der i 2007 indgik en uddannelsesaftale med arbejdsgiveren om uddannelse som anlægsgartner i en virksomhed i perioden 1. april 2007 - 31. juli 2010. I 2009 blev eleven gravid og måtte sygemeldes i starten af 2010, hvorfor hun ikke havde mulighed for at færdiggøre sin uddannelse inden uddannelsesaftalens udløb den 31. juli 2010.
 Spørgsmålet var, om arbejdsgiveren havde pligt til at forlænge elevens uddannelsesaftale, som udløb under hendes barselsorlov.
 Eleven nedlagde påstand om, at arbejdsgiveren i henhold til ligebehandlingsloven og erhvervsuddannelsesloven havde pligt til at forlænge uddannelsesaftalen, hvorfor hun havde krav på godtgørelse for uberettiget afskedigelse. Arbejdsgiveren anførte derimod, at eleven ikke havde fremsat ønske om forlængelse af uddannelsesaftalen, og at uddannelsesaftalen endvidere måtte betragtes som en tidsbegrænset ansættelsesaftale, hvorfor manglende forlængelse ikke kunne sidestilles med afskedigelse.
 Højesteret fastslog, at en elev, der bliver gravid, og som påbegynder barselsorlov, inden uddannelsesaftalen er udløbet, kan kræve, at aftalen forlænges i nødvendigt omfang. En nægtelse af forlængelse af uddannelsesaftalen vil således være udtryk for forskelsbehandling på grund af graviditet og barsel i strid med ligebehandlingsloven.
 Højesteret udtalte endvidere, at arbejdsgiveren og eleven i første række skal forsøge at opnå enighed om en forlængelse af uddannelsestiden. Initiativet til en drøftelse heraf vil naturligt komme fra den gravide elev, men arbejdsgiveren har i kraft af sin pligt til oplæring en forpligtelse til at søge afklaret, om der er behov for forlængelse. Såfremt der ikke kan opnås enighed om anmodningen om forlængelse samt omfanget heraf, kan hver af parterne indbringe spørgsmålet for det faglige udvalg.
 Højesteret lagde til grund, at eleven ikke havde tilkendegivet over for arbejdsgiveren, at hun ikke ønskede uddannelsesaftalen forlænget. Endvidere sendte elevens skole den 27. maj 2010 et brev til arbejdsgiveren, som var vedlagt et tillæg til uddannelsesaftalen, hvor arbejdsgiveren blev bedt om at kontakte skolen for udarbejdelse af en "handlingsplan/slutdato". Arbejdsgiveren besvarede ikke brevet og forsøgte ikke at få afklaret, om eleven ønskede en forlængelse. I stedet bad han eleven om at tilbagelevere firmaets ejendele med henvisning til, at uddannelsesaftalen udløb den 31. juli 2010.
 Højesteret fastslog, at arbejdsgiveren herved havde handlet i strid med erhvervsuddannelsesloven, og at hans tilkendegivelser over for eleven måtte sidestilles med en afskedigelse i strid med ligebehandlingsloven. Højesteret tilkendte herefter eleven en godtgørelse svarende til ca. to måneders løn.
 Landsretten havde frifundet arbejdsgiveren.
 Dommen viser, at en arbejdsgiver har pligt til at forlænge en uddannelsesaftale, der udløber under elevens barselsorlov, og at elever, ligesom almindeligt ansatte, nyder beskyttelse efter ligebehandlingsloven under graviditet.
 Coronavirus - Gradvis udfasning af lønkompensationsordningen og drøftelse af en ny, midlertidig arbejdsfordelingsordning
 Coronavirus - midlertidig udvidelse af sygedagpengereglerne for den særlige risikogruppe og deres pårørende
 Internationalt webinar - tilbage til arbejdspladsen
 Webinar: Retur til den offentlige arbejdsplads efter coronavirus-nedlukning
 Coronavirus - midlertidig lønkompensationsordning for private forlænges og justeres
 Webinar: Retur til arbejdspladsen efter coronavirus-nedlukning - få svar på


text:
Afgørelse fra Højesteret om udgift til renovation, nyt fra Focus Advokater P/S, Odense, Kolding, København og Hamborg
 Afgørelse om udgift til renovation
 Nyt fra Focus Advokater P/S, den 5.10.2017
 Højesteret afsagde den 21.9.2017 dom i en sag vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt en udlejer var berettiget til i lejekontrakten at aftale, at renovation skulle betales særskilt af lejer.
 Højesteret har tidligere ved dom af 30.6.2009 fastslået, at det kræver lovhjemmel, hvis udlejer skal have adgang til at udskille dele af lejen til særskilt betaling ved refusion. Retspraksis har siden da udviklet sig således, at det nu antages, at udlejer ikke kan kræve sine driftsudgifter til f.eks. PBS-gebyr, trappevask eller lignende refunderet hos lejer i form af en særskilt betaling ud over lejen, da der ikke er lovhjemmel hertil.
 Indtil videre har det dog været uafklaret, om dette forbud mod betalinger ud over lejen tillige gælder for beboelseslejemål, som er beliggende i en ejendom, der er taget i brug efter den 31.12.1991. Baggrunden er, at det for disse beboelseslejemål gælder, at der er lovhjemmel til, at der kan aftales en leje, som er højere end det lejedes værdi og uafhængig af reglerne om den omkostningsbestemte husleje. Den aftalte leje er kun begrænset af reglen i aftalelovens § 36 om tilsidesættelse af urimelige aftalevilkår.
 I den sag, som Højesteret afsagde dom i den 21.9.2017, var der imidlertid netop tale om et sådant lejemål. Udlejer havde i lejeaftalen benyttet sig af muligheden for at fravige de almindelige regler for lejens størrelse og anvendte en aftalt leje i stedet. Desuden havde udlejer i lejekontraktens § 11 anført, at lejer skulle betale renovation ud over lejen, hvilket lejer fremsatte indsigelser imod.
 I sagen for Højesteret gjorde udlejer gældende, at lovbestemmelserne om fravigelighed måtte forstås således, at udlejer ud over en aftalt leje også var berettiget til at aftale, at renovation skulle betales særskilt ud over lejen.
 Højesteret fandt, at bestemmelserne i lejelovgivningen om, at der kan aftales en højere leje, ikke angik hvilke driftsudgifter, der skal indgå i huslejen, og hvilke der kan kræves særskilt refunderet som tillæg til huslejen. På den baggrund fandt Højesteret, at der ikke var den fornødne lovhjemmel, og at udlejer således ikke gyldigt kunne aftale, at der skulle ske særskilt betaling for renovation som et tillæg til huslejen.
 Retspraksis er derfor nu, at også i de nyere ejendomme, hvor udlejer og lejer har fraveget lovgivningens lejebegrænsningsregler, og lejen er fastsat frit efter aftale, kan udlejer ikke ud over lejen kræve, at lejer ved særskilt betaling refunderer udlejers driftsudgifter til renovation.
 Af: Advokat Sanne Alrik Sørensen, den 5.10.2017
 Advokat (L) Læs mere
 +45 63 14 20 98
 +45 27 10 52 27
 sas@focus-advokater.dk
 Højesteretsafgørelse om udgift til renovation
 Advokatfirmaet Henning Moritzen i Svendborg fusionerer med Focus Advokater P/S


text:
Sådan tæller du til 120 dage ved deltidssygemelding - DAHL Advokatfirma
 Højesteret har i to principielle afgørelser skabt klarhed over, hvordan 120-dages-reglen skal anvendes i forbindelse med en funktionæransats delvise sygemelding. Få indblik i, hvordan du som arbejdsgiver sikrer den korrekte håndtering af 120-dages-reglen.
 En medarbejder kan opsiges med én måneds varsel efter 120-dages-reglen, når medarbejderen har været syg i 120 dage inden for 12 på hinanden følgende måneder. 120-dages-reglen fremgår af funktionærlovens § 5, stk. 2, og reglen kan kun anvendes, hvis det er aftalt direkte i en ansættelseskontrakt.
 Det følger hverken af selve lovbestemmelsen eller lovforarbejderne, hvordan de 120 dage skal opgøres. Opgørelsen har derfor forvoldt en del problemer i praksis, særligt i forhold til deltidssygemeldte medarbejdere.
 Når en medarbejder skal opsiges efter 120-dages-reglen er det vigtigt, at opsigelsen sker umiddelbart efter udløbet af de 120 dage, da arbejdsgiver ellers mister muligheden for at opsige med forkortet opsigelsesvarsel i den pågældende sygeperiode. Det er derfor vigtigt, at arbejdsgiver tæller rigtigt, når de 120 dage opgøres.
 Højesteret har nu en gang for alle fastslået, hvordan arbejdsgiver skal tælle til 120 dage, når en medarbejder er deltidssygemeldt.
 Kun faktisk fravær indgår i de 120 dage
 Hidtil har man beregnet en delvist sygemeldt medarbejders fravær forholdsmæssigt. Hvis en ansat eksempelvis har været sygemeldt 16 timer ud af en ugentlig arbejdstid på 32 timer, har arbejdsfrie dage indgået forholdsmæssigt, således at det ugentlige sygefravær har kunnet opgøres til 3,5 dag (7 dage x 16/32).
 Højesteret har nu for det første fastslået, at hvis en medarbejder er syg en hel dag, skal dette tælles som én hel sygedag, uanset hvor mange timer medarbejderen skulle have arbejdet den pågældende dag. Der skal altså ikke længere foretages en forholdsmæssig beregning baseret på forholdet mellem fraværstimer og ugentlig arbejdstid.
 Er medarbejderen kun syg en del af en dag, medregnes kun de faktiske antal timer. Der er ikke ændret ved denne praksis.
 Hernæst var spørgsmålet, om søn- og helligdage og andre arbejdsfrie dage skal medregnes i de 120 sygedage.
 Det er tidligere fastslået i retspraksis, at når en medarbejder er fuldtidssygemeldt, så indgår søn- og helligdage og andre arbejdsfrie dage i beregningen af de 120 dage, når den ansatte har været sygemeldt i dagen umiddelbart før og dagen umiddelbart efter den pågældende arbejdsfri dag. Er en medarbejder fuldtidssygemeldt, vil sygefraværet derfor være 7 dage pr. uge.
 Højesteret har nu fastslået, at ved en deltidssygemelding kan alene det faktiske fravær medtages. Dette betyder altså, at selvom medarbejderen både er syg fredag og mandag, så skal de to dage i weekenden ikke tælles med, ligesom øvrige arbejdsfrie dage ikke skal indgå i beregningen.
 Når arbejdsgiver skal tælle til 120 dage ved deltidssygemeldte medarbejdere, skal altså kun det faktiske fravær tælles med, uanset om fraværet er placeret som hele sygedage eller som fravær en del af en arbejdsdag.
 Skal arbejdsgiver acceptere, at medarbejderen tilbyder at genoptage arbejdet på deltid?
 I den ene afgørelse fra Højesteret tilbød den sygemeldte medarbejder at vende tilbage på arbejde 20 timer om ugen frem til


text:
det tidspunkt, hvor hun kunne raskmeldes helt. Arbejdsgiver afviste dette med baggrund i virksomhedens drift, hvorfor medarbejderen blev anset som fuldtidssygemeldt i hele perioden indtil dennes raskmelding.
 Spørgsmålet i forhold til beregningen af 120-dages-reglen var, om arbejdsgiver skal acceptere, at medarbejderen vender tilbage på nedsat tid, eller om det ville have konsekvenser for beregningen af de 120 dage, såfremt arbejdsgiver ikke accepterer medarbejderens tilbud.
 Højesteret fastslog, at en arbejdsgiver ikke har pligt til at acceptere, at en medarbejder, som er delvis uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid. Som præmisserne i dommen er formuleret gælder dette uafhængigt af, om arbejdsgiveren kan give en saglig begrundelse for sit afslag eller ej.
 Selvom medarbejderen havde tilbudt at vende tilbage på nedsat tid i en periode af sygemeldingen, skulle denne periode medregnes i de 120 dage som en fuldtidssygemelding, dvs. med 7 dage om ugen. Medarbejderens tilbud har derfor ikke nogen indflydelse på beregningen af de 120 dage.
 Med de to Højesteretsafgørelser er der nu skabt klarhed over, hvordan arbejdsgiver skal tælle til 120 dage ved deltidssygemeldinger. Arbejdsgivere skal dog fortsat altid være påpasselige med at opsige en medarbejder efter 120-dages-reglen, og det er vigtigt at sikre, at dagene er opgjort korrekt. DAHL bistår gerne arbejdsgivere med en opsigelse i henhold til 120-dages-reglen.


text:
Højt at flyve, dybt at falde - Advokatavisen
 Artiklens dato: 3. dec 2009
 Handelsagent for møbelfabrik krævede kr. 4,5 mio. i provision og godtgørelse af tidligere agenturgiver, men skal i stedet betale kr. 600.000,00 i sagsomkostninger
 Således endte i korthed et sagsforløb i Vestre Landsret og afsluttet med Højesterets dom af den 9. juni 2009 – et forløb over knap 5 år.
 Handelsagenten, der havde mange kontakter på det franske marked, indgik den 1. februar 1996 en handelsagentaftale vedrørende det franske marked med en større nordvestjysk møbelfabrik.
 På daværende tidspunkt havde møbelfabrikken ingen kunder i Frankrig.
 I 2000 blev agentaftalen fra 1996 afløst af en ”markedsspecifik samarbejdsaftale”.
 Denne betegnelse er én af mange betegnelser, som fabrikker m.v. anvender for at undgå at kalde en handelsagentaftale ved rette navn, selvom samarbejdet er et agentursamarbejde.
 Er der reelt tale om et agentursamarbejde, medfører dette jo en betydelig ”beskyttelse” af agenten, uanset aftalens betegnelse.
 Af aftalen fremgik udover bl.a. salgsmål 15 % årlig stigning, at aftalen var uopsigelig medmindre der var tale om væsentlig misligholdelse i en periode på 5 år gældende fra underskriftsdatoen.
 Handelsagenten skaffede ubestridt møbelfabrikken en meget betydelig omsætning i Frankrig, en omsætning på op til kr. 30 mio. pr. år frem til år 2000 men herefter var omsætningen faldene.
 Møbelfabrikken havde dog svært ved at opnå den fornødne rentabilitet ved salget til kunder i Frankrig, og bl.a. af den grund fik den gennem flere år meget betydelige underskud.
 Med henblik på at forbedre rentabiliteten ønskede møbelfabrikken at indgå en licensaftale med en anden dansk møbelfabrik for så vidt angår de mindre møbelserier, idet den pågældende samarbejdspartner var bedre gearet til produktion af mindre serier.
 Det var meningen hos såvel agenturgiveren som hos dennes nye samarbejdspartner, at handelsagenten skulle indgå en ny handelsagentaftale med den nye fabrik for så vidt angår de til denne overdragne møbelserier.
 Handelsagenten skulle fortsætte med agenturgiveren for så vidt angår de største kunder, som fortsat skulle være agenturgiverens umiddelbare kunder.
 Handelsagenten ønskede imidlertid ikke at indgå en aftale med den mindre møbelfabrik.
 Samtidig indgik handelsagenten en agentaftale omfattende Frankrig med en anden dansk møbelfabrik, og det uanset en konkurrencebegrænsning i handelsagentaftalen, hvorefter agenten ikke i det geografiske område måtte repræsentere andre virksomheder ved salg af konkurrerende produkter til kunder/kunder der var nævnt i et medfølgende bilag.
 Samtidig faldt agenturgiverens omsætning i Frankrig meget betydeligt.
 Handelsagenten blev herefter i februar 2004 opsagt af møbelfabrikken med 6 måneders varsel på grund af væsentlig misligholdelse som følge af manglende opnåelse af salgsmål ved en årlig stigning på 15 % i forhold til omsætningen i de forudgående år.
 Licenssamarbejdet blev ikke til noget som følge af, at den nye fabrik gik i betalingsstandsning og senere konkurs meget kort tid efter indgåelse af aftalen med handelsagenten.
 Følgelig blev rettighederne til de mindre møbelserier ført tilbage til agenturgiveren.
 Imidlertid faldt agenturgiverens omsætning i Frankrig meget drastisk i løbet af 2004 for stort set helt at ophøre i 2005.
 Agentens advokat bestred, at agenten havde misligholdt aftalen på grund af omsætningens udvikling.


text:
Kort tid efter ophævede agenturgiveren agentaftalen med henvisning til, at agenten havde indgået agentursamarbejdet med det nye firma.
 Som følge af ophør krævede agenten i Vestre Landsret kr. 4,5 mio., der blev fordelt med:
 provision kr. 3,4 mio. (dækkende provisionserstatning indtil udløb af den postulerede uopsigelighedsperiode, 5 år fra underskriftsdatoen),
 godtgørelse kr. 1,1 mio. (godtgørelsen af et beløb, der kan kræves, når en agent bliver opsagt uden rimelig anledning, og agenten har skaffet agenturgiveren nye kunder eller en væsentlig forøgelse af omsætningen på eksisterende kunder OG agenturgiveren fortsat vil få glæde af disse kunder, samtidig med, at agenten mister provision af kunderne. Godtgørelsen kan maksimalt andrage 1 års provision beregnet ud fra gennemsnittet af de sidste 5 års provision.)
 Vestre Landsret fandt, at agenturgiveren havde været uberettiget til at foretage en opsigelse inden udløbet af uopsigelighedsperioden.
 Vestre Landsret fandt endvidere ikke, at betingelserne for ophævelse (straks) var opfyldt.
 Vestre Landsret fandt følgelig, at der som udgangspunkt skulle betales provision frem til udløb af uopsigelighedsperioden den 6. juli 2005, men i lyset af den stedfundne omsætning i perioden satte Landsretten beløbet til kr. 700.000,00 mod påstået kr. 3,4 mio.
 Landsretten fandt ikke, at der var basis for betaling af godtgørelse, da salget helt var svigtet.
 Agenten var utilfreds med afgørelsen og ankede den til Højesteret.
 For Højesteret blev agentens påstand dog reduceret til i alt kr. 2,5 mio. dækkende godtgørelse med kr. 1.140.000,00 og provision til kr. 1.360.000,00.
 Højesteret fokuserede i sine præmisser meget på nedgangen i omsætningen i 2004 og det totale bortfald i 2005.
 Højesteret fandt ikke, at der forelå nogen misligholdelse på grund af agentens indgåelse af nyt agentursamarbejde, så ophævelsen var uberettiget.
 Derimod fandt Højesteret ud fra en formålsfortolkning af aftalen, at den kunne opsiges med 6 måneders varsel.
 Højesteret fandt, at en opsigelsen af agenten var berettiget som følge af den lave omsætning.
 Imidlertid fastsatte Højesteret i lyset af det meget store fald i omsætningen provisionserstatningen til kun kr. 400.000,00.
 Højesteret mente ej heller, at der var basis for godtgørelse.
 Som følge af udfaldet af sagen for så vel Landsret som Højesteret, fandt Højesteret ikke, at agenten skulle have tilkendt omkostninger.
 Men da agentens krav i henhold til Højesterets dom, det vil sige kr. 400.000,00 + renter, skulle opfyldes, gik agenturgiveren konkurs.
 Dividenden i konkursboer til simple kreditorer, som agenten jo var, er altid meget beskedne.
 Agenten har ifølge sit eget udsagn betalt egne sagsomkostninger totalt med ca. kr. 600.000,00 (det vil sige retsafgifter og udgifter til egen advokat)
 Så agenten oplevede på trods af det meget langstrakte forløb et helt utilfredsstillende resultat.


text:
Indholdsfortegnelse: Partshøring
 Hvad er formålet med partshøring?
 Hvornår er der pligt til at partshøre?
 Hvilke oplysninger kræver partshøring?
 Hvordan gennemfører man en partshøring?
 Konsekvenserne ved manglende partshøring
 Sådan kan en partshøring forløbe
 overblik #9
 Velkommen til ombudsmanden
 Når en myndighed skal afgøre en sag, skal sagens parter ofte have mulighed for at fremkomme med en udtalelse, før sagen afgøres.
 Myndighedernes pligt til på eget initiativ at partshøre er ikke blot en ret for borgeren, men er også af betydning for tilliden til den offentlige forvaltning. Samtidig er partshøring en nødvendig og vigtig del af myndighedens sagsoplysning.
 Manglende partshøring kan føre til, at der træffes en forkert afgørelse, fordi grundlaget for afgørelsen er forkert eller utilstrækkeligt.
 Derfor kaldes partshøring også en garantiforskrift – altså en regel, som er med til at garantere, at en afgørelse er lovlig og korrekt.
 Hvis reglen om partshøring ikke er overholdt, vil det kunne føre til, at afgørelsen i sagen er ugyldig, og at myndigheden må behandle sagen på ny.
 Manglende partshøring førte til en forkert afgørelse
 Det afgørende i sagen var, om borgeren i løbet af boligstøtteåret 2012 havde oplyst sin kommune, som dengang havde kompetencen på boligstøtteområdet, om en ekstra indtægt i 2012. Hvis hun havde oplyst kommunen om indtægten, kunne myndighederne kun kræve en del af boligstøtten tilbagebetalt. Hvis oplysningen om indtægten derimod ikke var givet, skulle hele boligstøtten tilbagebetales.
 Først i forbindelse med ombudsmandens undersøgelse indhentede Udbetaling Danmark kommunens journalnotater mv. fra 2012. Af journalnotaterne fremgik det, at borgeren havde oplyst kommunen om ændringer i sin husstandsindkomst. Det fremgik dog ikke klart, hvilke ændringer der var tale om.
 Ombudsmanden kritiserede i sagen bl.a., at Udbetaling Danmark ikke havde partshørt borgeren. Hvis hun var blevet partshørt, kunne hendes indsigelse om, at oplysningspligten var overholdt, have givet anledning til, at Udbetaling Danmark havde undersøgt spørgsmålet nærmere. Det fremgik således af kommunens journalnotater, at borgeren havde fortalt kommunen om ændringer i sin husstandsindkomst.
 Under ombudsmandens behandling af sagen ophævede Ankestyrelsen sin afgørelse om tilbagebetaling og hjemviste sagen til Udbetaling Danmark, med henblik på at de nye oplysninger kunne indgå i en fornyet behandling af sagen. Ombudsmanden foretog sig derfor ikke mere i sagen.
 FOB 2015-39
 Partshøring er en nødvendig og vigtig del af en myndigheds sagsoplysning. I afsnit 2 er formålet med partshøring nærmere beskrevet.
 En myndigheds pligt til at partshøre efter forvaltningsloven gælder, når bestemte betingelser er opfyldt. I afsnit 3 gennemgås betingelserne for, hvornår der er pligt at partshøre.
 Det er ikke alle oplysninger mv., som en myndighed har pligt til at partshøre over. Afsnit 4 beskriver de betingelser, der skal være opfyldt, før pligten til at partshøre indtræder.
 I afsnit 5 er beskrevet, hvordan man gennemfører en partshøring, herunder formen og tidspunktet herfor.
 2 Hvad er formålet med partshøring?
 Formålet med forvaltningslovens § 19 om partshøring er at sikre, at den, der er part i en sag,
 ved, at sagen eksisterer,
 kender de faktiske oplysninger og eksterne faglige vurderinger, som danner grundlag for den afgørelse, myndigheden skal træffe, og
 får mulighed for


text:
at kommentere sagens faktiske grundlag og eksterne faglige vurderinger, inden sagen afgøres.
 Partshøring er samtidig med til at sikre, at myndigheden har de oplysninger, den skal bruge for at kunne træffe en lovlig og korrekt afgørelse.
 Forud for forvaltningsloven blev et nærmere bestemt generelt krav om høring af parten udviklet i navnlig ombudsmandspraksis på grundlag af god forvaltningsskik. Denne praksis blev lovfæstet med forvaltningslovens § 19.
 Bestemmelsen i forvaltningslovens § 19 om partshøring har til formål at sikre, at den, der er part i en sag, får lejlighed til at gøre sig bekendt med og kommentere sagens faktiske grundlag og eksterne faglige vurderinger, inden sagen afgøres. I de tilfælde, hvor parten ikke ved, at en sag behandles af myndigheden, er formålet desuden at gøre parten bekendt med sagens eksistens, inden myndigheden træffer afgørelse.
 Partens mulighed for at kontrollere myndighedens beslutningsgrundlag er desuden af betydning for tilliden til den offentlige forvaltning og er en nødvendig og vigtig del af myndighedens pligt til at oplyse sagen (af officialprincippet), idet høring af parten er med til at sikre, at forvaltningens afgørelser træffes på et korrekt faktisk grundlag.
 Forvaltningslovens § 19, stk. 1, fastlægger, hvornår en myndighed er forpligtet til at foretage partshøring. Forvaltningsloven er imidlertid gennemført som en minimumslov og er ikke til hinder for, at der gennemføres partshøring i videre omfang.
 Bestemmelsen i § 19, stk. 1, suppleres i bestemte kategorier af sager af ulovbestemte regler om partshøring. I sager om afskedigelse på grund af samarbejdsvanskeligheder eller uegnethed gælder eksempelvis en ulovbestemt udvidet partshøringspligt (en pligt til i disse sager at høre over ikke blot en sags faktiske grundlag, men også de vurderingsmæssige elementer – dvs. grundlaget for den påtænkte afgørelse). Også i sager, hvor forvaltningen afgør en tvist mellem flere private parter, gælder en særlig udvidet partshøringspligt.
 Som eksempel herpå kan bl.a. henvises til FOB 2011 20-7. Sagen vedrørte afskedigelse af en ansat i fleksjob, hvor ombudsmanden kritiserede, at den pågældende ikke som led i partshøringen fik kendskab til de kriterier, der dannede grundlag for, at hun blev indstillet til afskedigelse.
 Desuden indeholder forvaltningslovens § 21 en bestemmelse, hvorefter en part på eget initiativ som udgangspunkt kan forlange, at afgørelsen af en sag udsættes, indtil parten har afgivet en udtalelse til sagen.
 Se f.eks. Ugeskrift for Retsvæsen U 1999.1337 H, hvor landsretten fandt afskedigelsen af en sygeplejerske fra en kommune ugyldig bl.a. som følge af både manglende partshøring i henhold til forvaltningslovens § 19 og ”den en offentlig myndighed i øvrigt påhvilende pligt til høring af en ansat” samt manglende imødekommelse af partens ret til at udtale sig efter forvaltningslovens § 21. Højesteret tiltrådte disse præmisser.
 Der findes derudover også andre procedureregler i lovgivningen, hvor parten sikres adgang til at udtale sig, inden der træffes afgørelse. Bl.a. kan nævnes kapitel 4 i tjenestemandsloven om tjenstligt forhør samt §§ 19 og 20 i skatteforvaltningsloven.
 3 Hvornår er der pligt til at partshøre?
 En myndigheds pligt til at partshøre efter forvaltningsloven gælder kun:
 I sager, hvor myndigheden skal træffe en afgørelse i forvaltningslovens


text:
forstand.
 I forhold til den, der er part i sagen; det vil sige den, der har en væsentlig og individuel interesse i sagen.
 I forhold til afgørelsens hovedspørgsmål, det vil sige udfaldet af sagen. Beslutninger om sagens proces skal der som udgangspunkt ikke partshøres over.
 Naboen skulle høres i en byggesag
 Partsbegrebet i forhold til partshøring har bl.a. været omdrejningspunktet i en række byggesager, f.eks. i denne sag:
 En grundejer søgte kommunen om tilladelse til at bygge et hotel i to etager. Grunden var udlagt til hotelformål, og kommunen vurderede, at byggeriet kunne gennemføres uden dispensation, idet det ansøgte lå inden for rammerne af byggelovgivningen.
 Lige bag det planlagte hotel lå en feriebolig, der med det nye byggeri ville få ødelagt sin udsigt og blive udsat for betydelige indbliksgener.
 Ombudsmanden udtalte, at ejeren af ferieboligen var part i sagen – idet han blev væsentligt og individuelt berørt af byggeriet – og at kommunen skulle have partshørt ferieboligejeren.
 FOB 07.437
 Overblik #14 om partshøring af naboer i byggesager
 Retten til at blive hørt efter forvaltningslovens § 19, stk. 1, tilkommer kun den, der er part i en sag – dvs. den, der har en væsentlig og individuel interesse i sagen.
 Bestemmelsen i forvaltningslovens § 19, stk. 1, gælder kun i afgørelsessager, og myndighederne er alene forpligtet til at foretage partshøring over sagens egentlige hovedspørgsmål (dvs. fastsættelsen af, hvad der er eller skal være ret i et konkret tilfælde). Rent processuelle beslutninger om sagens behandling eller oplysning – f.eks. om at tage en sag under behandling, oversende den til en anden myndighed eller foretage partshøring – er ikke omfattet af bestemmelsen, medmindre beslutningen særskilt kan påklages (f.eks. aktindsigt) eller har en selvstændig karakter og virkning (f.eks. opsættende virkning eller i visse tilfælde inhabilitet).
 Det bemærkes, at iagttagelse af officialprincippet i visse sager vil indebære, at myndigheden foretager høring af parten. En sådan sagsoplysende høring har imidlertid en anden karakter end en partshøring.
 Overflytning af en elev til en anden skole var en afgørelsessag, hvorfor eleven og hans værge skulle have været partshørt
 En skole besluttede at overflytte en elev til en anden skole. Skolen foretog ikke partshøring i sagen.
 Skolens beslutning om at flytte eleven blev truffet efter bekendtgørelsen om god orden i folkeskolen.
 Ombudsmanden udtalte, at skolens beslutning var en afgørelse i forvaltningslovens forstand. Det betød, at skolen skulle have partshørt eleven og hans værge, inden afgørelsen blev truffet.
 Sagen viser betydningen af, at man som myndighed er opmærksom på, om en beslutning er en afgørelse i forvaltningslovens forstand og dermed omfattet af pligten til at partshøre.
 Artikel i FOB 2015: Når skolen skal klare paragrafferne
 4 Hvilke oplysninger kræver partshøring?
 Det er ikke alle oplysninger mv., som en myndighed efter forvaltningslovens § 19, stk. 1, har pligt til at partshøre over. Følgende fire betingelser skal være opfyldt, før pligten til at partshøre indtræder:
 Oplysningerne eller vurderingerne er af væsentlig betydning for afgørelsen af sagen.
 Der er eksempelvis pligt til at partshøre, selv om parten kender en bestemt oplysning, hvis parten


text:
ikke ved, at oplysningen vil blive brugt i forbindelse med en konkret sag.
 Pligt til partshøring om oplysninger, selv om parten måske kender oplysningerne
 En kommune afviste et ønske fra en skoleelev og hans mor om, at han kunne gå på en specialskole i en anden kommune.
 Kommunen lagde, da den traf afgørelse, vægt på, at den ønskede skole var et dyrere tilbud end kommunens egen, lignende skole.
 Kommunen oplyste under sagen, at den havde undladt at partshøre, bl.a. fordi morens partsrepræsentant vidste, at den ønskede specialskole var et dyrere tilbud.
 Oplysningerne om den konkrete skoletakst var faktiske oplysninger af væsentlig betydning for afgørelsen af sagen. Derfor mente ombudsmanden, at kommunen burde have partshørt partsrepræsentanten over de indhentede oplysninger om skoletaksten.
 FOB 2015-17
 Bestemmelsen i forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder som nævnt fire betingelser, som skal være opfyldt, før forpligtelsen til at partshøre indtræder.
 4.1. Parten er ikke bekendt med oplysningerne
 Den første betingelse er, at parten ikke er bekendt med, at bestemte oplysninger eller vurderinger indgår i sagen. Denne betingelse kan være opfyldt, selv om sagen er rejst af parten selv. Det gælder bl.a., hvis oplysningerne mv. er indhentet uden partens medvirken, eller hvis oplysningerne er udarbejdet af myndigheden selv – eksempelvis ud fra oplysninger i et register eller på grundlag af oplysninger, som myndigheden har i forvejen.
 Betingelsen er opfyldt, selv om parten kender oplysningerne, men blot ikke ved, at de vil blive brugt i forbindelse med den konkrete sag.
 Pligt til partshøring over oplysninger, parten selv har givet
 Eksempelvis hvis et barn skal anbringes uden for hjemmet, og socialforvaltningen modtager nogle oplysninger til brug for sagen fra skoleforvaltningen.
 Forældrene skal partshøres over disse oplysninger, selv om det drejer sig om oplysninger, som forældrene selv tidligere har givet til skoleforvaltningen.
 Man kan ikke gå ud fra, at forældrene ved, at oplysningerne er videregivet til socialforvaltningen og nu er relevante i en ny sammenhæng.
 Pligt til partshøring over oplysninger, parten ved indhentes
 Et andet eksempel kunne være i en sag om arbejdsskadeforsikring, hvor Arbejdsskadestyrelsen har bedt et hospital om nogle oplysninger.
 Selv om parten har givet samtykke til, at oplysningerne indhentes, skal Arbejdsskadestyrelsen som udgangspunkt parthøre over oplysningerne.
 Man kan ikke gå ud fra, at parten kender de indhentede oplysninger i detaljer.
 I almindelighed antages der at bestå en vis formodning for, at parten ikke har kendskab til, at en oplysning indgår i afgørelsesgrundlaget for en bestemt sag, medmindre parten selv har givet oplysningen til brug for behandlingen af sagen, eller det i øvrigt klart fremgår, at oplysningen indgår i afgørelsesgrundlaget.
 Den ovenfor omtalte ombudsmandssag FOB 2015-17 er et eksempel på, hvornår en part kan antages at være bekendt med, at oplysninger mv. indgår i en sag. Ombudsmanden mente her, at kommunen burde have partshørt partsrepræsentanten over de indhentede oplysninger, idet der var tale om faktiske oplysninger af væsentlig betydning for sagens afgørelse.
 Hvis en sag er rejst på forvaltningens initiativ, vil parten ofte være uvidende om sagens eksistens og allerede derfor også om de oplysninger, der indgår


text:
som grundlag for den påtænkte afgørelse.
 Det samme gælder i sager med flere parter, hvor sagen er rejst af den ene part, uden at den anden part er bekendt med sagen. I sager med flere parter vil oplysninger, herunder høringssvar, der indsendes af den ene part eller vedrører den ene parts forhold, typisk ikke være den eller de øvrige parter bekendt. Oplysningerne vil derfor være omfattet af partshøringspligt.
 4.2. Oplysninger om en sags faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger
 Efter den anden betingelse, hvorefter der skal være tale om oplysninger om en sags faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger, er det afgørende, om oplysningerne er af en sådan karakter, at de bidrager til at supplere sagens bevismæssige grundlag eller i øvrigt tilvejebringes for at skabe klarhed om sagens faktiske omstændigheder. Pligten til at partshøre vil derfor efter omstændighederne også omfatte oplysninger, der indeholder en subjektivt præget stillingtagen, for så vidt vurderingen er af betydning for den administrative bevisoptagelse (f.eks. en sagkyndig, videnskabelig eller teknisk vurdering). Udtalelser eller vurderinger fra en myndigheds eget personale er ikke omfattet af partshøringspligten.
 Der er ikke partshøringspligt med hensyn til oplysninger om en sags retlige omstændigheder. Der vil altså ikke være pligt til at høre parten over myndighedens abstrakte fortolkning af en regel, den konkrete subsumption – det vil sige myndighedens konkrete anvendelse af reglen på sagens faktum – eller de juridiske konsekvenser, som myndigheden drager af retsanvendelsen. Heller ikke abstrakte udtalelser fra andre myndigheder om sagens juridiske spørgsmål eller oplysninger om administrativ praksis af betydning for sagen er omfattet af partshøringspligten. Tilsvarende vil der ikke være pligt til at høre over en ændret indstilling til en sag hos myndigheden.
 Ændring af indstilling angik ikke faktiske omstændigheder
 Et af de nu nedlagte amter skulle tage stilling til, om der kunne gives dispensation til at bibeholde en tennisbane, som var anlagt på et areal med beskyttelsesstatus efter naturbeskyttelsesloven. Der var i sagen ikke foretaget partshøring over en ændret indstilling fra amtets sagsbehandlende administration til det besluttende udvalg i amtet.
 Højesteret tilkendegav i sagen, at ændringen ikke angik faktiske omstændigheder (og ikke kunne sidestilles med ændrede faktiske omstændigheder) som angivet i forvaltningslovens § 19, og at den var uden betydning for afgørelsens retsgrundlag. Højesteret fandt ikke, at amtet ved at undlade at høre appellanterne om den ændrede indstilling havde tilsidesat nogen forvaltningsretlig høringspligt eller god forvaltningsskik.
 Sagen er gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2006.3302 H.
 4.3. Oplysningerne er til ugunst for parten
 Den tredje betingelse er, at oplysningerne eller vurderingerne er til ugunst for parten set i forhold til afgørelsens udfald. Denne betingelse vil ofte afhænge af det underliggende retsgrundlag. Hvis det ikke er muligt at afgøre, om en oplysning er til ugunst for parten, vil der altid være pligt til at foretage partshøring (f.eks. i forhold til ansøgning om en økonomisk ydelse, hvor størrelsen af ydelsen fastsættes ud fra partens forhold).
 Der kan også være pligt til at partshøre i tilfælde, hvor parten kan have fordel af at supplere det faktiske grundlag for en sag.


text:
Ansøger kunne have fordel af at supplere sagkyndig erklæring
 I en sag om tilladelse til udførsel af et maleri var der ikke foretaget partshøring over en sagkyndig erklæring. Kulturværdiudvalget havde fundet, at erklæringen støttede ansøgerens sag.
 Ombudsmanden udtalte, at der burde have været partshørt, idet ansøgeren eventuelt havde fordel af at supplere den sagkyndige erklæring over for udvalget.
 FOB 00.240
 Knyttes der vilkår til en afgørelse, og skyldes vilkårene faktiske oplysninger, som myndigheden uden partens vidende er i besiddelse af, skal der foretages partshøring, inden afgørelsen træffes. Der skal ikke foretages partshøring, hvis myndigheden uafhængigt af det konkrete sagsgrundlag knytter nogle generelle vilkår til en afgørelse – f.eks. fordi det følger af lovgivningen i øvrigt.
 4.4. Oplysningerne skal være af væsentlig betydning for sagens afgørelse
 Den fjerde betingelse er, at oplysningerne eller vurderingerne skal være af væsentlig betydning for sagens afgørelse. Denne betingelse vil – ligesom den tredje betingelse – bero på det retsgrundlag, der skal anvendes. Betingelsen er bl.a. udtryk for en erkendelse af, at partshøring efter omstændighederne vil kunne medføre en forlængelse af sagsbehandlingstiden, hvilket vil kunne blive følt som en ulempe af parten selv. Betingelsen om ”væsentlig betydning” begrænser derfor partshøring til at omfatte tilfælde, hvor der er grund til at antage, at parten vil være interesseret i at blive hørt, og hvor en medvirken fra partens side må antages at kunne forbedre myndighedens beslutningsgrundlag.
 4.5. Undtagelser fra pligten til partshøring
 I forvaltningslovens § 19, stk. 2, er der fastsat visse undtagelser fra myndighedernes pligt til at partshøre. Bestemmelsen i stk. 2 har et relativt begrænset anvendelsesområde.
 Bl.a. kan det nævnes, at betingelsen i stk. 2, nr. 1, om, at det er ”ubetænkeligt at træffe afgørelse”, alene sigter til oplysninger, som er fremskaffet eller registreret på en særlig betryggende måde (såkaldte autentiske oplysninger). Dette vil som udgangspunkt omfatte oplysninger om f.eks. civilstand, nationalitet og fødselsdato og lignende oplysninger.
 Desuden kan nævnes bestemmelsen i stk. 2, nr. 4, hvorefter partshøring undlades, når de oplysninger, der medfører høringspligt, er undtaget fra partens ret til aktindsigt. Reglerne om partshøring medfører således ikke nogen udvidelse af de retlige grænser for partens ret til aktindsigt.
 Partshøring kunne undlades ved påbud begrundet i centralt registrerede oplysninger om manglende syn af bil
 Et påbud om, at en bil skulle synes eller afmeldes, blev meddelt uden forudgående partshøring af bilens ejer.
 Henset til at påbuddet blev meddelt som opfølgning på to foregående breve, at ejeren selvsagt vidste, at bilen fortsat ikke var synet, at påbuddet var begrundet i faktuelle forhold, som var centralt registreret, og at reguleringen og den løbende kontrol med syn af køretøjer måtte anses for alment kendt, fandt Østre Landsret det ubetænkeligt, at påbuddet var meddelt uden forudgående partshøring, jf. forvaltningslovens § 19, stk. 2, nr. 1.
 Sagen er gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2016.2061 Ø.
 I de tilfælde, hvor forudgående partshøring kan undlades efter bestemmelserne i stk. 2, indebærer forvaltningslovens regler om begrundelsespligt, at der, hvis afgørelsen meddeles skriftligt, samtidig skal gives en skriftlig begrundelse for afgørelsen, der bl.a. indeholder


text:
en kort redegørelse for de oplysninger om sagens faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger, som er tillagt væsentlig betydning for afgørelsen.
 5 Hvordan gennemfører man en partshøring?
 Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder ingen formkrav til selve høringsproceduren, og det er heller ikke fastsat, hvornår partshøring skal foretages. Det afhænger af omstændighederne i den konkrete sag.
 Det afgørende er, at partshøringen giver parten mulighed for at kommentere, rette og supplere sagens faktiske grundlag og eksterne faglige vurderinger. Det er formålet med partshøringspligten.
 Partshøring skal ske på et fyldestgørende grundlag
 En skole havde overflyttet en elev til en anden skole. Kommunen anførte i sagen, at der havde været et møde mellem skolen, eleven og dennes værge, hvor skolen gennemgik hændelsesforløbet, og lederen havde gjort opmærksom på, at konsekvensen af elevens adfærd kunne blive, at eleven skulle overflyttes til en anden skole. Skolelederen havde på mødet henvist til bekendtgørelsen om fremme af god orden i folkeskolen.
 Ombudsmanden udtalte, at skolen ikke på denne måde foretog en partshøring, der var i fuld overensstemmelse med forvaltningsloven, og pegede på, at der efter mødet indtraf en hændelse, som muligvis involverede eleven, ligesom skolen i tiden mellem mødet og afgørelsen oplyste sagen yderligere. Disse oplysninger måtte antages – i hvert fald i et vist omfang – at være indgået i skolens samlede vurdering af behovet for at overflytte eleven til en anden skole. Mødet kunne på denne baggrund ikke tillægges selvstændig betydning i spørgsmålet om partshøring.
 En skriftlig redegørelse, som blev sendt til elevens værge, opfyldte heller ikke kravene til partshøring, da det hverken fremgik af redegørelsen, at der var tale om en partshøring, eller at værgen havde mulighed for at komme med eventuelle bemærkninger til redegørelsen inden en nærmere fastsat frist.
 5.1. Formen ved partshøring
 Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder ingen formkrav til selve høringsproceduren. Det afgørende er, at høringsformen respekterer formålet med partshøringspligten – dvs., at parten får mulighed for at kommentere, korrigere og supplere sagens faktuelle grundlag og eksterne faglige vurderinger.
 En partshøring kan gennemføres både skriftligt og mundtligt.
 Mundtlig partshøring kan ske af tidsmæssige grunde
 En myndighed havde ikke foretaget partshøring i forbindelse med en afgørelse om ikke at godkende (akkreditere) en journalist forud for et sydkoreansk statsbesøg i maj 2011.
 Ombudsmanden udtalte bl.a., at såfremt det af tidsmæssige grunde ikke vil være muligt at foretage skriftlig partshøring, må partshøringen gennemføres mundtligt. I sådanne tilfælde vil myndigheden efter offentlighedslovens § 6 (nu § 13) om notatpligt skulle notere partens svar, i det omfang der fremkommer nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder.
 FOB 2013-20
 Høringen kan ske i form af en fremsendelse af sagens dokumenter eller ved, at myndigheden udarbejder en – korrekt og dækkende – sagsfremstilling af de oplysninger, der er undergivet partshøringspligt. Den kan også gennemføres som udarbejdelse af en foreløbig afgørelse (en agterskrivelse), hvori de relevante oplysninger er gengivet og vurderet af myndigheden. Det er vigtigt, at myndigheden er opmærksom på, om det står tilstrækkelig klart, hvad borgeren skal forholde sig til. Desuden er det et krav, at det


text:
klart fremgår, at der er tale om en høring, og at parten har mulighed for at komme med en udtalelse.
 Et eksempel på de krav, der i praksis stilles til høringsgrundlaget i forbindelse med partshøring, er sagen FOB 2015-19, som er omtalt ovenfor.
 Partshøringsbrevet skal vedlægges relevante dokumenter mv.
 En kommune traf afgørelse om, at en privat fællesvej skulle sættes i stand. Afgørelsen blev bl.a. truffet på baggrund af redegørelser indhentet fra et rådgivende ingeniørfirma. Kommunen havde inden afgørelsen i henhold til privatvejloven informeret de berørte lodsejere og sat en frist til at komme med indsigelser, men havde ikke medsendt grundlaget for den påtænkte beslutning – herunder redegørelserne fra ingeniørfirmaet. En lodsejer klagede over afgørelsen til Trafikministeriet. Ministeriet stadfæstede afgørelsen og mente ikke, at der var grundlag for at kritisere kommunens sagsbehandling. Ombudsmanden fandt ikke, at bestemmelsen i privatvejloven kunne antages at fortrænge forvaltningslovens § 19, stk. 1. Efter ombudsmandens opfattelse var de berørte lodsejere parter i forhold til kommunens afgørelse om istandsættelse af vejen. Ombudsmanden mente derfor, at kommunen burde have partshørt lodsejerne over oplysningerne i redegørelserne fra ingeniørfirmaet. Ombudsmanden henstillede på den baggrund, at sagen blev genoptaget.
 FOB 99.457
 I mere komplicerede sager vil det, for at partshøringen skal opfylde sit formål, kunne være nødvendigt at forelægge oplysningerne skriftligt ved at fremsende kopi af de relevante dokumenter, eventuelt med angivelse af et høringstema, ligesom myndigheden efter omstændighederne i omfangsrige eller komplicerede sager som grundlag for partshøringen bør udarbejde en sagsfremstilling med referat af sagens faktiske omstændigheder.
 Grundlaget for en afgørelse skulle forelægges skriftligt
 En kommune havde modtaget en anonym henvendelse om, at en kvinde, som modtog en række sociale ydelser som ”reelt enlig”, levede i et ægteskabslignende forhold. Kvinden blev af kommunen indkaldt til et møde ”om de sociale ydelser, du modtager og har ansøgt om”. Under mødet blev kvinden gjort bekendt med den anonyme henvendelse og bedt om at redegøre for sine personlige og økonomiske forhold. Efter at have indhentet yderligere oplysninger indkaldte kommunen kvinden til et nyt møde, som blev kaldt ”partshøring”. Efter dette møde traf kommunen afgørelse om, at kvinden ikke var berettiget til en række sociale ydelser, samt at hun skulle betale ydelser, som hun allerede havde modtaget, tilbage.
 Ombudsmanden udtalte i sagen bl.a., at der ikke under de to møder var sket en parthøring, som opfyldte kravene i forvaltningslovens § 19, stk. 1. Oplysningerne burde have været forelagt kvinden skriftligt, idet hun skulle forholde sig til en lang række faktiske oplysninger, som hun ikke i forvejen var bekendt med, og som hun alene fik forelagt mundtligt. Behovet for en skriftlig partshøring blev i betydelig grad understreget af den bevismæssige betydning, som det sociale klagenævn, Statsforvaltningen og kommunen tillagde udtalelserne. Da kvinden senere var blevet gjort bekendt med de faktiske oplysninger, og da hun havde mulighed for at kommentere dem over for Det Sociale Nævn, foretog ombudsmanden sig ikke yderligere vedrørende spørgsmålet om partshøring.
 FOB 2012-8
 Efterfølgende partshøring eller klagevejledning kan ikke gøre det ud for partshøring efter forvaltningslovens § 19, stk. 1. Se


text:
bl.a. ombudsmandens udtalelse i sagen gengivet i FOB 01.588.
 5.2. Tidspunktet for partshøring
 Forvaltningsloven indeholder ingen regler om, hvornår en partshøring skal iværksættes. Afgørelsen heraf beror på en konkret vurdering, herunder af den enkelte sags karakter og omfang.
 Det er dog givet, at parten skal have lejlighed til at udtale sig, inden der træffes afgørelse. Det gælder både med hensyn til myndighedens interne beslutningsproces og de tilkendegivelser, myndigheden fremkommer med udadtil.
 Ved afgørelsen af, på hvilket tidspunkt i sagen en partshøring skal foretages, er det på den ene side nødvendigt, at myndigheden har det fornødne overblik over sagen til at kunne tage stilling til, hvilke oplysninger parten skal høres over. På den anden side er det afgørende, at parten inddrages, før der træffes afgørelse i sagen, og dermed på et tidspunkt, hvor høringsbidraget reelt kan indgå i myndighedens sagsoplysning, herunder også, hvis udtalelsen fra parten gør det nødvendigt at foretage yderligere undersøgelser. Samtidig må det kræves, at partshøringen foregår i en vis tidsmæssig tilknytning til den afgørelse, der udløser partshøringspligten.
 En løbende fremsendelse til parten af sagens akter kan ikke gøre det ud for partshøring, og det bør også i øvrigt undgås at foretage flere høringer, hvis oplysningerne lige så godt kan samles i én høringsskrivelse.
 Myndigheden vil skulle afvente høringssvaret (eller udløbet af høringsfristen), inden der træffes afgørelse, og vil skulle forholde sig til de oplysninger og indsigelser, som parten måtte komme med.
 5.3. Tidsfrister ved partshøring
 Det følger af forvaltningslovens § 19, stk. 1, at myndigheden i forbindelse med partshøring kan fastsætte en frist for, hvornår parten skal afgive en udtalelse. Ved fastsættelse af fristen bør der gives parten rimelig tid til at sætte sig ind i oplysningerne og overveje udtalelsens form og indhold. Der bør i den forbindelse tages hensyn til omfanget af oplysningerne og til sagens eller oplysningernes karakter, herunder om parten tidligere har haft lejlighed til at udtale sig om andre dele af sagen, samt om parten vil kunne have interesse i at lade en sagkyndig vurdere sagen og medvirke ved udformningen af udtalelsen. Samtidig bør der også tages hensyn til andre private eller offentlige interesser, herunder navnlig andre parters interesse i en hurtig behandling af sagen.
 Hvis parten anmoder om at få fristen forlænget, bør en sådan anmodning normalt imødekommes, medmindre det vil være væsentligt i strid med de hensyn, der lå til grund for fastsættelsen af fristen.
 Det bør oplyses til parten, at myndigheden er berettiget til at træffe afgørelse uden at afvente partens svar, hvis fristen overskrides.
 Eksempler på typiske fejl i forbindelse med partshøring:
 Myndigheden er ikke opmærksom på reglerne om partshøring.
 Myndigheden overser, at den træffer en afgørelse, eller at en borger er part i sagen, og at der derfor eventuelt er pligt til at partshøre.
 Myndigheden er underlagt et stort tidspres, eller sagsområdet er under omlægning, og partshøring overses.
 Myndigheden partshører ikke, fordi parten allerede kender oplysningerne (men parten ved ikke, at oplysningerne bliver brugt i sagen).
 Myndigheden sender akterne i en sag til parten, men glemmer at præcisere,


text:
at der er tale om en partshøring, eller fremsender samtlige akter i en større sag til parten uden at præcisere, hvad der har betydning for afgørelsen og er til ugunst for parten.
 Det er vigtigt, at myndighederne har en aktiv opmærksomhed på de forvaltningsretlige regler og løbende fokus på medarbejdernes bevidsthed og viden om reglerne. Hvis partshøring er fast indarbejdet i myndighedens sagsproces, sker der færre fejl.
 Dér, hvor der sker fejl, er bl.a., hvor myndigheden – som i sagen FOB 2015-19 – ikke er bevidst om, at der er tale om en afgørelse i forvaltningslovens forstand. Fejl kan tilsvarende ske i tilfælde, hvor det ikke er oplagt for myndigheden, at der skal partshøres – eksempelvis fordi man ikke er opmærksom på, at en borger er part i sagen. Eksempler herpå er sagerne FOB 99.457 og FOB 07.437, som begge er omtalt ovenfor. Desuden sker der helt generelt oftere fejl i situationer, hvor sagen eller myndigheden er underlagt et stort tidspres, eller hvor myndigheden eller et sagsområde er under omlægning. Se FOB 2015-39, som er omtalt indledningsvist, og nedenstående eksempel.
 Borgerne har – uanset strukturændringer – krav på en korrekt sagsbehandling
 Under en generel inspektion i en kommune i 2006 modtog ombudsmanden otte tilfældigt udvalgte sager om stop eller nedsættelse af kontanthjælp. Det viste sig, at reglerne om partshøring ikke var efterlevet i syv af sagerne, og at borgerne i tre af sagerne slet ikke havde fået besked om, at der var truffet en afgørelse.
 Ombudsmanden udtalte, at sagsbehandlingsfejlene var meget kritisable. Under behandlingen af sagen beklagede kommunen fejlene. Som forklaring henviste kommunen til, at de fleste af de sager, som ombudsmanden havde gennemgået, var afgjort i en periode, hvor der skete betydelige strukturændringer inden for kommunen.
 Ombudsmanden havde forståelse for kommunens forklaring, men fastholdt, at borgerne – uanset strukturændringer – må have krav på en korrekt og kvalificeret sagsbehandling.
 FOB 2009 20-4
 En typisk fejl er altså, at partshøring helt bliver overset. Men der er også en del eksempler på, at selve høringsgrundlaget er for upræcist eller for omfattende, og at myndigheden ikke har præciseret, hvad borgeren skal forholde sig til. Ligesom der er flere eksempler på, at myndigheden ikke har forelagt de relevante oplysninger skriftligt for parten i mere komplicerede eller omfattende sager. Som eksempel herpå kan bl.a. nævnes sagen FOB 2012-8.
 Som det bl.a. fremgår af sagen FOB 2015-9, er det også vigtigt, at det klart fremgår, at der er tale om en høring af parten, og at parten har mulighed for at komme med sine bemærkninger.
 Endelig kan det nævnes, at betingelsen i forvaltningslovens § 19, stk. 1, om, at parten ikke er bekendt med, at bestemte oplysninger eller vurderinger indgår i sagen, kan give anledning til fejl i tilfælde, hvor parten kender oplysningerne, men ikke ved, at de bliver brugt i forbindelse med den konkrete sag.
 7 Konsekvenserne ved manglende partshøring
 Den væsentligste konsekvens af manglende partshøring er, at det kan føre til en forkert afgørelse, fordi der mangler oplysninger i sagen.
 Kravet om partshøring


text:
har karakter af en garantiforskrift. Manglende partshøring vil som udgangspunkt medføre, at afgørelsen bliver ugyldig, medmindre myndigheden kan godtgøre, at fejlen i det konkrete tilfælde har været uden betydning.
 Under alle omstændigheder vil manglende partshøring ofte føre til klagesager. En myndighed vil i langt de fleste tilfælde bruge en del flere ressourcer på en klagesag – og en eventuel ny behandling af sagen – end på at foretage partshøring.
 Udbetaling Danmark havde truffet afgørelse om, at en borger skulle tilbagebetale den samlede udbetalte boligstøtte for 2012 – uden først at partshøre borgeren.
 Udbetaling Danmark havde overtaget kompetencen til at træffe afgørelse på området fra kommunerne.
 Det afgørende for, om borgeren skulle tilbagebetale hele eller kun en del af boligstøtten, var, om hun i løbet af boligstøtteåret 2012 havde oplyst sin kommune om en ekstra indtægt i 2012.
 Borgeren mente selv, at hun havde givet kommunen besked, som hun var forpligtet til, men den oplysning kom først frem, da ombudsmanden behandlede sagen.
 Hvis borgeren ikke er inddraget i nødvendigt omfang i en myndigheds sagsoplysning, vil det ofte føre til, at borgeren klager over afgørelsen – enten til en administrativ klageinstans, en tilsynsmyndighed eller til Folketingets Ombudsmand. Borgeren kan også indbringe sagen for domstolene.
 En myndighed vil i langt de fleste tilfælde bruge en del flere ressourcer på en klagesag eller en retssag end på at foretage partshøring.
 Dertil kommer det afgørende, nemlig at manglende partshøring kan føre til, at en afgørelse bliver forkert, fordi grundlaget er forkert eller utilstrækkeligt.
 Partshøringsregler har karakter af garantiforskrifter. En garantiforskrift er en sagsbehandlingsregel, som i almindelighed vil udgøre en garanti for, at der bliver truffet en afgørelse, som er lovlig og rigtig i sit indhold. Tilsidesættelse af garantiforskrifter kan medføre en afgørelses ugyldighed, idet overtrædelse af sådanne regler har betydning for afgørelsens indhold.
 Tilsidesættelse af bestemmelser om partshøring vil som udgangspunkt medføre, at afgørelsen bliver ugyldig, medmindre myndigheden kan godtgøre, at fejlen i det konkrete tilfælde har været uden betydning, idet der ikke ved høringen ville være kommet nye oplysninger frem af væsentlig betydning for afgørelsen af sagen. Påvisningen af, at fejlen i det konkrete tilfælde har været uden betydning, kan ske dels ved, at myndigheden dokumenterer, at afgørelsen indholdsmæssigt er lovlig og rigtig, dels ved, at myndigheden sandsynliggør, at fejlen ikke har påvirket forløbet. Det anførte gælder i hvert fald med hensyn til bebyrdende afgørelser.
 Eksempler på retspraksis om konkrete vurderinger af, om manglende partshøring indebærer, at afgørelsen er ugyldig
 Som eksempel kan nævnes sagen gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2008.1359 V. I sagen havde en kommune truffet afgørelse om opsætning af nogle reklametavler på hver ca. otte m2 på et offentligt vejareal i et industrikvarter. Tre af tavlerne blev opstillet ud for en ejendom, hvor der var møbelforretning. Kommunen havde ikke som led i afgørelsen partshørt ejeren eller lejeren af ejendommen. Landsretten fandt, at kommunens afgørelse var ugyldig, idet kommunen havde haft pligt til at gennemføre parthøring, før den traf afgørelse, og idet kommunen ikke havde godtgjort, at parthøringen ville have været


text:
uden betydning.
 Omvendt fandt Højesteret i en sag gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2008.422 1H, at en beslutning om granskning af tre fonde ikke var ugyldig, selv om der var mangler ved partshøringen i sagen (oplysninger om sagens faktiske omstændigheder, som var væsentlige for overvejelserne om at iværksætte granskningen, var ikke angivet). Højesteret begrundede sin afgørelse med, at korrekt gennemført høring ikke ville have ført til, at myndigheden havde undladt at træffe beslutningen eller havde begrænset granskningstemaet.
 Se også Højesterets dom i sagen gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen U 2012.605 H. Sagen vedrørte indførelse af standsningsforbud i en gågade. Højesteret fandt i sagen ikke, at manglende partshøring kunne føre til, at afgørelsen om standsningsforbud var ugyldig, idet det fandtes at være tilstrækkeligt godtgjort, at der ikke ved parthøring ville være fremkommet noget, som kunne føre til en anden afgørelse.
 Hvis en myndighed bliver opmærksom på, at der forud for en truffet afgørelse burde have været foretaget partshøring, skal myndigheden tage stilling til konsekvenserne af manglende partshøring. Myndigheden vil i den forbindelse eventuelt kunne rette op på sagsbehandlingsfejlen ved at genoptage behandlingen af sagen – og vil også have pligt til det, hvis den manglende partshøring har haft betydning for afgørelsens indhold.
 Såfremt en afgørelse, der er ugyldig som følge af partshøringsfejl, er indbragt for en klageinstans, vil klageinstansen i mange tilfælde ophæve afgørelsen og hjemvise sagen til fornyet behandling hos den myndighed, som har truffet den oprindelige afgørelse. Hvis en sådan sag bliver behandlet af Folketingets Ombudsmand, vil ombudsmanden kunne henstille, at myndigheden tager sagen op til fornyet behandling. Det betyder i alle tilfælde, at myndigheden skal behandle sagen igen og træffe en ny afgørelse.
 I FOB 2015-39, som er nævnt indledningsvis, ophævede Ankestyrelsen sin afgørelse om tilbagebetaling og hjemviste sagen til Udbetaling Danmark, med henblik på at de nye oplysninger, som var kommet frem under ombudsmandens behandling af sagen, indgik i Udbetaling Danmarks fornyede behandling af sagen. Da Ankestyrelsen havde hjemvist sagen til Udbetaling Danmark, foretog ombudsmanden sig ikke mere i sagen.
 Se også FOB 99.457, som er omtalt ovenfor.
 Hvis en sag drejer sig om ind- eller udbetaling af løbende ydelser e.l., vil afgørelsens ugyldighed også kunne betyde, at myndigheden skal efterbetale eller tilbagebetale de ydelser, som er forfaldne til betaling efter, at myndigheden traf (den ugyldige) afgørelse. Det gælder uafhængigt af, om myndigheden – efter en ny behandling af sagen – træffer en afgørelse med samme resultat som efter den første afgørelse.
 Har parten lidt et økonomisk tab, vil der desuden kunne være grundlag for at pålægge myndigheden et erstatningsansvar, hvis myndigheden har begået en ansvarspådragende fejl, hvis der er den fornødne årsagssammenhæng mellem tabet og fejlen, og hvis tabet er adækvat.
 8 Sådan kan en partshøring forløbe
 Overordnet set indgår partshøring i en sag på følgende måde:
 Sagen indledes – enten på baggrund af en henvendelse fra en borger eller på myndighedens eget initiativ (f.eks. som led i kontrol- eller tilsynsvirksomhed).
 Myndigheden undersøger sagen og indsamler de oplysninger, den skal bruge for at kunne træffe


text:
afgørelse.
 Når myndigheden har indsamlet de nødvendige oplysninger, overvejer myndigheden, om borgeren og eventuelle andre parter i sagen skal partshøres.
 Hvis der efter betingelserne i forvaltningsloven er pligt til at partshøre, sender myndigheden et partshøringsbrev med de relevante sagsakter til den eller de borgere, der skal høres. Der fastsættes en rimelig frist for parten til at afgive en udtalelse, f.eks. 14 dage.
 I det omfang det er relevant, hører myndigheden eventuelle andre parter over de indkomne partshøringssvar.
 Myndigheden vurderer, om der er grund til yderligere undersøgelser på baggrund af partshøringen.
 Hvis myndigheden iværksætter yderligere undersøgelser, skal myndigheden overveje, om der er behov for at partshøre igen.
 Ved en eventuel supplerende partshøring sørger myndigheden for, at det fremgår af partshøringsbrevet og de vedlagte akter eller oplysninger, hvorfor myndigheden partshører igen, og hvilke oplysninger der giver myndigheden grundlag for at partshøre på ny.
 Myndigheden vurderer, om der er grund til yderligere undersøgelser på baggrund af partshøringen og gentager eventuelt trin 7 og 8.
 Myndigheden sikrer sig, at den har indsamlet de oplysninger, der er nødvendige for at have et tilstrækkeligt og fyldestgørende grundlag for at træffe afgørelse.
 Myndigheden afslutter sin behandling af sagen og træffer afgørelse i forhold til den eller de berørte borgere.
 Partshøring er en vigtig del af myndighedens sagsoplysning med henblik på at sikre, at der på det bedst mulige beslutningsgrundlag træffes lovlige og rigtige afgørelser. Hvis partshøring er fast indarbejdet i myndighedens sagsproces, sker der færre fejl.
 Der skal være tale om en afgørelsessag. Se afsnit 2.
 Partshøring gælder kun for parterne i en sag (har en væsentlig, individuel interesse i sagen). Se afsnit 2.
 Gå de fire betingelser i forvaltningslovens § 19, stk. 1, igennem:
 Parten ved ikke, at myndigheden er i besiddelse af bestemte oplysninger eller vurderinger. Se afsnit 3.
 Der er tale om oplysninger om en sags faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger. Se afsnit 3.
 Oplysningerne eller vurderingerne er til ugunst for parten. Se afsnit 3.
 Oplysningerne eller vurderingerne er af væsentlig betydning for afgørelsen af sagen. Se afsnit 3.
 Der gælder ingen formkrav til gennemførelsen af en partshøring, og høringen kan derfor i praksis indpasses på mange måder som led i myndighedens oplysning af en sag. Høringen skal dog gennemføres på et korrekt og dækkende grundlag og i mere komplicerede sager ofte skriftligt og med angivelse af et høringstema. Det skal fremgå, at der er tale om en høring. En løbende fremsendelse af sagens akter kan ikke gøre det ud for partshøring. Se afsnit 4.1.
 Partshøringen skal gennemføres, inden der træffes afgørelse. Efterfølgende partshøring eller klagevejledning kan ikke erstatte partshøring. Se afsnit 4.2.
 I forhold til det nærmere tidspunkt for partshøringen er det på den ene side nødvendigt, at myndigheden har det fornødne overblik over sagen til at kunne vurdere, hvilke oplysninger parten skal høres over, mens det på den anden side er afgørende, at parten inddrages på et tidspunkt, hvor høringsbidraget reelt kan indgå i myndighedens sagsoplysning. Se afsnit 4.2.
 Ved fastsættelse af tidsfrister skal parten gives rimelig tid til at sætte


text:
sig ind i oplysningerne og fremkomme med en udtalelse. Se afsnit 4.3.
 En myndighed skal forholde sig til konsekvenserne af manglende partshøring og kan eventuelt rette op på manglen ved at genoptage sagen. Se afsnit 6.
 Dette overblik bygger på forvaltningsloven med tilhørende forarbejder og administrative forskrifter, relevant retspraksis og ombudsmandspraksis samt den generelle forvaltningsretlige litteratur, herunder navnlig Niels Fenger, Forvaltningsloven med kommentarer (2013), s. 491 ff., Jon Andersen mfl., Forvaltningsret, 2. udgave (2002), s. 511 ff. og s. 857 ff., Karsten Revsbech mfl., Forvaltningsret – Almindelige emner, 6. udgave (2016), s. 447 ff. og s. 592 ff., Karsten Revsbech mfl., Forvaltningsret – Sagsbehandling, 7. udgave (2014), s. 341 ff., og Sten Bønsing, Almindelig Forvaltningsret, 3. udgave (2013), s. 177 ff.
 Forvaltningslovens § 19, stk. 1
 ”§ 19. Kan en part ikke antages at være bekendt med, at myndigheden er i besiddelse af bestemte oplysninger om en sags faktiske grundlag eller eksterne faglige vurderinger, må der ikke træffes afgørelse, før myndigheden har gjort parten bekendt med oplysningerne eller vurderingerne og givet denne lejlighed til at fremkomme med en udtalelse. Det gælder dog kun, hvis oplysningerne eller vurderingerne er til ugunst for den pågældende part og er af væsentlig betydning for sagens afgørelse. Myndigheden kan fastsætte en frist for afgivelsen af den nævnte udtalelse.
 Stk. 3. Vedkommende minister kan efter forhandling med justitsministeren fastsætte regler om, at nærmere angivne sagsområder, hvor bestemmelserne i stk. 2, nr. 1 eller 5, i almindelighed vil finde anvendelse, ikke skal være omfattet af bestemmelsen i stk. 1.”


text:
1. håndsskrift-sag – U 1967.22H
 Højesterets dom i sag 07/1966. Refereret af andre i U 1967.22H.
 Dom afsagt af: Højesteret med 13 dommere
 Dissens: 8-5
 For at forstå sagerne om de islandske håndskrifter, er det nødvendigt at vide, hvad en stiftelse er. En stiftelse er en slags fond. Det særlige ved en fond er, at en fond ikke har nogen formel ejer og den er dermed selvejende. En fond bliver typisk oprettet af en person med en stor formue, der vælger at bruge noget af sin formue på at oprette fonden. Ved oprettelsen af en fond vedtager opretteren en fundats, som er fondens ”vilje/formål”. Der bliver dernæst udpeget nogle personer, som skal varetage fonden i overensstemmelse med fundatsen. Hverken personen, der har oprettet fonden eller personerne, der forvalter fonden har ejerskab over den. Fonde bliver ofte oprettet med henblik på at støtte velgørende formål som fx Den A.P. Møllerske Støttefond. Der er dermed ikke nogen som ejer Den A.P. Møllerske Støttefond, og fondens midler uddeles af fondsbestyrelsen i overensstemmelse med fundatsen (fondens vedtægter, der blandt andet indeholder formålsbestemmelser).
 Om stiftelsens formål udtaler stiftelens fundats bl.a.: "- - - til ævig Tiid være bestemmet og henlagt til at oplyse, forbedre og til Trykken at befordre lade alt, hvad der angaaer de nordiske, nemlig Danmarkes, Norges og underliggende Landes Historier, Sprog og Antiquitæter, hvorunder de ældre Tiider i Norden, deres Geographie, Love, Skikke og Sædvaner, Levemaade, Konster og Viidenskaber, Mynte-Væsen, Monumenter, og alt andet deslige skal forstaaes - - -"
 Et flertal på 8 personer fandt, at de islandske håndskrifter var en beskyttet rettighed efter grundlovens § 73. Da stiftelsen ikke var en statslig organisation, men en selvstændig organisation, var der tale om et beskyttet retssubjekt efter grundlovens § 73.
 Højesteret konkluderede, at der var tale om ekspropriation, hvorfor det var en betingelse for ekspropriationslovens gyldighed, at loven var blevet til i overensstemmelse med grundlovens § 73.
 Spørgsmålet var derefter, om folketinget havde fulgt proceduren i grundlovens § 73.
 Flertallet i Højesteret fandt, at regeringen og folketinget ved behandlingen af lovforslaget tog muligheden for, at loven udgjorde ekspropriation i betragtning, fx ved at grundlovens § 73, stk. 2 om fornyet behandling og vedtagelse i et nyvalgt folketing blev fulgt. Højesteret bemærkede, at kravene i grundlovens § 73, stk. 1 om hensynet til almenvellet og erstatning gentagne gange blev fremdraget under folketingsforhandlingerne.
 Højesteret fandt ikke, at det var grundlag for at antage, at loven ikke var begrundet i hensyn til almenvellet, jf. grundlovens § 73, stk. 1.
 Endvidere fandt Højesteret, at den omstændighed, at der i loven ikke var en bestemmelse om erstatning, ikke kunne medføre lovens ugyldighed.
 Flertallets konklusion er altså, at der var tale om ekspropriation, og at loven var gyldig, da betingelserne og proceduren i grundlovens § 73 var opfyldt.
 Mindretallet på 5 dommere.
 Mindretallet fandt, at der ikke var tale om ekspropriation, eftersom overførelsen til Islands Universitet tjente stiftelsens formål. Altså at lovgivningsmagten havde handlet i overensstemmelse med fondens ”vilje” (fundats), hvorfor der ikke var tale om ekspropriation.
 Det


text:
bemærkes, at Højesteret ikke tog stillingen til spørgsmålet om, hvorvidt stiftelsen havde lidt noget tab og dermed krav på erstatning som følge af ekspropriationsloven. Spørgsmålet om erstatning blev afgjort i sagen U 1971.299 H (2. sag om de islandske håndskrifter).
 Dommen er for det første interessant, da den er et eksempel på, at domstolene efterprøver loves formelle grundlovsmæssighed. Prøvelse af formel grundlovsmæssighed betyder en prøvelse af, om loven er blevet vedtaget i overensstemmelse med grundlovens procedurebestemmelser. Konsekvensen af mangler ved den formelle grundlovsmæssighed er, at loven er ugyldig. I sagen undersøgte Højesteret, om ekspropriations-loven var blevet vedtaget i overensstemmelse med reglerne i grundlovens § 73. Højesteret konkluderede, at loven var blevet til i overensstemmelse med grundlovens § 73, hvorfor der ikke var grundlag for at erklære loven ugyldig.
 For det andet er dommen et eksempel på, at domstolene traditionelt har udvist tilbageholdenhed ved deres prøvelse af loves overensstemmelse med grundloven. I sagen bemærkede flertallet, at der ”findes ikke at være grundlag for at antage, at lovens gennemførelse ikke har været begrundet i hensynet til almenvellet”. Altså såfremt der ikke er inddraget uvedkommende hensyn, vil domstolene ikke efterprøve lovgivningsmagtens skøn.
 For det tredje er sagen et eksempel på, at grundlovens § 73 om ekspropriation beskytter enhver form for rettighed og ikke bare fast ejendom. I sagen var løsøre i form af håndskrifter beskyttet mod ekspropriation. Derudover illustrerer sagen også, at § 73 beskytter enhver form for rettighedshaver både juridiske og fysiske personer, da det var en stiftelse, der var beskyttet i sagen.
 For det fjerde er sagen et eksempel på grundlovens direkte anvendelse, derved at en privat stiftelse kan påberåbe sig grundloven direkte over for statsmagten.
 Derudover er ekspropriationsloven et eksempel på singulær lovgivning, dvs. lovgivning som er direkte adresseret til én bestemt person og regulerer denne ene persons retsforhold (i dette tilfælde en juridisk person i form af en stiftelse).
 Det centrale spørgsmål i håndsskriftssagerne er, om man skal lægge vægt på, at overførslen af håndskrifterne og kapitalen tjener fondens formål, hvorfor der ikke foreligger ekspropriation, eller om man skal lægge vægt på, at loven bevirker en ejendomsoverførsel fra en juridisk person til en anden juridisk person, og at der derfor foreligger ekspropriation. Det var dette spørgsmål, som mindretallet og flertallet i Højesteret var uenige om i den første håndsskrift-sag.
 Dommen bør læses sammen med den anden håndsskrifts-sag U 1971.299 H.
 Den første håndskriftssag U.1967.22 H omhandler grundlovens § 73 om ekspropriation. Sagen omhandler Den Arnamagnæanske stiftelse, som ved lov blev tvunget til at overføre en række islandske håndskrifter til Islands Universitet. Højesteret fandt, at betingelserne for ekspropriation var opfyldt. Det kan af dommen udledes, at en privat stiftelse er et beskyttet retssubjekt efter grundlovens § 73, og at håndskrifter er en beskyttet rettighed efter grundlovens § 73.


text:
19 May 2014 11:33
 1. afdeling, 42/2012
 Et kommanditselskab købte i juni 2007 en ejendom for ca. 246 mio. kr. Ejendommen blev i oktober - december 2007 videreoverdraget til en række investorer ved salg af andelene i kommanditselskabet for ca. 288 mio. kr. Sagen angik, om forskelsbeløbet på ca. 42 mio. kr. helt eller delvist kunne indgå ved opgørelsen af investorernes afskrivningsgrundlag og grundlaget for beskatning efter ejendomsavancebeskatningsloven.
 Højesteret udtalte med henvisning til tidligere højesteretspraksis, at der ved opgørelsen af anskaffelsessummen efter afskrivningsloven og ejendomsavancebeskatningsloven - udover købesummen - alene kan medregnes udgifter, som kan henføres til berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomskøbet. Udgifter til f.eks. den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af et investeringsprojekt kan ikke medregnes.
 Højesteret fastslog, at investorerne ikke havde godtgjort, at der i forskelsbeløbet på ca. 42 mio. kr. indgik udgifter til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Der var desuden ikke grundlag for at antage, at der for en del af forskelsbeløbets vedkommende var tale om, at udbyderen havde afholdt udgifter, som havde ført til en højere værdi af den faste ejendom. Ingen del af forskelsbeløbet kunne derfor indgå i anskaffelsessummen.
 Den juridiske vejledning 2014-1 C.H.2.1.8.1
 Den juridiske vejledning 2014-2 C.H.2.1.8.4
 K/S H1 ved investorerne
 Thomas Rørdam, Jon Stokholm, Hanne Schmidt, Lars Hjortnæs og Jan Schans Christensen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 20. januar 2012,
 Appellanten, K/S H1 ved investorerne, har gentaget sine subsidiære påstande samt frafaldet sine principale påstande og sin mest subsidiære påstand.
 K/S H1 ved investorerne har som begrundelse for at frafalde de nævnte påstande anført bl.a., at Højesteret ved dommen af 3. marts 2014 i sag 170/2012, SKM2014.236.HR har fastslået, at der ved erhvervelse af anparter i et ejendomsinvesteringsprojekt - uanset om det sker ved tegning eller køb - skal henføres beløb til den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, der ikke kan indgå i anskaffelsessummen, hverken efter afskrivningsloven eller efter ejendomsavancebeskatningsloven.
 I den foreliggende sag er forskellen mellem H3 A/S' anskaffelsessum for ejendommen på 246.180.000 kr. og videresalgsprisen til investorerne i K/S H1 på 288.030.600 kr. ca. 42.000,000 kr. Det afgørende spørgsmål i denne sag er, hvor stor en del af dette beløb, der rettelig skal henføres til betaling for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet og dermed ikke kan indgå ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum.
 Østre Landsret har i den indankede dom henført ca. 23 mio. kr. af de 42 mio. kr. til udgifter vedrørende due diligence, mæglerhonorar og øvrige købsomkostninger, K/S H1 ved investorerne gør gældende, at hele beløbet på ca. 23 mio. kr. skal indgå ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget og anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven, da investorerne i K/S H1 ved deres indtræden som kommanditister påtog sig at tage del i disse udgifter, jf. retsanvendelsen i Højesterets dom af 3. marts 2014, SKM2014.236.HR.
 K/S H1 ved investorerne accepterer, at en del af beløbet på de ca. 19 mio. kr. skal henføres til den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet og som følge heraf ikke kan indgå i den skattemæssige anskaffelsessum.