text:
Skat.dk: A.A.12.1 Henstand i forbindelse med klager
 Dette afsnit handler om muligheden for henstand i forbindelse med klager.
 Ikke omfattet af reglen
 Bevilling af henstand og sagsbehandling
 I forbindelse med en klage til højere instans kan Skatteforvaltningen give henstand på betaling af skat. Se SFL § 51. Lovforarbejderne til bestemmelsen findes i L 110 og L 111 fra 2004/05 til lov nr. 427 af 6. juni 2005.
 Reglen er en lovfæstning af mange års praksis. Af retssikkerhedsmæssige årsager var det et lovgivningsmæssigt ønske, at muligheden for henstand er lovreguleret. Den tidligere praksis er nu føjet ind i Skatteforvaltningsloven (SFL).
 Det fremgår af bemærkningerne til L 110, at det er fast praksis på skatteområdet, at hvis der klages over en skatteansættelse, så gives der efter anmodning henstand med betaling af den del af skatten som klagen vedrører. Dette gælder dog ikke, hvis der er en nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, hvis der ydes henstand, fx hvis den skattepligtige er ved at flytte til udlandet. Alternativt kan der kræves sikkerhedsstillelse for at give henstand.
 Der er ikke et retskrav på henstand og det fremgår ikke af loven eller forarbejderne i øvrigt en nærmere angivelse af de kriterier, der skal indgå i vurderingen af, om der i en given situation bør gives eller nægtes henstand.
 Højesteret har afgjort, at en borger efter en helhedsvurdering ikke havde krav på henstand med betaling af skatter og afgifter på i alt ca. 154.000.000 kr. i forbindelse med klage over skatte- og afgiftsansættelsen. Se SKM2014.198.HR.Højesteret udtalte bl.a., at der som udgangspunkt efter anmodning skal meddeles henstand med betalingen under en klagesag, og at denne adgang må antages navnlig at skyldes, at det kan have store ulemper for en borger at skulle betale et beløb, som måske uretmæssigt er pålagt borgeren.Endvidere at dette dog ikke gælder, hvis det skønnes, at der er nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, hvis der ydes henstand.Det forhold, at der ikke er en aktuel inddrivelsesmulighed, er ikke i sig selv til hinder for at give afslag på henstand, og bedømmelsen af, om der er en nærliggende fare for, at skatten ikke vil blive betalt, kan ikke begrænses til en sammenligning mellem den aktuelle inddrivelsesmulighed og den forventede inddrivelsesmulighed ved en eventuel henstandsperiodes udløb.Højesteret bemærkede tillige, at borgeren - efter at være blevet erklæret personlig konkurs - i mere end et år havde drevet uregistreret virksomhed uden løbende afregning af skat og moms. Borgerens indkomst- og formueforhold var forbundet med stor usikkerhed, og endelig vedrørte en del af kravet forhold, som der ved en verserende straffeankesag for landsretten var begrundet mistanke om var forbundet med skattesvig af særlig grov karakter.Højesteret fandt efter en samlet bedømmelse af disse forhold, at en henstand ville forøge en nærliggende fare for, at skatte- og afgiftskravet i givet fald ikke ville kunne inddrives. Højesteretsdommen SKM2014.198.HR er en stadfæstelse af SKM2012.3.ØLR, men med ændrede præmisser i Højesteret.
 I forbindelse med indbringelsen af SKM2012.3.ØLR for Højesteret, har Højesteret afslået begæring om at tillægge anken


text:
opsættende virkning. Se SKM2012.98.HR.
 LSR finder tilsvarende i SKM2016.626.LSR, at der er stor usikkerhed om borgerens indkomst-og formueforhold og dermed har det været berettiget, at SKAT ikke bevilligede henstand betinget af sikkerhedsstillelse.I skattesagen har borgeren ikke fremsendt oplysninger om sine indkomst-og formueforhold efter anmodning fra SKAT, og borgeren har reelt boet i Danmark, mens borgeren har været registreret som bosiddende i udlandet. Borgeren har efter det oplyste været den reelle leder af to danske selskaber og haft fuld rådighed over et selskab på Land Y4. Endvidere har borgeren efter det oplyste bankkonti i Land Y5, Land Y6 og Land Y4, som SKAT ikke er bekendt med indestående med videre på.På denne baggrund anser LSR det for tilstrækkeligt godtgjort, at der er en ikke ubetydelig risiko for, at det vil forringe SKATs muligheder for at inddrive skattekravet, når der er truffet endelig afgørelse i skattesagen, hvis der gives henstand.
 At klageren er blevet erklæret konkurs, er ikke til hinder for, at der gives afslag på henstand. Se SKM2014.198.HR.
 Begrebet "SKAT" skal defineres bredt. Følgende er omfattet af reglen:
 Afgifter - herunder gaveafgifter
 Afledte momskrav (med mindre andet er fastsat)
 Afledte arbejdsmarkedsbidrag
 Sager om genoptagelsesanmodning, hvor rigtigheden af den afgørelse, der ligger til grund for kravet er til behandling hos Skatteforvaltningen. Se SKM2011.589.LSR
 Eksempler på tilfælde, hvor der ikke kan søges om henstand efter SFL § 51:
 Da en sag om registreringsafgift af en bil var endeligt afgjort i Højesteret, fandtes der ikke længere en sag, der var under behandling i det administrative klagesystem eller ved domstolene, hvorfor betingelserne for at yde henstand efter SFL § 51 ikke var opfyldt. Landsskatteretten udtalte, at "Det forhold, at klageren eventuelt vil kunne få tilkendt eksportgodtgørelse afhængigt af udfaldet af klagesagen herom, og at der eventuelt vil kunne være en modregningsadgang i SKATs krav på registreringsafgift, medfører ikke, at det eventuelle krav på eksportgodtgørelse kan anses for at være omfattet af udtrykket "den del af en skat, som en klage over opgørelsen vedrører" i SFL § 51, stk. 1, 1. pkt., idet "opgørelsen" i nærværende tilfælde er opgørelsen af registreringsafgiftskravet. SKAT har derfor med rette afslået klagerens henstandsanmodning, jf. SFL § 51, stk. 1, 1. pkt." Se SKM2017.395.LSR.
 Klage over afslag på anmodning om tilladelse til selvangivelsesomvalg er ikke en klage, hvor der er adgang til henstand efter SFL § 51. Se SKM2013.688.LSR
 Et selskab ansås berettiget til henstand med restskattekrav efter KDL § 73 D, så længe pilotsagen verserede for landsskatteretten, idet et genoptagelsestilsagn ved skatteankenævnet vedrørte selskabet. Se SKM2012.575.LSR og G.A.3.1.3.
 Klage over afslag på anmodning om genoptagelse af indkomstansættelsen er ikke omfattet af SFL § 51, idet der ikke var tale om en klage over en opgørelse af skat. Se SKM2012.399.LSR.
 Told. Se EUTK art. 45 og afsnit A.A.12.1.1.
 Indregnet restskat efter KDL § 61, stk. 3 eller § 61 A. Se SFL § 51, stk. 2.
 Registreringsafgift, i det omfang, der efter lov om registreringsafgift af motorkøretøjer skal stilles depositum for registreringsafgiftens betaling. Se SFL § 51 stk.2 til sidst. Bestemmelsen

type: other


text:
skal - efter SKATs opfattelse - forstås på den måde, at der - i forbindelse med en klage - ikke kan bevilges henstand med betaling af depositum på udenlandske firmabiler, se registreringsafgiftslovens § 3a, stk 4 og udlændingebiler, se registreringsafgiftsloven § 3c, stk. 2. Bestemmelsen har derfor ikke noget at gøre med den sikkerhedsstillelse, som registrerede virksomheder skal stille efter registreringsafgiftsloven.
 Klage over afslag på henstand betinget af sikkerhedsstillelse, har ikke opsættende virkning. Se SKM2011.394.LSR.
 I domstolssager, der vedrører, hvorvidt det var berettiget, at en tidligere klageinstans afviste at behandle en klagesag, som var for sent indgivet, se SKM2011.346.LSR.
 Klagesager, der vedrører, hvorvidt der kan opnås tilladelse til at foretage betalingskorrektion i henhold til LL § 2 stk. 5, se SKM2011.345.LSR.
 Klagesag over et bindende svar, se SKM2011.662.LSR.
 Dette skema viser de betingelser, der knytter sig til henstand i forbindelse med klager:
 Borgeren/virksomheden skal anmode skriftligt om henstanden overfor Skatteforvaltningen og medvirke til oplysning af sagen, se SKM2013.468.LSR. En klage eller et sagsanlæg, har ikke opsættende virkning. Se SL § 38.
 Dokumentation for klage / sagsanlæg
 I forbindelse med anmodning skal borgeren/virksomheden medsende dokumentation for, at afgørelsen er påklaget og/eller at der er anlagt sag ved domstolene. Hvor Skatteforvaltningen har godkendt anmodning om indledning af gensidig aftaleprocedure, se C.F.8.2.2.25.3
 Særskilt opkrævning
 For at få henstand skal det beløb, der søges henstand for, opkræves særskilt. Der kan derfor ikke gives henstand med indregnet restskat efter KDL § 61, stk. 3 eller § 61 A. Se SFL § 51, stk. 2.
 Længden af henstand
 Skatteforvaltningen giver henstand i op til fire år. Henstanden kan dog forlænges efter fornyet ansøgning. SKAT giver henstand for det tidsrum, hvor klagesagen er under behandling i det administrative system.
 Ved anke af afgørelse
 Hvis en administrativ afgørelse indbringes for domstolene, eller hvis en dom ankes, skal der indgives en ny ansøgning om henstand. Se SFL § 51, stk. 3.
 Betinget af sikkerhedsstillelse
 Hvis Skatteforvaltningen skønner, at henstanden vil forringe muligheden for senere at inddrive kravet, så kan SKAT betinge henstanden med, at der stilles sikkerhed for beløbet. Se SFL § 51, stk. 4.
 Skatteforvaltningen anses for berettiget til, at kræve sikkerhed for betaling af skattekravet, hvis der gives henstand.
 Landsretten fandt efter en samlet vurdering ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs afgørelse, hvorefter henstand med skattekravet var betinget af sikkerhedsstillelse. Landsretten fandt af samme grund ikke, at betingelserne om sikkerhedsstillelse for det fulde beløb var uproportionalt. Endelig fandt Landsretten ikke, at SKAT havde begået fejl, som kunne medføre afgørelsens ugyldighed. Se SKM2015.677.ØLR, SKM2009.611.BR og SKM2008.977.LSR.
 Som udgangspunkt giver SKAT dog henstand uden krav om sikkerhedsstillelse.
 Der skal derfor foretages en individuel vurdering og individuel begrundelse fra sag til sag
 Henstand bevilget uden krav om sikkerhedsstillelse. Se SKM2011.663.LSR og SKM2010.698.LSR.
 Modregning i udbetalinger fra det offentlige
 Henstand med betaling afskærer ikke Skatteforvaltningen fra at kunne foretage modregning i udbetalinger fra det offentlige. Se INDOG § 9.
 Det er forudsat i bemærkningerne til bestemmelsen, at myndighederne i forbindelse med, at der gives tilladelse til henstand eller afdragsvis betaling tager


text:
forbehold for, at modregning desuagtet kan ske, jf. SFL § 51, stk. 5.
 Bestemmelsen i INDOG § 9 sikrer imidlertid, at der ikke forud for modregning skal foretages en konkret undersøgelse af, om der er taget forbehold for modregning, og at en gennemført modregning kan opretholdes, uanset at der undtagelsesvis ikke er taget et konkret modregningsforbehold over for skyldner.
 Politiet havde foretaget beslaglæggelse hos en skatteyder af nogle beløb i forbindelse med en straffesag, der senere blev opgivet. Det antoges, at SKAT kunne foretage modregning for skyldig SKAT i dette beløb, uanset at skyldneren havde henstand med betalingen af den offentlige gæld, jf. INDOG § 9 og SFL § 51, stk. 5. Dette fremgik ligeledes af afgørelsen om henstand. Se SKM2017.171.LSR.
 Bevilling af henstand og sagsbehandlingen
 Det er Skatteforvaltningen der har kompetence til at bevilge henstand i forbindelse med klager. Se SFL § 51, stk. 1.
 Landsskatteretten ophævede SKATs afgørelse på grund af ugyldighed og hjemviste sagen til fornyet behandling hos SKAT. Sagsbehandlingsfejlene bestod blandt andet i, at afgørelsen var truffet på et manglende tilstrækkeligt klarlagt og oplyst grundlag. Henset til sagsforløbets omstændigheder tillagde Landsskatteretten klagen opsættende virkning med virkning fra tidspunktet for afgørelsen fra Landsskatteretten. Se SKM2013.595.LSR.
 SKAT var ikke berettiget til at afvise en anmodning om henstand med betaling af skat af en påklaget afgørelse på grund af indbetaling af skattekravet, idet beløbet, EFTER anmodning om henstand var indgivet, var blevet inddrevet ved udlæg i bankindeståender. Se SKM2013.593.LSR.
 Vedrørende sagsbehandling henvises desuden til A.A.7.
 Skatteankestyrelsen er klageinstans for disse sager. Se SFL § 11, stk. 1, nr. 1 sammenholdt med SFL § 35b, stk.3 og BEK. nr. 1. af 2. januar 2014 § 1 nr. 121.
 Fastlæggelse af forældelsesfristens begyndelsestidspunkt. Se A.A.9.5.1.9.
 Det er uden betydning for fastlæggelsen af begyndelsestidspunktet for forældelsen om der er tale om henstand efter SFL § 51 eller efter inddrivelseslovens § 3, stk. 3. Se SKM2012.643.BR.
 Afslag på henstand, idet Højesteret efter en samlet bedømmelse fandt, at der var en nærliggende fare for, at skatte-og afgiftskravet ikke ville kunne inddrives, hvis der gives henstand.
 Stadfæstelse i Højesteret af SKM2012.3.ØLR, men med ændrede præmisser.
 Tidligere SKM2010.442.LSR
 Højesteret har afslået begæring om at tillægge anken opsættende virkning. Se SKM2012.98.HR.
 SKM2015.677.ØLR
 Landsretten fandt efter en samlet vurdering ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs afgørelse, hvorefter henstand med skattekravet var betinget af sikkerhedsstillelse. Landsretten fandt af samme grund ikke, at betingelserne om sikkerhedsstillelse for det fulde beløb var uproportionalt. Endelig fandt Landsretten ikke, at SKAT havde begået fejl, som kunne medføre afgørelsens ugyldighed.
 Stadfæstelse SKM2015.118.BR.
 SKM2018.226.BR
 Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren i medfør af skatteforvaltningslovens § 51, stk. 1, 1. pkt., var berettiget til henstand med betalingen af skattemyndighedernes krav på registreringsafgift vedrørende en af sagsøgeren ejet Ferrari, der var endeligt fastslået af Højesteret ved en dom af 21. oktober 2015 (UfR 2016.507H, SKM2015.698.HR), fordi sagsøgeren efter afsigelsen af Højesterets dom havde indledt en klagesag om, hvorvidt han var berettiget til eksportgodtgørelse for køretøjet, som han havde eksporteret til Udlandet i 2012.
 Retten slog i sine


text:
præmisser fast, at sagsøgerens klagesag vedrørende eksportgodtgørelse alene vedrørte, om sagsøgeren var berettiget til at få godtgjort en del af det afgiftsbeløb, der endnu ikke var betalt. Da klagesagen således ikke vedrørte opgørelsen af skattemyndighedernes krav på registreringsafgift, der var endeligt fastslået af Højesteret, fandt retten ikke, at der var hjemmel til at give sagsøgeren henstand med betalingen af afgiftskravet. Dette resultat havde endvidere støtte i formålet med skatteforvaltningslovens § 51, stk. 1, og bestemmelsens forarbejder.
 SKM2012.643.BR Byretten finder, at der den 14. januar 2002 er indgået afviklingsaftale om, at skattekravet stilles i bero, indtil der forelå en kendelse fra Landsskatteretten. Retten bemærker, at det ikke i sig selv er afgørende om betegnelsen henstand fremgår af aftalen.
 Afgørelsen omfatter primært bevisførelse for, om der er indgået aftale om henstand . Henstand kan være bevilget efter enten SFL § 51 eller efter inddrivelseslovens § 3, stk. 2.
 SKM2009.611.BR Skat var berettiget til at betinge henstand med, at der stilles sikkerhed for skattekravet.
 SKM2017.395.LSR
 Da en sag om registreringsafgift af en bil var endeligt afgjort i Højesteret, fandtes der ikke længere en sag, der var under behandling i det administrative klagesystem eller ved domstolene, hvorfor betingelserne for at yde henstand efter SFL § 51 ikke var opfyldt. Landsskatteretten udtalte, at "Det forhold, at klageren eventuelt vil kunne få tilkendt eksportgodtgørelse afhængigt af udfaldet af klagesagen herom, og at der eventuelt vil kunne være en modregningsadgang i SKATs krav på registreringsafgift, medfører ikke, at det eventuelle krav på eksportgodtgørelse kan anses for at være omfattet af udtrykket "den del af en skat, som en klage over opgørelsen vedrører" i SFL § 51, stk. 1, 1. pkt., idet "opgørelsen" i nærværende tilfælde er opgørelsen af registreringsafgiftskravet. SKAT har derfor med rette afslået klagerens henstandsanmodning, jf. SFL § 51, stk. 1, 1. pkt."
 Politiet havde foretaget beslaglæggelse hos en skatteyder af nogle beløb i forbindelse med en straffesag, der senere blev opgivet. Det antoges, at SKAT kunne foretage modregning for skyldig SKAT i dette beløb, uanset at skyldneren havde henstand med betalingen af den offentlige gæld, jf. INDOG § 9 og SFL § 51, stk. 5. Dette fremgik ligeledes af afgørelsen om henstand.
 SKM2016.626.LSR Afslag på henstand, idet der som i SKM2014.198.HR er stor usikkerhed om borgerens indkomst-og formueforhold.
 SKM2013.688.LSR Klage over afslag på selvangivelsesomvalg er ikke en klage, hvor der er adgang til henstand efter SFL § 51.
 SKM2013.595.LSR Sagen hjemvist på grund af ugyldighed.
 SKM2013.593.LSR I de tilfælde hvor ansøgning er indsendt FØR udlæg har borgeren et berettiget retskrav på at få ansøgningen sagsbehandlet og dermed at der bliver truffet en afgørelse
 SKM2013.468.LSR Borger skal medvirke til sagens oplysning.
 SKM2012.575.LSR Et selskab anså for berettiget til henstand med restskatten efter KDL § 73 D, så længe pilotsagen verserede for landskatteretten. Bemærk : Henstand ikke bevilget efter SFL § 51.
 SKM2012.399.LSR Henstand ved klage over afslag på anmodning om genoptagelse af en indkomstansættelse er ikke omfattet af SFL § 51. Der var ikke tale om en klage over en opgørelse af skat.
 SKM2012.269.LSR Toldkodeksen


text:
artikel 244-henstand med toldskyld i forbindelse med domstolsbehandling betinget af sikkerhedsstillelse var foretaget med rette. Fra 1. maj 2016 EUTK art. 45 og se nærmere A.A.12.1.1.
 SKM2011.663.LSR Henstand bevilget uden krav om sikkerhedsstillelse.
 Det var Landskatterettens opfattelse, at SKATs begrundelse beroede på allerede foreliggende omstændigheder.
 SKAT foretog ikke skridt til inddrivelse af skattekravet i perioden fra henstandens ophør i 2009 til der blev anmodet om henstand i februar 2011 i forbindelse med anke til Landsretten.
 Henstand afslået i forbindelse med påklage af et bindende svar fra SKAT, idet der ikke var tale om en "klage over opgørelsen. "
 SKM2011.589.LSR LSR. finder, at begrebet " klage " også omfatter tilfælde, hvor rigtigheden af den afgørelse, der ligger til grund for kravet, er til behandling hos SKAT i en genoptagelsessag.
 SKM2011.394.LSR
 Klage over henstand betinget af sikkerhedsstillelse, havde ikke opsættende virkning.
 SKM2011.346.LSR Muligheden for henstand omfatter ikke domstolssager, der vedrører, hvorvidt det var berettiget, at en tidligere klageinstans afviste at behandle en klagesag, som var for sent indgivet.
 SKM2011.345.LSR Muligheden for henstand omfatter ikke klagesager, der vedrører, hvorvidt der kan opnås tilladelse til at foretage betalingskorrektion i henhold til LL § 2 stk. 5.
 SKM2010.698.LSR
 Henstand bevilget uden krav om sikkerhedsstillelse.
 Der var ikke af SKAT henvist til omstændigheder, der kunne godtgøre, at der forelå en nærliggende risiko for, at den aktuelle inddrivelsesmulighed ville blive forringet i henstandsperioden.
 SKM2008.977.LSR Skat var berettiget til at betinge henstand med, at der stilles sikkerhed for et toldbeløb. Fra 1. maj 2016 EUTK art. 45 og se nærmere A.A.12.1.1.
 xSkatteankestyrelsenx
 xSKM2018.553.SANSTx xSkatteankestyrelsen fandt med henvisning til SKM2014.198.HR, at det var berettiget, at SKAT havde meddelt afslag på henstand uden sikkerhedsstillelse efter skatteforvaltningslovens § 51, da der bestod stor usikkerhed vedrørende selskabernes og hovedaktionærernes samlede forhold.x


text:
Afslag på ansættelse i strid med ligebehandlingsloven
 Højesteret har stadfæstet en dom fra Sø- og Handelsretten om, at et afslag på ansættelse til en kvindelig ansøger var i strid med ligebehandlingsloven og, at en godtgørelse herfor skulle udmåles til kr. 25.000,-.
 Sagen var anlagt af HK på vegne af den kvindelige ansøger.
 I august 2005 opslog virksomheden Zebra – der driver de såkaldte ”Tiger-butikker” – 8 stillinger som lagermedarbejdere; 2 faste og 6 tidsbegrænsede stillinger. Arbejdet bestod i at ”plukke” varer ud til salgsordrer, sætte varer på plads, truckkørsel, forsendelse, oprydning og forefaldende opgaver.
 En kvindelig ansøger ansøgte om en af de 2 faste stillinger, men fik afslag med følgende begrundelse:
 ”Tak for din ansøgning, men desværre må jeg give dig afslag, idet vore faciliteter ikke er til at have både mænd og kvinder på arbejdspladsen.”
 HK anførte over for Zebra, at forhåndsafslaget til den kvindelige ansøger var i strid med ligebehandlingslovens § 2 og rejste krav om en godtgørelse på 9 måneders løn efter
 ligebehandlingslovens § 14.
 Den kvindelige ansøger fik ca. en måned senere en tidsbegrænset ansættelse i en tilsvarende stilling som hos Zebra, hvor hun efterfølgende blev fastansat.
 Inden sagen kom for retten tilbød Zebra en forligsmæssig løsning gående på betaling af en godtgørelse på kr. 10.000,-, som HK på vegne af den kvindelige ansøger afslog.
 Retten anførte, at det afslag Zebra meddelte den kvindelige ansøger afskar hende – der var fuldt kvalificeret til stillingen – fra at få sin ansøgning behandlet på lige fod med de øvrige ansøgere. Ved at meddele afslaget, der ubestridt var i strid med ligebehandlingsprincippet, overtrådte Zebra ligebehandlingslovens § 2.
 Zebra skulle herefter betale en godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 14 på kr. 25.000,-.
 Sagen blev indbragt for Højesteret af HK alene med det formål at få spørgsmålet om godtgørelsens størrelse prøvet.
 Højesteret stadfæstede Sø- og Handelsrettens dom med den begrundelse, at forhåndsafslaget til den kvindelige ansøger ikke kunne sidestilles med de situationer, hvor en medarbejder blev opsagt i strid med ligebehandlingslovens regler.
 Højesteret tilkendegav herefter, at godtgørelsen i en situation som den foreliggende, som udgangspunkt skal fastsættes til kr. 25.000,-. Der forelå ikke i sagen omstændigheder, som kunne begrunde en fravigelse af dette udgangspunkt.
 Sager om overtrædelse af ligebehandlingslovens § 2 bliver sjældent forelagt domstolene, hvilket formentlig hænger sammen med, at det er vanskeligt for en ansøger at løfte bevisbyrden for, at eksempelvis ligebehandlingsloven er overtrådt.
 Dette gør, at der set fra lønmodtagerside er behov for et godtgørelsesniveau, der i sig selv kan virke regulerende på fristelsen til at forskelsbehandle jobansøgere.
 I den konkrete sag var der ingen tvivl om, at ligebehandlingsloven var overtrådt ved forhåndsafslaget til den kvindelige ansøger. Temaet for Højesteret blev derfor alene, hvad prisen herfor skulle være.
 Det blev fra lønmodtagersiden anført, at der ikke er den store forskel på i strid med ligebehandlingslovens regler ikke at ansætte en ansøger og i strid med ligebehandlingsloven at afskedige en tidsbegrænset ansat medarbejder pga. graviditet efter kun 2 måneders ansættelse. I sidstnævnte situation blev en godtgørelse efter ligebehandlingsloven udmålt til


text:
6 måneders løn i U 2002.2435 H.
 Set i lyset heraf og udfra præventive overvejelser er det bemærkelsesværdigt, at Højesteret i den konkrete sag holder fast i et godtgørelsesniveau på kr. 25.000,-.
 Højesteret åbner op for, at udgangspunktet om en godtgørelse på kr. 25.000,- kan fraviges, og det kan her have spillet en rolle, at den kvindelige ansøger kun en måned senere fik et andet tilsvarende job, der senere førte til en fastansættelse.
 Højesterets dom er afsagt den 29. januar 2008 og kan rekvireres ved henvendelse til receptionist Birgitte Nielsen
 Spørgsmål til sagen kan rettes til advokat Trine Binett Jørgensen


text:
Skat.dk: 6 måneders-fristen – Money Transfer-projekt – skattepligt af pengeoverførsler fra selskab på Cayman Islands
 20 Sep 2018 15:55
 Spørgsmålet var herefter, om fristen på 6 måneder i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., var overholdt.
 Højesteret udtalte, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær genoptagelse efter § 27, stk. 1, nr. 5. Varslingsfristen løber altså først fra det tidspunkt, hvor SKAT kan sende en agterskrivelse, dvs. det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at skatteansættelsen er urigtig, og at dette skyldes mindst grov uagtsomhed fra skatteyderens side.
 Højesteret lagde til grund, at SKAT den 7. december 2010 – hvor de relevante Money Transfer-oplysninger fra den F1-bank forelå i læsbar form – alene havde kundskab om, at skatteyderen havde fået indsat de to beløb på sin konto, og at beløbene var overført af Cayman Islands-selskabet. Disse oplysninger gav ikke i sig selv SKAT kundskab om, at der forelå grundlag for ekstraordinær genoptagelse efter § 27, stk. 1, nr. 5. Kundskab herom fik SKAT først ved i forlængelse heraf at have indhentet yderligere oplysninger fra skatteyderen og hans ægtefælle i perioden fra marts til maj 2011. Varslingsfristen var derfor ikke overskredet, da SKAT sendte sin agterskrivelse af 13. juli 2011 til skatteyderen.
 Skatteministeriet var ikke bundet af SKATs tilkendegivelse under retsmødet i Landsskatteretten om, at fristen i § 27, stk. 2, ikke var overholdt.
 Den Juridiske Vejledning 2018-2, A.A.8.2.2.1.4
 Tidligere instans: Vestre Landsrets dom af den 13. juli 2017, SKM2017.478.VLR
 (v/adv. Kammeradvokaten v/ adv. Steffen Sværke)
 Jon Stokholm, Jens Peter Christensen, Jan Schans Christensen, Jens Kruse Mikkelsen og Kristian Korfits Nielsen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 6. afdeling den 13. juli 2017 (SKM2017.478.VLR).
 A har supplerende anført, at fristen på 6 måneder i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, efter sin ordlyd begynder at løbe på det tidspunkt, hvor skattemyndighederne har fået kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af de ordinære frister i § 26. Kundskabstidspunktet er det tidspunkt, hvor skattemyndighederne er i besiddelse af oplysninger, der efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, begrunder fravigelse af de ordinære frister i § 26. Kundskab må indtræde på dette tidspunkt, uanset hvordan skattemyndighederne modtager oplysningerne, og det er således uden betydning, om oplysningerne modtages mundtligt, skriftligt eller elektronisk. Det er ikke en fristudskydende omstændighed, at skattemyndighederne modtager mange oplysninger på en gang eller ikke har ressourcer til at gennemgå de indkomne oplysninger. Når skattemyndighederne modtager oplysninger om, at en skatteyder har modtaget en pengeoverførsel fra udlandet, og det ved at sammenholde en sådan oplysning med den foretagne skatteansættelse uden videre fremgår, at det modtagne beløb ikke kan være selvangivet, må fristen løbe fra skattemyndighedernes modtagelse af oplysningen om pengeoverførslen.
 Den 7. december 2010 havde SKAT alle de oplysninger, som afgørelsen om forhøjelse af indkomsten reelt blev truffet på baggrund af. Oplysningerne var på det tidspunkt klargjort i et læsbart format og tilgængelige for SKAT, der også havde adgang


text:
til de øvrige skattemæssige oplysninger om ham. SKAT har i det hele tilsidesat de oplysninger, som A fremsendte. Da det ikke er de tilsidesatte oplysninger, der begrunder fravigelsen af de ordinære ansættelsesfrister i skatteforvaltningslovens § 26, skal de heller ikke tillægges nogen betydning for fristens begyndelsestidspunkt. Varslingsfristen i § 27, stk. 2, er derfor overskredet.
 Skatteministeriet har supplerende anført, at varslingsfristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, som anført af landsretten må regnes fra det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af det fornødne grundlag for at varsle en korrekt afgørelse om ansættelsen (en agterskrivelse). SKATs kundskab retter sig efter ordlyden af § 27, stk. 2, mod det forhold, der begrunder fravigelsen af de ordinære frister. Det vil sige, at SKAT skal have kundskab om, at skatteansættelsen er foretaget på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag, og at den skattepligtige har handlet i hvert fald groft uagtsomt. Først når SKAT har kundskab om begge disse forhold, begynder fristen på 6 måneder at løbe. Det følger derfor af § 27, stk. 2, at det afgørende tidspunkt – kundskabstidspunktet – er, hvornår SKAT kunne udarbejde en agterskrivelse. Denne forståelse understøttes af forarbejderne til den tidligere skattestyrelseslovs § 35, stk. 3, der er videreført i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, og af retspraksis. Hvis fristen på 6 måneder begynder at løbe fra et tidligere tidspunkt, vil konsekvensen være, at SKAT – i de sager, hvor SKAT i løbet af de seks måneder ikke har været i stand til at komme i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til at kunne udarbejde en agterskrivelse – vil være afskåret fra at foretage en forhøjelse af ansættelsen, uanset at betingelserne i stk. 1, nr. 5, er opfyldt.
 SKAT havde den 7. december 2010 ikke kundskab om, at pengeoverførslerne var skattepligtig indkomst, og heller ikke om, at det var forsætligt eller groft uagtsomt, at A ikke havde selvangivet indtægterne. Fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, begyndte derfor ikke at løbe på dette tidspunkt. Det var tidligst ved modtagelsen af A’s brev af 23. marts 2011, at SKAT eventuelt havde tilstrækkelige oplysninger til at varsle forhøjelsen af skatteansættelsen i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5. SKATs agterskrivelse af 13. juli 2011 er således rettidig, jf. § 27, stk. 2.
 Højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at A ikke har godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold mellem Cayman Islands-selskabet G1 og ham, og at de beløb på i alt 2.491.705 kr., der blev overført fra selskabet til hans konto i F1-bank, herefter må anses for løn og dermed er skattepligtig indkomst for A.
 Højesteret finder på baggrund af de omstændigheder, der har ført til, at overførslerne er skattepligtige, at A må anses for at have handlet i hvert fald groft uagtsomt ved ikke at have selvangivet beløbene, og at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, for ekstraordinær ansættelse vedrørende indkomståret 2005 således er opfyldt.
 Spørgsmålet er herefter, om fristen på 6 måneder i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1.


text:
pkt., er overholdt.
 Efter denne bestemmelse kan en ekstraordinær ansættelse efter stk. 1 kun foretages, hvis den varsles af SKAT senest 6 måneder efter, at SKAT er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i § 26.
 Det følger af § 27, stk. 2, 1. pkt., jf. stk. 1, nr. 5, at varslingsfristen på 6 måneder begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at en skatteansættelse er urigtig eller ufuldstændig, og at dette skyldes groft uagtsomt eller forsætligt forhold hos den skattepligtige eller dennes repræsentant. Højesteret finder herefter, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5.
 Højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at SKAT den 7. december 2010, hvor de modtagne oplysninger fra F1-bank forelå i læsbar form, alene havde kundskab om, at A havde fået indsat de omhandlede to beløb på sin konto, og at beløbene var betalt af selskabet G1. Disse oplysninger gav efter Højesterets opfattelse ikke i sig selv SKAT kundskab om, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5. Kundskab herom fik SKAT først ved i forlængelse heraf at have indhentet yderligere oplysninger fra A og hans ægtefælle i perioden fra marts til maj 2011. Højesteret finder derfor, at varslingsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., ikke var overskredet, da SKAT sendte sin agterskrivelse af 13. juli 2011 til A.
 Højesteret tiltræder, at Skatteministeriet ikke er bundet af SKATs tilkendegivelse under mødet i Landsskatteretten om, at fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, ikke var overholdt, jf. også Højesterets dom af 16. august 2017 (UfR 2017.3366).


text:
Medicinske produkter - parallelimporteret og ompakke
 Dom i sag V-25-03
 1) C.H. Boehringer Sohn (Advokat Karen Dyekjær)
 2) Boehringer Ingelheim KG (Advokat Karen Dyekjær)
 3) Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG (Advokat Karen Dyekjær)
 4) Boehringer Ingelheim A/S (Advokat Karen Dyekjær)
 1) A/S af 11. juni 2003 under konkurs (Paranova A/S) (Advokat Pernille Bigaard)
 2) Paranova Danmark A/S (Advokat Kim Jensen)
 3) Paranova Pack A/S (Advokat Kim Jensen)
 Sagens drejer sig om, hvorvidt de sagsøgte, A/S af 11. juni 2003 under konkurs (tidligere Paranova A/S), Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S (samlet benævnt Paronova), har foretaget ulovlig co-branding ved på Boehringers emballager til medicinske produkter, som Paranova har parallelimporteret og ompakket, at anbringe Paranovas særlige forretningskendetegn, herunder firmaets logo, navn i logotypes i kombination med særlige grafiske striber på emballagerne sammen med Boehringers varemærke, der svarer til de enkelte produkter navn. Endvidere skal der i givet fald tages stilling til, om Boehringer er berettiget til vederlag/erstatning.
 Sagsøgerne, C.H. Boehringer Sohn, Boehringer Ingelheim KG, Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG og Boehringer Ingelheim A/S (samlet benævnt Boehringer), har nedlagt følgende påstande:
 De sagsøgte, A/S af 11.juni 2003 nu under konkurs, Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S, tilpligtes at anerkende at have gjort indgreb i Boehringers ret til varemærkerne Atrovent®, Berodual®, Berotec®, Bisolvon®, Buscopan®, Catapresan®, Dixarit®, Mexitil® og Persantin® ved at anbringe Paranovas forretningskendetegn på de af Paranova udbudte produkter:
 1.1. Atrovent® inhalationsaerosol 20 mkg/dosis, 300 doser, varenr. 549956, (bilag 1)
 1.2. Atrovent® inhalationspulver 40 mkg 100 kapsler, varenr. 375725 (bilag 2)
 1.3. Berodual® inhalationsaerosol 15 ml, 300 doser, varenr. 091009 (bilag 3)
 1.4. Berodual® inhalationspulver 100 stk., varenr. 121699 (bilag 4 og 5)
 1.5. Berotec® 200 inhalationsaerosol 0,2 mg/dosis, 300 doser, varenr. 176560 (bilag 6)
 1.6. Berotec® inhalationspulver 0,2 mg 100 kapsler, varenr. 381277 (bilag 7)
 1.7. Bisolvon® 8 mg tabletter 100 stk., varenr. 193904 (bilag 8)
 1.8. Buscopan® 10 mg tabletter 100 stk., varenr. 106690 (bilag 9)
 1.9. Catapresan® 0,15 mg tabletter, 100 stk., varenr. 090266 (bilag 10)
 1.10. Dixarit® 25 mg tabletter 100 stk., varenr. 126367 (bilag 11)
 1.11. Mexitil® 200 mg kapsler 100 stk., varenr. 102210 (bilag 12)
 1.12. Persantin® 100 mg tabletter 100 stk., varenr. 481580 (bilag 13)
 Subsidiært nedlægges samme påstand for de under produkterne 1.3., 1.4., 1.7., 1.8., 1.11., 1.12., 2.1. og 2.2. nævnte produkter.
 A/S af 11. juni 2003 under konkurs, Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S skal anerkende at gøre indgreb i Boehringers ret til varemærkerne Atrovent® og Bisolvon® ved at anbringe Paranovas forretningskendetegn på de af Paranova udbudte produkter:
 2.1. Atrovent® næsespray, opløsning 21 mikrog/dosis, 360 doser, varenr. 003916 (bilag 14)
 2.2. Bisolvon® 8 mg tabletter 100 stk., varenr. 193904 (bilag 15) ligesom Paranova tilpligtes at ophøre hermed.
 A/S af 11.juni 2003 under konkurs, Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S tilpligtes in solidum at betale Boehringer 160.000 kr. i vederlag/erstatning for krænkelse af de i påstand 1 og 2 nævnte varemærker med procesrente for så vidt angår 100.000 kr. fra sagens anlæg den 21. februar 2003


text:
og for så vidt angår 60.000 kr. fra indgivelse af replik den 9. september 2003.
 Overfor A/S af 11. juni 2003 under konkurs udgør påstandsbeløbet 175.000 kr., der forrentes med procesrente for så vidt angår 100.000 kr. fra sagens anlæg den 21. februar 2003 og for så vidt angår 75.000 kr. fra indgivelse af replik den 9. september 2003.
 Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S har nedlagt følgende påstande:
 Over for Boehringers påstand 1 og 2 påstås frifindelse.
 Over for Boehringers påstand 3 påstås frifindelse, subsidiært betaling af et mindre beløb end det påstævnte.
 Paranova Pack A/S har oplyst, at såfremt Boehringer har krav på vederlag hæfter Paranova Pack A/S solidarisk med Paranova Danmark A/S og A/S af 11. juni 2003.
 A/S af 11. juni 2003 under konkurs (i det følgende Paranova A/S) har meddelt, at boet ikke indtræder i sagen.
 Boehringer er lægemiddelproducent hjemmehørende i Tyskland. Det danske selskab, Boehringer Ingelheim A/S, varetager salg, distribution, markedsføring m.v. af koncernens produkter i Danmark.
 Paranova A/S markedsførte indtil den 15. oktober 1999 parallelimporterede lægemidler. Paranova Danmark A/S overtog herefter markedsføringen af de samme parallelimporterede lægemidler. Paranova Pack A/S importerer lægemidlerne og foretager ompakning samt er ansvarlig for design og produktion af emballage til de parallelimporterede lægemidler. Paranova selskaberne er datterselskaber i Paranova-koncernen med Paranova Group A/S som moderselskab.
 Paranova A/S trådte i betalingsstandsning i 2003 og ændrede i den forbindelse navn til A/S af 11. juni 2003. Selskabet blev taget under konkursbehandling den 26. september 2003.
 Produkterne, parternes varemærker og emballager
 Det er under sagen oplyst, at Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG er indehaver af de registrerede varemærker Atrovent®, Berodual®, Berotec®, Bisolvon®, Buscopan®, Catapresan®, Dixarit®, Mexitil® og Persantin®.
 Paranova markedsfører de parallelimporterede lægemidler fra Boehringer i egne emballager. Paranova har valgt at anvende samme farver og farvekombinationer, som Boehringer anvender i deres produktlinier på originalemballagen. Et eksempel
 fremgår af følgende foto (bilag 21 g):
 Udseende og design på Paranovas emballager har varieret over en årrække. Parterne er enige om, at de emballagedesigns, som denne sag vedrører, ikke længere anvendes af Paranova til markedsføringen af Boehringers lægemiddelprodukter i Danmark. Flere varemærker har endvidere været markedsført i flere forskellige emballager. På emballagen er i forskellige kombinationer anbragt Paranovas forretningskendetegn i form af dennes vertikale og/eller horisontale striber/særlig kantmarkering, firmanavn skrevet med logotypes, logo i form af pentagontegnet, stort "P" med linjer ført hele vejen igennem nederst på siden af æsken, samt dannebrogsflag.
 I denne sag har Boehringer fremsat indsigelser imod udformningen af flere typer emballagedesigns med påstand om ulovlig co-branding. De pågældende produkters emballager kan overordnet opdeles i 3 kategorier som følger:
 1. Produkterne Atrovent® 20 mikrog/dosis med varenr. 549956 (bilag 1), Atrovent® 40 mikrog med varenr. 375725 (bilag 2), Berotec® inhalationsaerosol 0,2 mg 100 kapsler med varenr. 176560 (bilag 6), Catapresan® 0,15 mg tabletter med varenr.
 090266 (bilag 10), Dixarit® 25 mg tabletter med varenr. 126367 (bilag 11) er alle blevet markedsført i en emballage udført, som det fremgår af følgende foto (bilag 10):
 Boehringer har anfægtet emballagens design


text:
med kombinationen af de særlige kantstriber, firmanavn med logotypes på bagsiden samt "P" der grafisk føres igennem nederst på langsiden.
 Emballagen med produktet Berotec® 200 inhalationsaerosol 0,2 mg/dosis med varenr. 176560 (bilag 6) havde samme udseende som viste foto (bilag 10), dog var der kun en farvet stribe langs kanten på venstre side, når emballagen betragtes
 2. Produkterne Berodual® inhalationsaerosol 15 ml 300 doser, med varenr. 091009 (bilag 3), Berodual® Inhalationspulver 100 stk. med varenr. 121699 (bilag 4), Bisolvon® 8 mg tabletter 100 stk. med varenr.193904 (bilag 8 og 15), Persantin® 100
 mg tabletter 100 stk. med varenr. 565051 (bilag 13) og Atrovent® næsespray opløsning 21 mikrog/dosis med varenr.003916 (bilag 14) er alle markedsført i en emballage som den, der fremgår af følgende foto (bilag 8):
 Boehringer har anfægtet designet med kombinationen af de særlige kantstriber, firmanavn på forsiden med logotypes, firmalogoet pentagonfiguren på forsiden, på én langside samt på endestykket og endelig det ovale dannebrogsflag på bagsiden
 af emballagen.
 For så vidt emballagen til produkterne Berodual med varenr. 091009 (bilag 3) og Atrovent® med varenr. 003916 (bilag 14) fremgår det af de under sagen fremlagte fotos, at pentagon-logoet alene er anbragt på forsiden. De øvrige sider af æskerne er ikke fotodokumenteret. For så vidt produktet Bisolvon® med varenr. 193904 (bilag 15), er alene påsat pentagon-logoet på emballagens forside og på én langside.
 Emballagen er i øvrigt fuldstændig identisk med den afbildede.
 3. Produkterne Berodual® inhalationspulver 100 stk. med varenr. 121699 (bilag 5), Buscopan® 10 mg tabletter 100 stk. med varenr. 106690 (bilag 9) og Mexitil® 200 mg kapsler 100 stk. med varenr. 102210 (bilag 12) er alle markedsført i en emballage, som fremgår af følgende foto (bilag 5):
 Boehringer har anfægtet designet med kombinationen af den særlige kantmarkering, pentagon-logoet på forsiden, på én langside samt på endestykket, firmanavn med logotypes på forsiden og ovalt dannebrogsflag på bagsiden.
 De afbildede 3 kategorier af emballager blev anvendt til markedsføring af de ovenfor nævnte produkter i 1990érne og frem til 2003. Paranova ophørte herefter med at anvende de emballagedesigns, som er afbildet på billede 2, 3 og 4.
 Baggrunden herfor var Højesteret dom af 28. maj 2003 i en sag mellem Boehringer og Paranova A/S.
 Den tidligere sag mellem Boehringer og Paranova
 I 1992 anlagde Boehringer sag mod Paranova A/S med påstand om, at Boehringer som indehaver af varemærkerne til de medicinske produkter, der er omfattet af denne sags påstand 1, kunne forbyde Paranova A/S at ompakke produkter indkøbt i
 en anden EU-medlemsstat til samme pakningsstørrelser, som varemærkeindehaveren havde bragt produkterne på markedet i (én-til-én ompakning) og genanbringe varemærket på Paranovas egen pakning, og om Boehringer havde krav på vederlag/erstatning for uberettiget brug af varemærkerne.
 Efter at en række spørgsmål om fortolkning af Rådets Direktiv 89/104/EØF af 21.12. 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker havde været forelagt EF-domstolen, afsagde Sø- & Handelsretten den 29. juni 2001 dom i sagen, hvorefter Paranova A/S bl.a. tilpligtedes at anerkende at have gjort indgreb i Boehringers ret til varemærkerne ATROVENT, BERODUAL, BEROTEC, DIXARIT,


text:
MEXITIL og PERSANTIN ved at anbringe disse varemærker på de af
 Paranova A/S udbudte produkter Atrovent, Berodual, Berotec, Dixarit, Mextil og Persantin svarende til de under påstand 1.1, 1.3, 1.4, 1.5, 1.10, 1.11 og 1.12 nævnte produkter samt tilpligtedes at ophøre med at anbringe nævnte varemærker på Boehringers produkter udbudt af Paranova i egne pakninger, i det omfang disse produkter var indkøbt eller kunne have været indkøbt i den samme pakningsstørrelse, som de var solgt, ligesom ompakning af BERODUAL med anvendelse af en rudeetiket, der alene lod varemærket synligt gennem en rude, fandtes at gøre indgreb i Boehringers varemærke. Paranova A/S tilpligtedes at ophøre med rudeetiketompakning af dette produkt. Paranova A/S skulle til Boehringer i vederlag og erstatning betale 1.000.000 kr. med tillæg af procesrente fra den 2. december 1996.
 Paranova A/S ankede dommen til Højesteret, og ved processkrift af 15. april 2002 anmodede Boehringer Højesteret om tilladelse til at medtage en supplerende påstand om co-branding vedrørende emballagerne. Ved processkrift af 17. juni 2002
 protesterede Paranova A/S mod inddragelsen af en påstand om co-branding. Den 18. juli 2002 besluttede Højesterets Anke- & Kæremålsudvalg, at begæringen om fremsættelse af påstanden ikke skulle imødekommes.
 Boehringer anlagde herefter denne sag, hvor Boehringer har inddraget et yderligere antal produkters emballager, der ikke var omfattet den foregående sag.
 Den 28. maj 2003 stadfæstede Højesteret Sø- og Handelsrettens dom af 29. juni 2001, og som følge heraf, ophørte Paranova endeligt med at markedsføre parallelimporterede produkter i de i denne sag omhandlende 3 emballage-kategorier.
 Endvidere er flere af de i sagen omhandlede produkter udgået af markedet.
 Boehringers vederlagspåstand
 Boehringer har ikke rejst vederlagskrav vedrørende de produkter, der er omfattet af påstand 1.1, 1.3, 1.4, 1.5, 1.10, 1.11 og 1.12, idet dette var omfattet af den tidligere sag mellem parterne.
 Vederlagskravet for ATROVENT (påstand 1.2) er opgjort til 53.000 kr., hvoraf 22.000 kr. vedrører Paranova A/S og 31.000 kr. vedrører Paranova Danmark A/S, vederlagskravet for BEROTEC (påstand 1.6), BUSCOPAN(påstand 1.8) og CATAPRA-SAN (påstand 1.9), er opgjort til 6.000 kr. for hvert af produkterne, i alt 18.000 kr., der alene vedrører Paranova A/S, vederlagskravet for BISOLVON er opgjort til 29.000 kr., hvoraf 8.000 kr. vedrører Paranova A/S og 21.000 kr. vedrører Paranova Danmark A/S, og vederlagskravet vedrørende ATROVENT (påstand 2.1) er opgjort til 80.000 kr. , der alene vedrører Paranova Danmark A/S.
 Kravene er tillige gjort gældende over for Paranova Pack A/S.
 Linda Hansen har forklaret, at hun har været ansat hos Boehringer i Danmark i 13 år, senest som marketingdirektør. I 1994 besluttede Boehringer at gøre en indsats for at blive en bedre kendt lægemiddelproducent. I samarbejde med flere konsulenter
 arbejdede Boehringer på at få lavet en ensartet designlinie, hvor der særligt fokuseredes på genkendeligheden af samtlige Boehringers produkter. Genkendeligheden er endvidere et vigtigt element for mange patienter, hvor en stor del af Boehringers produkter ofte er receptpligtigt medicin til patienter med kroniske lidelser. Boehringer arbejdede ligeledes med det mål at få lavet en international designlinie i hvert fald således, at pakningerne er ens inden for Europa. Boehringer


text:
lagde mange penge og ressourcer i designprojektet, bl.a. blev der brugt en del ressourcer på at undersøge, hvilke farver der skulle anvendes på de forskellige kategorier af medicin. På baggrund af disse undersøgelser besluttedes for eksempel at anvende den blå farve til produkter, der relaterer sig til lunge- og luftvejssygdomme, idet blå associerer til luft. Den røde farve anvendes til hjerte- og
 blodsygdomme relaterende sig til blod, idet den røde farve associerer til hjerte og blod. Boehringer bruger fortsat mange ressourcer både på uddannelse og materialer omkring emballagedesign.
 Boehringer er fortsat interesseret i, at deres parallelimporterede varer sælges i æsker, der er ændret så lidt så muligt i forhold til de originale for at beskytte varemærkerne. Boehringer ønsker, at Boehringers produkter klart fremstår som hidrørende fra Boehringer og ikke i parallelimportørers emballage, som ligner originalemballagen til forveksling.
 Boehringer har anført, at sagerne omkring parallelimport af medicin begyndte i midten af 1970'erne, og praksis har løbende været under udvikling. I relation til de produkter, der er omfattet af påstand 1, har EF-domstolen i dommen Bristol-Myers Squibb i 1996 fastslået, at en parallelimportør som hovedregel ikke må ompakke et produkt, medmindre det er nødvendigt for at komme ind på et marked. De nærmere betingelser for, at ompakning kan finde sted, fremgår af præmis 79 i samme dom. Den blotte accept af ompakning ville betyde, at varemærkets funktion som bindeled mellem producent og køber ødelægges, og produkterne "muterer" til at blive parallelimportørens produkt. Når betingelsen for ompakning er opfyldt, og ompakning sker, er det ikke ensbetydende med, at man som parallelimportør kan "udsmykke" sin emballage efter forgodtbefindende.
 Co-branding foreligger, når et originalprodukt tilføjes en parallelimportørs egne forretningskendetegn, hvorved produktet får ny identitet. Co-branding er skadelig og uberettiget, fordi den krænker varemærkeretten ved, at der skabes en uberettiget
 forbindelse/association mellem parallelimportøren og originalproduktet, jf. U 2002. 696 H og U 2003.630 H. Samme synspunkt støttes af litteraturen, jf. Koktvedgård: Lærebog i immaterialret, 7. rev. udg. s. 57 og samme: Lærebog i Konkurrenceret 5. udg. s. 61.
 Den af Paranova foretagne co-branding på de tre typer af emballager i form af særlige kantstriber, firmanavn med logotypes, pentagonlogo og ovalt dannebrogsflag er distinktiv for Paranova. Kantstriberne placeres altid samme sted, og de har altid samme bredde. Kantstriberne tilføjer emballagerne en grad af særpræg. Kantstriberne er sammen med pentagonlogoet særlige kendetegn for Paranova. Selskabets navn skrives på en særligt markant og særegen måde. Det er denne kombination sammen med de øvrige kendetegn, der giver emballagen en distinktivitet og dermed anledning til indsigelse fra Boehringer. Herved placerer Paranova sig i forbrugernes bevidsthed på bekostning af Boehringer, hvilket er en krænkelse af Boehringers varemærkeret. Ikke enhver påføring af elementer på ompakkede produkter udgør en krænkelse, men Paranova har ikke frihed til at vælge sin markedsføring og indirekte få placeret sig selv som udvikler og indehaver af produkterne på Boehringers bekostning.
 Højesteret har i flere afgørelser fastslået, at en adfærd, hvor parallelimportørenforetager co-branding på en sådan måde, at dette skaber en forbindelse mellem produktet og parallelimportøren, giver varemærkeindehaveren skellig grund


text:
til at modsætte sig den fortsatte markedsføring, jf. varemærkelovens § 6, stk. 2. Den sammenhæng, der skabes mellem Paranova og Boehringers produkter, skader Boehringer og varemærkernes værdi.
 Endvidere foreligger der en overtrædelse af markedsføringslovens § 1 og § 5 (nu § 18). Paranova anvender de samme farvekombinationer i kantstriberne, som Boehringer anvender på deres emballage, hvorfor Paranova ved plagiering snylter
 på Boehringers goodwill. Dette skaber unødig forvirring og dermed en større forvekslingsrisiko hos forbrugerne.
 Det gøres gældende, at Højesteret har fortolket varemærkeloven og varemærkedirektivet korrekt, og Højesterets praksis er ikke i strid med den af EF-domstolen afsagte dom af 26. april 2007 i sagen Boehringer Ingelheim mod Dowelhurst (Boehringer II-dommen) og EFTA-domstolens dom af 8. juli 2003. I den forbindelse gøres det gældende, at nødvendighedskriteriet har den funktion at supplere eller udgøre en integreret del af det mere overordnede kriterium, om der foreligger en krænkelse af Boehringers varemærkerettigheder derved, at det ompakkede produkts præsentationsmåde er skadelig for parallelimport og varemærke-V-0025-03 varemærkeindehaveren eller varemærkets omdømme.
 Parallelimportøren har bevisbyrden for, at ompakningen og den efterfølgende co-branding i parallelimportørens emballage ikke skader varemærket. Denne bevisbyrde har Paranova ikke løftet.
 Paranova har derfor krænket Boehringers ret til de under sagen omhandlede varemærker.
 Efter retspraksis skal parallelimportøren forinden markedsføring af ompakkede lægemidler give meddelelse til varemærkeindehaveren. Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S har imidlertid aldrig givet meddelelse om deres markedsføring af de produkter, som de har overtaget fra Paranova A/S i oktober 1999. Endvidere har Paranova Pack A/S og Paranova Danmark A/S undladt at give meddelelse om introduktion af nye pakkedesign. Disse selskaber har også af denne grund krænket Boehringers varemærker.
 Boehringer har alene rejst krav om vederlag/erstatning for en del af de i sagen omhandlede produkter, idet Boehringer allerede ved Højesterets dom af 28. maj 2003 fik tilkendt vederlag i relation til de i påstanden under punkterne 1.1, 1.3, 1.4,
 1.5, 1.10, 1.11 og 1.12 nævnte produkter. Vederlagskravet for de øvrige produkter er opgjort i overensstemmelse med Højesterets praksis til 5 % af omsætningen.
 Vedrørende spørgsmålet om passivitet og forældelse gøres det gældende, at Boehringer i den tidligere sag havde det hovedanbringende, at der ikke skulle ske ompakning overhovedet, og der var derfor, mens den første sag verserede, ikke
 særlig anledning til at interessere sig for, hvorledes en omfattende ompakning kunne ske. De anvendte kantstriber havde dernæst på det pågældende tidspunkt ikke opnået distinktivitet. Paranova har endvidere på et for Boehringer ukendt
 tidspunkt efter 1992 ændret pakningsdesign til et mere dominerende selvstændigt pakkedesign. Dette design, der indgår i denne sag, er bl.a. karakteriseret ved de farvede kantstriber og firmanavn med logotypes samt pentagonlogo. Paranova har
 ikke foretaget behørigt underretning om ændring af pakkedesign overfor Boehringer, og der foreligger derfor ikke retsfortabende passivitet. Boehringer har endvidere retsforfulgt Paranova i andre lande for så vidt de samme pakkedesigns, hvorfor Paranova har været fuldt ud bekendt med Boehringers indsigelser mod disse pakkedesigns. Paranova Danmark A/S har gennem koncerntilhørsforholdet og den nære sammenhæng mellem selskabernes aktiviteter været fuld bekendt med Boehringers indsigelser mod den foretagne co-branding.
 Paranova


text:
har protesteret mod Boehringers anbringende om manglende notifikation, idet dette først er fremsat i påstandsdokumentet og dermed efter forberedelsens afslutning, hvilket er for sent, jf. retsplejelovens § 363, stk. 1, nr. 1. Paranova har ikke haft mulighed for at varetage sine interesser, hvorfor der skal ses bort fra anbringendet.
 Denne sag vedrører alene "sammærkning", som efter dansk retspraksis var tilladt indtil 2002, fra hvilket tidspunkt denne ændredes.
 Udgangspunktet efter EU-retten er varernes frie bevægelighed, jf. art 28. Art. 30 er undtagelse herfra, hvorfor den må fortolkes indskrænkende. Varemærkedirektivets artikel 7, stk. 2, er ligeledes en undtagelse fra konsumptionsprincippet i de tilfælde,
 hvor der foreligger skellig grund for varemærkeindehaveren til at modsætte sig markedsføringen. Art. 7, stk. 2 må ligeledes fortolkes indskrænkende.
 Ompakning i sig selv er tilladt, når blot emballagen ikke er forvekslelig med Boehringers emballage. Hvide æsker må ikke anvendes, idet dette vil medføre forvekslingsrisiko, jf. mærkningsbekendtgørelsens § 7. Som parallelimportør er Paranova ligeledes særlig ansvarlig for både patient- og folkesundhed. Paranovas eget varemærke må ikke anvendes alene samtidig med, at man ikke må krænke varemærkeindehavers rettigheder. I forbindelse med parallelimport og ompakning
 er det helt uundgåeligt for parallelimportøren at påføre egne forretningskendetegn. Co-branding er derfor svært at undgå.
 Spørgsmålet er derfor, hvorvidt co-branding er en varemærkekrænkelse. I EF-domstolens dom af 26. april 2007 i Boehringer II fastslog EF-Domstolen, at det tilkommer den nationale ret at vurdere under hensyntagen til de omstændigheder, der foreligger i den enkelte sag, jf. præmis 47, om parallelimportøren handler til skade for varemærkets omdømme ved at anbringe varemærket eller eget logo, et firmadesign eller "udstyr" eller anvende et udstyr, der benyttes for en række forskellige produkter, på den nye ydre æske, eller trykke parallelimportørens navn med store bogstaver EF-Domstolen fastslog samtidig, at betingelsen om nødvendighed kun vedrører selve den omstændighed, at der foretages ompakning af varen med henblik på at tillade markedsføring af dette produkt på importstatens marked og ikke fremgangsmåden eller formen, der benyttes ved gennemførelsen af denne ompakning, jf. præmis 39.
 Det er herefter ikke længere nødvendighedskriteriet, der skal anvendes ved bedømmelsen af, om en emballage krænker et varemærke. Derimod anfører EF-Domstolen under henvisning til dommen i sagen Bristol-Myers Squibb, at varemærke-indehaveren alene er berettiget til at modsætte sig parallelimportørens markedsføring, hvis denne har givet produktet en ny emballage og har genanbragt varemærket på en sådan måde, at det ompakkede produkts præsentationsmåde er af en sådan karakter, at den kan være skadelig for varemærkets eller varemærkeindehaverens omdømme, jf. præmisserne 21, 32, 40 og 44.
 Bevisbyrden for, at varemærket ikke lider skade, påhviler som udgangspunkt parallelimportøren. der skal fremlægge beviser af en sådan karakter, at det med rimelighed kan formodes, at det ompakkede produkts præsentationsmåde ikke er af
 en sådan karakter, at den kan være skadelig for varemærkets eller indehaverens omdømme, jf. præmis 52. Dette udgangspunkt modificeres betydeligt i præmis 53, hvori det anføres, at når parallelimportøren har fremlagt beviser, der i mindre grad end " at det med rimelighed kan formodes, at betingelserne er opfyldt", tilkommer det varemærkeindehaveren, der er bedst i


text:
stand til at bedømme, om pakningen kan være skadelig for selskabets og varemærkets omdømme, at bevise, at dette omdømme har lidt skade. Dommens præmis 52 og 53 må forstås således, at den del af bevisbyrden, som påhviler parallelimportøren, er meget lempelig, hvorimod varemærkeindehaveren bærer den tungeste del. Det er derfor Paranovas opfattelse, at det er Boehringer, der skal løfte denne bevisbyrde. Den bevisbyrde har Boehringer ikke løftet.
 Ved Bristol-Myers Squibb-dommen blev det fastslået, hvornår det er tilladt at ompakke parallelimporteret medicin, jf. præmis 49, 50 75 og 76. EF-Domstolen fortolkede artikel 7, stk. 2. om "skellig grund" således, at medmindre de fire betingelser opstillet EF-Domstolens dom af 23. maj 1978 i Hoffmann-La Roche dommen i relation til artikel 36 (nu artikel 30) er opfyldt, kan en
 varemærkeindehaver modsætte sig fortsat markedsføring af et lægemiddel, når importøren har ompakket lægemidlet og genanbragt varemærket på emballagen.
 EF- domstolens anførte endvidere, at det ikke kan udelukkes, at varemærkets omdømme og dermed varemærkeindehaverens omdømme kan lide skade som følge af en inadækvat præsentation af det ompakkede produkt., jf. præmis 75. Det fremgår endvidere, at der for lægemidler er tale om et følsomt område, hvor aftagerkredsen er specielt krævende med hensyn til produktets kvalitet og integritet, og at produktets præsentationsmåde skal kunne indgive offentligheden tillid i denne henseende. Domstolen tilføjede den femte betingelse om, at det ompakkede produkt præsentationsmåde ikke må være af en sådan karakter, at den kan være skadelig for varemærkets eller varemærkeindehaverens omdømme, og at dette kan være tilfældet, hvis emballagen er defekt, af ringe kvalitet eller fremtræder ufærdig, jf. præmis 76. Dette er ej tilfældet i denne sag.
 I forslag til afgørelse i Bristol-Myers Squibb dommen anførte generaladvokaten, at Paranovas farvestriber gør det muligt at identificere produkterne, og at de hverken er vildledende eller udgør tyveri af varemærkeindehaverens good-will. Endvidere
 afvistes, at det ompakkede produkts præsentationsmåde skadede varemærkets omdømme.
 I Boehringer II  dommen anfører EF-Domstolen under henvisning til Bristol-Myers Squibb dommen, at varemærkeindehaveren alene er berettiget til at modsætte sig parallelimportørens markedsføring, hvis denne har givet produktet en ny emballage
 og har genanbragt varemærket på en sådan måde, at det ompakkede produkts præsentationsmåde er af en sådan karakter, at den kan være skadelig for varemærkets eller varemærkeindehaverens omdømme, jf. præmisserne 21, 32, 40 og 44.
 Ved Sø- og Handelsrettens dom af 23. november 1999 i sagen Eli Lilly mod Paranova fandtes alene Paranovas fotografiske gengivelse af tabletter med Eli Lillys logo at være en varemærkekrænkelse, om end denne krænkelse var meget beskeden, fordi logoet kun var synligt på ganske tæt hold. Herudover fandtes emballagen ikke at krænke Eli Lillys rettigheder efter hverken varemærkeloven eller markedsføringslovens §§ 1-2.
 Højesteret har i sagen mellem Bayer og Paranova (U 1999.952 H) taget stilling det design, hvor det store "P" til venstre føres hele vejen igennem i bunden af emballagen. Det er i princippet det samme logo, der er påført nogle emballager i denne sag. Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at betegne Paranovas emballage som en inadækvat præsentation, idet der henvistes


text:
til Bristol-Myers Squibb dommen præmis 75.
 Der er heller ikke holdepunkter i den EU-retlige varemærkeret for at opstille krav til den typografiske opsætning, jf. U 1999.1678 H/2 (Astra mod Paranova), hvor Højesteret under henvisning til EF-Domstolens dom i Bristol-Myers Squibb, fastslog, at der ikke var holdepunkter i den EU-retlige varemærkeret for at give Astra medhold vedrørende kravene om typografisk opsætning. Allerede fordi Højesteret fandt, at ompakningen til samme pakningsstørrelse indebar en varemærkekrænkelse, tog Højesteret ikke stilling til pakningsudformningen.
 I sagen Orifarm mod AstraZeneca (U 2002.696) ændrede Højesteret praksis i spørgsmålet om berettigelsen af angivelsen af, om importøren eller dennes logo eller andre kendetegn, der forbinder denne med varemærket, idet dette blev bedømt
 ud fra, hvad der er nødvendigt for at give parallelimportøren en effektiv adgang til det danske marked. Højesteret henviste til Upjohn-sagen, præmis 43-44. Højesteret anvendte samme praksis i sagen Orifarm mod Hoechst II (U 2002.1523 H) og i sagen
 Orifarm mod Løvens Kemiske Fabrik (U 2003.630 H).
 I en sag mellem Paranova og Merck forelagde Norges Høyesterettt for EFTA-Domstolen spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger skellig grund at modsætte sig ompakning, når parallelimportøren har ompakket produktet og genanbragt varemærket på en emballage med parallelimportørens farvestriber og/eller andre grafiske elementer, som udgør en del af emballagens udformning. Ved besvarelsen af spørgsmålet bad Høyesterett EFTA-Domstolen angive, om det nødvendighedskriterium, som EF-Domstolen har anvendt ved fortolkningen af skellig grund, også finder anvendelse på den nærmere udformning af emballagen,
 eller om den skal vurderes ud fra vilkåret om, at ompakning ikke må kunne skade varemærkets eller varemærkeindehaverens omdømme. EFTA-Domstolen svarede, at "skellig grund" i medfør af artiklen 7, stk. 2, kan foreligge, hvor emballagen er
 blevet forsynet med farvestriber langs kanterne, hvis dette er egnet til at skade varemærkets eller varemærkeindehaverens omdømme, men at denne vurdering overlades til den nationale domstol. Det blev tilføjet, at spørgsmålet ikke kan vurderes mekanisk på grundlag af det nødvendighedskriterium, som er udviklet af EF-Domstolen. Det anføres endvidere af EFTA-Domstolen, at anvendelse af nødvendighedskriteriet på parallelimportørens markedsadfærd efter, at denne har opnået markedsadgang  særlig på dennes strategi med hensyn til produktpræsentation som reklame eller pakningsdesign  ville udgøre en uforholdsmæssig begrænsning af varernes frie bevægelighed, jf. præmis 45. Det tilføjes yderligere, at selv om parallelimportøren måtte høste tillægsfordele af en speciel type grafiske design, er dette uden betydning for vurderingen af skade på omdømmet.
 Norges Høyesteretts fandt herefter i dom af 4, juni 2004, at Merck ikke havde skellig grund i medfør af artikel 7, stk. 2, til at modsætte sig Paranova pakningsudformning, samt tiltrådte EFTA-Domstolens betragtninger om, at parallelimportøren må have en rimelig mulighed for at præsentere sine varer for publikum, således at der er et vist spillerum for en strategi for produktpræsentation.
 På baggrund af ovenstående gennemgang af praksis kan det konkluderes, at det fremgår af EF-Domstolens praksis, at det tilkommer den nationale ret at vurdere under hensyntagen til de omstændigheder, der foreligger i den enkelte sag, om
 parallelimportørens pakningsudformning med egne forretningskendetegn kan være til skade for varemærkets omdømme. Dette svarer i det væsentlige


text:
til Sø- & Handelsrettens og Højesterets tidligere praksis.
 EF-Domstolens dom er derfor uforenelig med den ellers så restriktive praksis, som Højesteret introducerede i Orifarm - Astra Zeneca sagen og har fastholdt i senere sager. Sø- & Handelsretten skal derfor i denne sag tage udgangspunkt i Højesterets
 praksis indtil 2002. Efter denne praksis har Paranova ikke krænket Boehringers varemærkerettigheder ved de paknings-udformninger, der er til bedømmelse under sagen.
 Boehringer har endvidere ej heller hverken ført bevis eller forsøgt ført bevis for, at der er sket skade på varemærkets omdømme, hvorfor Paranova skal frifindes.
 For så vidt angår spørgsmålet om påføring af Paranovas forretningskendetegn udgør en overtrædelse af markedsføringslovens § 1 og § 5, skal der foretages samme interesseafvejning som efter varemærkeloven under inddragelse af de samme momenter, og der er derfor ikke plads til nogen yderligere vurdering efter markedsføringsloven. Det forhold, at Paranova anvender samme farve som Boehringer, indebærer ikke en krænkelse af markedsføringsloven, men øger blot genkendelsesmuligheden og øger derved sikkerheden for patienter og forbrugere.
 Paranova har således derfor heller ikke overtrådt markedsføringslovens i forbindelse med sin emballageudformning.
 Boehringer har på grund af forældelse, subsidiært passivitet, fortabt retten til at kræve vederlag for varemærkekrænkelsen støttet på et synspunkt om co-branding. Fristerne begyndte at løbe, da sagsøgerne første gang blev bekendt med sagsøgtes
 pakningsudseende, og dette skete inden retssag blev anlagt i 1992.
 Efter EF-Domstolens dom af 26. april 2007 præmis 47 er det den nationale ret, der skal afgøre, hvorvidt den omstændighed, at parallelimportøren anbringer sit eget logo, firmadesign eller "udstyr" eller anvender et udstyr, der benyttes for en række forskellige produkter, på den nye ydre æske, eller trykker parallelimportørens navn med store bogstaver, kan være til skade for varemærkets omdømme.
 For en parallelimportør af lægemidler, hvor det for at komme ind på markedet er nødvendigt at foretage ompakning af parallelimporteret medicinalprodukter, gælder, at den nye emballage af sikkerhedsmæssige hensyn skal være påført
 oplysning om varemærke, producentens navn samt navnet på den, der har foretaget ompakning. Da en ompakning og genanbringelse af varemærket er et indgreb i varemærkeretten, skal det ske så nænsomt som muligt, således at der ikke skabes en ukorrekt antydning af, at der er en forbindelse mellem varemærkeindehaveren og parallelimportøren, på en sådan måde, at det skaber varemærket..
 På 2 af Paranovas emballager, som fremgår af dommens side 7 og 8, er sammen med varemærket anbragt pentagonlogoet, Paranova skrevet med logotypes, et ovalt dannebrogsflag samt kantstriber i farver svarende til Boehringers. Pentagonlogoet og Paranova skrevet med logotypes på forsiden af emballagen og pentagonlogoet på endestykkerne er anbragt således, at der knyttes en forbindelse til varemærket, og der dannes herved et samlet billede. Dette skaber en ukorrekt antydning af, at der en erhvervsmæssig forbindelse mellem varemærket og Paranovas kendetegn. Dannebrogsflaget på bagsiden er anbragt på en sådan måde, at det danner en forbindelse til varenummeret og varemærket, hvorved en køber kunne antage, at der er tale om et dansk produkt, og dermed understøtter det, at det er et Paranova produkt. Disse to emballager findes at have en sådan


text:
udformning, at der skabes en uretmæssig forbindelse mellem Paranova og Boehringer, hvorfor det skader varemærket og Boehringers omdømme. Boehringer har derfor rimelig grund til at modsætte sig denne markedsføring, jf. varemærkelovens § 6, stk. 2..
 På emballagen, som vist på dommens side 6, er der på bagsiden af emballagen anbragt det forlængede P og i sammenhæng hermed Paranova skrevet med logotypes. Denne skrivemåde må anses for at være distinktiv for Paranova, og fremhæver Paranova på Boehringers bekostning, ligesom producenten ikke klart fremgår klart af alle emballager. Hermed skabes der en ukorrekt antydning af, at er en erhvervsmæssig forbindelse mellem Paranova og varemærket, hvorfor det skader varemærket og Boehringers omdømme. Boehringer har derfor rimelig grund til at modsætte sig denne markedsføring, jf. varemærkelovens § 6, stk. 2..
 Kantstriberne sammen med varemærket er en måde at adskille de enkelte produkter fra hinanden, og kantstriberne findes ikke i sig selv, således som de er udformet på de foreviste emballager, at indebære en krænkelse.
 Boehringers påstand 1 og 2 tages herefter til følge Det ikke er dokumentet, hvornår de enkelte emballager er sat på markedet. Der har gennem 1990'erne verseret sag mellem parterne i Danmark og efter det oplyste sager om samme emballagedesign i andre lande. Da Paranova har været bekendt med Boehringers indsigelse mod emballagerne, finder retten, når henses til denne sags forløb sammenholdt med den foregående, at Boehringers krav på vederlag/erstatning ikke er fortabt ved forældelse eller passivitet.
 Boehringer har derfor krav på vederlag i henhold til varemærkeloven § 43, stk. 1.
 Efter varemærkelovens § 43 har Boehringer krav på et rimeligt vederlag for Paranovas udnyttelse af de varemærker, for hvilke der ikke allerede er betalt vederlag. Boehringers påstand om vederlag er opgjort i overensstemmelse med retspraksis. Boehringers vederlagskrav overfor Paranova A/S og Paranova Pack A/S udgør herefter 48.000 kr. med tillæg af procesrente fra den 24. februar 2003 og overfor. Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S udgør 132.000 kr. med tillæg af procesrente fra den 24 . februar 2003 kr.
 Som Boehringers påstand er udformet, kan det samlede krav ikke overstige 175.000 kr., ligesom kravet mod Paranova Pack A/S er begrænset til 160.000 kr.
 Sagsomkostninger er fastsat under hensyntagen til sagens omfang til 45.000 kr. i salær og 16.600 kr. til dækning af retsafgift.
 A/S af 11. juni 2003, Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S skal anerkende at have gjort indgreb i C.H. Boehringer Sohn, Boehringer Ingelheim KG, Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG og Boehringer Ingelheim A/S ́ ret til varemærkerne Atrovent®, Berodual®, Berotec®, Bisolvon®, Buscopan®, Catapresan®, Dixarit®, Mexitil® og Persantin® ved at anbringe Paranovas forretningskendetegn på de af sagsøgte udbudte produkter:
 1. Atrovent® inhalationsaerosol 20 mkg/dosis 300 doser, varenr. 549956
 2. Atrovent® inhalationspulver 40 mkg. 100 kapsler, varenr. 375725,
 3. Berodual® inhalationsaerosol 15 ml 300 doser, varenr. 091009,
 4. Berodual® inhalationspulver 100 stk. varenr. 121699
 5. Berotec® 200 inhalationsaerosol 0,2 mg/dosis, 300 doser, varenr. 1765606. Berotec® inhalationspulver 0,2 mg 100 kapsler, varenr. 381277
 7. Bisolvon® 8 mg tabletter 100 stak., varenr. 193904
 8. Buscopan® 10 mg


text:
tabletter 100 stk. varenr. 106690
 9. Catapresan® 0,15 mg tabletter 100 stk. , varenr. 090266
 10. Dixarit® 25 mg tabletter 100 stk., varenr. 126367
 11. Mexitil® 200 mg kapsler 100 stk., varenr. 102210
 12. Persantin® 100 mg tabletter 100 stk., varenr 565051 og 84 stk. varenr 481580.
 A/S af 11. juni 2003, Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S skal anerkende at have gjort indgreb i C.H. Boehringer Sohn, Boehringer Ingelheim KG, Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG og Boehringer Ingelheim A/S ret til varemærkerne Atrovent® og Bisolvon® ved at anbringe koncernens forretningskendetegn på de af sagsøgte udbudte produkter:
 A. Atrovent® næsespray, opløsning 21 mikrog/dosis 360 doser, varenr. 003916
 B. Bisolvon® 8 mg tabletter 100 stk., varenr. 193904 ligesom A/S af 11. juni 2003 under konkurs, Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S skal ophøre hermed.
 Sagsøgte A/S af 11. juni 2003 og Paranova Pack A/S tilpligtes in solidum at betale 48.000 kr. med tillæg af procesrente fra 24. februar 2003.
 Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S tilpligtes in solidum at betale 132.000 kr. med tillæg af procesrente fra den 24. februar 2003.
 Paranova Pack A/S ' hæftelse begrænses til 160.000 kr., og det samlede vederlag begrænses til 175.000 kr.
 I sagsomkostninger betaler A/S af 11. juni 2003, Paranova Danmark A/S og Paranova Pack A/S in solidum 45.000 kr. og til dækning af retsafgift 16.660 kr.


text:
Skat.dk: Selskabstømning - sagsomkostninger
 20 Nov 2009 13:42
 18 Sep 2009 14:47
 SKM2009.714.HR
 1. afdeling, 301/2008
 En bank solgte et overskudsselskab, der efterfølgende blev tømt ved, at køberen solgte fiktive værdipapirer til selskabet og fik udbetalt likvide midler som købesum. I 1996 anlagde selskabet, der nu var under tvangsopløsning, en erstatningssag mod banken med krav om dækning af samtlige kreditorkrav i selskabet, herunder det af SKAT anmeldte krav på skyldig selskabsskat.
 I 1998 blev SKATs skattekrav mod boet indfriet af et selskab, der var aktionær i det tømte overskudsselskab.
 Retssagen mod banken blev herefter videreført, men ved dom af 30. november 2004 frifandt Højesteret banken i selskabstømmersagen. I forbindelse hermed blev boet, i hvis navn erstatningssagen var anlagt, pålagt at betale sagsomkostninger på i alt 3,5 mio. kr. for landsret og Højesteret til banken.
 Da boet ikke havde midler til dækning af sagsomkostningskravet, fremsatte banken kravet mod SKAT og det selskab, der efterfølgende havde indfriet SKATs krav.
 Højesteret udtalte, at beslutningen om, at der skulle anlægges erstatningssag mod banken, blev truffet af SKAT, der var den helt dominerende kreditor i boet med et krav på over 15 mio. kr. Boet havde ikke selv midler til at føre retssagen, der blev ført i boets navn af SKATS advokat.
 Højesteret fandt, at det selskab, der havde indfriet SKATs krav, i medfør af de indgåede aftaler var succederet i SKATs retsstilling i forhold til boet og i retssagen mod banken. Hermed havde selskabet overtaget SKATS forpligtelse til at finansiere retssagen mod banken i overensstemmelse med princippet i konkurslovens § 137. Selskabet blev anset for at have påtaget sig en direkte hæftelse over for banken for sagsomkostningerne, der blev tilkendt, efter at selskabet var succederet i retssagen.
 Endelig fandt Højesteret, at der efter selskabets succession i retssagen ikke var godtgjort noget hæftelsesgrundlag for SKAT, hvorfor SKAT blev frifundet.
 Processuelle regler 2009 I
 Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard, Jytte Scharling, Poul Dahl Jensen og Vibeke Rønne.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 7. afdeling den 8. august 2008.
 I aftalen af 2. juli 1998 mellem G5 AB og A/S HX i likvidation om G5s overtagelse af fordringen mod F1 AB hedder det bl.a.:
 G5 förbinder sig härmed att genom lån till HX tillskjuta medel för HXs kostnader med anledning av likvidationen och i samband med HXs process mot H1. G5s åtagande skall dock upphöra två veckor efter det att G5 skriftligen meddelat HX att G5 inte önskar tillskjuta ytterligare medel till HX. Med angivna kostnader avses dels R6 Advokatfirmas arvode, dels kostnaderna for ombud i processen mot H1."
 Det er oplyst, at G5 den 16. december 2004 opsagde denne bestemmelse i aftalen.
 Under forberedelsen for Østre Landsret af selskabstømmersagen anlagt af likvidationsboet mod H1 A/S skrev sagsøgerens advokat den 16. april 1999 til landsretten vedrørende en editionsbegæring fra H1 bl.a.:
 "Det er rigtigt, at G5 AB er indtrådt i skattevæsenets krav på sagsøgeren og dermed er kreditor i sagsøgeren, men at en kreditor i et selskab under likvidation vælger at finansiere førelsen


text:
af en retssag i medfør af princippet i konkurslovens § 137 kan ikke føre til, at samtlige denne kreditors fortrolige forretningspapirer m.v. kan betragtes som undergivet likvidationsboets rådighed."
 Kopi af brevet blev sendt til H1s advokat.
 SKAT, Hovedcentret, har præciserende anført, at var SKATs krav mod boet ikke blevet indfriet af G5, og var sagen mod H1 (nu H1X) blevet gennemført af SKAT, ville SKAT have indbetalt det fornødne beløb til boet, så boet kunne betale sagsomkostningerne til H1X, jf. bestemmelserne i kuratoraftalen og princippet i konkurslovens § 137.
 Med hensyn til rentepåstanden bestrider SKAT og G5 ikke længere, at et eventuelt domsbeløb kan kræves forrentet fra sagens anlæg, jf. Højesterets dom af 20. maj 2009 gengivet i UfR 2009 s. 2203.
 H1X A/S har under proceduren til støtte for påstanden over for G5 yderligere henvist til § 12 i aftalen af 2. juli 1998 mellem G5 og likvidationsboet og har i den forbindelse gjort gældende, at forpligtelsen efter § 12 minder meget om den, som SKAT, Hovedcentret, påtog sig gennem kuratoraftalen. Bestemmelsen må medføre en pligt for G5 til at betale H1Xs omkostningskrav både i forhold til boet og til H1X.
 G5 har heroverfor gjort gældende, at der er tale om et nyt anbringende, som først er fremsat under den skriftlige procedure for Højesteret, og har protesteret imod, at anbringendet tages i betragtning.
 Højesteret finder ikke grundlag for at tage G5s indsigelse til følge, idet det af H1X anførte må anses som et argument til støtte for anbringendet om, at G5 er indtrådt i SKATs forpligtelse til at friholde boet for omkostninger.
 Beslutningen om, at der af A/S HX i likvidation skulle anlægges sag mod H1 A/S (i dag H1X), blev truffet af SKAT, der var den helt dominerende kreditor i boet med et krav på over 15 mio. kr. Likvidationsboet havde ikke selv midler til at føre retssagen, der blev ført i boets navn af SKATs advokat. Det er af SKAT oplyst, at SKAT i henhold til bestemmelserne i kuratoraftalen og princippet i konkurslovens § 137 ville have sørget for, at boet kunne betale sagsomkostningerne, hvis det havde været SKAT selv, som havde gennemført retssagen. Boets likvidator havde da også en særlig interesse i at sikre sig en sådan indeståelse, da likvidator i modsat fald kunne risikere at blive erstatningsansvarlig for sagsomkostningerne til modparten.
 Ved aftale af 2. juli 1998 mellem G5 AB og SKAT aftaltes, at G5 - efter at have betalt SKATs tilgodehavende i likvidationsboet - indtrådte i SKATs krav mod boet. Det fremgik samtidig af aftalen, at SKAT var indforstået med, at G5 indtrådte i "Skatteministeriets mulige erstatningskrav mod H1 A/S ..., herunder i Skatteministeriets rettigheder under den verserende retssag mod banken...". Ved aftale indgået samme dag mellem G5 og likvidationsboet aftaltes bl.a., at G5 skulle indskyde tilstrækkelige midler i likvidationsboet til at føre retssagen mod banken.
 Højesteret finder, at G5 ved de indgåede aftaler i det hele er succederet i SKATs retsstilling i forholdet til likvidationsboet og i retssagen mod H1X, og at G5


text:
dermed har overtaget SKATs forpligtelse til at finansiere retssagen mod H1X i overensstemmelse med princippet i konkurslovens § 137. At G5 var indtrådt som kreditor i stedet for SKAT, og at det drejede sig om en kreditor i et selskab under likvidation, som havde valgt at finansiere førelsen af retssagen i medfør af princippet i konkurslovens § 137, var da også, hvad der blev givet udtryk for i brevet af 16. april 1999 fra sagsøgerens advokat til Østre Landsret med kopi til sagsøgtes (H1Xs) advokat.
 G5 må på baggrund af det anførte anses for at have påtaget sig en direkte hæftelse over for H1X for det idømte sagsomkostningsbeløb, som er tilkendt H1X efter, at G5 var succederet i retssagen. Højesteret tager derfor H1Xs principale påstand over for G5 om betaling af 3.500.000 kr. til følge. Beløbet forrentes fra sagens anlæg den 17. oktober 2006, idet der ikke er grundlag for at tilkende renter fra et tidligere tidspunkt.
 Højesteret finder, at der efter G5s succession i retssagen ikke er godtgjort noget hæftelsesgrundlag for SKAT. Højesteret tiltræder derfor, at SKAT er frifundet for H1Xs påstande, og at G5 som konsekvens heraf er frifundet for den friholdelsespåstand, som er nedlagt af SKAT.
 Sagsomkostningerne til H1X er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 250.000 kr. og af retsafgift for landsret og Højesteret med 210.760 kr., i alt 460.760 kr.
 Sagsomkostningerne til SKAT er fastsat til dækning af advokatudgift for Højesteret med 125.000 kr.
 G5 AB skal til H1X A/S betale 3.500.000 kr. med procesrente fra den 17. oktober 2006 samt sagsomkostninger for landsret og Højesteret med 460.760 kr.
 I forholdet mellem H1X A/S og SKAT, Hovedcentret, og mellem dette og G5 AB stadfæstes landsrettens dom.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1X A/S til SKAT, Hovedcentret, betale 125.000 kr.
 I forholdet mellem Skat, Hovedcentret, og G5 AB skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden part.
 De idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesterets doms afsigelse. Sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Pengeinstitutansvar - professionel rådgivning | Forum Orientering
 Pengeinstitutansvar - professionel rådgivning
 Der forelå en aftale imellem et pengeinstitut og et investeringsforetagende om at pengeinstituttet ville finansiere investorernes deltagelse deri efter en sædvanlig kreditvurdering.
 Pengeinstituttet ydede lån til investorerne på sædvanlige forretningsmæssige vilkår og pengeinstituttets interesse i projekterne var dels at opnå en betydelig indtjening på långivningen og dels at komme i kontakt med nye kunder.
 Der findes en lov om prospekter, der skal sikre, at investorer får en række oplysninger og dermed får et forsvarligt grundlag at træffe beslutning på i forbindelse med investering i værdipapirer.
 En privatperson, der havde opnået lån i pengeinstituttet og havde lidt tab i forbindelse med, at et investeringsprojekt blev indstillet, krævede pengeinstituttet erstatningsansvarligt, som følge af at man ikke havde ydet hende nogen rådgivning omkring risikoen på projektet.
 Privatpersonen gjorde gældende, at prospektet var mangelfuldt, vildledende og urealistisk og ikke udbudt i overensstemmelse med propektloven.
 Højesteret lagde til grund, at pengeinstituttet, da man ydede lån til sagsøger, måtte have været, eller i det mindste burde have været, opmærksom på, at selskabet ikke overholdt prospektloven.
 Højesteret lagde endvidere til grund, at sagsøger, før hun underskrev lånedokumentet, af en medarbejder i pengeinstituttet havde fået at vide, at hun roligt kunne skrive under og at hun ikke fik at vide, at prospektet ikke opfyldte prospektlovens betingelser.
 Højesteret fandt det ubetænkeligt at lægge til grund, at sagsøger ville have afstået fra investeringen, hvis hun havde fået at vide, at prospektloven ikke var overholdt.
 På denne baggrund fandt Højesteret pengeinstituttet erstatningspligtigt.
 På grund af egen skyld blev erstatningen dog nedsat fra godt kr. 40.000 til kr. 20.000.
 (Højesterets dom af 15. oktober 2001, UfR 2002.65H).
 Kommentar: Dommen kan sammenholdes med dommen fra Lovorientering 1/2002 om pengeinstitutrådgivning i forbindelse med 10-mandsprojekter. Her fastslog Højesteret, at pengeinstituttet ikke som rådgiver burde have anbefalet investeringen uden enten at have foretaget en selvstændig undersøgelse af projektet eller at oplyse investor om, at en sådan undersøgelse ikke var foretaget. Derfor blev pengeinstituttet ansvarligt. Investor burde på den anden side set have sikret sig, at pengeinstituttet havde vurderet grundlaget for prospektet eller selv have undersøgt ejendommens værdi og derfor blev pengeinstituttets krav på investor nedsat. Flere henvisninger findes i kommentaren til den pågældende dom.
 Der er således ingen tvivl om, at pengeinstitutter og deres medarbejdere har en forpligtelse til at advare deres kunder om følgerne af projekter, som en professionel rådgiver må indse er risikable.
 Dommen er også en illustration af, at man naturligvis ikke skal have erstatning, hvis man også ville have lidt tab, såfremt den skadeforvoldende handling ikke var indtruffet (den såkaldte alternativ-situation) – det accentuerer dommen ved at Højesteret udtaler, at kunden ville have afstået fra prospektet, hvis hun havde fået de oplysninger, som man klandrer banken for ikke at have givet hende.
 Forskelligt herfra er spørgsmålet om egen skyld. Dommen henviser til U.2000.577H, hvor Højesteret udtalte, at investorer, der ikke selv kan bedømme risikoen ved at deltage i et investeringsprojekt skal søge professionel rådgivning eller ved henvendelse til pengeinstituttet sikre sig,


text:
Højesteret idømmer advokat erstatningsansvar i millionklassen - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret idømmer advokat erstatningsansvar i millionklassen
 I en ny dom har Højesteret taget stilling til, om en advokat havde ydet mangelfuld rådgivning til sin klient, som kunne udløse et erstatningsansvar. Dommen er konkret begrundet, men den kan måske fortælle noget om domstolenes aktuelle vurdering af advokaters erstatningsansvar.
 Rådgivning om tilbud på køb af benzinstationer endte med erstatning på over 5,5 millioner kr.
 I forbindelse med, at en advokat skulle rådgive sin klient om et muligt køb af to benzinstationer og om finansiering af købet, sendte advokaten på vegne af klienten et tilbud, hvor der ikke var taget forbehold for finansieringen af købet. Desuden indeholdt tilbuddet en overtagelsesdag, der efter klientens ønske var blevet udskudt, men hvor deponeringsdagen ikke var blevet tilsvarende udskudt.
 Tilbuddet blev accepteret af sælgerne, men på deponeringsdagen blev det klart, at køberen ikke kunne finansiere købet, og køberen misligholdte derfor aftalen.
 Det førte til, at sælgerne rejste et erstatningskrav mod køberen, der blev dømt til at betale 5.543.106 kr. i erstatning, hvilket medførte køberens konkurs. Køberens konkursbo sagsøgte herefter advokaten, der havde rådgivet køber om handlen, idet man mente, at advokaten var erstatningsansvarlig som følge af mangelfuld rådgivning vedrørende deponeringsdagen og finansieringsforholdene.
 Ikke ansvar på grund af deponeringsdatoen, men på grund af mangelfuld rådgivning om finansieringen
 Højesteret behandlede først spørgsmålet om erstatningsansvar som følge af, at advokaten ikke havde udskudt deponeringsdagen i tilbuddet. Selvom Højesteret ikke kunne afvise, at de forskellige deponerings- og overtagelsesdage skyldtes en fejl fra advokatens side, var der ikke den fornødne årsagssammenhæng mellem fejlen og køberens tab. Det kunne således ikke antages, at fejlen havde haft nogen væsentlig indflydelse på køberens muligheder for at gennemføre handlen.
 Herefter behandlede Højesteret spørgsmålet om, hvorvidt advokaten skulle have rådgivet om finansieringsforholdene. Dommerne delte sig i to lejre, og flertallet fandt, at advokaten kunne holdes ansvarlig for manglende rådgivning om finansieringsforholdene, idet advokaten burde have gjort det klart for køberen, at der ikke var sikkerhed for, at finansieringen ville falde på plads, samt hvilke risici, køberen påtog sig ved at gennemføre handlen. Højesterets flertal dømte derfor advokaten til at erstatte det fulde tab på over 5,5 millioner kroner.
 Advokaten havde tilbudt selv at deltage i finansieringen af handlen
 Højesteret foretog en meget konkret vurdering af erstatningsansvaret som følge af mangelfuld rådgivning om finansieringen. I afgørelsen blev der blandt andet lagt væk på det mangeårige klientforhold, der betød, at advokaten havde et godt indblik i køberens økonomi, ligesom der blev lagt vægt på klientens forklaring om, at advokaten skulle hjælpe med at få finansieringen på plads, og at han inden afgivelsen af købstilbuddet havde oplyst om sin egen interesse i at deltage i finansieringen. Derudover blev det lagt til grund, at advokaten både over for sin klient og dennes bank havde omtalt muligheden for, at han eventuelt kunne bistå med finansieringen.
 På grund af de nævnte omstændigheder vurderede Højesteret, at advokaten inden afgivelsen af købstilbuddet burde have ydet mere specifik rådgivning om finansieringsforholdene.
 Dommen kan formentlig tages


text:
Højesteret sætter punktum i vejstribesagen | DLA Piper
 Højesteret har den 27. november 2019 sat det sidste punktum i sagen om, hvorvidt Dansk Vejmarkerings Konsortium var i strid med konkurrenceloven. Det mente Højesteret var tilfældet, og nu venter kun de strafferetlige konsekvenser.
 Vi har senest skrevet om vejstribesagen, da Sø- og Handelsretten frifandt konsortiet i 2018. Du kan læse mere om Sø- og Handelsrettens dom i vores tidligere nyhedsbrev her.
 Vejstribesagen
 Virksomhederne Eurostar A/S og LKF Vejmarkering A/S (nu GVCO A/S) etablerede i 2014 et ad hoc konsortium kaldet Dansk Vejmarkerings Konsortium. Formålet med konsortiet var at udarbejde og afgive et tilbud på Vejdirektoratets udbud af kørebaneafmærkning.
 Vejdirektoratets udbud angik vejmarkeringsopgaver i de tre distrikter Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden. Udbuddet var indrettet, så der kunne bydes enkeltvist på de tre distrikter, men det var også muligt at byde på alle tre distrikter samlet, og i forbindelse hermed at tilbyde en mængderabat. Konsortiet blev vinder af alle tre distrikter med den samlet set laveste pris på alle tre distrikter.
 Tidligere afgørelser i sagen
 Konkurrencerådet traf i juni 2015 afgørelse om, at konsortieaftalen udgjorde en konkurrencebegrænsende aftale, idet parterne hver især kunne have budt på enkelte distrikter såvel som på det samlede udbud, hvis bare de havde udvidet deres eksisterende kapacitet ved eksempelvis at købe yderligere maskiner og ansætte yderligere mandskab.
 Konkurrenceankenævnet ændrede denne afgørelse, idet nævnet lagde vægt på, at det i hvert fald var muligt i henhold til udbudsbetingelserne at byde på enkelte distrikter, og at begge parter med sikkerhed kunne have budt selvstændigt på et enkeltdistrikt. Nævnet fandt det derfor overflødigt at vurdere, om parterne også hver især kunne have budt på alle tre distrikter.
 Sø- og Handelsretten ophævede konkurrenceankenævnets afgørelse. Retten fandt, at parterne var berettiget til at byde på alle tre distrikter under et, og at det var uden betydning, at parterne også kunne have budt på enkeltdistrikter hver især. Retten anførte også, at Konkurrencerådets antagelse om, at parterne kunne have løftet opgaven alene, byggede på hypotetiske antagelser om muligheden for at antage yderlige mandskab og tilkøbe yderligere maskiner, og der var ifølge retten ikke dokumentation for, at dette kunne lade sig gøre eller var forretningsmæssigt forsvarligt.
 Højesteret tog først stilling til, om parterne var konkurrenter i forbindelse med det konkrete udbud. Dette spørgsmål beroede på en vurdering af, om konkurrencen udspillede sig om alle tre distrikter til sammen, eller om konkurrencen udspillede sig om de enkelte distrikter. Højesteret anførte, at dette skulle afgøres på et objektivt grundlag ud fra de krav, der blev stillet i udbudsmaterialet.
 Det var ubestridt, at begge parter hver især havde kapacitet til at byde på enkeltdistrikter. Hvor Sø- og Handelsretten fandt, at denne omstændighed ikke skulle afskære parterne fra at indgå i et konsortium, fandt Højesteret, at det var uden betydning, at udbudsmaterialet og sagens øvrige omstændigheder tilskyndede at afgive et samlet bud. Da konkurrencen ifølge udbudsmaterialet udspillede sig både om de enkelte distrikter og disse i kombination, var der en konkurrencesituation om de enkelte distrikter, hvor de to parter var


text:
indbyrdes konkurrenter.
 Højesteret fandt dernæst, at parternes konsortieaftale efter sit indhold reelt angik afsætning af individuelle tjenesteydelser gennem fælles bud og fælles prisfastsættelse på baggrund af en forhåndsfordeling af de tre distrikter, som udbuddet angik. Højesteret fandt derfor, at parterne havde elimineret konkurrencen mellem hinanden, og at konsortieaftalen derfor havde til formål at begrænse konkurrencen. Højesteret fastslog dermed, at konsortieaftalen var i strid med konkurrenceloven.
 Aftaler, der har til formål at begrænse konkurrencen, beskrives også som kartelaftaler. Sådanne aftaler betragtes som alvorlige overtrædelser og straffes med bøde eller fængsel. Det mest sandsynlige er, at Statsadvokaten for Særlig Økonomisk og International Kriminalitet nu vil vurdere en eventuel bødestraf mod de to vejmarkeringsvirksomheder.
 For alle andre virksomheder er vejstribesagen et punktum i en langstrakt sag, der har ført til meget nytænkning blandt virksomheder. Hvor konsortiers formål typisk er at kunne tilbyde en lavere pris og en bedre kvalitet, er der nu risiko for, at konkurrencemyndighederne vurderer det som et kartel, der skal straffes. Det betyder, at virksomheder må træde meget varsomt, når muligheden for konsortier overvejes. Flere organisationer har allerede påpeget, at dommen vil føre til, at der som følge af risikoen for straf kommer færre konsortier. Dette kan meget vel betyde, at samfundets ressourcer ikke anvendes effektivt til gavn for virksomheder og forbrugere, som ellers er konkurrencelovens formål.
 Nyt på FAIF-området
 DLA Piper har rådgivet Jacob PNO Holding A/S i forbindelse med købet af Kirk Kapitals aktiepost i PNO


text:
Nye kriterier for fastsættelse af godtgørelsesniveauet i diskriminationslovene
 3 dage siden 14/12/2017
 4 dage siden 13/12/2017
 I en ny dom afsagt af Højesteret den 1. oktober 2014[1] fik en række opsagte SAS-piloter tilkendt godtgørelser på baggrund af forskelsbehandlingsloven. Godtgørelserne blev som følge af en række formildende omstændigheder fastsat til 4 måneders løn, og åbner derfor op for muligheden for lavere godtgørelsesniveauer end hidtil set i retspraksis.
 SAS opsagde i en større fyringsrunde i ultimo september 2008 54 piloter. 12 af piloterne var fra Danmark, heriblandt de 6 sagsøgere i sagen. Alle sagsøgerne var på opsigelsestidspunktet mellem 60 og 63 år, og havde arbejdet som piloter hos SAS i mellem 18 og 36 år.
 Udvælgelsen af piloterne skete på baggrund af en kollektiv aftale mellem SAS og Dansk Pilotforening, der var blevet forhandlet forinden. Ifølge denne aftale kunne SAS afskedige de piloter, der ved afskedigelsen havde ret til pension, og dermed (ifølge SAS) var sikret forsørgelse (modsat yngre piloter).
 Sagsøger klagede til Ligebehandlingsnævnet, der den 26. juni 2009 traf afgørelse i sagerne. Nævnet fandt, at SAS ved opsigelserne havde handlet i strid med forskelsbehandlingsloven på grund af alder, og tilkendte på den baggrund klagerne en godtgørelse svarende til 9 måneders løn på baggrund af godtgørelsesniveauet fastsat i ligebehandlingslovens § 7. SAS fulgte ikke Ligebehandlingsnævnets kendelse, hvorfor Ligebehandlingsnævnet anlagde sag ved Byretten, der nåede samme resultat med samme begrundelse.
 Ved Østre Landsret var det - på baggrund af den nyligt afsagte Ole Andersen-dom[2] - ubestridt, at afskedigelserne var udtryk for direkte forskelsbehandling på grund af alder. Spørgsmålet var derfor alene om der skulle betales i godtgørelse, og i så fald, hvor meget. Østre Landsret tog udgangspunkt i dommen U2011.417H, ifølge hvilken der ved vurderingen om godtgørelse navnlig skal tages hensyn til baggrunden for overtrædelsen, og til den krænkelse, der måtte være påført de pågældende. Landsretten fandt på baggrund af en række formildende omstændigheder, at godtgørelsen burde nedsættes til 300.000 kr. svarende til ca. 4 måneders løn, hvilket var en betydelig nedsættelse i forhold til de to tidligere instanser.
 I Højesteret hævede piloterne (undtaget en) deres påstand til 12 måneders løn fra de oprindeligt 9 måneder med henvisning til dommen U2013.2575H.
 Højesteret henviste da også til dommen U2013.2575H ifølge hvilken, der bør tages udgangspunkt i de retningslinjer, der har udviklet sig i praksis ved afskedigelse i strid med ligebehandlingslovens § 9, og ifølge hvilken opsagte lønmodtagere med 18-36 års anciennitet som klart udgangspunkt vil være berettiget til en godtgørelse svarende til 12 måneders løn. I dommen blev der - henset til ancienniteten - tilkendt en godtgørelse svarende til 6 måneders løn, ligesom tilfældet var i bl.a. U2002.2435/3H og U2004.2701H, hvor medarbejderne havde ca. 3 måneders anciennitet.
 Spørgsmålet var dog ifølge Højesteret om der i det konkrete tilfælde var belæg for en fravigelse af udgangspunktet om godtgørelse svarende til 6 måneders løn i enten op-eller nedadgående retning.
 I den pågældende sag ville retningslinjerne fastsat i U2013.2575H ifølge Højesteret som udgangspunkt medføre en højere godtgørelse end de nævnte 6 måneders løn på grund af piloternes


text:
høje anciennitet. Højesteret fandt dog, ligesom Landsretten - og også med henvisning til U2011.417H - at der i denne sag var grundlag for at fravige udgangspunktet i nedadgående retning.
 Ved vurderingen fandt Højesteret således det skulle indgå som formildende omstændigheder, at det var nødvendigt at foretage afskedigelser som følge af arbejdsmangel, ligesom udvælgelseskriteriet for afskedigelserne blev fastlagt ved en forhandling mellem SAS og pilotforeningerne, og som resultat heraf fastsat i en kollektiv overenskomst. Endvidere blev der lagt vægt på, at piloternes pensionsalder i 2005 var blevet ændret fra 60 til 65 år, hvorfor piloterne næsten hele deres arbejdsliv havde været indstillet på, at de skulle fratræde, når de fyldte 60 år. Der blev således ifølge Højesteret ved udvælgelsen tillige taget nogle sociale hensyn, idet man ønskede at skåne de yngre piloter, der ikke havde en (stor) pensionsopsparing sammenlignet med de ældre.
 På denne baggrund fastsatte Højesteret godtgørelsesniveauet til 4 måneders løn.
 Der tages, ved vurderingen af niveauet for godtgørelse efter ligebehandlings- og forskelsbehandlingsloven, fortsat udgangspunkt i ligebehandlingslovens § 7, efter hvilken udgangspunktet er godtgørelse svarende til 6 måneders løn.
 Dette udgangspunkt kan dog fraviges i både op – og nedadgående retning. Dommen angiver en række formildende omstændigheder, der kan påvirke godtgørelsesniveauet i nedadgående retning. De oplistede kriterier er ikke udtømmende, men giver dog en indikation af, hvad der lægges vægt på, når Højesteret vurderer, i hvilke situationer udgangspunktet kan fraviges.
 Derudover illustrerer dommen, at anciennitet ikke er den altafgørende faktor ved fastsættelsen af godtgørelsesniveauet.
 [1] Sag 322/2012 (1. afdeling)
 [2] Sag C-499/08 afsagt ved EU-Domstolen den 12. oktober 2010 vedrørende forskelsbehandling pga- alder i henhold til funktionærlovens § 2a.