text:
Sagsomkostninger i sager der forliges
 Højesterets kendelse af 8. august 2012 om sagsomkostninger og retsplejelovens § 314
 I en sag om godtgørelse for varigt mén, hvor skadelidte havde udtaget stævning mod skadevolder med krav om betaling 118.766 kr., indgik parterne et forlig om, at skadevolder skulle betale 37.600 kr., det vil sige ca. 1/3 af det oprindelige krav.
 Sagen for Højesteret drejede sig om, hvorvidt skadelidte skulle tilkendes sagsomkostninger.
 Parterne havde overladt det til byretten at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Byretten tilkendte skadelidte 18.750 kr. og anførte, at udtagelse af stævning havde været nødvendig. Skadelidte fik derfor omkostninger i forhold til det beløb, som han havde "vundet". Landsretten ophævede sagens omkostninger fordi skadelidte "kun" havde fået medhold for mindre end 1/3 af sin påstand. Landsretten oplyste i forbindelse med kæresagen, at afdelingen havde taget udgangspunkt i de specielle bemærkninger til § 314 i forslaget til ændring af retsplejelovens regler om sagsomkostninger. Med udtrykket "under de foreliggende omstændigheder" i landsrettens kendelse sigtedes til, at der med udtagelsen af stævning for et beløb, der langt oversteg forligsresultatet, og ved den måde, som spørgsmålet om årsagssammenhæng blev grebet an på, var påført skadevolder ikke uvæsentligt forøgede omkostninger til advokatbistand.
 § 314 er sålydende:
 Når en sag hæves, kan retten pålægge en af parterne at betale fulde eller delvise sagsomkostninger til modparten eller bestemme, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til modparten.
 Af forarbejderne fremgår, at rettens valg mellem de forskellige muligheder, der er nævnt i § 314, skal ske efter principperne i §§ 312 og 313, hvilket indebærer, at rettens skøn ikke er frit og at retten bundet af principperne i §§ 312-313. Heraf følger som udgangspunkt, når sagsanlæg har været nødvendigt, at den tabende part skal erstatte modparten de udgifter, retssagen har påført denne. Dette kom klart til udtryk i UfR2008.2252H, hvortil Højesteret henviser (se nedenfor) og hvor Højesteret fastslog følgende:
 "Ved forliget fik A medhold i sin subsidiære påstand om, at hans erhvervsevnetab skulle fastsættes højere end de 65 %, som forsikringsselskabet havde anerkendt. A's principale påstand om anerkendelse af et erhvervsevnetab på 100 % kan ikke antages at have påført selskabet merudgifter ved førelse af sagen for landsretten. Som følge heraf stadfæster Højesteret landsrettens afgørelse."
 Højesteret ændrer derfor landsrettens kendelse og tilkendte skadelidte omkostninger med 18.750 kr. Højesteret anfører i sin begrundelse for at tilkende skadelidte omkostninger:
 Tvisten har angået, både om der var grundlag for et krav om godtgørelse for mén, og hvad méngrad og godtgørelse i givet fald skulle udmåles til. Der har derfor som udgangspunkt skullet tilkendes sagsomkostninger i forhold til det vundne beløb, jf. Højesterets sagsomkostningsafgørelser i UfR2004.1313 og UfR2008.2252. Der foreligger ikke oplysninger om sådanne processkridt og ekstraomkostninger, som kan føre til en fravigelse af dette udgangspunkt.
 Det kan konkluderes, at der skal svares omkostninger (i forhold til forligsbeløbet), hvis dette ikke er helt ubetydeligt (her ca. 1/3 af det beløb der var stævnet for) og det har været nødvendigt at stævne (skadevolder har ikke forud for retssagens anlæg tilbudt betaling af noget


text:
Bliver Venezuela til et diktatur? – Socialistisk Informations hjemmeside
 Den seneste tids udvikling i Venezuela har været dramatisk, efter at Højesteret har givet den socialistiske regering ret til at forbigå det borgerligt dominerede parlament i visse spørgsmål, hvilket har fået højrefløjen til at råbe op om “diktatur”.
 I den samme periode har Højesteret – på sin side – stoppet næsten alle love, som parlamentet har vedtaget med henvisning til, at de strider mod landets grundlov. Oppositionen har i år så yderligere optrappet konflikten ved at anmode OAS, de amerikanske staters organisation, som domineres af USA, om både at ekskludere Venezuela med henvisning til organisationens "demokratiske grundlag" og gribe ind i den løbende konflikt.
 Og her er vi fremme ved forrige uges retslige afgørelse. Regeringen henvendte sig til Højesteret med en forespørgsel, om den var nødsaget til at sende sin beslutning om at skabe joint venture-selskaber (med udenlandske, private firmaer) inden for oliebranchen til ratificering i parlamentet. Det var her, at Højesteret så kom med svaret, at eftersom parlamentet var dømt for foragt for retten og ikke havde gjort noget for at rette op på dette, behøvede regeringen ikke at henvende sig der, men derimod ville Højesteret overtage den lovgivende magt. Dagen før havde Højesteret endog – på det samme grundlag – erklæret, at medlemmerne ikke længere besidder nogen parlamentarisk immunitet.
 Der findes sociale bevægelser i Venezuela, som har påpeget, at den aktuelle juridiske konflikt mellem parlamentet og Højesteret skjuler det, som burde være den centrale opgave for en regering, som påberåber sig at have socialistiske perspektiver: at opbygge og udvikle et lokalt forankret direkte demokrati nedefra og op. Et udvidet (ikke indskrænket) demokrati, hvor flertallet kan vælge, kontrollere og løbende afsætte de valgte. Og derudover at gribe magten over de vigtigste produktionsmidler. At præsident Maduro valgte at "løse" krisen gennem at indkalde officererne og bureaukraterne i det nationale sikkerhedsråd – og ikke det "kommunale parlament", som han selv lancerede for nogle år siden, endsige at rådføre sig med nogle folkelige bevægelser – siger en hel del om, hvor langt borte fra dette perspektiv PSUV-partiets ledelse har isoleret sig.

type: other


text:
Højesteret Straffeanker
 Højesteret Højesteret Vejledninger Straffesager Straffeanker
 Generelle regler om anke til Højesteret
 Landsrettens domme i straffesager kan kun ankes til Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Ankefristen er som udgangspunkt 14 dage. Om beregning af fristen og fristen for en eventuel kontraanke henvises til retsplejelovens § 933, stk. 1.
 Indbringelse af sagen for Højesteret
 Hvis Procesbevillingsnævnet meddeler tilladelse til anke, indbringer anklagemyndigheden sagen for Højesteret.
 Ved anke i straffesager betales ikke retsafgift, når den tiltalte/sigtede eller anklagemyndigheden anker.
 Sagens forberedelse og afgørelse
 Der henvises til vejledning i udførelse af straffesager for Højesteret, som du kan læse her.
 Særligt om opsættende virkning i straffeankesager
 Højesteret kan i ganske særlige tilfælde beslutte, at en ansøgning til Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at anke til Højesteret skal medføre, at fuldbyrdelse af den idømte straf udsættes eller standses.
 En ansøgning om opsættende virkning kan indgives i original eller fremsendes til ankeudvalg@hoejesteret.dk. Det henstilles, at der til brug for Højesterets behandling af sagen medsendes kopi af de afgørelser, der ønskes anket til Højesteret, samt en kopi af ansøgningen til Procesbevillingsnævnet. Det bedes endvidere oplyst, hvorvidt der er sket indkaldelse til afsoning, og hvornår denne i så fald skal begynde.
 Meddeler Procesbevillingsnævnet anketilladelse, standses fuldbyrdelsen af straffen.


text:
Nyt om juridiske emner og afgørelser om ansættelsesret
 Nyhedsbrev fra Dansk Psykolog Forening
 Deltagelse i bryllup og barnedåb under sygefravær kunne ikke berettige en bortvisning
 Deltidssygemelding kan udløse ny arbejdsgiverperiode!
 Saglig begrundet opsigelse 4 måneder efter barsel
 Afskedigelse af sygemeldt medarbejder efter trafikuheld var ikke forskelsbehandling
 Berettiget annullering af ansættelsesaftale med ansøger, som fortiede vigtige helbredsoplysninger ved ansættelsen
 Hvor varmt må det være på klinikken?
 Sygefravær på grund af handicap kan alligevel tælles med ved opsigelse efter 120 sygedagsreglen
 En medarbejder blev sygemeldt i oktober 2012 og indlagt på hospital, hvor han blev behandlet for to blodpropper. Den 23. november 2012 modtog arbejdsgiveren en lægeerklæring, hvoraf det fremgik, at medarbejderen ville være uarbejdsdygtig og sygemeldt i ca. 2 måneder.
 Den 29. november 2012 bortviste arbejdsgiveren medarbejderen, idet arbejdsgiveren var blevet bekendt med, at medarbejderen under sygefraværet havde deltaget i såvel et bryllup som en barnedåb, hvilket arbejdsgiveren ikke fandt foreneligt med sygemeldingen.
 Landsretten lagde på baggrund af lægeerklæringen til grund, at medarbejderen havde været uarbejdsdygtig i perioden frem til bortvisningen. Endvidere blev det lagt til grund, at medarbejderen ikke havde misligholdt sit ansættelsesforhold ved at deltage i et bryllup og/eller en barnedåb.
 Landsretten fastslog således, at bortvisningen var uberettiget, og medarbejderen blev tilkendt en erstatning på kr. 161.000 kr. svarende til løn i opsigelsesperioden og godtgørelse efter funktionærlovens § 2b for usaglig opsigelse.
 Selvom du som arbejdsgiver er forpligtet til at betale fuld løn under sygdom til medarbejdere, som er omfattet af funktionærloven, har du ikke ret til refusion af sygedagpenge under medarbejderens sygefravær de første 30 kalenderdage. I sygedagpengeloven kaldes dette for ”arbejdsgiverperioden”.
 Når arbejdsgiverperioden er udløbet, er der normalt adgang til at få refusion af sygedagpenge, og dette gælder også, selvom medarbejderen kun delvist er sygemeldt.
 Det følger dog af sygedagpengeloven, at en medarbejder ikke i lovens forstand betragtes som delvist ”fraværende”, hvis fraværet har været mindre end 4 timer. Det betyder, at hvis en medarbejderen har et fravær på under 4 timer i en uge, mister arbejdsgiver retten til refusion for denne uge.
 Og samtidig er det værd at bemærke, at hvis medarbejderen f.eks. ugen efter har et sygefravær, der igen overstiger 4 timer, indtræder der en ny arbejdsgiverperiode.
 En medarbejder, som er ansat 37 timer ugentligt, har efter et længere fraværsforløb grundet sygdom nu delvist genoptaget sit arbejde. Arbejdsgiver modtager derfor nu kun refusion af sygedagpenge for de timer, medarbejderen fortsat er fraværende som følge af sygdommen.
 I en uge har medarbejderen været i stand til at arbejdet i 34 timer, men ugen efter er medarbejderen igen nødsaget til at melde sig fuldtidssyg.
 Da medarbejderens sygefravær i ovennævnte eksempel i en uge har været på under 4 timer, vil arbejdsgiveren herefter først efter udløbet af en ny arbejdsgiverperiode på 30 dage igen kunne oppebære refusion af sygedagpenge i tilfælde af, at medarbejderen fortsat er syg.
 Kontakt altid Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning, inden du indgår aftaler med medarbejderen om deltidssygemelding, da det kan have økonomiske konsekvenser for din ret til refusion fra kommunen.
 Ligebehandlingsnævnet har netop afvist


text:
at give en kvindelig medarbejder medhold i, at det var usagligt, at hendes arbejdsgiver opsagde parternes ansættelsesforhold i en situation, hvor hun ca. 4 måneder tidligere havde afsluttet sin forældreorlov. Arbejdsgiveren begrundede opsigelsen med henvisning til, at det af økonomiske årsager var nødvendigt at nedlægge den kvindelige medarbejders stilling.
 Den opsagte medarbejder rejste i den anledning krav om godtgørelse på 9 måneders løn efter ligebehandlingsloven.
 Medarbejderen begrundede sit krav med henvisning til, at arbejdsgiveren under medarbejderens orlov havde foretaget ændringer i medarbejderens arbejde med det formål at kunne nedlægge stillingen og opsige medarbejderen efter udløbet af dennes orlov.
 Ligebehandlingsnævnet fandt imidlertid, at arbejdsgiveren kunne godtgøre, at de ændringer, der var gennemført under orloven, var mindre væsentlige ændringer. Og da nævnet i øvrigt på baggrund af arbejdsgiverens forklaring lagde til grund, at det først ca. 4 måneder efter, at medarbejderen var tilbage efter sin orlov, stod arbejdsgiveren klart, at arbejdsgiveren af økonomiske årsager var nødsaget til at nedlægge en stilling, følger det af ligebehandlingsloven, at medarbejderen skulle påvise faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at medarbejderen har været udsat for direkte eller indirekte forskelsbehandling.
 Denne bevisbyrde fandt ligebehandlingsnævnet ikke, at den opsagte medarbejder kunne løfte, idet arbejdsgiveren kunne dokumentere, at stillingen skulle nedlægges på grund af økonomiske årsager, at dette som nævnt først stod arbejdsgiveren klart 4 måneder efter udløbet af medarbejderens orlov, og at arbejdsgiveren, da valget skulle træffes med hensyn til hvilken medarbejder, der skulle opsiges, havde valgt at beholde en medarbejder, der var bedre kvalificeret, end den opsagte medarbejder i forhold til det konkrete arbejde.
 Hvordan ”virker” bevisbyrdereglerne i ligebehandlingsloven?
 Hvis en opsigelse finder sted under graviditet eller under afholdelse af barsels- og forældreorlov, påhviler det arbejdsgiveren at godtgøre, at afskedigelsen ikke er begrundet i disse forhold. Dette kaldes omvendt bevisbyrde.
 Finder en opsigelse derimod sted efter afholdelse af barsels- og forældreorlov er det den opsagte medarbejder, der skal påvise faktiske omstændigheder, der giver anledning til at formode, at der er sket indirekte eller direkte forskelsbehandling. Kan den opsagte medarbejder påvise sådanne faktiske omstændigheder, påhviler det arbejdsgiveren at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket.
 En medarbejder blev afskediget efter et trafikuheld, hvor hun havde pådraget sig fysiske og psykiske gener. Efter længere tids sygemelding blev medarbejderen opsagt. Ligebehandlingsnævnet frifandt arbejdsgiveren, da nævnet lagde vægt på, at der ikke er pligt til fortsat ansættelse af en person, der ikke er kompetent, egnet eller disponibel til at udføre de væsentligste funktioner i forbindelse med den pågældende stilling.
 Det fremgår tydeligt af forskelsbehandlingsloven, at arbejdsgiver ikke må forskelsbehandle en lønmodtager ved afskedigelse på grund af et handicap. En arbejdsgiver skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse, til at udøve beskæftigelse eller til at have fremgang i beskæftigelse.
 Medarbejderen havde den 24. maj 2012 været involveret i en trafikulykke. Efter ulykken led medarbejderen af hovedpine, nakkesmerter, smerte i lænderyggen og smerter i skuldre. Efter ulykken var medarbejderen sygemeldt i 6 måneder, hvorefter hun


text:
genoptog arbejdet 10 timer om ugen. Hun trappede langsomt op i tid men måtte trappe ned igen, da hun ikke kunne klare at arbejde på fuld tid.
 Medarbejderen blev herefter opsagt den 29. april 2013.
 Arbejdsgiver gjorde gældende, at medarbejderen på tidspunktet for opsigelsen ikke havde de fornødne færdigheder til at kunne bestride jobbet, uanset om hun arbejdede på nedsat tid. De arbejdsopgaver, medarbejderen kunne løse, udgjorde kun en meget lille del af det samlede arbejde.
 Ligebehandlingsnævnet vurderede, at medarbejderen havde et handicap, samt at der var påvist faktiske omstændigheder, der gav anledning til at formode, at hun havde været udsat for indirekte forskelsbehandling.
 Det fremgår dog af direktivet om forskelsbehandling samt forarbejderne til forskelsbehandlingsloven,
 ”at forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap ikke kræver fortsat ansættelse af en person, der ikke er kompetent, egnet eller disponibel til at udføre de væsentligste funktioner i forbindelse med pågældende stilling, med forbehold af forpligtelsen til i rimeligt omfang at foretage tilpasninger af hensyn til personer med handicap, herunder eventuel nedsættelse af disse personers arbejdstid.”
 I den konkrete sag fandt nævnet ikke grundlag for at tilsidesætte arbejdsgiverens vurdering af, at medarbejderen ikke længere var i stand til at varetage arbejdet, og at medarbejderens begrænsninger ikke kunne afhjælpes ved brug af nedsat tid, en personlig assistent eller ved andre egnede tilpasningsforpligtelser, der ikke var urimelige byrdefulde for arbejdsgiveren.
 Højesteret har netop frifundet Region Midtjylland i en sag, hvor regionen havde annulleret en ansættelsesaftale med henvisning til, at den ansatte medarbejder ikke ved ansættelsen havde oplyst, at hun i sit tidligere job var blevet opsagt, fordi hun i en lang periode havde været sygemeldt på grund af stress.
 I den forbindelse lagde Højesteret vægt på, at den ansatte havde tilsidesat sin oplysningspligt efter helbredsoplysningsloven ved ikke at oplyse regionen om sin sygemelding. Den ansatte fremførte selv det synspunkt under sagen, at hun alene var sygemeldt på grund af de konkrete forhold på hendes gamle arbejdsplads. Men da den stilling, hun var blevet ansat i, var en stilling, der svarede til hendes gamle stilling, fandt Højesteret, at der var en nærliggende risiko for, at hendes stress kunne få væsentlig betydning for hendes arbejde også hos den nye arbejdsgiver.
 Samtidig fandt Højesteret, at det forhold, at den ansatte havde bibragt arbejdsgiveren det indtryk, at hun var i aktiv og uopsagt beskæftigelse, måtte karakteriseres som svigagtigt, hvorefter annulleringen af ansættelsen samlet set af Højesteret blev vurderet som berettiget.
 Hvad siger helbredsoplysningsloven om en ansøgers oplysningsforpligtelse ved ansættelsessamtalen:
 Følgende fremgår af helbredsoplysningslovens § 6:
 Har du spørgsmål om helbredsoplysningsloven, er du velkommen til at kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning.
 Arbejdstilsynet anbefaler, at temperaturen på kontorer og lignende steder holdes mellem 20-22 °C og ikke over 25 °C på tidspunkter, hvor der ikke er hedebølge udenfor. Under en hedebølge må man tåle højere temperaturer end ellers.
 Hvis det er vanskeligt at holde temperaturen på klinikken under 25 °C i perioder, hvor udetemperaturen ikke er specielt høj, vil lokalet ofte være for varmt under en hedebølge. For høje temperaturer kan bl.a.


text:
skyldes belysningen, mange mennesker i lokalet, maskiner og skærme samt solskin gennem store, uafskærmede vinduer.
 At temperaturen kan overstige 25 °C accepteres af Arbejdstilsynet. Men meget høje temperaturer kan give gener og være en helbredsrisiko. Derfor bør arbejdsgiveren i tilfælde af hedebølge træffe visse særlige foranstaltninger (afskærmning, ventilation, mulighed for kolde drikke og evt. ekstra pause mv.). I sjældne tilfælde, hvor en medarbejder bliver utilpas og dårlig af varmen, må medarbejderen, som ved al anden sygdom, gå hjem.
 Højesteret har netop i en ny afgørelse slået fast, at ved opsigelse efter funktionærlovens såkaldte 120 sygedagsregel kan også dage med sygefravær på grund af handicap tælles med.
 Dette område har ellers gennem nogen tid været behæftet med en vis usikkerhed efter af Sø- og Handelsretten, som behandlede sagen som første instans efter forelæggelse af en række spørgsmål for EU-Domstolen, kom frem til, at det vil være i strid med forbuddet mod forskelsbehandling på grund af handicap at medregne sygefravær i opgørelsen af de 120 sygedage efter 120 sygedagsreglen, hvis sygefraværet er forårsaget af, at arbejdsgiveren har forsømt sin pligt til at foretage hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger.
 Men nu konkluderer Højesteret altså anderledes i den nye afgørelse, som i øvrigt kan ses på Højesterets hjemmeside.
 I den konkrete sag, hvor en medarbejder blev opsagt efter 120 sygedagsreglen, slog Højesteret for det første fast, at beskæftigelsesdirektivets forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap ikke er til hinder for anvendelse af 120 sygedagsreglen, og at den opsagte medarbejders handicaprelaterede fravær således kunne medregnes ved opgørelsen af de 120 sygedage.
 Ved bedømmelsen af, om selve opsigelsen i øvrigt var afgivet i strid med forskelsbehandlingsloven – herunder om den opsagte medarbejder havde krav på en godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven i den anledning – lagde Højesteret til grund, at den pligt, som arbejdsgiveren efter forskelsbehandlingsloven har til at foretage tilpasningsforanstaltninger, forudsætter, at arbejdsgiveren ved eller burde vide, at medarbejderen er handicappet. I den sammenhæng er det ifølge Højesteret den opsagte medarbejder, som har bevisbyrden for, at arbejdsgiver har denne viden. Denne bevisbyrde kunne den opsagte medarbejder ikke løfte, hvorefter arbejdsgiveren følgelig blev frifundet.
 Hvad siger funktionærloven om 120 sygedagsreglen?
 Bestemmelsen fremgår af funktionærlovens § 5, stk. 2, som lyder:
 Det kan ved skriftlig kontrakt i det enkelte tjenesteforhold bestemmes, at funktionæren kan opsiges med 1 måneds varsel til fratræden ved en måneds udgang, når funktionæren inden for et tidsrum af 12 på hinanden følgende måneder har oppebåret løn under sygdom i alt 120 dage. Opsigelsens gyldighed er betinget af, at den sker i umiddelbar tilknytning til udløbet af de 120 sygedage, og medens funktionæren endnu er syg, hvorimod gyldigheden ikke berøres af, at funktionæren er vendt tilbage til arbejdet, efter at opsigelse er sket.
 Hvad siger forskelsbehandlingsloven om ”tilpasningsforanstaltninger”?
 Følgende fremgår af forskelsbehandlingslovens § 2 a:
 ”Arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse, til at udøve beskæftigelse eller have fremgang i beskæftigelse, eller for at give en person med handicap adgang til uddannelse.


text:
Dette gælder dog ikke, hvis arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde. Lettes denne byrde i tilstrækkeligt omfang gennem offentlige foranstaltninger, anses byrden ikke for at være uforholdsmæssig stor.”
 Tilsidesættes pligten til at iværksætte hensigtsmæssige tilpasningsforanstaltninger efter forskelsbehandlingslovens § 2 a, har medarbejderen adgang til at rejse krav om godtgørelse. I retspraksis kan man i situationer, hvor arbejdsgiver i forbindelse med en opsigelse er blevet anset for at have handlet i strid med forskelsbehandlingsloven, se eksempler på, at arbejdsgiver er blevet dømt til at betale en godtgørelse på helt op til mellem 9 og 12 måneders løn til den opsagte medarbejder.


text:
Skat.dk: Fradrag for forbedringer i grundværdien - storparcel - forsyningsledninger - hovedanlæg - fast administrativ praksis - betydning af (fiktiv) udstykning
 03 May 2017 09:08
 04 Apr 2017 09:15
 Fradrag, forbedring, grundværdien, grundforbedring, fiktiv, udstykning, kloak- og vandforsyning
 Sagen angik, om grundejeren var berettiget til yderligere fradrag i grundværdien for udgifter til etablering af vand- og kloakledninger. Efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 kunne grundejere få et fradrag i grundværdien for etablering af forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien.
 Det var grundejerens opfattelse, at de i sagen omtvistede ledninger efter den dagældende administrative praksis om fradrag for hovedanlæg på storparceller berettigede til fradrag.
 Der var enighed om at stikledningerne, der forbandt de enkelte boliger med ledningsnettet mellem bygningerne ikke gav grundlag for fradrag. Og der var enighed om, at der var fradrag for de dele, der som hovedforsyningsledninger var ført ind på grundene, og som skattemyndighederne havde anerkendt fradrag for.
 Tvisten vedrørte derfor, hvorvidt grundejeren var berettiget til fradrag for de resterende dele af ledningsnettet, som i alt væsentligt løb langs med og mellem bygningerne på grunden, og hvorfra stikledningerne var ført ind til de enkelte boliger.
 Højesteret bemærkede, at spørgsmålet om fradragsret til anlægsarbejder må afgøres efter de samme principper, uanset om der er tale om parkeringsanlæg, stianlæg, dræningsanlæg, kloakledninger eller varme- eller vandforsyningsanlæg mv. Det er således i alle tilfælde afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien - det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand.
 Højesteret bemærkede videre, at anlægget kan være så tæt knyttet til bebyggelsen på ejendommen, at det kun har værdi i forbindelse med denne, jf., SKM2013.369.HR (UfR 2013.2277H), SKM2013.833.HR (UfR 2014.548H), SKM2013.879.HR (UfR 2014.859H) og SKM2014.574.HR (UfR 2014.3322H).
 Højesteret fandt herefter og af de grunde, som landsretten havde anført, at grundejeren ikke havde godtgjort, at de omtvistede ledninger har medført en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og at betingelserne for fradrag derfor ikke var opfyldt.
 Højesteret bemærkede videre, at dette resultat var i overensstemmelse med Vurderingsvejledningen (nu Den juridiske vejledning). Derudover havde grundejeren ikke godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis, selv om der var fremlagt afgørelser fra Landsskatteretten, der viste, at der i flere tilfælde var anerkendt fradragsret for udgifter til kloak- og vandledninger af samme karakter som de omtvistede.
 Landsrettens domme (SKM2016.326.ØLR) og (SKM2016.417.ØLR) blev herefter stadfæstet.
 Ejendomsvurderingslovens § 17 (dagældende)
 Ejendomsvurderingslovens § 18 (dagældende)
 Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Apostoli.
 I tidligere instanser er afsagt dom af Byretten, ved den 27. maj 2013 (vedrørende ejendommen på Y1) og den 18. december 2013 (vedrørende ejendommen på Y2) samt af Østre Landsrets 6. afdeling den 12. april 2016 (vedrørende begge ejendomme). (SKM2016.326.ØLR) og (SKM2016.417.ØLR)
 Appellanten, H1, har gentaget sine påstande.
 Efter den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17 skal der gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, og efter den dagældende § 18, stk. 1, må fradrag kun gives i det omfang, hvori forbedringen


text:
må antages at virke værdi forøgende, ved ansættelse af grundværdien. Det fremgår af § 13, at der ved grundværdien forstås værdien af grunden (med grundforbedringer) i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og til en i økonomisk henseende god anvendelse.
 Sagen angår, om H1 efter vurderingslovens § 17 er berettiget til fradrag i grundværdien for vurderingsårene 2002 og 2004 for udgifter til etablering f ledninger til brugsvand, regnvand og spildevand på sine to ejendomme på Y2 og Y1 i Y9. Det er boligselskabets opfattelse, at de omtvistede ledninger efter den dagældende administrative praksis om fradrag for hovedanlæg på storparceller berettiger til fradrag.
 Der er enighed om, at stikledningerne, som forbinder de enkelte boliger med ledningsnettet mellem bygningerne, ikke giver grundlag for fradragsret. Der er endvidere enighed om, at der er fradragsret for den del, der som hovedforsyningsledninger er ført ind på ejendommen, og som skattemyndighederne har anerkendt som hovedanlæg. Tvisten er således begrænset til den resterende del af ledningsnettet, som i alt væsentligt løber langs med og mellem bygningerne på grunden og hvorfra stikledningerne er ført ind til de enkelte boliger.
 Højesteret finder, at spørgsmålet om fradragsret for udgifter til anlægsarbejder på en storparcel må afgøres efter samme principper, uanset om der er tale om parkeringsanlæg, stianlæg, dræningsanlæg, kloakledninger eller varme- eller vandforsyningsanlæg mv. Det er således i alle tilfælde afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien -det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand. Anlægget kan være så tæt knyttet tilbebyggelsen på ejendommen, at det kun har værdi i forbindelse med denne, jf. Højesterets domme af 8. maj 2013 (UfR 2013.2277) SKM2013.369.HR, 22. november 2013 (UfR 2014.548) SKM2013.833.HR, 6. december 2013 (UfR 2014.859) SKM2013.879.HR og 14. august 2014 (UfR 2014.3322) SKM2014.574.HR.
 Herefter og af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at H1 ikke har godtgjort, at de omtvistede ledninger har medført en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og at betingelserne for fradrag derfor ikke er opfyldt.
 Højesteret bemærker, at dette resultat er i overensstemmelse med vurderingsvejledningen (nu Den Juridiske Vejledning). H1 har ikke godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis, selv om der er fremlagt afgørelser fra Landsskatteretten, der viser, at der i flere tilfælde er anerkendt fradragsret for udgifter til kloak- og vandledninger af samme karakter som de omtvistede.
 Højesteret stadfæster herefter dommene.
 Efter sagens udfald og omfang skal H1 i sagsomkostninger for Højesteret betale 60.000 kr. til Skatteministeriet.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 betale 60.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Hvor skal afskedigelsessager afgøres? - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Hvor skal afskedigelsessager afgøres?
 Ofte følger det af overenskomster, at sager om opsigelse skal behandles i det fagretlige system; faglig voldgift eller afskedigelsesnævn. Men hvad stiller man op, hvis der er uenighed om forståelsen af aftalen om voldgiftsbehandling? Vi gennemgår nyeste praksis om Arbejdsrettens og domstolenes kompetencer i disse sager.
 Det følger af Arbejdsretslovens § 9, stk. 1, nr. 7, at tvister om, hvorvidt der foreligger en aftale om faglig voldgift, eller om fortolkningen af en aftale om faglig voldgift, skal afgøres ved Arbejdsretten. Arbejdsretten er tildelt denne enekompetence for at sikre ensartede retningslinjer ved fortolkning af overenskomster og aftaler om voldgiftsbehandling.
 Arbejdsretten har f.eks. tidligere truffet afgørelse om, at på LO/DA-området er der først truffet afgørelse om endelig forumvalg ved afskedigelsessager, når der er indleveret klageskrift til Afskedigelsesnævnet.
 Frister ved afskedigelsesnævn og faglig voldgift
 Når det har betydning for parterne, hvor sagerne anlægges, skyldes det naturligvis først og fremmest, at der er partsrepræsentation i de faglige organer.
 Derudover er der som oftest også fastsat frister for sagsbehandlingen i de kollektive overenskomster. Det kan derfor også materielt have betydning for, om sagen kan føres, hvis sagen tillades anlagt ved de civile domstole.
 Bortvisningssag afvist af Højesteret
 I en nylig dom fra Højesteret var spørgsmålet, om en bortvisningssag kunne anlægges ved de civile domstole.
 Det fulgte af overenskomsten på området, at i de tilfælde, hvor der var uenighed om en opsigelses saglighed, kunne sagen indbringes for et afskedigelsesnævn under visse omstændigheder.
 En projektleder blev bortvist fra sin stilling i en kommune for at have misbrugt kommunale midler og blev samtidig sigtet for mandatsvig.
 Sigtelsen imod projektlederen blev frafaldet, og projektlederens fagforening anlagde som mandatar for projektlederen sag an ved byretten imod kommunen for uberettiget bortvisning.
 Ved sagens behandling krævede kommunen, at sagen blev afvist, da denne i henhold til en bestemmelse i overenskomsten skulle behandles ved et afskedigelsesnævn.
 Kommunen mente, at også en bortvisning var omfattet af bestemmelsen i overenskomsten, hvorfor sagen skulle indbringes for et afskedigelsesnævn. Fagforeningen mente derimod, at bestemmelsen kun fandt anvendelse ved opsigelser, hvorfor en tvist om, hvorvidt en bortvisning var berettiget, skulle behandles ved de civile domstole.
 Højesteret: Arbejdsretten har enekompetence
 Højesteret fandt – modsat landsretten – at sagen i første række handlede om, hvorvidt den kollektive overenskomst indebar, at sagen skulle indbringes for et afskedigelsesnævn.
 Denne vurdering var omfattet af arbejdsretslovens § 9, stk. 1 nr. 7, om fortolkning af aftaler om faglig voldgift, hvorefter det var Arbejdsretten, der havde enekompetence til at behandle sagen. Højesteret afviste herefter sagen, for så vidt angik kravene om løn i opsigelsesperioden og godtgørelse for usaglig afskedigelse.
 Også habilitetsspørgsmål skal afgøres ved Arbejdsretten
 I en tidligere og lignende sag, fandt Højesteret, at også spørgsmålet om den faglige voldgifts habilitet skal afgøres ved Arbejdsretten.
 I sagen var en psykomotorisk terapeut blevet afskediget, hvorefter vedkommende anlagde sag ved domstolene og ikke ved et afskedigelsesnævn, hvilket var foreskrevet i overenskomsten.
 Den psykomotoriske terapeut frygtede, at et afskedigelsesnævn ikke ville være upartisk, idet to


text:
ud af fem medlemmer blev udpeget af Danske Fysioterapeuter og Ergoterapeutforeningen, som den psykomotoriske terapeut forventede ville varetage deres egne faggruppers beskæftigelsesmuligheder ved at modvirke konkurrence fra psykomotoriske terapeuter.
 Højesteret fandt, at en sådan indsigelse måtte gøres gældende ved en sag for Arbejdsretten eller ved, at der blev rejst habilitetsindsigelse mod et eller flere af afskedigelsesnævnets medlemmer under afskedigelsesnævnssagen.
 Højesteret afviste herefter at behandle sagen.
 Aftale om faglig voldgift
 I en lidt ældre afgørelse fra Højesteret blev det slået fast, at bestemmelsen kun gælder i situationer, hvor der foreligger en reel aftale om faglig voldgift.
 En medarbejder var ansat som sikkerhedsrepræsentant uden at være omfattet af en overenskomst eller en aftale om faglig voldgift. Sikkerhedsrepræsentanten blev bortvist, og der opstod uenighed om, hvorvidt bortvisningens berettigelse skulle behandles ved domstolene eller ved faglig voldgift. Spørgsmålet blev indbragt for byretten.
 Medarbejderens fagforening gjorde gældende, at spørgsmålet om bortvisningens berettigelse skulle afgøres ved faglig voldgift, da arbejdsmiljølovens § 10, stk. 3, fastslår, at uoverensstemmelser om beskyttelsen af arbejdsmiljørepræsentanter, herunder spørgsmål om, hvilke regler der finder anvendelse, og om brud på eller fortolkning af reglerne, skal afgøres ved fagretlig behandling.
 Arbejdsgiveren mente derimod ikke, at spørgsmålet skulle behandles ved faglig voldgift, da medarbejderen ikke var omfattet af en overenskomst eller en aftale om faglig voldgift.
 Både byretten og landsretten fandt under henvisning til Arbejdsretslovens § 9, stk. 1, nr. 7, at sagen henhørte under Arbejdsretten og afviste at behandle sagen.
 Højesteret fastslog indledningsvist, at medarbejderen og arbejdsgiveren var enige om, at ansættelsesforholdet ikke var omfattet af en kollektiv overenskomst, og at der ikke særskilt var aftalt tvistløsning ved faglig voldgift.
 Højesteret fandt derfor – modsat byretten og landsretten – at der ikke forelå nogen uoverensstemmelse om eksistensen eller forståelsen af en aftale om faglig voldgift og dermed ikke en uoverensstemmelse omfattet af Arbejdsrettens kompetence i henhold til bestemmelsen.
 Højesteret hjemviste herefter sagen til fornyet behandling ved byretten.
 Praksis fastslår således, at i tilfælde af uenighed om forståelsen af en aftale om behandling af afskedigelsessager ved faglig voldgift eller et afskedigelsesnævn skal en sådan uenighed altid afgøres ved Arbejdsretten i henhold til Arbejdsretslovens § 9, stk. 1, nr. 7. De civile domstole har således ikke kompetence til at behandle spørgsmålet og skal derfor afvise sagen.
 Bestemmelsen i Arbejdsretsloven kan dog ikke udstrækkes til også at gælde uoverensstemmelser uden forbindelse til kollektive arbejdsretlige aftalespørgsmål om eksistens eller forståelse af en aftale om faglig voldgift.
 Bestemmelsen finder således ikke anvendelse på situationer, hvor det fagretlige system lovmæssigt er tillagt kompetence – som for eksempel arbejdsmiljølovens bestemmelse om afskedigelse af sikkerhedsrepræsentanter.


text:
Skat.dk: Reklameudgifter eller repræsentationsudgifter - gratis drikkevarer
 21 Aug 2007 13:33
 29 Jun 2007 12:58
 2. afdeling, 332/2006
 Reklameudgifter, repræsentationsudgifter, gratis, drikkevarer, kommerciel, gæstfrihed
 Appellanten drev i de omhandlede indkomstår et værtshus og et diskotek og spørgsmålet i sagen var, hvorvidt appellanten kunne foretage fuldt fradrag for omkostninger til vederlagsfri udskænkning af drikkevarer i henhold til ligningslovens § 8, stk. 1, om reklameudgifter eller alene fradrag som repræsentationsudgifter, således som skattemyndighederne havde godkendt.
 Højesteret anførte, at for at udgifterne kunne anses som reklameudgifter med fuld fradragsret, jf. ligningslovens § 8, stk. 1, skulle appellanten godtgøre, at der var tale om udgifter afholdt over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder.
 Højesteret anførte endvidere, at appellanten først efter sagens indbringelse for domstolene havde gjort gældende, at der var tale om udgifter til udskænkning af gratis drikkevarer på grundlag af øl- og drinkskort uddelt på gader m.v., og at de opgørelser og kasserapporter, som appellanten havde påberåbt sig, i hvert fald langt overvejende angik udgifter, som alene kunne anses som repræsentationsudgifter. På denne baggrund og efter bevisførelsen i øvrigt fandt Højesteret det ikke godtgjort, at appellanten havde ret til fradrag efter ligningslovens § 8, stk. 1. Højesteret stadfæstede derfor landsrettens dom.
 Ligningsvejledningen 2007-3 E.B.3.6
 Ligningsvejledningen 2007-3 E.B.3.7.2
 Peter Blok, Asbjørn Jensen, Thomas Rørdam, Jon Stokholm og Vibeke Rønne.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 4. afdeling den 11. maj 2006.
 Appellanten, H1 ApS, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at de udgifter til gratis udskænkning af drikkevarer, som selskabet har afholdt vedrørende H2 i indkomståret 2001 med 21.417,00 kr. og vedrørende H3 i indkomståret 2000 med 30.301,00 kr. og i indkomståret 2001 med 8.895,68 kr., er fuldt fradragsberettiget i henhold til ligningslovens § 8, stk. 1.
 H1 ApS har anført, at der som led i opstarten af selskabets virksomheder blev uddelt et ikke ubetydeligt antal øl- og drinkskort. Det kan ikke tillægges betydning for selskabets ret til fradrag efter ligningslovens § 8, stk. 1, at genstandene er udskænket på selskabets restaurationer, idet det afgørende må være, at det er sket på grundlag af øl- og drinkskort, som er uddelt på gader m.v. til en tilfældig, bred og ubestemt kreds af persoher. Skatteministeriet er bundet af, at skattemyndighederne i tidligere instanser har anerkendt, at udgiften er afholdt, jf. herved Skatteministeriets meddelelse gengivet i TfS 1997.737.
 Skatteministeriet har anført, at H1 ikke har dokumenteret at have afholdt de pågældende udgifter og heller ikke har godtgjort, at der er tale om fuldt fradragsberettigede reklameomkostninger, jf. ligningslovens § 8, stk. 1. Ministeriet har herved henvist til, at udskænkningen udelukkende har fundet sted til personer, der har befundet sig på selskabets etablissementer. Det forhold, at de administrative myndigheder har anerkendt udgiften som fradragsberettiget repræsentationsudgift, afskærer ikke Skatteministeriet fra at kræve udgiften dokumenteret, herunder kræve dokumentation for, at udgiften ikke i forvejen er omfattet af posten "varekøb, drikkevarer" i selskabets regnskaber. Der er - i overensstemmelse med TfS 1997.737 - ikke nedlagt en skærpet påstand. Ministeriet har alene gjort den


text:
manglende dokumentation gældende til støtte for synspunktet om, at selskabet ikke er berettiget til fuldt fradrag for de afholdte udgifter.
 Det fremgår yderligere af den udaterede opgørelse (bilag 44) over forbrug på H3 i perioden fra den 1. september til den 31. december 2000 på 30.301 kr., at "Forbruget dækker alt kundepleje og konkurrencer udgifter". På bilaget er endvidere med håndskrift anført "Aktiviteter H3".
 Om fradraget på 8.895,68 kr. for 2001 vedrørende H3 fremgår det yderligere af kasserapporterne, at disse bl.a. omfatter kundepleje, personaleomkostninger, spild og repræsentation. Kundepleje vedrører ifølge kasserapporterne konkurrence/aktivitetsomkostninger. På to af kasserapporterne er anført, at 510,- kr. (uge 47) og 160,- kr. (uge 48) vedrører ølkort (annonce/reklame), og at ølkortene er uddelt på gaderne i ... og omegn.
 I selskabets regnskab for 1999/2000 er der i specifikationerne til posten "Udgifter til råvarer og hjælpematerialer" bl.a. anført "varekøb, drikkevarer 791.073 kr." Tilsvarende er der i specifikationerne i regnskabet for 2001 anført, at 641.664 kr. vedrører "varekøb, drikkevarer".
 Skattemyndighederne har anerkendt, at de udgifter, der er omfattet af H1 ApS' påstand, er fradragsberettiget med 25 % som repræsentationsudgifter i medfør af ligningslovens § 8, stk. 4. For at udgifterne kan anses som reklameudgifter med fuld fradragsret, jf. ligningslovens § 8, stk. 1, skal selskabet godtgøre, at der er tale om udgifter afholdt over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder.
 Selskabet har først efter sagens indbringelse for domstolene gjort gældende, at der er tale om udgifter til udskænkning af gratis drikkevarer på grundlag af øl- og drinkskort uddelt på gader m.v. De opgørelser og kasserapporter, som selskabet har påberåbt sig, angår i hvert fald langt overvejende udgifter, som alene kan anses som repræsentationsudgifter. På denne baggrund og efter bevisførelsen i øvrigt finder Højesteret det ikke godtgjort, at selskabet har ret til fradrag efter ligningslovens § 8, stk. 1.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 ApS betale 25.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Rentefradrag - tilbagebetalt lån - fond (Stiftung) i Liechtenstein - reel gældsforpligtelse - legat
 01 Feb 2011 15:23
 2. afdeling, 239/2008
 Reel, lån, fond, renter, renteudgifter, fradrag, forfalden
 Rentefradrag nægtet på grund at manglende bevis for reelt gældsforhold. "Kreditor" var en fond i Liechtenstein.
 (Stadfæstelse af SKM2008.626.ØLR)
 Peter Blok, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen og Oliver Talevski.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 13. afdeling den 20. juni 2008.
 Appellanten, A har principalt gentaget sin påstand.
 A har subsidiært påstået, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at han er berettiget til fradrag for de i indkomstårene 1995, 1996 og 1997 tilskrevne renter af sit lån hos G1 Stiftung, henholdsvis 749.425 kr., 843.485 kr. og 949.350 kr., og at sagen hjemvises til ligningsmyndighederne til afgørelse af, i hvilke eller hvilket indkomstår fradragsretten kan udøves.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har over for A ́s principale påstand påstået stadfæstelse og over for hans subsidiære påstand frifindelse.
 Parterne er enige om, at den subsidiære påstand kun bliver aktuel, hvis Højesteret lægger til grund, at der blev etableret et reelt gældsforhold med pligt til at betale renter, men at A som følge af udskydelse af forfaldstidspunktet alligevel er afskåret fra rentefradrag for årene 1995-1997. Spørgsmålet i relation til den subsidiære påstand er, om fordringen på A i givet fald er ophørt på grund af personsammenfald mellem kreditor og debitor (konfusion).
 A har til støtte for sin subsidiære påstand gjort gældende, at han ikke har overtaget kreditors rettigheder i låneforholdet efter BA' død, hvorfor låneforholdet ikke er ophørt ved konfusion.
 G1 Stiftung var kreditor for lånet, og det forhold, at han var indsat som residualarving i BA ́s testamente, har ingen retsvirkning i relation til de for G1 Stiftung gældende regler. En testator kan naturligvis begunstige en person ved testamente, uden at dette medfører, at vedkommende bliver begunstiget i en fond oprettet af den pågældende testator. Skal vedkommende begunstiges også i fonden, kræves egnede fondsretlige skridt, som da også er taget ved oprettelse af den nye fundats af 23. april 1998, som er det eneste grundlag for, at han kan begunstiges af fonden. A er såkaldt skønsbegunstiget i G1 Stiftung i kraft af og alene i kraft af den nye fundats. Testamentet er i så henseende uden betydning. Hertil kommer, at arvingsindsættelsen var uden betydning, da boet var insolvent. Skattemyndighederne har da heller ikke afkrævet ham boafgift i anledning af den hævdede overgang af fondsformuen fra BA til ham.
 Selv om man måtte anse DD og BA som de reelle ejere af aktiverne i G1 Stiftung, herunder fordringen mod A, og selvom man anså fordringen for ophørt ved BA ́s død eller som resultat af bobehandlingen, ville dette ikke føre til, at de før dødsfaldet påløbne renter, herunder de i nærværende sag omhandlede, ikke kunne fradrages. Der ville være tale om, at A havde arvet tilgodehavendet i BA ́s (og eventuelt tillige DDs) bo. Det er ganske almindeligt forekommende, at der i et dødsbos aktiver indgår tilgodehavender ifølge lån til arvinger, og


text:
sådanne tilgodehavender arves af debitor. Det er ganske utvivlsomt, at der i denne situation er sædvanlig fradragsret for renter frem til udlægstidspunktet, hvor gæld og renter udlignes ved modregning i arv, og på den anden side kræves boafgift af arven, som også omfatter de påløbne renter.
 Skatteministeriet har til støtte for sin påstand om frifindelse over for den subsidiære påstand anført, at A inden det aftalte indfrielsestidspunkt den 1 juni 1998 fik yderligere henstand i henhold til vilkårene i gældsbrevet af 28. maj 1998. således at forfaldstidspunktet - og betalingen - blev udskudt yderligere. Først i 1999 begyndte A at betale, og i 2005 foretog han indfrielse. Såvel den 28. maj 1998 som på det senere betalingstidspunkt var gælden i realiteten ophørt ved konfusion. Långiverne (DD og BA) var således afgået ved døden, og A var trådt i deres sted som kreditor. Han var universalarving og havde også overtaget deres rettigheder i forhold til fonden - i øvrigt helt uden om dødsboerne. Det kan ikke udløse et rentefradrag at betale (til sig selv), efter at gælden er ophørt ved konfusion.
 Østre Landsrets dom af 14. januar 2005 (SKM2005.67.ØLR)
 Af landsrettens begrundelse i sagen om G1 Stiftungs skattesubjektivitet fremgår bl.a. følgende:
 Landsretten må lægge til grund, at BA i årene 1991 - 1996 og DD i årene 1992 - 1996 reelt udøvede en ejers råden over fondskapitalen.
 Landsretten har herved blandt andet lagt vægt på fondens vedtægter, som åbner mulighed for, at stifterne bevarer rådigheden over fondens formue, og at formuen ved fondens eventuelle opløsning kan føres tilbage til stifterne, sammenholdt med udtalelsen fra advokat VM af 26. april 2000, hvoraf det fremgår, at der ikke efter liechtensteinsk ret gælder et krav om effektiv udskillelse. Hertil kommer, at blandt andet kredsen af fondsbegunstigede i medfør af vedtægternes § 15 kan fastlægges i tillægsvedtægter. Den 25. september 1997 har DD på et møde med Skattevæsenet forklaret, at de i henhold til tillægsvedtægten selv kunne træffe beslutninger om at disponere, og at de selv kunne trække på midlerne. Sagsøgerne har ikke, på trods af skattemyndighedernes opfordringer, fremlagt disse tillægsvedtægter. Af DDs og BA ́s skrivelse af 21. september 1997 til G1 Stiftung fremgår det imidlertid, at BA ́s nevø, A, er indsat som "andenbegunstiget" i en tillægsvedtægt.
 Landsretten har endvidere lagt vægt på DDs detaljerede forklaringer til Skattevæsenet ved de møder, som blev afholdt i andet halvår af 1997, samt på den hermed forbundne brevveksling. DD har blandt andet forklaret, at fuldmagterne gav ham og BA ret til at disponere over fondens konti, købe og sælge værdipapirer, uddele legater og træffe beslutning om lån, at de ikke selv har modtaget beløb fra fonden, da det ikke har været nødvendigt som følge af deres egne, gode indkomst- og formueforhold, at fondsbestyrelsens funktion alene har været at kontrollere, at regnskabet er til stede og udføre et overordnet opsyn med at vedtægterne overholdes, at alle beslutninger om tildeling af lån og legater er truffet af BA og DD, at LL, BA og DD lige siden fondens


text:
oprettelse har været berettiget til at give instruktioner til forvaltningsfirmaet Treuhand om forvaltningen af fondens midler, og at DD overfor skattevæsenet har forklaret, at fonden i Liechtenstein ikke har været orienteret om, hvorledes de 8 mio. kr., som blev overført til Danmark i foråret 1993, blev disponeret. Der foreligger således ikke regnskabsmæssige registreringer i fonden herom, og fondens regnskaber er da heller ikke, på trods af flere opfordringer, blevet fremlagt for skattemyndighederne.
 Landsretten har endvidere lagt vægt på, at DD og BA ved brev af 23. april 1993 kunne instruere G1 Stiftung om at sælge omfattende aktiver, hvilket resulterede i en overførsel af ca. 8 mio. kr. til Danmark kort efter denne instruktion.
 Endelig er der lagt vægt på den af DD og BA udarbejdede, udaterede erklæring om G1 Stiftung. Heraf fremgår det blandt andet, at fondens midler fortsat skulle være til rådighed for stifterne som en økonomisk sikkerhed.
 Landsretten finder det herefter godtgjort, at der ikke er sket en effektiv og uigenkaldelig udskillelse af fondskapitalen fra stifternes formue. Der er således ikke grundlag for at statuere, at G1 Stiftung har haft selvstændig skattesubjektivitet i årene 1991 - 1996.
 G1 Stiftungs vedtægter
 Af en erklæring af 1. juni 2001 afgivet af Profile Management Trust reg. på vegne af G1 Stiftung fremgår, at advokat SS var protektor for G1 Stiftung.
 Ved kendelse af 24. juli 2009 (SKM2009.489.HR) pålagde Højesteret advokat SS at afgive forklaring til brug for sagen om forhold, der var kommet til hans kundskab ved udøvelsen af hans virksomhed som advokat for DD og BA og som protektor i og advokat for G1 Stiftung, samt at give sagens parter en fuldstændig udskrift af G1 Stiftungs vedtægter (Statuten) af 21. april 1998.
 Advokat SS har herefter udleveret en fuldstændig udskrift af den engelske version af vedtægterne for G1 Stiftung, hvoraf bl.a. følgende fremgår af en uautoriseret oversættelse:
 eksisterer siden 21. oktober 1983 i henhold til art. 552 ff. i den Lichtensteinske Person- og Selskabsret (PGR) en Stiftelse med selvstændig juridisk personlighed.
 9.2. Indledningsvis udpeges Bestyrelsen af Stifteren i Stiftelsesdokumentet. Efter stiftelsen skal Bestyrelsen være berettiget til at udpege nye Medlemmer. I tilfælde af alle Bestyrelsens Medlemmers tilbagetræden, skal nye Bestyrelsesmedlemmer udpeges af den Fyrstlige Domstol, ...1 efter forslag fra den Juridiske Repræsentant.
 9.9. Fjernelse af Bestyrelsen, af enkelte Medlemmer og Suppleanter på foranledning af Stiftelsens Begunstigede (§ 50, stk. 2 i loven om Treuhandsforetagender) skal udtrykkeligt være udelukket.
 11.1. Indledningsvis skal Protektor udpeges af Stifteren. Ved udpegelsen skal Protektor udpege sin efterfølger. Fjernelse fra embedet kan til enhver tid ske ved modstående akt af den, der har foretaget udpegelsen.
 Udpegelse af bestyrelsesmedlemmer
 Stiftelsens opløsning
 15.1. Efter skriftlig anmodning og så langt deres rettigheder angår, skal Stiftelsens bestyrelse give Begunstigede, men ikke eventualbegunstigede .... rimelige oplysninger om alle kendsgerninger og forhold og med passende mellemrum gøre beretning og aflægge regnskab og give dem adgang til indsigt for egen regning i forretningsbøger og papirer.
 20.1. Denne Fundats skal fortolkes efter dens mening og formål... Derved skal i tvivlstilfælde tages udgangspunkt i den


text:
formodentlige stiftervilje, hvorved skal henses til den efterfølgende udvikling.
 A ́s lån hos fonden
 Den 12. maj 1993 blev der afholdt et møde mellem repræsentanter for F1 Bank A/S, A og advokat IM. Det fremgår af advokat IMs referat af mødet, at man på mødet drøftede sikkerhedsstillelse over for G1 Stiftung i forbindelse med, at fonden ydede et lån på 5.000.000 kr. til A. Han havde på det tidspunkt stillet et ejerpantebrev på 4.000.000 kr. som sikkerhed over for F1 Bank, og man drøftede på mødet to forskellige modeller for A ́s betaling til og sikkerhedsstillelse over for F1 Bank. Begge modeller havde til formål, at ejerpantebrevet skulle udleveres til G1 Stiftung, som herefter skulle have sikkerhed i ejerpantebrevet forud for banken. Det var dette ejerpantebrev, som den 27. maj 1993 fik en påtegning om, at meddelelser til kreditor skulle gives til G1 Stiftung. På det tidspunkt var ejerpantebrevet forhøjet til 6.000.000 kr. Ejerpantebrevet havde prioritet efter et privat lån på oprindeligt 20.000 kr. og to lån til F2 Bank (jordbrugslån) på tilsammen oprindeligt 8.000.000 kr.
 Som nævnt i landsrettens dom blev der i april 1994 af A og nogle selskaber givet G1 Stiftung sekundær pant i effekter beroende i F3 Bank.
 Den 13. februar 1989 fik A tinglyst et ejerpantebrev på 5.000.000 kr. i ejendommen H1. Ejerpantebrevet havde prioritet efter ovennævnte pantebrev på oprindeligt 4.000.000 kr. Ved håndpantsætningserklæring af 16. oktober 1997 fik G1 Stiftung primær håndpanteret i ejerpantebrevet til sikkerhed for skadesløs betaling af alt, som fonden måtte have eller få til gode hos A, herunder renter og omkostninger af enhver art. Den 14. april 2005 blev ejerpantebrevets rente, som indtil da havde været variabel, fastsat til 20 %.
 De to ejerpantebreve, som lå til sikkerhed for G1 Stiftungs lån, er flere gange påført rykningspåtegninger vedrørende ændringer i foranstående hæftelser som følge af omprioriteringer. Der er i den forbindelse fremlagt breve af 19. januar 2000, 3. juni 2003 og 12. december 2003 fra A til G1 Stiftung, hvor han anmodede fonden om at afgive rykningspåtegninger.
 I et brev fra november 2000 til G1 Stiftung meddelte A, at han ønskede at refinansiere sit lån og i den forbindelse indfri det aktuelle lån fra fonden.
 Ved brev af 2l. februar 2003 anmodede G1 Stiftung A om ved underskrift bekræftet af en notar eller advokat at tiltræde, at lånet den 31. december 2002 var på i alt 9.776.345,18 kr., hvilket A gjorde den 12. marts 2003.
 Den 28. januar 2000 og den 24. april 2003 vurderede en ejendomskonsulent, at H1 ville kunne sælges til en kontantpris af 33.000.000 kr.
 Der er fremlagt yderligere korrespondance vedrørende A ́s indfrielse af lånet, hvoraf bl.a. fremgår, at han den 13. januar 2005 meddelte fonden, at han kunne betale 9.400.000 kr., og spurgte, om fonden kunne eftergive renter således, at betalingen i givet fald kunne ske til fuld og endelig indfrielse.
 Endelig er der fremlagt 18 breve fra perioden 24. maj 1993 til 18. januar 1998, hvor A for de respektive perioder anmoder om, at


text:
renterne tillægges den samlede gæld på lånet.
 Skattesagerne
 I et brev af 15. juli 1999 gjorde advokat SS på vegne af A indsigelse imod den af kommunen fremsendte agterskrivelse af 13. juni 1999 om bl.a. rentefradragene for indkomstårene 1996 og 1997. Det fremgår af advokat SSs brev, at han den 31. maj 1999 havde påklaget kommunens ændrede skatteansættelse for 1995.
 Ved brev af 14. oktober 1999 ændrede kommunen A ́s skatteansættelser for indkomstårene 1996 og 1997, idet kommunen bl.a. ikke godkendte fradrag for forrentning af lån hos G1 Stiftung.
 Skatteankenævnet udarbejdede den 6. marts 2000 en sagsfremstilling vedrørende A ́s klage over kommunens ændringer i skatteansættelserne for 1996 og 1997. Under afsnittet "Nævnets vurdering" anføres bl.a., at nævnet på det foreliggende grundlag ikke kunne afgøre,
 "om der er tale om en reel gældsforpligtelse eller et helt eller delvist arrangeret proformalån."
 Med henvisning til Østre Landsrets dom af 14. januar 2005 (SKM2005.67.ØLR) har Skat med virkning for 2001 og frem anset A for skattepligtig af skønsmæssigt opgjorte renteindtægter for G1 Stiftung. Man har herved anført, at den uindskrænkede rådighed over kapitalen i fonden må antages at være overgået til A efter BA' død. Skat har givet tilsagn om, at skatteansættelserne vil blive genoptaget, hvis A får helt eller delvis medhold i denne sag.
 A skrev ved brev af 25. marts 2009 til G1 Stiftung. I brevet er bl.a. anført:
 If I am a beneficial from the G1 Stiftung I would very much like to have my name removed as soon as possible, as long as my wife baronesse CA may be a beneficial.
 Den 8. oktober 2009 blev der afholdt et møde i advokatfirmaets R1s kontor. I mødereferatet hedder det bl.a.:
 PS, G1 Stiftung og G2
 mag.jur. KS, G2
 Advokat, dr.jur. Eigil Lego Andersen (ELA)
 Rechtsanwalt, lic.jur. IL
 PS angav, at han har været involveret i G1 Stiftung siden 1998. Han har ikke personligt kendt hr. LL, hr. DD eller hr. BA.
 PS og KS fremlagde et dokument (kopi vedhæftet dette referat), som angiver G1 Stiftungs nettoformue pr. udgangen af hvert år fra 1998 til 2008. Dokumentet viser endvidere udlodninger foretaget til A eller til A i forening med andre med angivelse af valuta og anmodning. Modtageren er anført enten som F, F+1, F+1+1 eller L. F betyder A (F står for "Far') og F+1 betyder A og en yderligere person. og F+1+1 betyder F plus to andre personer. Det er ikke tilladt for G1 Stiftung at oplyse, hvem disse yderligere personer er. L står for H1 og er et beløb betalt for at støtte vedligeholdelsen af H1.
 På ELA ́s spørgsmål tydeliggjorde PS og KS, at dokumentet ikke viser udlodninger til nogen andre og at det ikke er tilladt for G1 Stiftung at give oplysninger til A om udlodning til andre. G1 Stiftung kan ikke oplyse identiteten af andre begunstigede, ej heller kan G1 Stiftung give oplysning om størrelsen af udlodninger til tredjemand, selv om tredjemands identitet ikke røbes. ELA oplyste, at der forelå beviser i sagen om udlodninger til


text:
adskillige andre personer af de midler (2 mio CHF) som blev overført til Danmark og om G1 Stiftung' eftergivelse af gæld ifølge lån ydet til personer af disse midler.
 G1 Stiftung er rede til at udfærdige en ny version af dokumentet, der viser betydningen af forkortelserne F, F+1, F+1+1 og L og med tilføjelse af, at der ikke udestår yderligere udlodninger til A.
 Hvad angår spørgsmålet, om der havde været udlodninger til A for 1998, bekræftede PS, at det ikke var tilfældet. A blev først begunstiget i 1998.
 ELA påpegede, at før den nye fundats i 1998 var identiteten af de begunstigede angivet i "Beistatuten" som vi ikke har. KS og IL påpegede, at hvis A havde været indsat som begunstiget i Beistatuten, ville han have været berettiget til at modtage en positiv bekræftelse herpå. Det er ikke muligt at få en negativ bekræftelse, men det er korrekt at slutte fra det faktum, at A ikke kan tillades at se de tidligere Beistatuten, at han ikke er nævnt i dem og derfor ikke var begunstiget før 1998, da den nye fundats blev udarbejdet.
 PS tilkendegav, at i henhold til Liechtensteinsk lov kunne de ikke røbe om BA, da han levede, var i stand til at kontrollere stiftelsen. Men både KS og IL bekræftede, at der efter Liechtensteinsk ret ikke er muligt at arve en stifters ret til kontrol/ret til tilbagekaldelse af stiftelsen.
 ELA spurgte om lånet ydet af G1 Stiftung til A var på armslængde. PS tilkendegav, at lånet var "klart på armslængde", ELA spurgte om han kunne bekræfte dette skriftligt, men PS svarede, at det ikke var muligt. ELA spurgte PS om han kunne afgive vidneforklaring for den danske Højesteret. PS sagde. at det kunne han ikke, hvilket KS bekræftede.
 Det dokument, som blev udleveret på mødet, har følgende indhold:
 2.649.00
 F+1+1
 written "L"
 Det er oplyst, at "L" står for H1.
 Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af A og advokat IM. Der er endvidere afgivet forklaring af advokat SS og advokat (Rechtsanwalt) IL.
 A har supplerende forklaret, at mødet i april 1998, som advokat SS har forklaret om, fandt sted i lufthavnen i Schweiz. Opholdet i lufthavnen varede i alt halvanden time. BA var på daværende tidspunkt meget svagelig, og han kunne ikke gå selv. A deltog ikke i selve mødet. Advokat SS ledsagede dem på flyrejsen derned. Mødet mellem LS, BA og advokat SS tog højst 20 minutter. A havde ikke efterfølgende noget selvstændigt møde med LS eller andre repræsentanter for fonden.
 Da han i sin tid afgav forklaring for skifteretten, mente han nok, at han var begunstiget. men ikke "anden begunstiget". Han vidste ikke på daværende tidspunkt, og ved stadig ikke, hvad det betyder at være "anden begunstiget". Foreholdt landsrettens dom, hvoraf det fremgår, at han har forklaret, at han i tiden mellem DDs og BA' død ikke har været i Liechtenstein, og at BA heller ikke har været det, har han forklaret, at han ikke fandt det naturligt at nævne, at


text:
han havde været i Schweiz.
 Han har ansøgt om uddelinger fra fonden i forbindelse med møder med fondsbestyrelsen. Disse ansøgninger har ikke været vedlagt rejseregnskab. Med hensyn til den bestemmelse i fondsvedtægten, hvoraf fremgår, at bestyrelsen efter skriftlig anmodning skal give begunstigede, men ikke eventualbegunstigede, rimelige oplysninger, så langt deres rettigheder angår, har han forklaret, at han aldrig har bedt om at se fondens regnskaber. Han var ikke bekendt med, at han havde en sådan ret til aktindsigt. Det er ikke er ham, der har udfærdiget fuldmagterne til bobestyrer, advokat LN. Han har blot skrevet dem under. Han har ikke diskuteret fuldmagterne med nogen. Han ved ikke, hvorfor der blev givet afslag på anmodningen om aktindsigt i regnskaberne. Han har ikke forsøgt at påvirke nogen til at undlade at give aktindsigt i fondens materiale.
 Han har ikke indgivet en ansøgning om gældseftergivelse for så vidt angår hele gælden til fonden. Årsagen hertil var, at han anså det for helt urealistisk at opnå gældseftergivelse, navnlig under henvisning til gældens størrelse og den omstændighed, at fonden havde fuld sikkerhed for lånet i form at et ejerpantebrev på 11 mio. kr. Han anser det for mere naturligt. at der blev givet gældseftergivelse til de øvrige familiemedlemmer, idet der ikke var oprettet gældsbrev på mange af disse låneforhold, og da det drejede sig om væsentligt mindre beløb. Hans overværelse af de andre familiemedlemmers vidneforklaringer fik ham ikke til at ændre opfattelse for så vidt angik muligheden for at få gældseftergivelse.
 Han begyndte først at betale af på lånene i 1999. Baggrunden herfor var, at hans likviditet nu tillod det. Det kan godt passe, at lånet blev udbetalt ratevis over tre gange. Han kan dog ikke huske datoerne herfor. Vedrørende gældsbrev, fuldmagt og allonge til ejerpantebrev, alle dateret 27. maj 1993, forklarede han, at de første 400.000 kr. var udbetalt til ham, før dokumenterne blev underskrevet. De 400.000 kr. skulle bruges til betaling af restancer. Han er næsten sikker på, at de følgende to udbetalinger var klausuleret, da G1 Stiftung fik pant i H2-koncernens aktiver i F4 bank.
 Erklæringerne til G1 Stiftung om, at de påløbne renter skulle tillægges den samlede gæld på lånene, overbragte han til DD.
 Baggrunden for, at han fik advokat SS som advokat i skattesagen, var, at han havde IM som advokat, men at denne ikke tog sig af skattesager. Advokat IM henviste til sin kompagnon. advokat SS. SSs bistand bestod i at gøre indsigelse mod den af kommunen fremsendte agterskrivelse som sket i brevet af 15. juli 1999, og derudover deltog han i et møde med kommunen. Han kan ikke huske, om brevet blev skrevet før mødet eller omvendt. Baggrunden for, at han ophørte med at bruge advokat SS, var formentlig, at IM flyttede til et andet kontor. Advokat IM mente herefter, at han skulle bruge en advokat fra dette kontor. Det ønskede han imidlertid ikke, og han valgte herefter advokat SI til at føre skattesagen.
 Han blev ikke overrasket over at se, at han var begunstiget i henhold til


text:
fondsvedtægterne.
 Han er ikke i besiddelse af kopier af sine legatansøgninger, som blev udarbejdet på stedet i Liechtenstein. Han har ikke selvangivet legaterne. Baggrunden herfor var, at han efter Østre Landsrets dom, som fastslog, at fondens midler var hans egne, ikke fandt grundlag for det.
 Han har formentlig også fået udbetalt legater inden landsrettens dom.
 Forhandlingerne om forlængelsen af lånet blev ført med LS, som fastsatte rentesatsen på 5 %. LS har ikke antydet, at lånet ville kunne eftergives. LS optrådte i særdeleshed som kreditor. Han havde selv foreslået en rentesats på 4 %.
 Advokat IM har supplerende forklaret, at han blev advokat for A og NS samt deres selskaber engang i firserne. Derefter havde man løbende kontakt.
 I 1992 blev den økonomiske situation i selskaberne meget anstrengt. Man havde engagementer med tre banker, F1, F3 og F5 Bank. Disse havde alle opsagt deres engagementer og krævet diverse lån indfriet. Dette var særligt belastende for A og NS, da de havde påtaget sig personlig hæftelse i forhold til lånene. H2-koncernen havde desuden overtaget en grund i 1992. som viste sig at være forurenet. Dette medførte, at F5 Bank krævede lånet hertil indfriet. Herefter blev grunden solgt og lånet indfriet.
 Terminerne for december 1992 var ikke betalt. Der var mange møder både på H1 og med F1 Bank og F3 Bank for at finde en løsning. Bankerne havde sikkerhed både i selskaberne og i personlige ejendele hos A og NS. Efterfølgende blev der lavet en omprioritering på H1 i 1993. Der skulle altså penge ind i selskaberne. Tidligt i 1993, mellem marts og april, blev vidnet kontaktet af A, som oplyste, at der muligvis ville kunne skaffes midler fra G1 Stiftung.
 Før mødet i F1 Bank den 12. maj 1993 holdt han et møde med A og DD. Mødet fandt sted i et sommerhus på Sjælland, og formålet var at undersøge, om der kunne gives et lån gennem G1 Stiftung. Der blev ikke givet noget endeligt tilsagn. Når han deltog i mødet, var det nok, fordi han allerede var involveret i at finde en løsning med bankerne. Det havde været et stort problem, såfremt der ikke var kommet et lån i stand. På mødet deltog BA, DD, A og vidnet selv. Mødet, og i det hele taget lånet fra G1 Stiftung, var ikke den første mulighed, man havde undersøgt. Der var med bankerne blevet talt om indefrysning af engagementer. På mødet var der ud over almindelig kaffesnak tale om en løs præsentation af mulighederne omkring lånet. DD og BA kunne ikke sige noget endeligt. Dette skulle ske gennem advokat OP, som repræsenterede G1 Stiftung i Danmark.
 BA og DD sagde, at han skulle tale med advokat OP om vilkårene for et eventuelt lån. Han husker ikke, om det præcise lånebeløb blev nævnt, men det vil være imod formodning, hvis ikke der er blevet nævnt et bestemt beløb. Det lå dog fast, at der var tale om et stort lån. Mødet fandt sted mellem marts og april, måske i starten af maj.


text:
Han afholdt herefter i hvert fald to møder med advokat OP på dennes kontor angående lånet. Man drøftede vilkårene for lånet. Advokat OP var hård at forhandle med, og det tilkom ikke A at stille krav til lånet. Man forsøgte at opnå en lavere rente, da 12 % syntes af meget, eftersom renteniveauet for pantebreve dengang var på 8-9 %. OP krævede sikkerhed, såfremt G1 Stiftung skulle låne pengene ud. Der skulle derfor frigøres et ejerpantebrev, som på daværende tidspunkt lå i F3 Bank, der havde primær pant i godset. Derudover krævede OP, at der også blev givet sekundær pant i nogle af de pantsætninger, som F3 Bank havde. Dette var de ikke begejstrede for i banken.
 Han og A krævede, at renterne kunne tilskrives hovedstolen. På grund af den ringe likviditet i H2-koncernen var dette et helt grundlæggende krav, hvilket også affødte, at OP krævede sekundære pantsætninger. Det var først i sommeren 1993, at man kom ind i en ny bank og fik mere likviditet.
 Det er hans indtryk, at advokat OP kommunikerede med G1 Stiftung, det vil sige folkene i Liechtenstein. Det var i hvert fald ikke BA og DD. Det var fra bestyrelsen i Liechtenstein, at advokat OP skulle have sin tilladelse. Det lå i luften, men han erindrer ikke, at advokat OP har sagt noget præcist herom.
 Foreholdt, at han i landsretten forklarede, at det var OP, der senere forlangte, at der blev givet sekundær pant i effekter, har han forklaret, at udsagnet afspejler, at der var flere møder, herunder telefonmøder, hvor man diskuterede vilkårene for lånet. Der var i det hele en masse snak, også med bankerne, for at få lånet til at falde på plads.
 Mødet i F1 Bank blev afholdt den 12. maj 1993. Mødet fandt altså sted efter det første møde med OP. Vilkårene omkring lånet var endnu ikke på plads på dette tidspunkt.
 Han bekræfter, at han skrev til vitterlighed på skødet i forbindelse med salget af H1. Han kom ind i denne sag i midten af 1990'erne. Der var en selvejende institution, et museum, på ejendommen, som man havde en meget ringe lejekontrakt med. Ejendommen bestod af en grund, bygninger samt en masse museumsinventar. Ideen var, at man skulle sælge ejendommen til museet, fordi lejekontrakten var så dårlig, og fordi man ikke kunne lave noget andet på ejendommen. På et tidspunkt blev der afholdt et møde med advokat IS, idet der skulle fremskaffes midler til indfrielse af lånet til G1 Stiftung. IS repræsenterede museet på H1.
 G1 Stiftungs panteret fra 1993 omfattede også H1.
 For A var det afgørende, at salget af H1 ville give tilstrækkelige midler til at indfri lånet til G1 Stiftung. Det blev derfor anført over for køber, at hvis ikke man kunne fremskaffe midler til handlen, kunne køberen overtage lånet delvist. G1 Stiftung hørte til i LTG Bank, og det blev derfor drøftet med IS, hvorvidt der skulle tages kontakt til banken med henblik på overtagelse af lånet. Det endte dog med, at Kulturministeriet købte ejendommen


text:
i stedet.
 Han har haft meget kontakt med A igennem de snart 30 år, han har fungeret som advokat for ham. Han er ikke bekendt med, at A skulle have beføjelser i forhold til G1 Stiftung i dag, og heller ikke, at han skulle have haft nogen beføjelser i forhold til fonden på et tidligere tidspunkt. Det er hans klare indtryk, at lånet, der blev indgået med G1 Stiftung i 1993, var reelt. Ellers ville der ikke være blevet forhandlet omkring lånevilkårene som sket.
 Han har ikke har udført opgaver for A siden salget af H1 i 2004. Han har primært haft opgaver for H2-koncernen, og disse er nu overtaget af en anden advokat.
 Advokat SS blev bragt ind i forbindelse med oprettelsen af et testamente for BA, fordi SSs speciale er arveret. Hans eget speciale er finansiering i bred forstand.
 SS og han ophørte med at være kompagnoner i 1998. Foreholdt advokat SSs klage af 15. juli 1999 til Kommunen vedrørende ændring af A ́s skatteansættelse for årene 1996 og 1997 har han forklaret, at SS udtrådte af partnerkredsen i 1998 eller ved udgangen af 1998. 14 dage efter brevet af 15. juli 1999 flyttede hans arbejdsplads til ...2 uden SS.
 Advokat SS var også skatteadvokat. Det er derfor naturligt, at SS har tilskrevet skattemyndighederne i andre sager, således også i starten af denne sag i forhold til kommunen.
 Han har sandsynligvis anbefalet SS i forbindelse med oprettelsen af BA ́s testamente, men han har ikke anbefalet advokat SS i forbindelse med skattesagen. A var sandsynligvis bekendt med, at han ikke beskæftigede sig med skatteret, mens dette var SSs speciale.
 Foreholdt brev af 10. marts 1998 fra advokat SS til NJ bilagt et brev fra advokat SS til F5 Bank, hvor advokaten bl.a. anmoder om, at banken sender kontoudtog til G1 Stiftung, har han forklaret, at han ikke har set brevet før. Han havde ikke kendskab til, at advokat SS skulle have repræsenteret G1 Stiftung. Han synes ikke, at det er underligt, at advokat SS har skrevet disse breve, da han ikke kender baggrunden herfor. Han har heller ikke senere fået kendskab til sagen, ud over hvad han har kunnet læse ud af dommen fra Østre Landsret. Det undrer ham ikke, at han ikke har kendskab til sagen, da han heller ikke har kendskab til alle andre sager på kontoret. Han har ikke drøftet andet end sin egen rolle i sagen med A. Han har kun kendskab til advokat SSs dispositioner i forhold til, hvad han har kunnet læse ud af dommen.
 Der bestod ikke en interessekonflikt, såfremt advokat SS har repræsenteret G1 Stiftung imod NJ. Han ved heller ikke, om advokat SS vidste, at han havde repræsenteret A i forbindelse med optagelse af lånet ved G1 Stiftung.
 Advokat SS har forklaret, at han har været advokat siden 1986. Han har delt kontor med advokat IM i ca. 10 år. Deres samarbejde sluttede i 1998 eller 1999. Med hensyn til samarbejdets ophør er det, som advokat IM har forklaret,


text:
korrekt.
 Han har ydet advokatbistand for DD, der kontaktede ham med henblik på afklaring af nogle familie- og arveretlige spørgsmål opstået i forbindelse med, at DD indgik registreret partnerskab med BA. I den forbindelse havde han et møde med DD. Efter hans erindring blev der ikke talt om G1 Stiftung ved den lejlighed. Det var IM, der formidlede kontakten mellem ham og DD. BA var IMs klient. DD og BA indgik registreret partnerskab i oktober 1989. Han har ikke haft kontakt med nogen af de involverede parter, det vil sige DD, BA og muligvis også LL, før 1997/1998, og han har heller ikke forud for dette tidspunkt haft noget med G1 Stiftung at gøre.
 Efter DDs død oprettede vidnet testamente for BA. Han har formentlig haft drøftelser med BA forud for oprettelsen af testamentet, men han husker ikke nærmere detaljer herom. Det midlertidige testamente, der omtales i testamentet, siger ham ikke noget. Han har ikke ydet bistand i forbindelse med oprettelsen af det gensidige testamente af 2. maj 1997. Han ved ikke, om han bistod i forbindelse med DDs død, f.eks. med anmodning om privat skifte.
 Han har ikke ydet bistand i forbindelse med udarbejdelsen af vedtægterne for G1 Stiftung af 21. april 1998. Udkastet forelå allerede, da han blev bedt om at blive protektor for fonden.
 Han har helt sikkert gennemgået vedtægterne med BA. Han kender ikke noget til de tidligere fondsvedtægter. og han ved ikke, hvorfor de blev ændret.
 Det var BA, der bad ham om at blive protektor for fonden. Da DD døde, kontaktede BA ham og fortalte, at der var et problem med nogle lån, som DD havde administreret på vegne af fonden. Han påtog sig i den forbindelse at skrive til låntageren og gøre opmærksom på, at al fremtidig korrespondance skulle foregå direkte til fonden. Han sendte kopi af sin korrespondance til banken og til fonden. Korrespondancen med låntagerne fortsatte også efter BA ́s død, da vidnet blev kontaktet af fonden, der bad ham følge op i forhold til nogle få låntagere. Han kan ikke huske præcis hvem, men det var primært medlemmer af LLs familie.
 Han er ikke klar over, om han var fondens første protektor. Han er ikke i sit hverv som protektor underlagt nogen instruktionsbeføjelser fra A. BA bad ham om at påse, at vedtægterne blev overholdt, og at der blev aflagt regnskab for fonden i overensstemmelse med vedtægterne. Han skal tiltræde, at det, fonden beslutter, er i overensstemmelse med vedtægterne, men han skal ikke på nogen måde følge A ́s ønsker. Han har aldrig været involveret i beslutninger om uddeling af legater eller om ydelser af lån udover det, der følger af kontrolfunktionen som protektor.
 Der er aldrig blevet udpeget andre begunstigede end dem, der fremgår af vedtægten. Han får forelagt de uddelinger, der allerede er besluttet. Uddelingerne behøver ikke nødvendigvis at have fundet sted, men han skal konstatere, om udlodningsbeslutningen er i overensstemmelse med vedtægterne, han kender ikke til beslutninger, hvorefter A kan få udbetalt efter forgodtbefindende eller beslutninger om


text:
fremtidige udlodninger til A.
 Han har kendskab til de tidligere foretagne udlodninger i form af legater til A. A har gennem en ca. 12-årig periode modtaget legater i størrelsesordenen 60.000-70.000 EUR i alt. A ́s søn, DA, har fået uddelt ca. 300.000-350.000 EUR over en årrække, som han ikke præcist kan angive. A ́s hustru, CA, har ikke modtaget nogen uddelinger ham bekendt. Han har heller ikke set ansøgninger fra hende. Vidnet bekendt er alle uddelinger sket efter ansøgning. Det gælder også uddelingerne til A.
 Han har ikke været involveret i forbindelse med A ́s indfrielse af lånet, men han har efterfølgende tiltrådt, at det er sket. Han har heller ikke været involveret i forhandlinger om rentevilkår for lånet eller lignende. Alle de lån, som fonden har ydet, har efter hans opfattelse været reelle. Han er bekendt med, at nogle lån efterfølgende er blevet eftergivet, men han ved ikke meget om det. Fonden betragtede lånene som reelle, og han havde ikke selv nogen anden opfattelse.
 Hans første møde med repræsentanter fra fonden fandt sted den 21. april 1998 i enten Liechtenstein eller Schweiz. BA var med til mødet. Han kan også huske, at Dr. LS fra fondsbestyrelsen var med, men kan ikke huske andre. A deltog ham bekendt ikke i mødet. A var med på rejsen som ledsager for BA, der var svagelig. A havde muligvis et selvstændigt møde med fondens bestyrelse efterfølgende.
 Med hensyn til korrespondancen med låntagerne var der nogle af disse, der ansøgte om legater til deres børn, men han var ikke involveret i beslutningen om uddeling af legater til låntagernes børn. Han kan ikke huske, hvorfor korrespondancen med låntagerne hørte op, men det kan have hængt sammen med, at familien LL på et tidspunkt fik tildelt et ikke ubetydeligt legat i størrelsesordenen 2-2.5 mio. kr. Beløbet var inklusive låneftergivelse. Udbetalingen fandt sted for ca. 10 år siden. Han har ikke hørt om, at lånene skulle være proforma.
 A henvendte sig til ham via IM vedrørende skattesagen. Han kan ikke huske, hvorfor han udtrådte af skattesagen, men det har formentlig været, fordi han flyttede kontor.
 Advokat (Rechtsanwalt) IL har forklaret, at han er uddannet jurist og har læst på universitetet i Schweiz. To år efter færdiggørelsen af sin uddannelse blev han advokat. Han er for to år siden også blevet uddannet i international erhvervsret ved universitet i Schweiz. Han har været advokat siden 2005 og har sideløbende hermed arbejdet som direktør i et treuhand i Liechtenstein.
 Han hørte første gang om sagen i oktober 2008 fra advokat Eigil Lego Andersen, som han ikke har haft at gøre med for. Han har heller ikke tidligere arbejdet for A og har ikke haft noget at gøre med hverken BA, DD eller LL. Han har heller ikke haft noget at gøre med As søn, DA, og havde ikke inden oktober 2008 hørt om G1 Stiftung. Han talte første gang med A i forbindelse med mødet, der blev afholdt den 8. oktober 2009 i advokatfirmaet R1s lokaler. Han har ikke modtaget


text:
instrukser fra andre end advokat, dr.jur. Eigil Lego Andersen. Hans opgave var at indhente information om As stilling som begunstiget i G1 Stiftung. Det referat, som advokat Lego Andersen har udarbejdet af mødet, er korrekt.
 De oplysninger, han har tilvejebragt som led i sin undersøgelse, er tilvejebragt via en fuldmagt fra A. Med denne fuldmagt henvendte han sig til fondsbestyrelsen og gjorde de informationsrettigheder, man har som begunstiget i henhold til liechtensteinsk ret, gældende. Under henvisning til fuldmagten og sagens omstændigheder gav fondsbestyrelsen ham herefter aktindsigt i oplysninger vedrørende A. I den forbindelse mødtes han også én gang med bestyrelsen i ...1. Til stede ved det pågældende møde var PS og den juridiske rådgiver KS. Det var uproblematisk at få aktindsigt, fordi han med fuldmagten rådede over en begunstiget persons adgang til aktindsigt.
 Det er korrekt, at en større del af den liechtensteinske fondsret først trådte i kraft 1. april 2009.
 Han har derfor formentlig ikke fået aktindsigt før denne dato, idet han dog ikke kunne sige dette med sikkerhed. Foreholdt et brev af 1. december 2008 fra G1 Stiftung til ham bekræftede han, at brevet viser, at han har korresponderet med bestyrelsen inden april 2009. Han udtalte derefter først, at han så med temmelig stor sikkerhed har fået aktindsigt inden 1. april 2009. Foreholdt et brev af 9. april 2009 fra ham til G1 Stiftung, bekræftede han, at det heraf fremgår, at han beder om aktindsigt. Han udtalte derpå, at han først har fået aktindsigt efter 1. april 2009.
 Det lægges til grund, at de 5 mio. kr., der blev udbetalt til A, stammede fra det beløb på 2 mio. CHF, svarende til knap 8.5 mio. kr., som blev overført til Danmark i henhold til brevet af 23. april 1993 til fonden. I dette brev er det anført, at BA og DD havde besluttet at reducere fondens formue til fordel for medlemmer af stifternes familie.
 Som anført af landsretten fremgår det af det udaterede notat om G1 Stiftung bl.a., at DD og BA fandt det mest hensigtsmæssigt, at fondens midler
 "gives som proformalån, altså et lån, hvor modtageren af beløbet selv administrerer rentetilskrivning og nedskrivning af lånet."
 Det anføres endvidere, at rentetilskrivningen.
 "som formentlig vil være nødvendig af hensyn til skattevæsenet, kan tillægges hovedstolen eller restbeløbet og derved være uden praktisk betydning."
 Selv om der blev udstedt gældsbrev og stillet sikkerhed til fordel for fonden vedrørende det udbetalte beløb på 5 mio. kr., forblev dokumenterne herom hos DD og BA i Danmark. DD og BA orienterede endvidere først fondens bestyrelse om det påståede lån ved brev af 21. september 1997, efter at bestyrelsen havde modtaget en forespørgsel herom fra Kommunen. Fondens bestyrelse kan således ikke have deltaget i beslutningen om betaling af 5 mio. kr. til A eller i fastsættelsen af vilkårene herfor, herunder kravet om sikkerhedsstillelse. Et tilgodehavende fremgik følgelig heller ikke af fondens regnskaber, ligesom fondens bestyrelse ikke kan have modtaget A' meddelelser om rentetilskrivninger i tiden indtil brevet af 21. september 1997.
 A tilbagebetalte ikke beløbet


text:
på 5 mio. kr. med tilskrevne renter den 1. juni 1998, på hvilket tidspunkt det påståede lån skulle være tilbagebetalt, men indgik en aftale med fonden den 28. maj 1998. På dette tidspunkt var såvel DD som BA afgået ved døden, men DD havde allerede fra juni 1997 været i kontakt med skattemyndighederne i anledning af de beløb, som var udbetalt til en række familiemedlemmer som lån, herunder de 5 mio. kr. til A.
 Med hensyn til A ́s indbetalinger til fonden i 1999 og 2000 bemærkes, at Kommunen i 1999 havde nægtet at godkende rentefradragene for indkomstårene 1995, 1996 og 1997, og at Skatteankenævnet i 2000 havde givet udtryk for, at der muligvis var tale om et proformalån. As indbetaling til fonden i 2003 skete på et tidspunkt, hvor Landsskatteretten i denne sag havde truffet afgørelse om at nægte ham rentefradrag for de omhandlede indkomstår. Da A betalte 9,4 mio. kr. til fonden i 2005, havde Østre Landsret ved dom af 14. januar 2005 truffet afgørelse om, at G1 Stiftung ikke havde haft selvstændig skattesubjektivitet i årene 1991-1996, ligesom denne sag om rentefradrag verserede ved landsretten.
 For Højesteret er det kommet frem, at det i første række er A og hans familie, der skal begunstiges af fondens midler. jf. pkt. 12 i de ændrede vedtægter for fonden af 21. april 1998. Det er endvidere oplyst, at fonden i perioden 1998-2006 har udbetalt betydelige beløb til A og hans familie. A forklarede for skifteretten den 18. december 2002, at han ikke havde modtaget andre beløb fra fonden end de 5 mio. kr. Først under den subsidiære afhøring for Højesteret den 13. august 2009 forklarede han, at han havde modtaget legater fra fonden, men at han ikke havde selvangivet legaterne.
 I forbindelse med udbetalingen af beløbet på 5 mio. kr. til A i foråret 1993 blev der den 27. maj 1993 under medvirken af advokat oprettet et gældsbrev, ved hvilket A erkendte at skylde beløbet til G1 Stiftung. Gælden var afdragsfri 15 år og skulle forrentes med en rente på 12 % p.a. med kvartårlige rentetilskrivninger, idet renterne efter A' valg kunne tillægges lånets hovedstol. Samtidig med oprettelsen af gældsbrevet indrømmede A fonden dels primær panteret i et ejerpantebrev på 6 mio. kr. med pant i H1 og med prioritet umiddelbart efter realkreditlån, dels sekundær panteret i aktiver, der primært var pantsat til F1 Bank. Der blev senere stillet yderligere sikkerhed, ligesom fonden accepterede at rykke for yderligere realkreditlån. Forud for hver rentetermin anmodede A fonden om, at renterne blev tilskrevet hovedstolen. Den 28. maj 1998, på hvilket tidspunkt gælden udgjorde 8.944.134.68 kr., blev der oprettet et nyt gældsbrev, i hvilket renten blev nedsat til 5 % p.a. A indbetalte 995.482 kr. på lånet i 1999, 500.200 kr. i 2000 og 400.000 kr. i 2003, hvorefter han i 2005 indfriede restgælden ved betaling af 9.400.000 kr., idet han i forbindelse hermed fik en rentedekort på 511.672 kr. Beløbet på 9.400.000 kr. blev fremskaffet ved salg af H1 med inventar til Kulturministeriet.


text:
Heroverfor kan det efter vores opfattelse ikke tillægges afgørende betydning, at G1 Stiftung i tiden efter etableringen af lånet til A i en række tilfælde udbetalte "proformalån", dvs, beløb, som i realiteten var legater, til andre slægtninge af LL, DD og BA, jf. de to sidstnævntes udaterede notat herom. Vi lægger herved vægt på, at disse proformalån på væsentlige punkter adskilte sig fra lånet til A: de angik væsentligt mindre beløb, der blev ikke eller i hvert fald kun undtagelsesvis udstedt et lånedokument, der blev ikke stillet sikkerhed, og det modtagne beløb blev ikke tilbagebetalt, hverken med eller uden tilskrevne renter.
 Det forhold, at A har tilbagebetalt det modtagne beløb på 5 mio. kr. med tillæg af tilskrevne renter, kan efter vores opfattelse ikke frakendes betydning med henvisning til tidspunktet for betalingerne og relationen mellem A og G1 Stiftung. Det mä lægges til grund, at de særlige beføjelser til at råde over en fonds midler. som stifteren af fonden efter liechtensteinsk ret kan forbeholde sig, ikke kan overføres til andre, heller ikke ved arv, og den bedømmelse af forholdet mellem G1 Stiftung og dennes stiftere, som fremgår af Østre Landsrets dom af 14. januar 2005 (SKM2005.67.ØLR), kan allerede af denne grund ikke overføres på forholdet mellem G1 Stiftung og A. I forhold til denne må G1 Stiftung efter de foreliggende oplysninger ikke alene anses for et selvstændigt retssubjekt, men også for et selvstændigt skattesubjekt. Dette gælder, selv om det i første række er A og dennes nærmeste familie, som kan begunstiges af fondens midler. Det må i denne forbindelse tages i betragtning, at udlodninger fra fonden vil være skattepligtige for modtagerne.
 Vi finder herefter ikke grundlag for at fastslå, at A ́s lån på 5 mio. kr. i G1 Stiftung ikke var reelt, og for at nægte rentefradragsret med denne begrundelse.
 Herefter, og da det følger af det foran anførte, at Skatteministeriet ikke kan få medhold i sit anbringende om, at rentefradragsretten er bortfaldet som følge af konfusion, stemmer vi for at tage A' subsidiære påstand til følge.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 140.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Højesteret skærper straffen for ulovlig markedsføring af kreditaftaler
 Markedsføring og reklame 15. januar 2019
 Adam Høyer Sarhan 72273307
 Højesteret har i to afgørelser af 9. januar 2019 skærpet bøderne til to virksomheder til henholdsvis 190.000 kr. og 250.000 kr. for overtrædelser af markedsføringslovens oplysningskrav i forbindelse med markedsføring af kreditaftaler. Højesteret skærper dermed bøderne markant, da virksomhederne af Østre Landsret blot var idømt bøder på 50.000 kr.
 Sagerne handlede om, hvorvidt bilimportørerne Toyota Danmark A/S og K.W. Bruun Import A/S (tidligere Citroen Danmark A/S) havde opfyldt kravene i markedsføringslovens § 18 ved deres markedsføring af kreditaftaler over for forbrugere.
 Det følger af markedsføringslovens § 18, stk. 1, at der skal gives en række standardoplysninger ved markedsføring af kreditaftaler over for forbrugere, hvis markedsføringen indeholder rentesats eller talstørrelser vedrørende omkostningerne forbundet med kreditaftalen. Standardoplysningerne omfatter blandt andet lånets løbetid og rente mv.
 Af markedsføringslovens § 18, stk. 2, fremgår det, at disse standardoplysninger skal oplyses klart, kort og på en fremtrædende måde. Kravet kommer fra forbrugerkreditdirektivets art. 4, stk. 2.
 I begge sager reklamerede bilimportørerne med en månedlig ydelse på 995 kr., mens de øvrige standardoplysninger om kreditaftalerne, herunder løbetid og rente, fremgik mindre tydeligt af reklamerne.
 Det væsentligste spørgsmål under sagerne var, hvorvidt bilimportørerne havde opfyldt oplysningskravene på en ”fremtrædende måde”. Højesteret fandt ikke anledning til at forelægge spørgsmålet for EU-Domstolen, som Toyota Danmark A/S ellers havde anmodet om.
 Højesteret fandt derimod, efter en naturlig og sproglig forståelse, at udtrykket ”fremtrædende måde” skulle forstås i overensstemmelse med EU-Kommissionens guideline fra 2012. Heri ligger, at teksten med standardoplysninger ikke må være for lille eller for svær at læse set i forhold til anden tekst i reklamen, og at særligt standardoplysningerne, og det repræsentative eksempel, skal skille sig ud i reklamen.
 I den ene sag var reklamens overskrift en stor hvid tekst på rød baggrund med ”995 KR./MD.”, mens de lovpligtige standardoplysninger blev vist med annoncens mindste skriftstørrelse nederst på siden efter en afslutningslinje og efter oplysningerne om bilens brændstofforbrug og CO2-udslip.
 I den anden sag var reklamens overskrift en stor hvid tekst på grøn baggrund med ”KUN 995,-/MD.*”, mens de lovpligtige standardoplysninger blev vist lige under overskriften med en markant mindre sort tekst på grøn baggrund.
 Højesteret fandt efter en samlet vurdering af det visuelle udtryk ikke, at standardoplysningerne var angivet på en fremtrædende måde.
 Bøden blev fastsat under hensyntagen til de afholdte markedsføringsudgifter af bilimportørerne. Højesterets flertal fandt, at disse udgifter skulle fordobles ved udmåling af bødestraf. K.W. Bruun Imports bøde blev yderligere skærpet, da de tidligere var dømt for en lignende overtrædelse.
 Afgørelserne betyder, at kravet om, at oplysningskravene ved markedsføring af kreditaftaler over for forbrugere skal fremgå på en ”fremtrædende måde”, skal tages temmelig bogstaveligt.
 Det er således ikke tilstrækkeligt, at oplysningerne indgår i sammenhæng med den øvrige information, hvis den samlede vurdering af det visuelle udtryk ikke kan anses for at være angivet på en fremtrædende måde.
 Virksomheder, der markedsfører kreditaftaler over for forbrugere, skal altså udvise særlig agtpågivenhed ved udformning af deres reklamer.
 Forbrugerombudsmanden har udarbejdet


text:
Gensidigt forlænget varsel i prøvetiden
 Det har hidtil i teorien været antaget, at en aftale om et gensidigt opsigelsesvarsel på 14 dage i prøvetiden er i strid med funktionærloven, idet et sådant varsel alene er til ugunst for funktionæren.
 Dette spørgsmål er nu blevet afgjort af Højesteret.
 Sagen drejede sig om en funktionær, der inden udløbet af prøveperioden meddelte arbejdsgiveren, at han ville sige op med en dags varsel for at tiltræde et job hos en konkurrent.
 Arbejdsgiveren afkrævede funktionæren en erstatning svarende til en halv månedsløn efter funktionærlovens § 4 under henvisning til, at funktionæren havde tilsidesat opsigelsesvarslet på 14 dage.
 Funktionæren afviste dette krav dels under henvisning til, at det gensidige opsigelsesvarsel på 14 dage i prøvetiden var i strid med funktionærloven dels, at han ikke var erstatningsansvarlig, fordi han havde tilbudt arbejdsgiveren at vende tilbage og arbejde i yderligere 14 dage.
 Af funktionærlovens § 2, stk. 6, første punktum, fremgår, at opsigelse fra funktionærens side skal ske med én måneds varsel til udgangen af en måned, med mindre ansættelsen er sket på prøve (eller er midlertidig). Hvilket varsel, funktionæren skal give i prøveperioden, fremgår ikke af denne bestemmelse, men i praksis har der som regel været adgang til opsigelse med dags varsel.
 Arbejdsgiverens opsigelsesvarsel i prøvetiden er reguleret i § 2, stk. 5. Her er det udtrykkeligt bestemt, at arbejdsgivers varsel i prøvetiden er på mindst 14 dage.
 Højesteret fandt, at et gensidigt opsigelsesvarsel på 14 dage i prøvetiden ikke kan tilsidesættes i medfør af funktionærlovens § 21, jf. § 2, stk. 6, idet en prøveansættelse ikke kan anses for omfattet af lovens § 2 stk. 6, 2. pkt., hvori det hedder:
 "Dog kan der ved skriftlig kontrakt træffes bestemmelse om længere opsigelsesvarsel fra funktionærens side under forudsætning af, at opsigelsesvarslet fra arbejdsgiverens side forlænges tilsvarende."
 Samtlige dommere i Højesteret nåede derfor frem til samme resultat som Sø- og Handelsretten.
 Sø- og Handelsretten havde konkluderet, at bestemmelsen i funktionærlovens § 2, stk. 6, 2. pkt., om gensidig forlængelse af opsigelsesvarslet, alene relaterede sig til aftale om forlængelse af opsigelsesvarslet uden for prøvetiden. Sø- og Handelsretten lagde herved vægt på, at parternes opsigelsesvarsel inden for de første seks måneder er af samme længde. På grund af denne paritet i parternes respektive opsigelsesvarsler i de første seks måneder var parterne således ikke afskåret fra at indgå en aftale om gensidigt opsigelsesvarsel på 14 dage i prøveperioden.
 Højesteret skulle på denne baggrund tage stilling til, om funktionæren, ved at fratræde stillingen uden at respektere det aftalte varsel, var erstatningsansvarlig over for arbejdsgiveren.
 Et flertal på fire dommere fandt det ikke bevist, at funktionæren havde tilbudt arbejdsgiveren at vende tilbage for at arbejde i yderligere 14 dage. Funktionæren blev derfor dømt til at betale 14 dages løn i erstatning til arbejdsgiveren for ikke at have iagttaget sit opsigelsesvarsel. En dommer ville frifinde funktionæren, idet denne fandt det godtgjort, at der var fremsat tilbud om at vende tilbage og arbejde i 14 dage.
 Det er ved læsning af dommen generelt værd at


text:
bemærke sig, at Højesteret lægger betydelig vægt på en traditionel ordlydsfortolkning og – med udgangspunkt i forarbejderne – på historikken bag tilblivelsen af funktionærlovens § 2.
 Dommen gør endeligt op med det rejste spørgsmål. Dog må det – såfremt der ikke er aftalt et gensidigt opsigelsesvarsel på 14 dage i prøvetiden – lægges til grund, at funktionæren fortsat kan fratræde med én dags varsel.
 Arbejdsgiveren var under sagen repræsenteret af en advokat fra arbejdsgiverorganisationen Dansk Handel & Service, der specifikt påstod sig tilkendt sædvanlige sagsomkostninger for parter, der møder ved advokat.
 Højesteret tilkendte arbejdsgiveren 5.000 kr. i sagsomkostninger, som udtrykkelig blev fastsat i overensstemmelse med de principper, Højesteret har fastsat i kendelse af 29. april 2004 (omtalt af Schebye Jacobsen i nyhedsbrev af 2. juni 2004), og i dom af 27. maj 2004 (omtalt i nyhedsbrev af 8. juni 2004).
 Dermed må det tillige anses for endelig afgjort, at en virksomhed, der møder ved en ansat ”husadvokat”, alene kan blive tilkendt sagsomkostninger efter samme regler, som gælder for selvmødere (hvilket reelt vil sige et væsentligt lavere omkostningsbeløb).
 Højesteretsdom er afsagt den 30. juni 2004.
 Spørgsmål om dommen kan rettes til advokat Arvid AndersenDommen kan rekvireres ved henvendelse til Tina Rose Jacobsen


text:
Statens erstatningsansvar ved mangelfuld implementering af EU-direktiv
 Højesteret har i dag afsagt dom i sagen vedrørende Beskæftigelsesministeriets potentielle erstatningsansvar for mangelfuld implementering af EU’s arbejdstidsdirektiv.
 Efter artikel 7, stk. 1, i arbejdstidsdirektivet har lønmodtagere ret til erstatningsferie ved sygdom opstået under ferien. Dette er fastslået af EU-Domstolen i dom af 10. september 2009 i sag C-277/08 (Pereda). Denne ret til erstatningsferie blev ikke af den danske stat implementeret i den danske ferielov.
 En lønmodtager blev i sommeren 2010 syg, mens han var på ferie. Han havde som følge af den manglende implementering ikke ret til erstatningsferie.
 Ferieloven blev på baggrund af EU-Domstolens afgørelse af 10. september 2009 (Pereda) ændret pr. 1. maj 2012. Der havde i det lovforberedende arbejde været en lang periode med stilstand.
 Lønmodtageren lagde derfor sag an mod den danske stat med påstand om, at staten som følge af den mangelfulde implementering var erstatningsansvarlig og derfor skulle betale ham værdien af den manglende erstatningsferie.
 Højesteret fastslår i afgørelsen, at staten kan blive erstatningsansvarlig ved manglende implementering af EU-retsakter, såfremt statens overtrædelse af fællesskabsretten ved den mangelfulde implementering er tilstrækkelig klar og kvalificeret.
 Højesteret fremhæver, at en overtrædelse af fællesskabsretten under alle omstændigheder er tilstrækkelig kvalificeret, når overtrædelsen fortsætter, til trods for at EU-Domstolen har afsagt en dom, som gør det klart for staten, at den nationale lovgivning skal ændres.
 Højesteret fandt, at EU-Domstolens afgørelse i C-277/08 (Pereda) var nærliggende at forstå således, at den også omfattede tilfælde, hvor en lønmodtager blev syg, efter at ferien var påbegyndt. Højesteret fandt således, at der med Pereda-afgørelsen var skabt tilstrækkelig tvivl om den danske stats overholdelse af arbejdstidsdirektivet, hvorfor den danske stat efter Pereda-afgørelsen havde pligt til at undersøge den danske ferielovs overensstemmelse med arbejdstidsdirektivet.
 Højesteret vurderede, at den danske stat havde overholdt denne forpligtelse ved at iværksætte undersøgelser, inddrage arbejdsmarkedets parter samt nedsætte et implementeringsudvalg. Disse undersøgelser og udvalgsarbejdet resulterede i september 2010 i en rapport, som konkluderede, at den danske ferielov med al sandsynlighed stred mod arbejdstidsdirektivet.
 Højesteret fastslog, at der på baggrund heraf i september 2010 umiddelbart påhvilede den danske stat en handlepligt til at sørge for at bringe ferieloven i overensstemmelse med arbejdstidsdirektivet senest 1. januar 2011. Denne handlepligt for staten gjaldt, på trods af at det endnu ikke ved domstolene var afklaret, om ferieloven ved en EU-konform fortolkning kunne bringes i overensstemmelse med EU-retten.
 Eftersom staten først bragte ferieloven i overensstemmelse med arbejdstidsdirektivet den 1. maj 2012, havde staten tilsidesat fællesskabsretten på en tilstrækkelig kvalificeret måde og derved pådraget sig et erstatningsansvar. Højesteret fastslog dog, at staten endnu ikke på tidspunktet for medarbejderens ferie – sommeren 2010 – havde handlet ansvarspådragende, og lønmodtageren var derfor ikke berettiget til erstatning.
 SJ Law bemærker
 Dommen sætter præcedens for, hvornår en overtrædelse af fællesskabsretten i dansk ret kan betragtes som tilstrækkelig kvalificeret. Der tillades således staten en vis tid til undersøgelse og vurdering uden at staten kan ifalde erstatningsansvar. Ubegrundede forsinkelser i implementeringsarbejdet kan imidlertid være erstatningspådragende. Det er særligt bemærkelsesværdigt, at Højesteret fastsætter, at staten ikke kan