text:
overarbejdet. Højesteret bemærkede endvidere, at medmindre der foreligger helt særlige skærpende omstændigheder, kan godtgørelsen ikke overstige 50.000 kr.
 Om den konkrete sag udtalte Højesteret, at godtgørelsen under hensyn til de omfattende og gentage overskridelser af 48-timersreglen skulle fastsættes til 50.000 kr.
 Højesteret stadfæstede dermed landsrettens dom, men med en relativt grundig vejledning i, hvordan godtgørelsen fremover skal fastsættes i sådanne sager.
 at det er første gang, Højesteret udtaler sig om størrelsen for godtgørelsen ved overtrædelse af 48-timersreglen,
 at der med afgørelsen fra Højesteret nu findes en vejledning i, hvor stor godtgørelsen for overtrædelsen af 48-timersreglen skal være,
 at godtgørelsen som udgangspunkt skal fastsættes til 25.000 kr., og
 at arbejdsgivere bør notere sig, at det for udmålingen af godtgørelsens størrelse ikke lader til at have betydning, om medarbejderen selv har bedt om mere arbejde eller har været indforstået med den pågældende arbejdsmængde.


text:
Skat.dk: Afvisning - anke til Højesteret - frist for indsendelse af ekstrakt m.v.
 05 Aug 2011 11:18
 SKM2011.510.HR
 Ekstrakt, domstol, sygdom, frist
 Appellanterne var ikke repræsenteret af advokat, og mundtlig hovedforhandling i sagen var to gange blevet aflyst p.g.a. appellanten, As sygdom, første gang efter fristen for afgivelse af ekstrakt og påstandsdokument. Sagen udgik herefter til skriftlig behandling, og da appellanterne ikke overholdt fristen for afgivelse af deres første skriftlige indlæg og heller ikke indleverede ekstrakt, afviste Højesteret sagen, jf. retsplejelovens § 385, stk. 2, og § 387, stk. 3, jf. § 386, stk. 1. Højesteret bemærkede, at der ikke i oplysningerne om As sygdom var grundlag for at undlade afvisning i medfør af retsplejelovens § 386, stk. 5.
 Retsplejeloven § 386, stk. 5
 Børge Dahl, Lene Pagter Kristensen og Marianne Højgaard Pedersen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 1. afdeling den 11. oktober 2007.
 Denne sag, der blev indbragt for Højesteret ved ankestævning af 10. december 2007, var oprindeligt berammet til hovedforhandling den 1. juni 2010, men blev på grund af As sygdom og dennes meddelelse herom i e-mail af 6. maj 2010 omberammet til den 8. april 2011. Som følge af As fortsatte sygdom blev også hovedforhandlingen den 8. april 2011 aflyst, efter at A i e-mail af 3. marts 2011 havde begæret sagen udsat med henvisning til en lægeerklæring af 17. februar 2011.
 A anmodede i forbindelse med aflysningen af hovedforhandlingen den 8. april 2011 om, at sagen blev sat i bero indtil videre med henvisning til lægeerklæringen af 17. februar 2011, hvoraf det fremgår, at A som følge af et længerevarende sygdomsforløb med generel svækkelse ikke ville kunne møde i retten, foreløbigt frem til den 1. juni 2011, og i samme periode heller ikke ville kunne bidrage til sagsbehandlingen.
 Af Højesteret retsbog af 4. april 2011 fremgår, at ankeudvalgsformanden besluttede ikke at sætte sagen i bero, men at lade den udgå til skriftlig behandling med frist til den 1. juni 2011 på første skriftlige indlæg og indsendelse af ekstrakt. Det fremgår tillige af retsbogen, at manglende overholdelse af fristen kan medføre, at sagen afvises efter retsplejelovens § 386.
 Ved e-mail af 6. april 2011 protesterede A mod fristen og henviste til lægeerklæringen af 17. februar 2011.
 Ved brev af 4. maj 2011 opfordrede ankeudvalgsformanden B og A til at kontakte en advokat i det omfang, de ikke selv personligt var i stand til at udarbejde indlæg til Højesteret. Det fremgår af brevet, at manglende overholdelse af fristen - i overensstemmelse med retsbog af 4. april 2011 - kan medføre, at sagen afvises.
 Hverken første skriftlige indlæg eller ekstrakt er modtaget i Højesteret.
 Da appellanterne, B og A, ikke inden udløbet af den af retten fastsatte frist har indsendt første skriftlige indlæg eller ekstrakt i sagen, afvises anken, jf. retsplejelovens § 385, stk. 2, og § 387, stk. 3, jf. § 386, stk. 1. Der er ikke i oplysningerne om As sygdom grundlag for at undlade afvisning i medfør af § 386, stk.5.
 I

type: other


text:
Shuaib Khan udvises af Danmark - TV 2
 Shuaib Khan udvises af Danmark
 20. nov. 2018, 12:03
 Her idømmes Shuaib Khan udvisning af Danmark
 Fødevarestyrelsen: - Det er alvorligt, når nogen truer fødevaresikkerheden
 Brev med ukendt pulver sendt til dansk fødevarevirksomhed
 Højesteret har besluttet, at Loyal To Familia-lederen udvises med indrejseforbud i seks år.
 Loyal To Familia-leder Shuaib Khan idømmes en ubetinget udvisning, efter han truede en betjent i sommeren 2017.
 Det har Højesteret besluttet.
 Dermed går Højesteret imod både byretten og landsrettens dom.
 Shuaib Khan får 3 mdr fængsel og udvises af landet m indrejseforbud i 6 år.
 — Janni Pedersen (@japitv2) November 20, 2018
 - Manglende vilje til at integrere sig
 Ifølge Højesterets afgørelse sker udvisningen af hensyn til den offentlige tryghed og for at forebygge uro eller forbrydelse.
 I dommen står der, at Shuaib Khan ”med sin adfærd gennem mange år havde demonstreret manglende vilje til at integrere sig i det danske samfund, idet han trods tidligere straffe for grov personfarlig kriminalitet og advarsel om risikoen for udvisning havde fortsat sin kriminelle adfærd og var leder af en bandegruppering, der var kendt for grov personfarlig kriminalitet.”
 I afgørelsen står der ligeledes, at der var grund til at tro, Shuaib Khan "også fremover ville begå personfarlig kriminalitet i Danmark, hvis han ikke blev udvist."
 Overvejer Menneskerettighedsdomstolen
 Højesteret understreger, at udvisningen med et indrejseforbud i seks år ikke er i strid med internationale konventioner og forpligtelser.
 Shuaib Khans advokat, Michael Juul Eriksen, er dog forundret over beslutningen om at udvise bandelederen.
 Efter domsafsigelsen siger han, at han og Shuaib Khan vil overveje at indbringe sagen for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
 Også en af dommerne i Højesteret, som har behandlet sagen, mener, at udvisningsdommen er i strid med menneskerettighederne.
 - Den senest begåede kriminalitet kan efter min opfattelse ikke ses som en fortsættelse af et hidtidigt fast kriminalitetsmønster, og den er heller ikke et led i konflikten mellem grupperingen Loyal To Familia og andre grupperinger, fremgår det af domsudskriften.
 Godt. Dommen sender et klart signal til de kriminelle udlændinge om, at de ikke er velkomne i Danmark. Regeringen fortsætter sin kontante kurs over for banderne #dkpol https://t.co/2qFyPzqPDb
 — Søren Pape Poulsen (@SorenPape) November 20, 2018
 Rigsadvokat Jan Rechendorff er til gengæld tilfreds med dommen.
 - Det, der var vigtigt, var at få prøvet af, om man kan udvise i tilfælde, hvor den aktuelle straf ikke er så høj, som den har været i andre sager. Det var det, der var det principielle i sagen. Og som Højesteret også sagde, var det nødvendigt at han blev udvist af hensyn til samfundets tryghed, siger Jan Rechendorff
 Shuaib Khans advokat, Michael Juul Eriksen, sagde efter domsafsigelsen:
 - Mit synspunkt er meget i overensstemmelse med den dissens i Højesteret, som siger at den aktuelle kriminalitet ikke er alvorlig nok. Og det var også det jeg procederede for. Hvis man så på nogle tidligere domme og tog dem op til ny bedømmelse, vil det muligvis få et anden resultat, men mit synspunkt i Højesteret var netop,


text:
at det skulle man ikke gøre. Så nu må vi se, om den skal videre til menneskerettighedsdomstolen.
 Højesteret bestemmer, om Shuaib Khan skal udvises
 Ubetinget udvisning i by- og landsretten
 I både Københavns Byret og i Østre Landsret blev anklagemyndighedens krav om at udvise Shuaib Khan til hjemlandet Pakistan afvist.
 Men han blev begge steder kendt skyldig i trusler mod en politimand.
 I byretten lød straffen på tre måneders fængsel og en betinget udvisning fra Danmark, mens landsretten opretholdt den betingede udvisning, men nedsatte fængselsstraffen til 60 dage.
 Efter Shuaib Khan havde fået sin dom i landsretten, anmodede rigsadvokat Jan Rechendorff om at få sagen for Højesteret.
 - Højesteret bør tage stilling til, om denne sag er dråben, der får bægeret til at flyde over, sagde advokaten i en pressemeddelelse i forbindelse med, at sagen blev indbragt for Procesbevillingsnævnet
 I maj besluttede nævnet så, at Shuaib Khans ophold i Danmark var principielt, og at det derfor skulle have en tredje behandling.
 Sådan! Højesteret har talt - LTF-leder, Shuaib Khan, er udvist af DK. Endelig! #dkpol https://t.co/6u2iwe4URC
 — Peter Skaarup (@skaarup_df) November 20, 2018
 LTF-leder Shuaib Khan er udvist af Danmark. Vigtigt skridt for vores retssamfund #dkpol
 — Trine Bramsen (@Trinebramsen) November 20, 2018


text:
Replik 15. maj 2006
 (Grundlovssag)
 Østre Landsrets, 1. afdeling, sagerne B-3130-05 og B-3606-05
 Grundlovskomitéen-2003 vedr. Irak-krigen
 v/formand Kai Lemberg
 Sundvænget 9 - 2900 Hellerup
 Asger Baunsbak-Jensen - Niels Behrendt - Nils Bredsdorff - Eline Feldman
 Nicolas E. Fischer - Anne Regitze Frisenette - John Goodwin - Gretelise Holm
 Frank Johannesen - Helle Jørgensen - Kate Klokkerholm - Peter Kofod
 Kai Lemberg - Sandra Lucas - Georg Metz - Lis Møller - Kalle Nielsen
 Ulla Sandbæk - Niels Stephensen - Frederik Sølberg - Bent Sørensen
 Ole Villumsen - Jørgen Vogelius - Jørgen Witte, og
 Johan Mortensen Kirkmand og Kirsten Elisabeth Kirkmand
 De ved stævningerne nedlagte påstande, og det i øvrigt anførte fastholdes, idet sagsøgtes svarskrifter af 13. januar 2006 og 3. februar 2006 ikke giver anledning til ændringer af stævningerne af 11. oktober 2005 og 22. november 2005, der angår grundlovssagens realitet.
 Overfor svarskrifternes formalitetsindsigelser og afvisningspåstande nedlægger sagsøgerne påstand om, at sagen fremmes til påkendelse af realiteten om grundlovsbruddet.
 Nærværende replik er disponeret efter følgende:
 1. I N D H O L D S F O R T E G N E L S E
 2. SØGSMÅLSKOMPETENCE
 2.1. SØGSMÅL EGNET TIL DOMSTOLSPRØVELSE
 2.2 AKTUALITET
 2.3. KONKRET
 2.3.1. ”Overførsel af lovgivningskompetence”
 2.3.2. ”GENEREL OG INDGRIBENDE BETYDNING"
 2.3.2.1. Faktiske følger af krigen
 F.1. Forøget terrortrussel mod Danmark og danskere
 F.2. Forværrede diplomatiske kriser med den muslimske verden
 F.3. Medansvar for krigsforhold med tortur m.v.
 2.3.2.2 Retlige følger af krigen
 2.3.2.2.1 Civilretlige følger
 R.1. Force majeure
 R.2. Udvidet aflytningsadgang over for borgere
 R.3. Ansattes og virksomheders pligt til at yde bistand
 2.3.2.2.2 Strafferetlige følger
 R.4. Civile borgeres ansvars-skærpede position i medfør af Den borgerlige Straffelov
 R.5. Civile borgeres ansvars-skærpede position i medfør af Den militære Straffelov
 R.6. Regeringens lovforslag vedrørende terrorbekæmpelse
 2.3.3 SØGSMÅLETS EGNETHED TIL SAGENS OPLYSNING
 2.4. UDVIDELSE AF BEGREBET RETLIG INTERESSE I RETSPRAKSIS
 2.4.1 GRUNDLOVEN, LOV OM RETTENS PLEJE OG RETSPRAKSIS
 2.4.2 DEN EUROPÆISKE MENNESKERETSKONVENTIONS ARTIKEL 6
 3. DEN SUPPLERENDE SAGSFREMSTILLING
 3.1. SAGSØGTES URIGTIGE FORTOLKNING AF DE TIDLIGERE FN-RESOLUTIONER
 3.1.1 RESOLUTION 1483 AF 22. MAJ 2003
 3.1.2 RESOLUTION 1500 AF 14. AUGUST 2003
 3.1.3 RESOLUTIONERNE 1511 AF 16. OKTOBER 2003 OG 1546 af AF 8. JUNI 2004
 3.1.4 RESOLUTION 1637 AF 8. NOVEMBER 2005
 3.2. SIKRINGSSTYRKENS MANDAT ER PROVOKERET AF ANGREBSKRIGEN
 3.3. KRIGEN ER IKKE AFSLUTTET
 3.4. IRAK UDEN ET SUVERÆNT STATSORGAN MED EVNE TIL AT INDGÅ BINDENDE AFTALER
 3.5. EFTERFØLGENDE FOLKETINGSBESLUTNINGER KAN IKKE OPHÆVE PÅGÅENDE GRUNDLOVSBRUD
 3.6. DANMARKS DELTAGELSE I ØVRIGE MISSSION
 4. SÆRLIGE BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE ÆGTEFÆLLERNE KIRKMANDS SAG
 4.1. UNDERSKREVET KONTRAKT VEDRØRENDE UDSENDELSEN
 4.2. ÅRSSAGSSAMMENHÆ
 4.3. 22/11-05-STÆVNINGENS FREMSTILLING AF DE FAKTISKE OMSTÆNDIGHEDER
 4.4. FORSVARSMINISTEREN SOM PART ØNSKET AF SAGSØGTE I STEDET FOR SAGSØGTE
 5. SAGSØGTES BEGÆRING OM SÆRSKILT BEHANDLING AF FORMALITETEN
 6. TIL SAGSØGTES PROCESOPFORDRING
 PROCESOPFORDRINGER
 Nærværende sag drejer sig om grundlovskrænkelsen ved Danmarks deltagelse i den amerikansk-ledede koalitions angreb på den suveræne stat Irak. Deltagelsen blev vedtaget ved folketingsbeslutning af 21. marts 2003 med stemmerne 61 for og 50 stemmer imod. 68 folketingsmedlemmer afstod fra at stemme.
 De af indstævnte nedlagte afvisningspåstande har til formål at forsøge at


text:
forhåndsafskære prøvelsen af krænkelsen.
 Indstævnte forsøger derved at bevirke, at den dømmende magt, jf. grundlovens § 3, ikke bringes i anvendelse i forhold til det under sagen påberåbte grundlovsbrud.
 Sagsøgerne gør overfor dette overordnet gældende:
 at der tilkommer sagsøgerne søgsmålskompetence med hensyn til efterprøvelse af, om den danske grundlov er overtrådt ved folketingsbeslutning af 21. marts 2003 om Danmarks deltagelse i angrebskrigen mod den suveræne stat Irak.
 Ifølge retspraksis tilkommer der danske borgere søgsmålskompetence, navnlig ud fra følgende kriterier:
 Om søgsmålet er egnet til domstolsprøvelse,
 Om retsforholdet er aktuelt,
 Om søgsmålet angår et retsforhold, der konkret berører sagsøger.
 Det sidste er undertiden blevet udspecificeret, således at sagsøger forudsættes at have en væsentlig og individuel interesse i søgsmålet.
 Nærværende sag udgør uden væsentlig tvivl et søgsmål egnet til domstolsprøvelse. Tvisten angår, om den danske regering kan anvende sin beføjelse efter grundlovens § 19, stk. 2 – som kræver det afgivne samtykke fra Folketinget - til at føre angrebskrig i situationer, hvor der ikke foreligger et FN-mandat, og hvor angrebskrigen ikke i øvrigt kan begrundes i andre alment accepterede folkeretlige hensyn, som f. eks en tvingende nødvendighed af hensyn til lokalbefolkningens overlevelse. Søgsmålet er egnet til domstolsprøvelse, idet grundloven er den basale del af det lovkompleks, som hører under domstolenes saglige kompetence. Højesteret har anerkendt, at domstolene kan påkende grundlovskrænkelser.
 2.2. AKTUALITET
 Vedrørende aktualiteten af søgsmålet skal det bemærkes, at der på tidspunktet for sagens anlæg stadig befinder sig danske tropper på irakisk territorium, ligesom også USA ́s pågående overvejelser om at føre krig mod Iran angiveligt på grund af landets atomare aktiviteter, gør søgsmålets materielle påkendelse klart aktuel. Om den danske regering i forbindelse med Irak-krigen har handlet i strid med grundloven, bør i øvrigt kunne afklares, forinden den danske regering eventuelt deltager i endnu en angrebskrig anført af USA.
 For så vidt angår sagsøgerne Johan Mortensen Kirkmand og Kirsten Elisabeth Kirkmand, hvis søn blev dræbt under tjeneste den 1. oktober 2005 i Irak, er søgsmålet i høj grad aktuelt, såvel ud fra de samme retligt relevante indsigelser som de øvrige sagsøgere, som yderligere i betragtning af disse to parters erstatningskrav.
 Retsstridigheden af magtanvendelsen er ikke ophørt med de af sagsøgte angivne FN-resolutioner. Dette behandles selvstændigt i afsnit 3 af nærværende replik. Men selvom dette antoges, er der i retspraksis utallige relevante fortilfælde for, at der er tillagt søgsmålskompetence, selvom retstvisten som sådan var ophørt, og aktualiteten af søgsmålet derfor i disse tilfælde kunne drages i tvivl. Nedenfor skal blot anføres et par få eksempler.
 I Højesterets dom af 24. maj 1962 vedrørende sagsanlæg om støv- og støjgener fandtes sagsøger at have retlig interesse i søgsmålet til trods for den støjende virksomheds flytning. Højesteret udtalte:”Den omstændighed, at indstævnte efter dommen har flyttet sin virksomhed bort fra ejendommen, findes ikke at medføre, at appellanten nu er uden retlig interesse i en afgørelse af spørgsmålet, om indstævnte i tiden indtil flytningen havde været pligtig at ophæve eller begrænse støjplagen som påstået”.
 I Højesterets dom af 21. maj 2002 vedrørende hindring i opnåelse af


text:
taxabevilling på grund af krav om statsborgerskab i modstrid med bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, antoges sagsøger at have fornøden retlig interesse i søgsmålet, selvom hans anerkendelsespåstand alene havde betydning for hans retsstilling vedrørende et erstatningskrav. Højesteret udtalte:”Uanset at en afgørelse af [sagsøgers] anerkendelsespåstand ikke vil have betydning for hans retsstilling i andre henseender end vedrørende kravet om erstatning (den nedlagte betalingspåstand), finder Højesteret det på den nævnte baggrund betænkeligt at fastslå, at [navn] ikke har den fornødne retlige interesse i at få prøvet anerkendelsespåstanden.”
 Der er derfor ikke belæg for sagsøgtes anbringende om at retsgrundlaget er historisk, og at der derfor ikke kan tillægges sagsøger søgsmålskompetence.
 For så vidt angår samtlige sagsøgere, skal det endelig bemærkes, at retlig efterprøvelse af magtanvendelsen mod Irak - på grund af dens generelle og indgribende karakter for danske borgere over hele kloden - er dagligt aktuel.
 Kriteriet om, at søgsmålet skal vedrøre et retsforhold, der konkret berører sagsøgeren, er fraveget ved Højesterets dom af 12. august 1996. Højesteret antog deri, at en gruppe borgere havde retlig interesse i søgsmålet mod den daværende statsminister vedrørende Danmarks tiltrædelse af Traktaten om Den Europæiske Unions forenelighed med Grundlovens § 20. Højesteret udtalte:
 ”På grund af tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning har appellanterne en væsentlig interesse i at få deres påstande prøvet. Højesteret finder, at der under disse omstændigheder ikke er tilstrækkeligt grundlag for [...] yderligere at betinge adgangen til domstolsprøvelse af, at appellanterne kan påvise, at der i medfør af Traktaten om Den Europæiske Union er udstedt retsakter, som konkret og aktuelt berører deres forhold. ”
 De ledende præmisser fra Maastricht-dommen er citeret in extenso i modpartens svarskrift side 24.
 Sagsøgerne er ikke enige i sagsøgtes negative afgrænsning i udlægningen af denne præmis.
 Ved Maastricht-dommen blev der alene taget stilling til, om sagsøgerne i den konkrete sag skulle afskæres fra søgsmålskompetence eller, om de, som antaget af Højesteret, var i besiddelse af en sådan ret, bedømt ud fra sagens processtof og grundlovens bestemmelser.
 Højesteret har ved denne dom – selvfølgelig ikke – med virkning for fremtidige søgsmål bindende defineret, hvor der ikke er søgsmålskompetence, men blot taget stilling til, at der i ovennævnte sag var fornøden retlig interesse til at iværksætte domstolsprøvelse.
 Der foreligger således en alvorlig fejl i sagsøgtes argumentation, når det af sagsøgte i svarskriftets side 26-27 hævdes, at dommen kan læses som en negativ afgrænsning af, hvornår der tilkommer sagsøgere søgsmålskompetence.
 Der er ikke belæg for at anføre, at Højesteret i Masstricht-dommen har gjort udtømmende op med de situationer, hvor søgsmålskompetence bør tillægges borgere i tilfælde af eventuelle krænkelser af Grundloven. Det kan ikke antages, at Højesteret kun vil udvide kredsen af sagsøgere, der tilkommer søgsmålskompetence, såfremt søgsmålet vedrører overførsel af lovgivningskompetence. Det synes således ikke ved Maastricht-dommen udelukket, at der kan tilkomme sagsøgere søgsmålskompetence, selvom søgsmålet vedrører Grundlovens § 19 og ikke 20, hvorfor også sagsøgernes principale påstand kan antages til pådømmelse.
 Sagsøgte har anført i sit svarskrift side 27, at magtanvendelsen mod Irak ikke indebærer overførsel af lovgivnings- eller myndighedskompetence, men derimod


text:
er udtryk for udøvelse fra regeringens side af et prærogativ. Sagsøgerne bestrider imidlertid dette.
 For det første fordi der ikke er tale om et egentligt prærogativ, da et sådant først foreligger, når der er tale om en forfatningsretlig forret. Forfatningsretligt kræves folketingets udtrykkelige samtykke til at anvende militære magtmidler mod nogen fremmed stat.
 Afgørelsen af, hvorvidt sagsøgte har udøvet sine regeringsbeføjelser hænger endvidere uløseligt sammen med sagsøgtes påstand om, at der ikke forelå et FN-mandat til magtanvendelsen, og at regeringens beføjelser alene kan anvendes i overensstemmelse med de folkeretlige forpligtelser, Danmark har påtaget sig, herunder FN-pagtens forbud mod magtanvendelse, i dette tilfælde erklæring af angrebskrig. Dette spørgsmål henhører således under søgsmålets realitetsbehandling.
 For det andet fastholder sagsøger, for så vidt angår spørgsmålet om overførsel af myndighedsbeføjelse, at sådan overførsel rent faktisk er foretaget ved uddelegeringen af forsvarschefens kommando over de pågældende styrker, og sagsøgtes anbringende om, at de danske styrker var udsendt under fuld dansk kommando, bestrides.
 Bemærkningerne til § 12 i lov nr. 122 af 27. februar 2001 om forsvarets formål, opgaver og organisation m.v. er gengivet i svarskriftets side 21. Heraf fremgår, at ”de tilfælde, hvor dele af forsvarschefens kommando måtte være delegeret, opretholdes fuld kommando [...]” Dette er et selvmodsigende udsagn, idet der i tilfælde af delegation af kommando ikke kan opretholdes fuld kommando. Sagsøgte opfordres (1) til at dokumentere, hvordan fuld dansk kommando kan eksistere samtidig med amerikansk operativ kontrol, jf. svarskriftets side 23.
 Til svarskriftets side 22 med citatet af Justitsministerens besvarelse af spørgsmål nr. 313 af 31. marts 2003, at den omstændighed, at Justitsministeriet mener, at der ikke er grundlag for at antage, at overgivelse af kommandoen over de danske styrker til den amerikanske ledelse ligger uden for grundlovens rammer, ikke er nogen retskilde.
 I den forbindelse skal henvises til Højesterets kendelse af 29. november 2001, hvori det udtaltes:”Der er i sig selv intet uberettiget i, at regeringen og dens enkelte ministre arbejder for vedtagelse af et lovforslag...[...]...og i den forbindelse bistås af embedsapparatet”.
 Dette illustrerer, at det er alment kendt, at embedsmandsapparatet arbejder for regeringen, og at det derfor ikke har nogen retsskabende betydning, at Justitsministeriet finder, at der ikke er noget grundlovsstridigt i regeringens handlemåde. Justitsministeriet arbejder for
 regeringens politik. Afgørelsen af, hvorvidt regeringens handlemåde var i strid med Grundloven henhører under domstolene.
 2.3.2. ”GENEREL OG INDGRIBENDE BETYDNING”
 Der kan af Højesterets begrundelse for søgsmålskompetence i Maastricht-dommen udlæses en betingelse om, at der skal være tale om spørgsmål af generel og indgribende betydning for de danske borgere. Dette kan udlæses af den opsummerende gentagelse af denne begrundelse – således som fremhævet med fed i ovenstående citat. I Maastricht-dommen fandt Højesteret denne betingelse opfyldt, da det, der ønskedes pådømt, var ”overførsel af lovgivningskompetence på en række almene og væsentlige livsområder”.
 Sagsøgtes procesførelse, jf. svarskriftets anbringender om påstået manglende søgsmålskompetence, må selvsagt forstås således, at det hævdes, at Danmarks deltagelse i angrebskrigen er uden væsentlige faktiske konsekvenser for den danske befolkning.
 Et sådant standpunkt er ganske åbenlyst forkert.
 Til støtte for, at sagsøgerne opfylder


text:
betingelsen om, at søgsmålet vedrører spørgsmål af generel og indgribende betydning for danske borgere, skal det navnlig anføres:
 at Danmarks deltagelse i krigen medfører, at enhver dansk statsborger kan blive udsat for krigens faktiske og retlige konsekvenser.
 Af en rapport fremlagt af den tværministerielle arbejdsgruppe om terrorbekæmpelse af oktober 2005, fremgår det på baggrund af vurderinger foretaget af Politiets og Forsvarets Efterretningstjenester, at: ”Danmarks militære engagement i Afghanistan og Irak har som tidligere nævnt indflydelse på risikoniveauet for terrorhandlinger rettet mod såvel danske som udenlandske mål i Danmark samt danske mål i udlandet. Eventuelle terrorhandlinger mod Danmark vil af terrorister kunne anskues som en naturlig forlængelse af deres kamp mod den internationale koalition i Irak.” (Sagsøgernes understregning) (bilag 34)
 Heraf fremgår, at den forøgede terrortrussel mod Danmark er en faktisk konsekvens af Danmarks aktive deltagelse i angrebet mod Irak. Denne trussel og afledte frygt må alle danskere – uanset om der er bosiddende i Danmark eller i udlandet – i større eller mindre omfang leve med hver dag. Sagsøgerne anfører, at de har en retlig interesse i at undgå både terrorangreb og den forøgede terrortrussel mod dem.
 Sagsøgte opfordres (2) til at fremlægge samtlige vurderinger dateret i 2005 og hidtige del af 2006 fra PET og FE vedrørende den forøgede terrortrussel mod Danmark som følge af Danmarks deltagelse i koalitionsstyrkernes angreb på den suveræne stat Irak.
 Eksperter har uden forbehold kædet den kraftige reaktion mod Danmark i forbindelse med Jyllandspostens offentliggørelse af Muhammed-tegningerne sammen med Danmarks deltagelse i Irak-krigen. (bilag 35) Denne faktiske konsekvens har betydning for alle danske statsborgere – hvad enten de er bosiddende i udlandet eller i Danmark.
 Regeringen, folketinget og den øvrige offentlighed har således kunnet følge de stærke muslimske reaktioner, der er afledt af denne krisesituation. Det har betydet, at indtil flere muslimske lande har været frarådet som rejsemål, ligesom ambassader har måttet hastelukkes – nogle endda efter voldelige angreb. Sagsøgte opfordres (3) til at oplyse, om dette bestrides. Dette har haft og har fortsat konsekvenser for mange danske statsborgere, som enten skulle på rejse eller allerede var på rejse.
 Endvidere har det haft betydning for danske virksomheders eksport og for turistbranchen i det hele taget, hvilket igen har betydet konsekvenser for virksomhedernes virke i Danmark – og dermed for danske ansatte, dansk indtjening og det danske samfund som helhed.
 Endelig har Danmark med sin aktive indsats i magtanvendelsen mod Irak skadet danskernes tidligere identitet som en friheds- og fredselskende nation. Ved Danmarks deltagelse i angrebskrigen, har Danmark medvirket til krænkelser af ufravigelige folkeretsnormer (jus cogens). Disse folkeretsnormer er bl.a. forbuddet mod angrebskrig som udtrykt i FN-pagten. Dermed har samtlige danskere måtte tåle, at de er kommet under moralsk nedvurdering i udlandet fra tidligere venligtsindede nationer, organisationer, medier og enkeltpersoner.
 Ikke mindst har de skæmmende internationale offentliggørelser af amerikansk og britisk systematisk tortur i irakiske fængsler draget også Danmarks internationale troværdighed i tvivl. Det står således til stadighed tilbage at afgøre om Danmark har deltaget i amerikanernes ulovlige fangetransporter ved at lade CIA-fly passere gennem


text:
dansk luftrum, velvidende at passagerne skulle bringes uden for ”lands lov og ret” til tortur-forhør, ligesom der stadig for de danske domstole verserer en straffesag om afhøringsmetoder anvendt af udsendt dansk militærpersonel i Irak.
 Eksemplerne er således utallige på, hvorledes Danmarks deltagelse i magtanvendelsen mod Irak direkte eller indirekte har påvirket danske borgeres faktiske liv.
 2.3.2.2. Retlige følger af krigen
 2.3.2.2.1. Civilretlige følger
 Overordnet skal det anføres, at det i lovgivningen og andre retsforhold ofte anvendte forbehold for force majeure, bl.a. omfatter tilfælde af krig. Definitionen på force majeure er: ”En fra romerretten hidrørende betegnelse for udefra kommende omstændigheder, som det på forhånd er klart, at mennesker ikke kan afværge,...”
 Der er således for danske borgere mange almene retsforhold, som påvirkes af, at Danmark er i krig.
 Force majeure indgår i Købelovens § 24 og henvisning dertil findes i § 53, stk.4. Force majeure indskrives tillige i utallige kontrakter, ikke mindst vil mange standard forsikringspolicer indeholde dette forbehold.
 R.2. Udvidet aflytningsadgang overfor borgere
 I lov nr. 122 af 27. februar 2001 om forsvarets formål, opgaver og organisation m.v. § 17, stk. 1 er forsvarsministeren tillagt udvidet hjemmel til aflytning af borgere i krigstid, ligesom borgerne har pligt til at stille ejendom til rådighed i krigstid, § 17, stk. 2.
 I lovbekendtgørelse nr. 137 af 1. marts 2004 om beredskab § 28, stk. 1 findes hjemmel til at pålægge offentlige myndigheder, private virksomheder at yde bistand. I samme lovs § 57 er der hjemmel til at pålægge de ansatte førnævnte steder at yde bistand. I § 56 kan enhver mellem 18 og 65 under særlige omstændigheder, herunder krig, pålægges beredskabspligt. Denne pålæggelse kan ikke indbringes for anden administrativ myndighed, jf. § 58.
 2.3.2.2.2. Strafferetlige følger
 Straffelovens kapitel 12 indeholder bestemmelser, der angår forbrydelser mod statens selvstændighed og sikkerhed.
 Ifølge 100, stk. 1 kan udtalelser, som kan volde fare for den danske stat, straffes med fængsel i indtil 6 år.
 Ifølge § 101 kan handlinger, hvorved bistand til fjenden forberedes, straffes med fængsel indtil 16 år.
 Ifølge § 102 kan råd eller handlinger til fremme af fjendtlig interesse straffes med fængsel indtil 16 år.
 Misligholdelse af kontrakter kan efter § 103 straffes med fængsel i op til 3 år.
 Af lov nr. 530 af 24. juni 2005 militær straffelovens § 2, 3) finder loven under væbnet konflikt anvendelse på ”enhver, der gør sig skyldig i overtrædelse af denne lovs §§ 28-34 og 36-38”. Dette medførte i en Vestre Landsrets dom gengivet i Ugeskrift for retsvæsen 1947 på side 170, at en civil havde gjort sig skyldig i krigsforræderi. Ifølge lovens § 3 finder den også anvendelse på lovovertrædelser, der begås uden for den danske stat.
 Der skal blot knyttes et par enkelte bemærkninger til regeringens antiterror-pakke. Denne pakke udvides stedse, og det kan svært afvises, at de seneste udvidelser har at gøre med den øgede terrortrussel mod Danmark. En forøgelse eksperter er enige om kan tilskrives Danmarks aktive deltagelse i magtanvendelsen mod Irak. Også på områder som overvågning, aflytning og registre over


text:
politiske eller religiøse overbevisninger kan Irak-krigen få betydning for almindelige danskeres hverdag.
 Der er således et overvældende mål af faktiske og juridiske konsekvenser, der på en generel og indgribende måde berører danskere borgeres almene livsområder.
 2.3.3. SØGSMÅLETS EGNETHED TIL SAGENS OPLYSNING
 Højesteret tillagde borgerne søgsmålskompetence i Maastricht-sagen, bl.a. under angivelse af, at sagen ikke havde kunnet oplyses bedre, såfremt borgerne havde kunnet påvise en konkret ændring af deres retsstilling som følge af den påståede grundlovskrænkelse. Højesteret udtalte:
 ”Der er herved tillige lagt vægt på, at et krav herom ikke ville være egnet til at sikre en bedre oplysning af det spørgsmål om grænserne for anvendelsen af Grundlovens § 20, som appellanterne har rejst.”
 I nærværende sag er det evident, at søgsmålet om grundlovsbrud ikke ville kunne oplyses bedre, såfremt sagsøgerne, udover det i nærværende replik anførte, kunne henvise til nærmere konkrete ændringer i deres retsstilling som følge af grundlovskrænkelsen. Der bør derfor ikke stilles krav derom ved rettens vurdering af deres retlige interesse.
 2.4.1. Grundloven, lov om rettens pleje og retspraksis
 I nyere retspraksis kan der konstateres en markant tendens til udvidelse af den sagsøgerkreds, som man sammenlignet med tidligere tillagde søgsmålskompetence.
 I kendelsen gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 1994 side 780 tillagdes miljøorganisationen Greenpeace søgsmålskompetence efter en samlet vurdering af den nedlagte påstand og organisationens struktur og formål.
 I nærværende sag er det således også sagsøgernes standpunkt, at en samlet vurdering af sagsøgernes påstand og søgsmålets karakter må føre til, at sagsøgerne har den fornødne retlige interesse i at få afgjort søgsmålet.
 Vedrørende de af sagsøgte påberåbte domme, skal følgende bemærkes.
 Sagsøgte har henvist til dommen gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2002 side 418 vedrørende regeringens iværksættelse af diverse aktiviteter forud for folkeafstemningen om Amsterdam-traktaten. Det skal hertil bemærkes, at Højesteret koncentrerede sig mere om påstandenes udformning end om selve søgsmålskompetence. Således udtalte retten i sit flertalsvotum:
 ”[...] finder vi, at en domstolsprøvelse af en så generelt og ubestemt udformet påstand som påstand 1 er udelukket. Vi stemmer derfor for at afvise sagen vedrørende denne påstand fra domstolene. [...] Vi finder ligeledes, at en domstolsprøvelse af, om der er sket overtrædelse af de pligter, der påhviler regeringen vedrørende information i forbindelse med folkeafstemninger, i hvert fald forudsætter en konkretisering af de forhold, som udgør den påståede overtrædelse. Vi tiltræder derfor, at sagen vedrørende sagsøgernes påstand 2 er afvist fra domstolene. Uanset den interesse, Folkebevægelsen mod EU har i en afklaring af de retlige grænser for regeringens og den enkelte ministers anvendelse af embedsapparatet og for udformningen af informationsmateriale m.v. i forbindelse med folkeafstemninger vedrørende EU, stemmer vi herefter for at afvise sagen i sin helhed fra domstolene.” [sagsøgers fremhævning med fed]
 Som det fremgår af ovenstående, herunder i særdeleshed sagsøgers fremhævning, afvistes sagen ikke på grund af manglende søgsmålskompetence, men derimod på grund af påstandenes ubestemte udformning. Sagsøgtes påberåbelse af den dom er derfor forkert og vildledende.
 Sagsøgte har endvidere påberåbt sig dommen gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2000 side 669 vedrørende en dansk statsborger med bopæl i Spanien,


text:
som ikke havde stemmeret til folketingsvalg. Sagsøgeren nedlagde subsidiært en anerkendelsespåstand om, at valgloven var ugyldig. Højesteret udtalte:
 ”[sagsøgers] stilling i henseende til valgret til Folketinget ville ikke blive forbedret, selv om han måtte få medhold i påstanden om, at valglovens § 2 helt er delvis er ugyldig. I hvert fald under disse omstændigheder tiltræder Højesteret, at [navn] ikke har retlig interesse i at få denne påstand påkendt.”
 Sagsøgerne skal her blot henvise til foranstående gennemgang af Højesterets dom af 21. maj 2002 vedrørende hindring i opnåelse af taxabevilling på grund af krav om statsborgerskab i modstrid med bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 Som bekendt antoges sagsøger at have fornøden retlig interesse i søgsmålet, selvom hans anerkendelsespåstand alene havde betydning for hans retsstilling vedrørende et erstatningskrav.
 2.4.2. Den Europæiske Menneskeretskonventions artikel 6
 Det følger bl.a. af denne bestemmelse, at:”Enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der er oprettet ved lov, når der skal træffes afgørelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller angående en mod ham rettet anklage for en forbrydelse.”
 Det er en krænkelse af artikel 6 at afskære sagsøgerne fra at få prøvet ved domstolene, om Danmarks deltagelse i angrebskrigen mod Irak er i strid med den danske grundlov. Grundlovens regler om anvendelsen af militære magtmidler mod fremmede stater angår danske borgeres rettigheder af vital betydning, nemlig forbudet mod angrebskrig, således som følger af FN-pagten. Dette forbud er jus cogens, og det er dermed anerkendt som værende af vital betydning for alle mennesker på hele kloden, herunder danskere. Det følger direkte af artikel 6 og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at borgerne har krav på adgang til domstolene for at få efterprøvet overholdelsen af deres rettigheder, og at denne adgang skal være reel.
 Sammenfattende anføres det, at sagsøgerne har den fornødne retlige interesse i søgsmålet, ikke mindst henset til nyere retspraksis på området, idet det anføres:
 at søgsmålet er egnet til domstolsprøvelse,
 at søgsmålet er påtrængende aktuelt,
 at Irak-krigen har mulig generel og indgribende virkning på danske borgeres liv, såvel faktisk som retligt,
 at Danmarks deltagelse i Irak-krigen har påført danske borgere - en ubestridelig og lovgivningsmæssigt konstateret - daglig frygt på grund af utvivlsom øget risiko for terrorangreb mod det danske samfund og danske interesser både i Danmark og i udlandet,
 at retsspørgsmålet ikke ville kunne oplyses bedre, såfremt én eller flere af sagsøgerne eller en anden dansk statsborger kunne påvise en konkret individuel ændret retsstilling eller faktisk position som følge af grundlovskrænkelsen,
 at der i nyere Højesteretspraksis er sket en udvidelse af den sagsøgerkreds, som tillægges søgsmålskompetence,
 at denne retsudvidelse svarer til klare og vedholdende internationale tendenser og til Danmarks internationale forpligtelser,
 at der ikke er nogen saglig begrundelse for på forhånd at afskære domstolsprøvelse.
 Endvidere gøres det gældende
 at en mulig krænkelse af i hvert fald kombinationen af grundlovens regler og jus cogens (ufravigelig folkeret) er en krænkelse af sagsøgernes borgerlige rettigheder,
 at det derfor er også i strid med Den


text:
Europæiske Menneskeretskonventions artikel 6 at afskære sagsøgerne fra reel adgang til domstolsprøvelse af, hvorvidt deres borgerlige rettigheder er krænket,
 at danske domstoles eventuelle afvisning at af behandle nærværende sags realitet ville konstituere et brud på Danmarks forpligtelser efter den Europæiske Menneskerettighedskonvention og sagsøgernes grundrettigheder i øvrigt.
 For så vidt angår de tidligere resolutioner angående den første Golfkrig skal det anføres, at sagsøgtes udlægning af, at der ikke kunne opnås enighed om et resolutionsforslag vedrørende magtanvendelse mod Irak er forkert. Resolutionsforslaget blev forkastet, idet flere medlemmer af Sikkerhedsrådet ikke ønskede at anvende magt overfor Irak.
 Dette gør det så meget desto mere umuligt at acceptere troværdigheden i, at de i koalitionen deltagende regeringer i god tro har fortolket de tidligere resolutioner til at indeholde bemyndigelse til væbnet magtanvendelse, da de førte an i et væbnet angreb mod Irak. Når man først har forsøgt at få vedtaget et resolutionsforslag om bemyndigelse til anvendelse af magt, og dette forkastes, kan man naturligvis ikke efterfølgende påstå at have været i god tro med hensyn til, om denne bemyndigelse allerede forelå.
 3.1.1. Resolution 1483 af 22. maj 2003
 Det skal endvidere bemærkes til resolution 1483 af 22. maj 2003, at anerkendelsen af USA og Storbritannien som besættelsesmagter efter den humanitære folkeret, netop bekræfter, at der stadig var krig. Den humanitære folkeret dækker alene krigssituationer, og tilstedeværelsen af en besættelsesmagt umuliggør selvsagt, at man folkeretligt kan anse krigen for afsluttet.
 3.1.2. Resolution 1500 af 14. august 2003
 Resolution 1500 af 14. august 2003 anser dannelsen af det midlertidige regeringsråd for et vigtigt skridt i retning af dannelsen af ”internationalt anerkendt, repræsentativ regering, som kan udøve den irakiske suverænitet”. FN anerkender således ikke det midlertidige regeringsråd som repræsentativt for det irakiske folk eller som værende i stand til at udøve irakisk suverænitet.
 3.1.3. Resolutionerne 1511 af 16. oktober 2003 og 1546 af 8. juni 2004
 For så vidt angår resolutionerne 1511 af 16. oktober 2003 og 1546 af 8. juni 2004, hvori FN bemyndigede den multinationale sikringsstyrke til at anvende alle midler, inklusive væbnet magt, skal det anføres, at disse resolutioner ikke havde til hensigt at lovliggøre koalitionens angrebskrig mod Irak med tilbagevirkende kraft. Tværtimod var der mange debatindlæg, specielt fra Sikkerhedsrådets permanente medlemmer Frankrig og Rusland, ligesom også Tyskland anførte, at deltagelsen i en sikringsstyrke i Irak efter anmodning fra FN ikke måtte opfattes som en accept af den forudgående ulovlige krigsførelse.
 Endvidere udtrykte disse resolutioner erklæret ønske om, at Irak snarligst måtte komme til at regere sig selv, og at besættelsen ville ophøre, hvorfor ingen af disse resolutioner kan tages til indtægt for, at krigen folkeretligt er ophørt.
 For så vidt angår resolution 1637 af 8. november 2005 udtryktes der heri ønske om, at den politiske overgangsproces ville være tilendebragt samt ønske om, at såkaldte ”irakiske tropper” ville kunne genvinde fuldt ansvar for sikkerheden i Irak. Denne resolution er til overflod dokumentation for, at krigen stadig ansås for igangværende.
 Nødvendigheden af sikringsstyrkens tilstedeværelse i Irak udspringer af koalitionens angrebskrig mod Irak. Det er denne krig,


text:
der har udløst den omfattende terrorisme, der dagligt hærger det civile Irak. Det er denne krig, der har destabiliseret Irak, således at tilstedeværelsen af FN-sikringsstyrken er nødvendig.
 Alf Ross skriver i ” Forenede Nationer”:
 ”I den højtidelige indledning til pagten (den såkaldte præambel) og i art. 1 og 55 findes forskellige udtalelser om organisationens målsætning. De kan sammenfattes derhen at de Forenede Nationers yderste målsætning kan udtrykkes ved de to slagord: Fred og fremskridt.”
 Alf Ross skriver videre:
 ”De Forenede Nationers politiske målsætning er altså opretholdelse af international fred og sikkerhed. Når ”sikkerhed” her nævnes som et mål ved siden af ”fred” ligger heri at det ikke er tilstrækkeligt så at sige fra dag til dag at holde krigen fra døren. Målet er at skabe sådanne tilstande der giver sikkerhed for at freden ikke vil blive brudt, eller i hvert fald sikkerhed for at ethvert forsøg herpå vil blive kvalt i fødslen. Først da vil mennesker kunne leve i tryghed og den ”frihed for frygt” blive realiseret der i det atlantiske charter blev proklameret som et af menneskehedens mål.”
 Alf Ross, 1899-1979. Professor i folkeret, retslære og statsforfatningsret. Udgav i 1942 »Lærebog i Folkeret«, og behandlede indgående internationale forhold i sit forfatterskab. Bogen »De Forenede Nationer« udkom i 1962. Hovedværk inden for forfatningsretten er »Dansk Statsforfatningsret, 1-2«, udkom i 1959/1960 og i en række senere udgaver. Dette værk er fortsat hyppigt citeret i den moderne forfatningsret, og Alf Ross har nok mere end nogen anden dansk retsvidenskabsmand sat dagsordenen for fortolkningen af statsforfatningsretten i det 20.århundrede. Medvirkede aktivt i forfatningskommissionens arbejde og havde stor indflydelse på grundlovsrevisionen i 1953, herunder i høj grad bestemmelserne om rigets forhold til udlandet. Opnåede stor international anerkendelse, og adskillige værker er oversat til udenlandsk.
 Heraf kan læses, at FN som følge af pagten og det formål, der er udstukket heri, altid så vidt muligt vil skulle stille med sikringsstyrker i tilfælde af krig for at genoprette et usikkert og krigshærget land. I nærværende tilfælde er denne usikkerhed og ufred provokeret af koalitionsstyrkernes, herunder Danmarks, krig mod Irak. Bemyndigelsen af sikringsstyrken i henhold til FN-pagtens kap. 7 om anvendelse af væbnet magt udspringer jo netop af den massive ufred og usikkerhed, der eksisterer i Irak ved sagens anlæg som følge af den ulovlige angrebskrig.
 Dette anbringende er åbenlyst et sandt udtryk for den faktiske virkelighed i Irak.
 I 1995 udtalte krigsforbrydertribunalet for det tidligere Jugoslavien:
 ”an armed conflict exists whenever there is a ressort to armed force between States or protracted armed violence between governmental authorities and organized armed groups or between such groups within a State. International humanitarian law applies from the initiation of such armed conflicts and extends beyond the cessation of hostilities until a general conclusion of peace is reached; or in case of internal conflicts, a peaceful settlement is achieved.”
 Der er således fortsat krig I Irak, da krigshandlingerne mellem sikringsstyrkerne og de bevæbnede og organiserede grupper af oprørere fortsætter. Denne krigstilstand er opretholdt så længe, disse krigshandlinger fortsat udøves, og


text:
indtil der foreligger et faktisk krigsophør, en fredsaftale eller en våbenhvile.
 Da der ikke foreligger en sådan fredsaftale eller våbenhvile parterne imellem, men der snarere tværtimod synes at ske en optrapning af sikringsstyrkens fjendtlige fremfærd mod de organiserede bevæbnede grupper i Irak, er sagsøgtes argument om, at angrebskrigen er afsluttet derfor forkert. Den faktiske virkelighed er åbenbart en anden.
 Det er således sagsøgers opfattelse, at - FN-resolutionerne til trods - tilstedeværelsen af danske tropper i Irak for nuværende er uløseligt forbundet med angrebskrigen, og dermed med sagsøgernes principale påstand vedrørende ulovligheden af at gå i krig uden et FN-mandat.
 Til overflod fremgår det endvidere af udtalelser fra USA’s præsident George W. Bush, at man fra USA’s side betragter krigen som fortsat pågående. Eksemplerne på dette er mange. Der vedlægges artikel fra Politiken af 17. marts 2006 med overskriften ”Præsident Bush: Amerika er i krig” (bilag 36)
 Sagsøgte opfordres (4) til at oplyse om Politikens gengivelse af præsident George W. Bush’s udtalelse er korrekt.
 3.4. IRAK UDEN ET SUVERÆNT STATSORGAN MED EVNE TIL AT INGÅ BINDENDE AFTALER
 Sagsøgtes argument om at fuld suverænitet blev overdraget til den midlertidige regering, og at besættelsen derfor ophørte, svarskriftet s. 9, bestrides. Så længe fremmede soldater handler som udøvende magt i landet, er det pågældende land næppe suverænt.
 Endvidere skal det anføres, at den midlertidige regering var indsat af besættelsesmagten, hvorfor den ikke havde demokratisk legitimitet endsige kunne påstås at udøve det irakiske folks suverænitet.
 Alf Ross skriver:
 ”Man plejer at bestemme demokratiet som den statsform i hvilken statsmagten (den politiske magt, ”suveræniteten”) retligt tilkommer befolkningen som helhed og ikke blot en enkelt person eller en bestemt, begrænset kreds af personer...[...]...Det der efter definitionen skal tilkomme folket som helhed bestemmes som ”statsmagten” (den politiske magt, ”suveræniteten” eller lignende) ...[...]... Tanken er blot at statsmagten udgår fra folket og dette anses for at være tilfældet, når det øverste organ der fastsætter ”statsviljen”s indhold i dens mest almindelige skikkelse hvoraf de andre statsakter i almindelighed udleder deres gyldighed – altså lovgivningsorganet – handler som repræsentant for folket.”
 Den irakiske regering, som var indsat af besættelsesmagten, var ikke et organ, der kunne handle som repræsentant for det irakiske folk. Der var således forfatningsretligt ikke andre end besættelsesmagten til at udøve deres begrænsede suverænitet på det irakiske territorium.
 Som tidligere anført giver ordlyden i de forskellige FN-resolutioner vedrørende situationen i Irak støtte til dette synspunkt.
 Det er sagsøgernes standpunkt, at Irak først ved det afholdte parlamentsvalg den 15. december 2005 kan anses for at være i besiddelse af et suverænt organ. Det er således først herefter, at en anmodning fra den irakiske regering til FN om tilstedeværelsen af styrker, kan anses for at være det irakiske folks vilje, og dermed på linje med de FN-missioner, som Danmark tidligere har deltaget i.
 Den anmodning til FN om en sikringsstyrke i Irak, som fremgår af resolution 1546 af 8. juni 2004, kan således ikke anses for at være sædvanlig i forhold til de missioner, som Danmark tidligere har deltaget i under


text:
FN-mandat. Dette kan understøttes visuelt ved blot at påpege, at de danske soldater ikke opererer under de for FN-missioner traditionelle blå hjelme.
 I overensstemmelse med ovenstående argumenter, herunder især, at krigen ikke er afsluttet, og at Irak ikke besad et suverænt statsorgan, der kunne indgå bindende aftale om fremmede troppers tilstedeværelse i Irak, ændrer de trufne folketingsbeslutninger vedrørende Danmarks tilstedeværelse i Irak ikke op, at denne er en fortsættelse af den ulovlige angrebskrig.
 De af sagsøgte fremlagte FN-resolutioner fritager ikke danske statsorganer for ansvar i forbindelse med den oprindelige folkeretligt ulovlige angrebskrig mod det suveræne Irak. De efterfølgende folketingsbeslutninger lider i grundlovsmæssig forstand af samme mangler som den oprindelige, idet disse folketingsbeslutninger er afledt af den første, nemlig B 118 af 21. marts 2003.
 3.6. DANMARKS DELTAGELSE I ØVRIGE MISSIONER
 Til sagsøgtes afsluttende bemærkning på svarskriftets side 18, skal det anføres, at det er irrelevant at opremse Danmarks tidligere deltagelse i internationale operationer, hvor der har foreligget FN-mandater med en enkelt undtagelse af Danmarks deltagelse i Kosovo-operationen. Denne operation er af talrige folkeretlige eksperter blevet benævnt humanitær intervention, hvilket dels til stadighed er en kontroversiel størrelse i folkeretten, og dels af verdenssamfundet var anset for bydende nødvendig på grund af de på det pågældende tidspunkt igangværende etniske forfølgelser og folkemord.
 Situationen i Kosovo er absolut ikke sammenlignelig med magtanvendelsen mod Irak, og dette argument synes heller ikke hævdet af sagsøgte.
 Ex tuto bemærkes, at et grundlovsbrud selvsagt ikke forfatningsmæssigt legitimeres af tidligere krigsmæssige dispositioner, ej heller dersom sådanne eventuelt havde karakter af grundlovsbrud, hvilket sagsøgerne i nærværende sag ikke tager stilling til.
 Sammenfattende skal det til støtte for samtlige sagsøgeres, herunder Johan Mortensen Kirkmand og hans hustru Kirsten Elisabeth Kirkmands, retlige interesse i søgsmålet, anføres:
 at nærværende sag angår jus cogens, altså helt fundamentale rettigheder og normer af universel karakter, således som udtrykt FN-pagtens præambel, artikel 2, stk. 4 og artikel 55.
 at der er en sammenhæng mellem artikel 2 og grundlovens § 19, nemlig selve det at befri menneskeheden fra krigens svøbe.
 at der ikke findes en saglig begrundelse for at domstolsprøvelse skulle afskæres på forhånd.
 at samtlige sagsøgere, herunder ægtefællerne Kirkmand, under nærværende grundlovssag ønsker domstolsprøvelse af grundlovsmæssigheden af den angrebskrig, som i henhold til folketingets beslutning af 21. marts 2003 er iværksat på det suveræne irakiske territorium.
 at samtlige sagsøgere, herunder ægtefællerne Kirkmand, gør gældende, at Danmarks deltagelse i denne krig således fra begyndelsen er grundlovsstridig.
 at danske statsorganer forfatningsretligt er bundet af en retsnorm, der indebærer, at enhver såvel faktisk som retlig adfærd, der strider mod grundloven, er ulovlig.
 at Danmarks deltagelse i krigen således også udgøres af faktiske handlinger, hvis retmæssighed, som led i den retslige prøvelse, skal subsumeres under grundloven.
 at udgangspunktet for sagen således er den udøvende magts deltagelse i faktiske krigshandlinger.
 at deltagelse i faktiske krigshandlinger i national og international sammenhæng har retsfølger. Fremkomsten af sådanne retsfølger ændrer ikke grundlovsspørgsmålets basale karakter, nemlig efterprøvelsen af, om folketingets beslutning om Danmarks deltagelse i krigen er grundlovsmæssig.
 at den danske regering ikke var i


text:
god tro ved indfortolkningen af bemyndigelse til væbnet magtanvendelse i de tidligere resolutioner vedrørende 1. Golfkrig.
 at krigen i faktisk forstand ikke ved sagens anlæg var afsluttet.
 at afgørende for om krigen kan anses for afsluttet er, om de faktiske krigshandlinger er ophørt.
 at så længe faktisk væbnet kamp finder sted mellem soldater og organiserede bevæbnede grupper, kan det ikke folkeretligt antages at den ulovlige angrebskrig er afsluttet.
 at så længe der ikke foreligger en fredsaftale eller en våbenhvile mellem de stridende parter, kan det ikke folkeretligt antages at den ulovlige angrebskrig er afsluttet.
 at den FN-bemyndigede sikringsstyrkes tilstedeværelse i Irak var en følge af den ulovlige angrebskrig.
 Endvidere gøres det gældende:
 at anerkendelsen i resolution 1483 af 22. maj 2003 af USA og Storbritannien som besættelsesmagt efter den humanitære folkeret er en folkeretlig tilkendegivelse af, at krigen fortsatte, nu blot i en besættelsessituation
 at FN-resolution 1500 af 14. august 2003, der refererer til ovenstående resolution, ikke anerkender det midlertidige regeringsråd, som repræsentativt endsige udøvende irakisk suverænitet.
 at FN-resolution 1511 af 16. oktober 2003, der refererer til ovenstående resolutioner, gentager ønsket om, at det irakiske folk snart må regere sig selv, og derfor ikke anerkender det midlertidige regeringsråd, som repræsentativt endsige udøvende irakisk suverænitet. Krigen kan derfor ikke anses for afsluttet på dette tidspunkt.
 at FN-resolution 1511 af 16. oktober 2003 ikke er en folkeretlig accept af angrebskrigen med tilbagevirkende kraft.
 at FN-resolution 1546 af 8. juni 2004, der refererer til ovenstående resolutioner, fortsat omtaler koalitionens besættelse af Irak, hvorfor krigen ikke folkeretligt er endt på dette tidspunkt.
 at FN-resolution 1546 af 8. juni 2004 ikke er en folkeretlig accept af angrebskrigen med tilbagevirkende kraft.
 at FN-resolution 1637 af 8. november 2005, der refererer til ovenstående resolutioner, stadigt udtrykker ønske om, at Irak snarligst må afslutte den politiske overgangsproces, og irakiske tropper genvinde fuldt ansvar for sikkerheden på det irakiske territorium. Krigen er derfor ikke folkeretligt afsluttet.
 at aftalen mellem den irakiske regering og FN er en nullitet, idet den fra irakisk side blev indgået af en part, der ifølge grundlæggende folkeretlige regler ikke har fuld folkeretlig handleevne.
 at Irak først efter gennemførelsen af parlamentsvalget den 15. december 2005 besad et suverænt organ, som kunne fremsætte anmodning til FN om sikringsstyrkens tilstedeværelse.
 Deraf følger:
 at folketingsbeslutning B 118 af 21. marts 2003 om dansk militær deltagelse i en multinational indsats i Irak er folkeretlig ulovlig og derfor i strid med grundloven.
 at folketingsbeslutning B 165 af 15. maj 2003 om dansk militær deltagelse i en multinational sikringsstyrke i Irak efter anmodning fra USA og Storbritannien er en fortsættelse af den folkeretligt ulovlige angrebskrig og derfor fortsat i strid med grundloven.
 at folketingsbeslutning B 1 af 10. oktober 2003 om styrkelse af det danske bidrag til den multinationale indsats i Irak er en fortsættelse af den folkeretligt ulovlige angrebskrig og derfor fortsat i strid med grundloven.
 at folketingsbeslutning B 56 af 2. december 2003 om fortsat dansk bidrag til den multinationale indsats i Irak er en fortsættelse af den folkeretligt ulovlige


text:
angrebskrig og derfor fortsat i strid med grundloven.
 at folketingsbeslutning B 213 af 2. juni 2004 om fortsat dansk bidrag til den multinationale indsats i Irak er en fortsættelse af den folkeretligt ulovlige angrebskrig og derfor fortsat i strid med grundloven.
 at folketingsbeslutning B 42 af 25. november 2004 om det danske bidrag til den multinationale indsats i Irak efter anmodning fra den af besættelsesmagten indsatte irakiske premierminister ikke kan sidestilles med en anmodning fra en suveræn statsleder, og beslutningen er derfor en fortsættelse af den folkeretligt ulovlige angrebskrig og fortsat i strid med grundloven.
 at folketingsbeslutning B 89 af 31. maj 2005 om styrkelse af det danske bidrag til den multinationale indsats i Irak er en fortsættelse af den folkeretligt ulovlige angrebskrig og derfor fortsat i strid med grundloven.
 at Danmarks medvirken i den multinationale sikringsstyrke efter anmodning fra FN ikke kan sammenlignes med andre missioner, som Danmark har deltaget i.
 Sagsøgerne skal derfor fastholde deres retlige interesse i afgørelsen af sagsøgers principale påstand om, at den danske regerings angrebskrig mod Irak uden et FN-mandat er folkeretligt ulovligt og derfor i strid med Grundloven. Subsidiært påstås der overført beføjelser i strid med Grundlovens § 20 ved at underlægge danske styrker amerikansk kommandokontrol.
 4. SÆRLIGE BEMÆRKNINGER TIL SVARSKRIFTET VEDRØRENDE ÆGTEFÆLLERNE KIRKMANDS SAG
 Overordnet bemærkes, at det selvsagt ikke tilkommer den udøvende magt at etablere kontraktsforhold vedrørende danske statsborgeres (eller andres) deltagelse i en grundlovsstridig krig. Allerede af den grund er eksistensen og indholdet af kontraktsforholdet irrelevant.
 Endvidere skal det bemærkes, at sådanne kontrakter almindeligvis underskrives under forudsætning af, at udsendelsen skal foregå under overholdelse af forsvarslovens og anden lovgivnings bestemmelser om kommando- og andre kompetenceregler.
 4.2. ÅRSAGSSAMMENHÆNG
 Da de danske styrker – også i form af sikringsstyrken under besættelsen – alene befandt sig på irakisk territorium som følge af den oprindelige folketingsbeslutning, nemlig B 118 af 21. marts 2003, om dansk deltagelse i koalitionsstyrkernes angrebskrig mod Irak, er der selvsagt årsagssammenhæng mellem sagsøgtes anvendelse af folketingsbeslutningen og ægtefællerne Kirkmands søns død under tjeneste.
 I sit svarskrift af 3. februar 2006 side 14, øverste afsnit, har sagsøgte anført, at sagsøgers fremstilling vedrørende de faktiske omstændigheder er præget af en af sagsøgte hævdet vildfarelse. Sagsøgte anfører, at det ikke er folketingsbeslutning 118 af 21. marts 2003 om Danmarks deltagelse i angrebskrigen mod Irak, der er grundlaget for udsendelsen af Bjarke Olsen Kirkmand.
 Hertil bemærker sagsøgerne, at Bjarke Olsen Kirkmands udsendelse og død i tjenesten er en direkte virkning af folketingsbeslutning 118 af 21. marts 2003 om Danmarks deltagelse i Irak-krigen, der den 1. oktober 2005 ikke var afsluttet, jf. afsnit 3.7.
 I sit svarskrift af 3. februar 2006 side 14, afsnit 2 og 3, har sagsøgte anført, at statsministeren ikke er rette sagsøgte.
 Hertil bemærker sagsøgerne, at nærværende sag angår en overtrædelse af grundloven, for hvilken navnlig sagsøgte er ansvarlig.
 Det er sagsøgtes processtrategi at forsøge at flytte sagens fokus bort fra sagsøgte.
 Sagsøgerne fastholder sagens genstand, som er det foretagne grundlovsbrud.
 Sagsøgerne bemærker i den forbindelse, at der ikke herved er


text:
taget stilling til, at ikke også forsvarsministeren kunne være omfattet af ansvar. Det er sagsøgernes valg, hvem af flere der ønskes sagsøgt.
 Sagsøgerne har nedlagt påstand om, at sagerne under kumulation, jf. stævning af 22. november 2005 side 11, behandles uden særskilt behandling af sagsøgtes afvisningspåstand.
 Nærmere til støtte herfor anføres:
 Som det fremgår af de processkrifter, der allerede foreligger, består der en direkte sammenhæng mellem sagens formalitet (søgsmålskompetence) og realitet (grundlovsbruddet), hvilket af denne grund gør det procesøkonomisk klart uhensigtsmæssigt at foretage udskillelse.
 Hertil kommer, at dersom der træffes bestemmelse om udskillelse af formaliteten og domstolsprøvelsen heraf fører til, at der som i Højesterets dom af 12. august 1996 konstateres, at der består søgsmålskompetence (hvilket i givet fald først bliver ved den endelige retsafgørelse, der tidligst foreligger i 2008 eller 2009), vil en prøvelse af realiteten herefter skulle påbegyndes for første instans, hvorefter en endelig retsafgørelse af sagens realitet næppe kan forventes at foreligge tidligere end 2010 eller 2011.
 Dette er selvsagt ikke alene ganske uhensigtsmæssigt for udøvelsen af domstolskontrol med et vitalt vigtigt samfundsanliggende, men også stridende mod bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 6, hvorefter borgerne har krav på en retfærdig rettergang inden en rimelig frist, hvilket stiller krav til den sagsøgte statsminister om ikke at forhale sagen.
 Sagsøgerne kan oplyse, at anmeldelse overfor Arbejdsskadestyrelsen har resulteret i et afslag. (bilag 34)
 Sagsøgerne har som anført af modparten modtaget erstatning i medfør af bekendtgørelse nr. 129 af 28. februar 2005 om forsvarets særlige erstatnings- og godtgørelsesordning stor kr. 522.000,-.
 I medfør af denne bekendtgørelse kan der ikke udbetales godtgørelse for tort eller svie og smerte, hvorfor sagsøgerne har rettet dette krav mod sagsøgte under nærværende søgsmål.
 34. Uddrag af Den tværministerielle arbejdsgruppe om Terrorbekæmpelse, ”Det danske samfunds indsats og beredskab mod terror”
 35. Kommentar af Nis Gellert, chefkonsulent i Udenrigsministeriet, trykt i Politiken 17. februar 2006.
 36. Artikel fra Politiken af 17. marts 2006, ”Præsident Bush: Amerika er i krig”, Michael Jarlner
 37. Afslag på erstatning fra Arbejdsskadestyrelsen
 PROCESOPFORDRINGER:
 Opfordring 1:
 Sagsøgte opfordres til at dokumentere hvorfor og hvordan fuld dansk kommando kan eksistere parallelt med amerikansk operativ kontrol, jf. svarskriftets side 23.
 - udsendelsesinstruks
 - kommandoinstruks
 Opfordring 2:
 Sagsøgte opfordres til fremlægge samtlige tilgængelige vurderinger fra PET og FE vedrørende den forøgede terrortrussel mod Danmark som følge af Danmarks deltagelse i koalitionsstyrkernes angreb på den suveræne stat Irak.
 Opfordring 3:
 Sagsøgte opfordres til at oplyse, hvorvidt det bestrides, at Danmarks deltagelse i Irak-krigen har været medvirkende årsag til Muhammed-krisens omfang.
 Opfordring 4:
 Sagsøgte opfordres til at oplyse om Politikens gengivelse af præsident George W. Bush’s udtalelse er korrekt gengivet i den i bilag 36 fremlagte artikel.
 København, den 15. maj 2006
 Christian Harlang Bjørn Elmquist


text:
Tommy Mørck overvejer at gå til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol
 Forside Nyheder Tommy Mørck overvejer at gå til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol
 Tommy Mørck. Foto: Facebook
 Efter at være blevet idømt et halvt års fængsel af Højesteret for at kæmpe mod Daesh i Syrien, overvejer Tommy Mørck nu at gå til den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Flere partier ønsker loven om indrejseforbud revideret.
 Tommy Mørck og hans advokat overvejer nu at indbringe hans sag for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. Overvejelsen skyldes, at århusianeren tirsdag som den første dansker blev kendt skyldig i at opholde sig i en konfliktzone uden myndighedernes tilladelse.
 Højesteret fandt således ikke grundlag for at ændre straffen på seks måneders ubetinget fængsel til Tommy Mørck, som i såvel by- som landsretten var blevet idømt straffen for at have overtrådt indrejse- og opholds-forbud i al-Raqqa distriktet i Raqqa-provinsen i Syrien.
 Tommy Mørcks advokat, Bjørn Elmquist, mener, at den danske gennemførelse af FN’s resolution fra 2014 om foreign terrorist fighters dermed er gået videre, end hvad der lå i resolutionen.Folketinget har nemlig brugt det bredere udtryk »fremmedkrigere« i loven, og det har Højesteret ikke vurderet som en utilsigtet tilfældighed – og derfor heller fundet ikke nogen anledning til at ændre ved.
 »At den målrettede indsats mod terror og forebyggelse således kan siges at være blevet sløret, så man risikerer at ramme ved siden af, har Højesteret ikke fundet afgørende,« siger Bjørn Elmquist.
 »På den måde straffes personer for en aktiv indsats mod terror, hvis det er foregået uden udtrykkelig officiel dansk godkendelse i et område i Syrien, som er blevet stemplet af Justitsministeriet som forbudt at opholde sig i. Også selv om mange mennesker – herunder også i Folketinget – nok ville mene, at det er udtryk for en anerkendelsesværdig holdning hos den pågældende person på den måde at prøve at gøre en forskel. Mon ikke der er partier i Folketinget, som nu må overveje, om ikke denne bestemmelse i straffeloven bør revideres, så sigtet terror-bekæmpelse og -forebyggelse bliver præciseret?«.
 Ifølge Bjørn Elmquist er der samtidig tale om et indgreb i Den Europæiske Menneskerettighedskonventions princip om fri bevægelighed – og dommen giver derfor Anledning til »seriøse overvejelser« om blandt andet af den grund at indklage den for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg.
 “Forbereder mig på at slå en masse tid (de næste 4-6 måneder) ihjel 😉” skrev Tommy Mørck til dette billede i vinters, efter landsretten havde idømt ham 6 måneders fængsel. Den kendelse har Højesteret nu stadfæstet. Foto: Tommy Mørck / Instagram
 Kampen mod terror
 Højesteret mener ikke, at Tommy Mørck bør frifindes som følge af, at der ikke længere gælder et krav om tilladelse til indrejse eller ophold i al-Raqqa-distriktet, da hans handlinger skal bedømmes efter den straffelovgivning, som var gældende på gerningstidspunktet.
 Anklageskriftet beskriver op mod 25 rejser til Syrien, hvor Tommy Mørck rejste ud for at kæmpe sammen med den kurdiske bevægelse YPG mod Daesh (også kendt som Islamisk Stat). Hvilket imidlertid var et brud på loven om forbud mod indrejse eller ophold i visse konfliktområder, som trådte i kraft


text:
30. september 2016.
 Der er en strafferamme på op til seks års fængsel for at rejse ind eller opholde sig i visse konfliktområder uden at have fået myndighedernes tilladelse.
 Tommy Mørck har allerede siddet 10 dage i fængsel under sagens forløb.
 Tommy Mørck i det nordlige Syrien. Hannah Dobiaschowski har arrangeret et teaterstykke til støtte for Tommy Mørck – klik her eller på billedet for at læse mere.
 Da loven blev vedtaget, var formålet ellers at ramme de personer, som ville tilslutte sig IS, lød det fra daværende justitsminister Søren Pind (V).
 »Med indrejseforbuddet fortsætter vi den hårde linje over for terror,« udtalte Søren Pind. Af samme årsag mener regeringens støttepartier – De Radikale, SF og Enhedslisten – at justitsminister Nick Hækkerup (S) må se på, om der er anledning til at revurdere loven.
 »Det er skørt, at man får en dom for at rejse ned [at] bekæmpe Islamisk Stat. Det viser, at lovgivningen rammer skævt, fordi den er tiltænkt de mennesker, som rejser ned for at kæmpe på Islamisk Stats side«, siger Karina Lorentzen ifølge Jyllandsposten til Ritzau.
 »Den lov må revideres jo før jo bedre,« skriver Enhedslistens EU-ordfører, Søren Søndergaard på Twitter:
 Med stemmetallet 5-2 har Højesteret stadfæstet Landsrettens dom på 6 måneders ubetinget fængsel til Tommy Mørck. Jeg vil ikke kritisere Højesteret, men gerne §114j, som mest har været til gavn for Islamisk Stat. Den lov må revideres jo før jo bedre. #dkpolhttps://t.co/BuH3siBMGb
 — Søren Søndergaard (@SrenSndergaard3) August 27, 2019
 Den 30. september 2016 blev det ulovligt at opholde sig i udvalgte konfliktområder i Syrien og Irak, medmindre man har fået tilladelse af politiet.
 Indrejseforbud skal gøre det lettere at straffe personer, der indrejser eller opholder sig i et konfliktområde for at deltage i en væbnet konflikt.
 Sagen mod Tommy Mørch er den første af sin slags, siden forbuddet blev indført.
 Tidligere artikelPolitisk krise i Italien
 Næste artikelKarl Marx: Kommunist, revolutionær... miljøforkæmper?


text:
Om adgangen til appel i civile sager og delnotat om sagstilgangen til Højesteret - Dommerforeningen.dk
 Om adgangen til appel i civile sager og delnotat om sagstilgangen til Højesteret
 Justitsministeriet har ved brev af 2. juli 2013 anmodet Dommerforeningen om en udtalelse over delnotat om adgangen til appel i civile sager og delnotat om sagstilgangen til Højesteret (sagsnr. 2013-4000-0056).
 Delnotaterne er afgivet af Udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene. Dommerforeningen har haft sæde både i Udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager og i det underudvalg, der har behandlet spørgsmålet om sagstilgangen til Højesteret.
 Baggrunden for nedsættelsen af udvalget er blandt finanslovsaftalen mellem regeringen og Enhedslisten om finansloven for 2012, hvor det er anført, at regeringen og Enhedslisten er enige om, at et velfungerende og effektivt domstolssystem er væsentligt for retshåndhævelsen og borgernes adgang til at få løst deres retstvister. Det fremgår af udvalgets kommissorium, at udvalget skal komme med forslag til initiativer, der kan sikre en bedre og mere effektiv og fleksibel behandling af civile sager.
 Sagsbehandlingstiden i civile første instanssager ved byretterne er takket været en meget målrettet indsats forbedret ganske væsentligt i de senere år. Imidlertid har den store sagsafvikling ved byretterne medført en væsentligt øget sagsmængde i landsretterne med en deraf følgende stigende sagsbehandlingstid ved landsretterne, således at den samlede sagsbehandlingstid for en civil sag i to instanser ikke er reduceret siden domstolsreformen.
 Hovedopgaven for Udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene har været at komme med forslag til, hvorledes retternes sagsbehandlingstider i civile sager kan gøres kortere. Det har været en forudsætning, at udvalgets forslag samlet set ikke medfører merudgifter. Det har endvidere været opgaven at komme med forslag, der kan sikre, at Højesterets ressourcer i højere grad koncentreres om behandlingen af principielle sager, således at Højesteret fortsat kan indtage den helt centrale rolle i det samlede domstolssystem, som er tiltænkt ved domstolsreformen.
 Udvalgets hovedopgave at skabe mulighed for, at behandlingen af de civile sager med de nuværende ressourcer forbedres, og at retternes sagsbehandlingstid gøres kortere.
 Der har været tale om en bundet opgave om på den ene side at skabe et bedre og mere effektivt domstolssystem og samtidig løse denne opgave indenfor de nuværende ressourcer. Der er således ikke tale om en sænkning af kvaliteten.
 Dommerforeningen må således konstatere, at der ikke er udsigt til, at domstolene i de nærmeste år får tilført yderligere ressourcer, som ville kunne medvirke til at nedsætte sagsbehandlingstiden og samtidig øge kvaliteten af arbejdet. Det er ikke en naturlig opgave for Dommerforeningen at stille forslag om begrænsning af borgernes adgang til domstolene, men i lyset af ovenstående har Dommerforeningen fundet, at foreningen burde gå aktivt ind i arbejdet med en række forslag og derigennem søge at påvirke udvalgets forslag.
 Dommerforeningen har hæftet sig ved, at det ikke er hensigten med udvalgets nedsættelse at finde besparelser ved domstolene og reducere domstolenes ressourcer. Der er med andre ord ikke tale om en spareøvelse, men et forsøg på indenfor


text:
de givne rammer, at etablere en både bedre og mere effektiv behandling af de civile sager.
 Det er derfor vigtigt at understrege, at en forbedring af kvaliteten og en nedsættelse af sagsbehandlingstiden kun kan nås, hvis de ressourcer, udvalgets forslag måtte frigive ved de enkelte instanser, forbliver ved domstolene. Danmark har i forvejen et af Europas billigste retssystemer målt pr. indbygger. Danske dommere afsiger flere domme og tilbringer mere tid i retten end i lande, vi sædvanligvis sammenligner os med, og danske domstole er blandt de mest effektive i Europa. En reduktion af domstolenes ressourcer kan derfor ikke undgå at få konsekvenser for effektiviteten og kvaliteten af danske restafgørelser.
 Udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager, der har repræsentanter fra Finans- og Justitsministeriet, Domstolsstyrelsen, Dommerforeningen, Advokatrådet og Danske Advokater, er i enighed fremkommet med en række forslag.
 Dommerforeningen kan tilslutte sig udvalgets forslag og begrundelsen for disse. Det er Dommerforeningens opfattelse, at man inden for de givne rammer med forslagene opnår en mere effektiv behandling af de civile sager, uden at dette sker på bekostning af den enkeltes retssikkerhed.
 Dommerforeningen finder derfor kun anledning til at knytte enkelte bemærkninger til nogle af udvalgets forslag.
 Som noget helt centralt foreslår udvalget, at ankereglerne ændres således, at beløbsgrænsen ændres fra de nuværende 10.000 kr. til 50.000 kr.
 Det er det klare udgangspunkt i dansk ret, at en part også i en civil sag har ret til at få prøvet sin sag i to instanser. Denne adgang til appel er med til at sikre velfunderede og materielt rigtige afgørelser. Samtidig er det af selvstændig betydning, at en sag afsluttes inden for en rimelig tid. Det er utvivlsomt, at lange sagsbehandlingstider har negative konsekvenser for de involverede parter og deres hele tilværelse
 Forslaget om de ændrede beløbsgrænser omfatter ankesager, kæremål om sagsomkostninger og salær samt kæremål om udlæg. Der vil fortsat være mulighed for at få tilladelse til at indbringe en sag under beløbsgrænsen med tilladelse af Procesbevillingsnævnet. Tilladelse til anke kan meddeles, hvis sagen er af principiel karakter, eller særlige grunde i øvrigt taler derfor. Tilladelse til kære kan meddeles, hvis særlige grunde taler derfor.
 Beløbsgrænserne har ikke været ændret i mange år, og ved valget af 50.000 kr. og den tilknyttede mulighed for appel også af sager under beløbsgrænsen er der efter Dommerforeningens opfattelse fundet en balance mellem hensynet til at fastholde et toinstansprincip som en grundpille i dansk retspleje og hensynet til, at der også sikres mulighed for en retssikkerhedsmæssig forsvarlig behandling af den enkelte sag, herunder en hurtig og effektiv behandling af de sager, der indbringes for landsretterne. Samtidig er der også taget hensyn til en aflastning af landsretterne.
 Dommerforeningen er enig i udvalgets forslag til begrænsning af adgangen til at kære afgørelser om sagens forberedelse. Landsretterne har de senere år oplevet en voldsom stigning af netop denne type kæremål, og kæremålene medfører øget sagsbehandlingstid ved byretterne. Det er tanken, at kære til landsretten som hovedregel ikke kan ske. Dog kan kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål


text:
af indgribende eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens forløb, kæres til landsretten med Procesbevillingsnævnets tilladelse.
 Alle tre retsinstanser og de to advokatorganisationer har haft sæde i det undervalg, der har haft til opgave at fremkomme med forslag til hovedudvalget om sagstilgangen til Højesteret. Dommerforeningen kan tilslutte sig forslagene, der er stillet af et enigt underudvalg.
 Baggrunden for nedsættelsen af underudvalget var som bekendt Højesteretspræsident Børge Dahls brev af 10. oktober 2012 til justitsministeren, hvor der blev rejst forskellige problemstillinger om sagstilgangen til Højesteret. Det var Højesterets vurdering, at omkring hver tredje ankesag fra landsretterne, hvor landsretterne har truffet afgørelse som 1. instans efter henvisning fra byretterne, og at mere end hver anden ankesag fra Sø- og Handelsretten ikke opfylder kriterierne for at være indbragt for Højesteret.
 For underudvalget har opgaven været at komme med forslag, der kan sikre, at Højesterets ressourcer i højere grad koncentreres om behandlingen af principielle sager, således at Højesteret fortsat kan indtage den helt centrale rolle i det samlede domstolssystem, som er tiltænkt med domstolsreformen, og således at sagsbehandlingstiderne i de civile ankesager ved Højesteret nedbringes.
 Dommerforeningen deler underudvalgets vurdering af, at problemet med hensyn til tilgangen af ankesager til Højesteret som 2. instans på nuværende tidspunkt ikke er, at Højesteret får for mange sager, men at Højesteret ikke i alle tilfælde får de rigtige sager.
 Udvalget foreslår for så vidt angår sager behandlet af landsret i 1. instans, at bestemmelsen i retsplejelovens § 226 om henvisning af principielle sager fra byret til landsret ændres således, at det præciseres i bestemmelsen, at en sag kan henvises, hvis sagen er af principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt. Samtidig foreslås indført adgang til at kære byretternes kendelser om henvisning. Der indføres adgang for landsretten til at afvise en henvisning, der ikke opfylder de krav, der fremgår af § 226 i den ændrede formulering, og landsrettens afvisning af en henvisning skal kunne kæres til Højesteret.
 Med forslaget, der er en præcisering af de nuværende regler, er det Dommerforeningens opfattelse, at man på den ene side tilgodeser muligheden for, at sager, der opfylder betingelserne for at være 1. instanssager i landsretten, behandles af disse, og at Højesteret som landets øverste domstol får de rigtige sager.
 Med hensyn til sager behandlet af Sø og Handelsretten som 1. instans har underudvalget foreslået, at disse sager enten kan ankes til Højesteret eller til en af landsretterne. Anke kan ske til Højesteret, hvis sagen har principiel karakter og har generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, eller der foreligger andre særlige grunde til ankebehandling i Højesteret som 2. instans. Hvis Højesteret ikke finder, at en anken opfylder de nævnte betingelser for anke til Højesteret som 2. instans, afviser Højesteret anken, og ønsker parterne en behandling i 2. instans, kan sagen indbringes sagen for landsretten.
 Med forslaget, hvor Sø- og Handelsrettens kompetence i øvrigt udvides på enkelte sagsområder, er det Dommerforeningens opfattelse, at


text:
der samlet set er tale om et afbalanceret og fornuftigt kompromis mellem de forskellige hensyn, der gør sig gældende i forhold til sagstilgangen til Højesteret som 2. instans af sager fra Sø- og Handelsretten. Det vil fortsat være muligt at anke principielle sager fra Sø- og Handelsretten til Højesteret, og forslaget vil være med til at sikre, at sagsbehandlingstiderne ved Højesteret kan nedbringes.
 Konkluderende skal Dommerforeningen udtale, at man kan tilslutte sig udvalgets forslag om appelbegrænsning og om sagstilgangen til Højesteret og begrundelsen for disse. Forslagene er stillet afet enigt udvalg, hvor blandt andet dommere og advokater er repræsenteret, og det er Dommerforeningens opfattelse, at man inden for de givne rammer med forslagene opnår en mere effektiv behandling af de civile sager, uden at dette sker på bekostning af den enkeltes retssikkerhed. Med forslagene stillet af et enigt underudvalg om sagstilgangen til Højesteret, er det Dommerforeningens opfattelse, at man tilgodeser, at Højesteret som landets øverste domstol får de rigtige sager.
 Formålet med forslagene er at skabe bedre og mere effektive rammer om behandlingen af de civile sager. Udvalgets forslag frigiver med al sandsynlighed ressourcer ved domstolene. Dommerforeningen finder det af afgørende betydning, at disse ressourcer bliver hos domstolene. Kun derigennem kan man nedsætte sagsbehandlingstiden, effektivisere sagsbehandlingen og undgå at gå på kompromis med kvaliteten. Hvis omvendt ressourcerne inddrages, har Dommerforeningen meget svært ved at se, hvorledes man skulle kunne opnå de ønskede resultater.
 Om adgangen til appel i civ...


text:
Skat.dk: Udbytte - rette indkomstmodtager - udbytteskat - hæftelse
 18 May 2016 12:48
 Udbytteskat - indeholdelse - hæftelse - retteindkomstmodtager - udbytte - bevisbyrde - gennemstrømning
 Et udloddende selskab havde ikke godtgjort, at et udloddet udbytte var modtaget (oppebåret) af et udenlandsk moderselskab, som opfyldte kravene for, at udbyttet kunne fritages for udbytteskat. Det udloddende selskab havde dermed forsømt en pligt til at indeholde udbytteskat. Selskabet var følgelig ansvarlig for betalingen af den ikke-indeholdte skat.
 Selskabsskatteloven § 2, stk. 1 litra c
 Den juridiske vejledning 2016-1, afsnit C.D.2.2.1 Rette indkomstmodtager/udgiftsbærer
 Tidligere instans: se SKM2015.397.ØLR
 (v/adv. Bente Møll Pedersen)
 (v/Kammeradvokaten ved adv. Søren Horsbøl Jensen)
 Poul Søgaard, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Henrik Waaben og Jens Kruse Mikkelsen.
 H1 Holding ApS har oplyst, at der efter lovgivningen i Luxembourg som udgangspunkt ikke gælder et krav om lovpligtig revision af regnskaber for selskaber af samme type som H1 Investments SARL. Under sagens behandling for Højesteret har H1 Holding ApS imidlertid fået revisionsfirmaet R1 - som efter det oplyste ikke er koncernens sædvanlige revisionsfirma globalt - til at revidere H1 Investments SARL regnskaber for årene 2006, 2007 og 2008.
 Det fremgår af de årsrapporter, som R1 har revideret pr. 13. oktober 2015, at H1 Investments SARL ikke har udloddet udbytte til sit moderselskab, H1 Investments Inc., i årene 2006- 2008 eller senere - heller ikke de fordringer på beløb svarende til i alt 62.874.867 kr., som er det omtvistede udbytte fra H1 Investments SARL datterselskab, H1 Holding ApS. Fordringerne indgår som en del af H1 Investments SARL finansielle aktiver på selskabets balance ved udgangen af både 2006, 2007 og 2008. Det fremgår endvidere af afsnittet om efterfølgende begivenheder ("Subsequent events") i årsrapporten for 2006, at H1 Investments SARL den 1. december 2009 overdrog de udloddede fordringer på H1 Investments Inc. - inkl. renter på i alt 1.560.393 EUR - til H1.2 LLC til delvis nedbringelse af H1 Investments SARL gæld til dette selskab.
 H1 Holding ApS har supplerende anført bl.a., at udbytte alene kan dække over betalinger til direkte aktionærer, jf. ligningslovens § 16 A, stk. 1, og et aktionærforhold er således en forud- sætning for, at der kan være tale om udbytte. Landsrettens dom bryder med en fast og langvarig praksis for fastlæggelse af rette indkomstmodtager af udbytte, hvorefter rette indkomstmodtager af et udbytte altid er den aktuelle aktionær, uanset om udbyttet udloddes til en indirekte aktionær eller tredjemand, der anses for at have modtaget indkomsten fra aktionæren.
 Begrænset skattepligt efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra c, forudsætter efter ordlyden, at udbyttet kvalificeres som omfattet af ligningslovens § 16 A, stk. 1, og ligningslovens § 16 A, stk. 2, definerer udbytte som "alt, hvad der af selskabet udloddes til aktuelle aktionærer". Ifølge kildeskattelovens § 65, stk. 1, 3. pkt., henregnes til udbytte alt, hvad der af selskabet udloddes til aktionærer. Der er ikke i de nævnte bestemmelser sprogligt belæg for at beskatte en udlodning, der kvalificeres som "udbytte", hos andre end den direkte aktionær. Indførelsen af særregler om mellemholdingselskaber i aktieavancebeskatningslovens


text:
§ 4 A, stk. 3, og § 4 B, stk. 2, bekræfter denne opfattelse.
 Det fastholdes, at det beroede på en fejl, at udbyttet oprindeligt ikke var medtaget i regnskabet for H1 Investments SARL for 2006. Det fastholdes endvidere, at udbyttet - der ikke var et kontant udbytte - faktisk blev udloddet til H1 Investments SARL, der har haft økonomisk gavn af den udloddede fordring. H1 Investments SARL har ikke efter modtagelsen af udbyttet eller i øvrigt udloddet udbytte til sit moderselskab, H1 Investments Inc., hvilket bekræftes i de nu reviderede årsrapporter for H1 Investments SARL for årene 2006, 2007 og 2008.
 Skatteministeriet har supplerende anført bl.a., at sagens omstændigheder skaber en formodning for, at de udloddede fordringer blev ledt uden om H1 Investments SARL og tilbage til H1 Investments Inc. For at formodningen kan anses for afkræftet, må det kræves, at H1 Holding ApS for det første dokumenterer, at udbyttet og de deraf flydende renter blev bogført oprindeligt, og at internt regnskabsmateriale ikke alene kan gøre det, fordi det ikke har været kendt for omverdenen.
 H1 Holding ApS har ikke godtgjort, at udbyttet og de deraf flydende renter oprindeligt blev bog- ført korrekt. Der foreligger ingen dokumentation for, at rentetilskrivninger løbende blev bogført over eksempelvis en mellemregningskonto med H1 Investments Inc. H1 Holding ApS kan ikke løfte sin bevisbyrde ved at fremlægge den ændrede årsrapport for 2006 og årsrapporter for efterfølgende indkomstår, som selskabet ensidigt har fået et revisionsfirma til at revidere - navnlig ikke i det foreliggende tilfælde, hvor revisionsfirmaets konklusioner alene er baseret på de dokumenter, der er fremlagt i sagen. Forklaringerne for landsretten om, hvorfor udlodningen af fordringerne og de påløbne renter af fordringerne ikke blev indtægtsført og bogført korrekt, hænger ikke sammen og kan derfor ikke lægges til grund.
 Det påhviler ikke Skatteministeriet at fremlægge "dokumentation" for, at udbyttet blev ført uden om eller strømmede igennem H1 Investments SARL. H1 Holding ApS har ikke nærmere beskrevet, hvori i en sådan "dokumentation" skulle bestå, men det kan ikke være dokumentation for bankoverførsler eller lignende. Koncernens måde at gribe tingene an på, herunder den koncerninterne finansiering, var nemlig kendetegnet ved, at der ikke skete pengeoverførsler, men at der alene var tale om bogholderiposteringer.
 Sagen angår, om H1 Holding ApS var forpligtet til at indeholde udbytteskat i forbindelse med beslutningen den 8. juni 2006 om udlodning af et udbytte på 62.874.867 kr. til sit moderselskab, H1 Investments SARL., der har hjemsted i Luxembourg, og om H1 Holding ApS i givet fald hæfter over for det offentlige for betaling af den ikke opkrævede udbytteskat (kildeskat) på dengang 28 % af udbyttet svarende til 17.604.962 kr. Udbyttet blev udloddet i form af fordringer på H1 Investments SARL moderselskab, H1 Investments Inc., der havde hjemsted på Cayman Islands.
 Efter kildeskattelovens § 65, stk. 1, skal et selskab indeholde udbytteskat i forbindelse med enhver vedtagelse eller beslutning om udbetaling eller godskrivning af udbytte af aktier eller andele i selskabet. Dette gjaldt dog ikke, hvis udbyttet blev oppebåret af et udenlandsk moderselskab, der


text:
opfyldte visse betingelser, og hvis beskatning skulle frafaldes enten efter EU's moder-/datterselskabsdirektiv (2011/96/EU) eller efter en dobbeltbeskatningsoverenskomst, jf. de dagældende bestemmelser i kildeskattelovens § 65, stk. 5, og selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra c.
 Det fremgår af sagen, at H1 Holding ApS selv anså beslutningen af 8. juni 2006 for en udlodning af udbytte. Højesteret finder, at det følger af ordlyden af kildeskattelovens § 65, stk. 5, og selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra c, at fritagelse for pligten til at indeholde udbytteskat af et udbytte forudsætter, at udbyttet modtages (oppebæres) af et udenlandsk moderselskab, som opfylder kravene i selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra c.
 Højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at H1 Holding ApS ikke har godtgjort, at selskabet faktisk udloddede udbyttet til H1 Investments SARL, og lægger til grund, at udbyttet blev ledt uden om dette selskab. Det kan ikke føre til en ændret bevisvurdering, at der efter landsrettens dom er udarbejdet reviderede årsrapporter for H1 Investments SARL for årene 2006, 2007 og 2008 på grundlag af de bilag, der allerede er fremlagt under denne sag.
 Højesteret tiltræder herefter, at H1 Holding ApS ikke har godtgjort, at udbyttet er modtaget af et udenlandsk moderselskab, som opfyldte kravene til at fritage H1 Holding ApS for at indeholde udbytteskat.
 Højesteret tiltræder endvidere, at H1 Holding ApS er ansvarlig for betalingen af den ikke inde- holdte udbytteskat, jf. kildeskattelovens § 69, stk. 1.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 Holding ApS betale 750.000 kr. til Skatteministeriet.
 De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8a.


text:
Er medarbejderne berettigede til at optage samtaler på arbejdspladsen? | JobDanmark
 Er medarbejderne berettigede til at optage samtaler på arbejdspladsen?
 Skrevet af INNOVA Advokatfirma.
 INNOVA Advokatfirma er et moderne og innovativt advokatfirma, hvor nytænkning og praktisk forretningsforståelse kombineres med et højt fagligt niveau til fordel for vores kunder. INNOVA Advokatfirma yder rådgivning til både erhvervsvirksomheder og privatpersoner om ansættelsesretlige forhold, herunder særligt funktionærretlige forhold.
 Læs mere om INNOVA Advokatfirma her.
 Højesteretsdom af 19. august 2019
 Højesteret tog for nyligt stilling til, hvorvidt en ansats lydoptagelse af et møde – uden de andre mødedeltageres vidende – kunne begrunde bortvisning eller opsigelse. Højesteret udtalte i denne sammenhæng, hvilke forhold der må inddrages i den konkrete afvejning.
 Sagen angik en ansat, som havde lydoptaget et møde uden de andre mødedeltageres vidende. Den ansatte havde endvidere kastet med en computermus under mødet.
 På mødet deltog direktøren i virksomheden, den ansatte selv samt to andre kundekonsulenter. Mødet omhandlede lønforhandlinger, og det drøftedes blandt andet, hvorvidt den ansatte havde op-tjent provision for månederne op til mødet.
 Kort efter mødet blev medarbejderen bortvist under henvisning til, at den ansatte havde forladt arbejdsstedet og kastet med en computermus under mødet.
 Direktøren blev nogle måneder senere bekendt med, at medarbejderen endvidere havde lydoptaget mødet. Direktøren ophævede herefter ansættelsesforholdet med tilbagevirkende kraft fra det tidspunkt, hvor den ansatte havde foretaget optagelsen af mødet.
 Den ansatte anlagde herefter sag mod virksomheden med krav om godtgørelse.
 Landsretten fandt, at lydoptagelsen var en grov misligholdelse af den loyalitetspligt, der fulgte af ansættelsesforholdet. Optagelsen berettigede derfor direktøren til at bortvise den ansatte med tilbagevirkende kraft. Medarbejderen var derfor ikke berettiget til godtgørelse. Sagen blev herefter anket til højesteret.
 Højesteret skulle på denne baggrund foretage en vurdering af, hvorvidt lønmodtageren havde misligholdt ansættelsesforholdet i en sådan grad, at direktøren havde været berettiget til at bortvise den ansatte.
 Højesterets præmisser og resultat
 Højesteret kom frem til et andet resultat end både byretten og Landsretten.
 Højesteret fandt ikke, at kastet med computermusen – under de foreliggende omstændigheder – kunne anses for en tilstrækkeligt alvorlig misligholdelse af ansættelsesforholdet til at begrunde bortvisning. Episoden fandtes endvidere ikke uden en tidligere advarsel at kunne begrunde en opsigelse af ansættelsesforholdet.
 Højesteret udtalte i forbindelse med lydoptagelsen, at der – ved den konkrete vurdering af hvor-vidt en lønmodtagers lydoptagelse af møder eller samtaler med arbejdsgiveren uden dennes viden udgør en misligholdelse af ansættelsesforholdet – blandt andet må lægges vægt på;
 Om der er et sagligt formål med lydoptagelsen, herunder om den ansatte har særlig anledning til at sikre sig bevis for en tilsidesættelse af sine rettigheder.
 Om der er relevant anledning til at foretage lydoptagelsen, f.eks. fordi lønmodtageren Har en konkret formodning om, at arbejdsgiveren vil bestride faktum.
 Hvilke oplysninger den ansatte forventer eller har til hensigt at optage, herunder om der er tale om oplysninger om rent private forhold eller oplysninger, som bør være fortrolige af hensyn til virksomheden eller andre samt.
 Den efterfølgende opbevaring og anvendelse af optagelsen.
 Der skal altså foretages en proportionalitetsvurdering af den ansattes interesse i lydoptagelsen


text:
i forhold til arbejdsgiverens og andre berørtes interesse i, at der ikke lydoptages.
 I den konkrete sag fandt Højesteret, at hverken den ansattes lydoptagelse eller den efterfølgende anvendelse af lydoptagelsen var i strid med loyalitetsforpligtelsen. Den ansatte lydoptog til eget brug for at kunne varetage sine lønmodtagerrettigheder; medarbejderen kunne ikke få det aftalte på skrift, og direktøren ændrede hele tiden holdning til provisionsspørgsmålet. Lydoptagelsen blev derfor ikke foretaget med det formål at skade direktøren, og var ej heller egnet til at skade eller kompromittere virksomhedens beskyttelsesværdige markeds- eller driftsinteresser. Lydoptagelsen havde et sagligt formål, og hensynet til direktøren og de øvrige kundekonsulenter oversteg ikke den ansattes interesse i at optage samtalen uden de øvriges viden.
 Idet de konkrete omstændigheder hverken kunne begrunde bortvisning eller opsigelse, havde den ansatte herefter krav på erstatning.
 INNOVAs anbefaling
 Lydoptagelser anvendes som bevis inden for ansættelsesret både af arbejdsgivere og lønmodtagere. I det tilfælde, hvor der ansættelsesretligt er behov for bevissikring af mundtlige aftaler eller krænkende episoder, er lydoptagelse arbejdstagerens umiddelbare bevismiddel.
 Det er kun, når der er et sagligt formål med optagelsen, at det anerkendes, at lydoptagelser kan være nødvendige. Det er som følge af dette ikke INNOVAs opfattelse, at lydoptagelser kan tillades i et videre omfang.
 Der findes flere eksempler i praksis, hvor retten har tilladt en part, som havde vanskeligt ved at løfte sin bevisbyrde for indgåelsen af en mundtlig aftale eller en krænkende episode, at dokumentere dette ved hjælp af lydoptagelse, uanset at lydoptagelsen var foretaget uden de øvrige medvirkendes kendskab.
 Højesteret bemærker i nærværende sag, at ikke enhver overtrædelse af databeskyttelseslovgivningen i forbindelse med en lydoptagelse vil udgøre en misligholdelse af ansættelsesforholdet, der kan begrunde opsigelse eller bortvisning. Databeskyttelsesforordningen kan dermed ikke bruges som et direkte middel til at statuere misligholdelse i et ansættelsesforhold.
 Det er i øvrigt ikke strafbart at foretage lydoptagelse uden de medvirkendes kendskab, når blot vedkommende, som man optager, selv deltager i samtalen, jfr. straffelovens § 263, stk. 2, nr. 2 modsætningsvis.


text:
Højesteret - Om rettergangsfejl og udløsning af reststraf
 Danmarks Domstole Alle retsinstanser Højesteret Nyheder og domsresuméer Om rettergangsfejl og udløsning af reststraf
 Om rettergangsfejl og udløsning af reststraf
 Der var ikke begået rettergangsfejl i forbindelse med vidneafhøring af forurettede, og betingelserne for udløsning af reststraf var opfyldt
 Sag 19/2020
 Dom afsagt den 3. juni 2020
 T var i landsretten idømt 2 år og 6 måneders fængsel for grov vold under anvendelse af en hammer mod forurettede F, der var halvbror til T. Straffen blev fastsat som en fællesstraf, da der var tale om strafbart forhold begået i prøvetiden for en tidligere dom, hvor T var dømt for forsøg på manddrab ved anvendelse af en skruetrækker. Reststraffen udgjorde 2 års fængsel.
 F var ved sin forklaring til politiet ikke blevet vejledt om vidnefritagelsesreglerne for en parts nærmeste. I byretten blev F pålagt at afgive vidneforklaring, hvor han forinden blev vejledt om vidnefritagelsesreglerne, herunder retten til at undlade at svare på spørgsmål, i det omfang han derved ville udsætte sig selv for straf.
 For Højesteret angik sagen, om dommen skulle ophæves og hjemvises til byretten på grund af rettergangsfejl i forbindelse med vidneafhøringen af F. I anden række angik sagen spørgsmålet om straffastsættelsen.
 Højesteret fandt, at der ikke var begået rettergangsfejl i forbindelse med vidneafhøringen af F og tog derfor ikke påstanden om ophævelse af dommen og hjemvisning til følge. Højesteret fandt endvidere, at der var tale om grov, ligeartet kriminalitet, og hverken T’s personlige forhold eller forholdet mellem længden af reststraffen og straffen for det nye forhold kunne føre til fravigelse af lovens udgangspunkt om, at der fastsattes en ubetinget fællesstraf. Højesteret tiltrådte herefter, at fællesstraffen blev fastsat til 2 år og 6 måneders fængsel.
 Læs hele dommen i sag 19/2020 (pdf)
 Læs landsrettens afgørelse i sag 19/2020 (pdf)
 Læs byrettens afgørelse i sag 19/2020 (pdf)


text:
Arbejdsgiver havde ikke pligt til at tilbyde en handicappet medarbejder deltidsarbejde
 Soeren Narv Pedersen, Jannie Stenmann Jensen, Mia Boesen
 Ifølge forskelsbehandlingsloven må en arbejdsgiver ikke forskelsbehandle eller afskedige en medarbejder på grund af handicap.
 Forskelsbehandlingsloven pålægger endvidere en arbejdsgiver at træffe foranstaltninger, der er hensigtsmæssige for at give en person med handicap adgang til beskæftigelse. Dette gælder dog ikke, hvis arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde, som ikke i tilstrækkelig omfang lettes gennem offentlige foranstaltninger.
 Hvis arbejdsgiveren overtræder forskelsbehandlingsloven, kan medarbejderen kræve en godtgørelse svarende til mellem 6-12 måneders løn.
 I Højesterets dom af 13. april 2016 i sag 98/2015 var omstændighederne, at en kommunal arbejdsgiver havde opsagt en medarbejder, der var ansat som byplanlægger, på grund af sygdom. Medarbejderen havde på det tidspunkt, hvor arbejdsgiveren opsagde hende, været deltidssyg i knap 1 1⁄2 år - med nedsat arbejdstid på 20 timer om ugen grundet en trafikulykke. Medarbejderen anmodede før opsigelsen arbejdsgiveren om fremadrettet at arbejde på deltid, hvilket arbejdsgiveren afslog. Medarbejderen anlagde herefter sag mod arbejdsgiveren med påstand om godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven.
 Højesteret fandt, at den pågældende medarbejder var handicappet, og spørgsmålet var herefter, om arbejdsgiveren havde opfyldt sin tilpasningsforpligtelse til at træffe foranstaltninger, der var hensigtsmæssige for at give medarbejderen adgang til forsat beskæftigelse.
 Endvidere gentog Højesteret i overensstemmelse med tidligere, at også nedsættelse af arbejdstid kan være en relevant tilpasningsforpligtelse.
 Arbejdsgiveren forklarede under sagen, at fuldtidsansættelse af byplanlæggere var nødvendigt for at sikre kontinuitet i arbejdet med lokalplanerne, og Højesteret fandt, at arbejdsgivers tilrettelæggelse af arbejdet i planafdelingen hvilede på saglige hensyn og fandt derfor ikke grundlag for at anfægte kommunens vurdering af, at det ikke var muligt at tilbyde medarbejderen en deltidsstilling på 20 timer om ugen.
 Højesteret fandt endvidere ikke, at det lå indenfor kommunens tilpasningsforpligtelse at opnormere bemandingen ved at ansætte en yderligere medarbejdere på fuld tid. Højesteret lagde i den forbindelse til grund, at det var blevet overvejet om medarbejdere i andre afdelinger kunne dække de manglende timer, men at dette ikke var muligt, fordi arbejdet var for specialiseret.
 I saglighedsvurderingen lagde Højesteret endvidere til grund, at det var blevet overvejet at overføre medarbejderen til en anden stilling i kommunen, men at der ikke var brug for medarbejderens speicalistfunktion i andre afdelinger.
 Højesteret fandt derfor – modsat Sø-og Handelsretten – at opsigelsen ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven. Arbejdsgiveren blev derfor frifundet.
 Rækkeviden af arbejdsgiverens tilpasningsforpligtelse er – også efter Højesterets dom - uklar og beror på konkrete forhold og omstændigheder.
 Afgørelser viser i overensstemmelse med tidligere praksis, at en arbejdsgiver i almindelighed ikke har pligt til at opnormere bemandingen.
 Det nye dommen viser, er, at der kan være tilfælde, hvor en arbejdsgiver har et særligt behov for en fuldtidsmedarbejder, og hvor det derfor kan være sagligt, ikke at opdele stillingen i to deltidsstillinger.
 Bird & Bird anbefaler, at virksomheder, der ønsker at opsige langtidssygemeldte medarbejdere, altid søger juridisk bistand.
 Bird & Bird yder rådgivning inden for alle aspekter af arbejds- og ansættelseretten. Ønsker du rådgivning inden for dette område, eller har