text:
forvaltningslovens § 3, stk. 1, nr. 5, i relation til klagesagen, der førte til afgørelsen af 6. november 2015, fordi hun tidligere havde forberedt klagesagen over sagsøgerens egen skatteansættelse.
 Klagesagen der blevet afgjort ved afgørelse af 23. december 2014 (E102), og som blev stadfæstet af Byretten ved dom af 12. juli 2016, omhandlede spørgsmålet om fordeling af et rentefradrag, mens klagesagen, der blev afgjort ved afgørelse af 6. november 2015 (E1), omhandler, hvorvidt sagsøgeren har retlig interesse i en genoptagelse af sin tidligere ægtefælles skatteansættelse. Der er således ingen sammenhæng mellem, om sagsøgerens skal have ret i sine materielle synspunkter vedrørende sin egen skattesag, og om sagsøgeren er klageberettiget/part i den tidligere ægtefælles skattesag.
 Sag 369/2016 er derfor ikke sammenlignelig med det indgåede forlig, jf. SKM2005.52.DEP, som sagsøgeren har henvist til, idet der her var tale om en situation, hvor det ikke kunne afvises, at sagsbehandleren ville være utilbøjelig til at træffe en begunstigende afgørelse i den pågældende klagesag, fordi en begunstigende afgørelse i klagesagen på grund af sammenhængen mellem klagesagen og en afgørelse truffet af sagsbehandleren i første instans kunne indebære en bebrejdelse af sagsbehandlerens egen sagsbehandling af førsteinstanssagen.
 Sagsøgeren har i sagen 369/2016 i øvrigt anført (E27), at sagsbehandleren ikke har "fulgt den sædvanlige fremgangsmåde ifm. forberedelse af sagen, herunder har ikke forudgående indhentet SKATs udtalelse til den indgive klage og sendt denne i høring hos sagsøger. " Som det fremgår af Skatteankestyrelsens brev af 3. juli 2015 (E183), har Skatteankestyrelsen indhentet en udtalelse fra SKAT i anledning af klagesagen, og den eneste grund til, at SKATs udtalelse i den anledning ikke blev sendt i høring hos sagsøgeren, var, at SKATs afgørelse ikke indeholdt nye faktiske oplysninger. Sagsbehandleren har således fulgt den sædvanlige fremgangsmåde for behandling af klagesager, og sagsbehandlerens klagesagsbehandling støtter derfor heller ikke, at sagsbehandleren skulle være inhabil.
 For så vidt angår sagerne 839/2016 og 1112/2016, skal det ydermere tilføjes, at der ikke foreligger inhabilitet ved, at det er den samme sagsbehandler, der har forberedt sagerne, der førte til de oprindelige afgørelser af den 23. december 2014 henholdsvis den 6. november 2015, og genoptagelsessagerne, der førte til afgørelserne af 6. januar 2016 (E9) og 2. februar 2016 (E11). For at en sagsbehandler kan vurdere, om der er grundlag for at genoptage en tidligere afgørelse, herunder fordi der foreligger relevante nye oplysninger, jf. skatteforvaltningslovens § 35g, er det i sagens natur nødvendigt med et kendskab til den sag, der ønskes genoptaget. Det er derfor ganske naturligt og i overensstemmelse med habilitetsreglerne, at det er sagsbehandleren, som har behandlet den oprindelige sag, der også behandler en eventuel genoptagelsesanmodning.
 For så vidt angår sag 1112/2016 kan det i øvrigt tilføjes, at afgørelsen af 23. december 2014 faktisk blev genoptaget (som følge af, at sagsøgeren ikke var blevet varslet om, at retsmøde ville blive afskåret), men at genoptagelsen blot ikke førte til et andet resultat end den oprindelige afgørelse af 23. december 2014 (E102).
 Sagsbehandleren hos Skatteankestyrelsen var derfor ikke inhabil.
 Sagsøgerens synspunkt om, at Landsskatteretten som helhed led af


text:
myndighedsinhabilitet i forbindelse med afsigelsen af de tre afgørelser, er også uden retlige holdepunkter.
 Det forhold, at Landsskatteretten under sagernes behandling tog stilling til sagsøgerens indsigelse om, at en sagsbehandler var inhabil, fører ikke til, at Landsskatteretten som myndighed var inhabil. Det fremgår derimod udtrykkeligt af forvaltningslovens § 6, stk. 2, at spørgsmål om en sagsbehandlers habilitet afgøres af myndigheden selv. Landsskatteretten blev derfor ikke som myndighed inhabil, når myndigheden fulgte de udtrykkeligt foreskrevne kompetenceregler i loven og tog stilling til sagsøgerens indsigelse om sagsbehandlerens inhabilitet.
 Derudover fremgår det udtrykkeligt af skatteforvaltningslovens § 35 g, at den myndighed, som har truffet afgørelsen, selv skal tage stilling til, om der er grundlag for genoptagelse af myndighedens afgørelse. Landsskatteretten blev derfor heller ikke som myndighed inhabil, fordi myndigheden - som udtrykkelig foreskrevet i loven - tog stilling til sagsøgerens genoptagelsesanmodning.
 Der foreligger derfor heller ikke inhabilitet hos myndigheden som helhed.
 Særligt for så vidt angår muligheden for at påklage Skatteankestyrelsens/ Landsskatterettens stillingtagen til sagsøgerens inhabilitetsindsigelse, bemærkes det, at denne stillingtagen har karakter af en procesledende beslutning i selve klagesagerne. En sådan procesbeslutning udgør ikke en selvstændig afgørelse i forvaltningsretlig forstand. Spørgsmålet om inhabilitet kan - ligesom spørgsmålet om afskæring af retsmøde, jf. afsnit 4.1. ovenfor - derfor ikke påklages særskilt og uafhængigt af afgørelsen af klagesagerne i øvrigt. Spørgsmålet kan derimod prøves i nærværende retssag i forbindelse med den samlede domstolsprøvelse af Landsskatterettens afgørelser af 6. november 2015 (E1), 6. januar 2016 (E9) og 2. februar 2016 (E11).
 De tre landsskatterets afgørelser er derfor heller ikke ugyldige som følge af inhabilitet.
 Særligt i relation til prøvelsen af Landsskatterettens afgørelse af 6. januar 2016 (sag 839/2016) skal det ydermere tilføjes, at eftersom der ikke er begået sagsbehandlingsfejl i forbindelse med afgørelsen af 6. november 2015, er der heller ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering i afgørelsen af 6. januar 2016, hvorefter der ikke er grundlag for at genoptage den tidligere afgørelse i medfør af Skatteforvaltningslovens § 35g, stk. 1-3.
 Klageberettigelse/genoptagelse af ægtefællens skatteansættelse (sag 369/ 2016)
 Særligt for så vidt angår sag 369/2016 gøres det videre gældende, at sagsøgeren ikke er klageberettiget eller har retlig interesse i en genoptagelse af sagen om den tidligere ægtefælles skatteansættelse for perioden 2008 og 2009.
 I henhold til dagældende skatteforvaltningslovs § 36, stk. 1, og § 40, stk. 1 (i dag § 35 a, stk. 2), kan SKATs afgørelser påklages af enhver, der har en væsentlig, direkte og individuel retlig interesse i den afgørelse, der klages over. Af forarbejderne til § 35 a (L212 af 24. april 2013) fremgår, at afgrænsningen af de klageberettige svarer til de tidligere gældende regler og er identisk med det skatteretlige partsbegreb.
 Det følger videre af kildeskattelovens § 4, stk. 1, at ægtefæller (lige som andre skattepligtige) beskattes hver for sig af deres egen indkomst. Samlevende ægtefæller er dog, jf. kildeskattelovens § 4, stk. 2, omfattet af særlige regler i kildeskattelovens afsnit III, hvor der i §§ 24 A til 27 findes regler om sambeskatning af ægtefæller i visse henseender. Endelig

type: other


text:
følger det af kildeskattelovens § 4, stk. 3, at samlivet mellem samlevende ægtefæller ved separation eller skilsmisse i skattemæssig henseende skal anses for ophævet på tidspunktet for separationen eller skilsmissen. Sidstnævnte bestemmelse medfører, at de særlige ægtefællebeskatningsregler ikke finder anvendelse for perioden efter skilsmissen/separationen, og at ægtefællerne således efter skilsmissen/separationen ikke er sambeskattede.
 I relation til ægtefællers eventuelle partsstatus betyder disse regler, at så længe ægtefæller er sambeskattede, har ægtefællerne en direkte økonomisk interesse i hinandens skatteforhold, idet den enes forhold har direkte betydning for den andens egne skatteforhold. Derfor er ægtefæller, der sambeskattes, også parter og klageberettiget i forhold til hinandens skattesager.
 Når sambeskatningen af ægtefæller ophører, ophører imidlertid også muligheden for, at den ene ægtefælles skatteforhold har indvirkning på den anden ægtefælles skatteforhold. Derfor er der ikke længere en direkte økonomisk interesse i den andens skattesag, og ægtefællen har derfor ikke længere partsstatus.
 I overensstemmelse hermed fremgår blandt andet følgende af Den juridiske vejledning, pkt. A,A.7.2 om det skatteretlige partsbegreb:
 "Ægtefæller er klageberettiget part vedrørende ægtefællens eller den forhenværende ægtefælles skatteansættelser for indkomstår, hvori de var samlevende i henhold til KSL § 4. På grund af sambeskatningen af ægtefæller, har ægtefæller en direkte økonomisk interesse i hinandens skatteansættelser. Ægtefæller er til gengæld ikke part i og dermed klageberettiget i den anden ægtefælles afgørelser vedrørende afgifter eller ejendomsvurdering, da de ikke har en direkte økonomisk interesse i afgørelsen." (min understregning)
 I den konkrete sag vedrører SKATs afgørelse over for den tidligere ægtefælle om, at han er berettiget til at foretage fradrag for samtlige renter på fællesgælden, perioden efter skilsmissen (jf. E99), dvs. SKAT afgørelse omhandler en periode, hvor sagsøgeren og den tidligere ægtefælle ikke var sambeskattede, jf. kildeskattelovens § 4, stk. 3.
 Sagsøgeren har dermed ikke en direkte økonomisk interesse i den omhandlede afgørelse, hverken for så vidt angår 2008 eller 2009, og hun har derfor ikke partsstatus. Sagsøgeren er derfor heller ikke klageberettiget i forhold til SKATs afgørelse, jf. dagældende skatteforvaltningslovs §§ 36 og 40.
 Det bemærkes i øvrigt, at sagsøgeren har mulighed for at gøre indsigelser mod SKATs fordeling af rentefradraget i relation til den tilsvarende afgørelse, der er truffet over for hende den 30. marts 2012 (E99). Sagsøgeren har også gjort brug af denne mulighed, idet afgørelsen som nævnt er påklaget til Landsskatteretten, ligesom den efterfølgende er indbragt for domstolene, hvor Byretten ved dom af 12. juli 2016 (SKM2016.598.BR) fastslog, at fradragsretten tilkom den tidligere ægtefælle - og dermed ikke sagsøgeren. (Dommen er som nævnt anket).
 Havde sagsøgeren derimod fået medhold i sagen for Byretten, ville hun have opnået det ønskede rentefradrag med 50 pct. af renteudgifterne, uanset at ægtefællen samtidigt havde fået fradrag for et beløb svarende til 100 pct. af renteudgiften. Sagsøgeren fik altså ved retssagen ved Byretten en prøvelse af, hvorvidt hun materielt havde ret til 50 pct. af rentefradraget, og denne prøvelse fandt sted uafhængigt af, at den tidligere ægtefælle havde fået et fradrag svarende til 100 pct. af det omhandlede rentefradrag. Det er således et spørgsmål uden for sagsøgerens interesse, hvorvidt


text:
SKAT efterfølgende kunne have ændret den tidligere ægtefælles skatteansættelse, eller om der herefter ville være meddelt fradrag med i alt 150 pct. af rentebeløbet.
 På samme måde vil SKATs eventuelle ændring af den tidligere ægtefælles ansættelse som konsekvens af, at sagsøgeren måtte få medhold i sagen 369/2016, ikke få betydning for sagsøgeren. Hun opnår ikke fradrag med 50 pct., blot fordi den tidligere ægtefælle får nedsat sit fradrag til 50 pct., idet størrelsen af hendes fradrag alene afgøres af hendes egen skattesag uanset afgørelsen i den tidligere ægtefælles skattesag. Dette forhold viser, at sagsøgeren ikke har en økonomisk interesse i den tidligere ægtefælles skatteansættelse.
 Sagsøgeren er således ikke part i sagen om den tidligere ægtefælles skatteansættelse for en periode, der ligger efter separationen, og som derfor vedrører en periode, hvor parret ikke var sambeskattet. Sagsøgeren var derfor ikke klageberettiget i sagen og har heller ikke en retlig interesse i at få sagen genoptaget.
 Da sagsøgeren ikke er part i sagen vedrørende den tidligere ægtefælles skatteansættelse, er der i øvrigt ikke grundlag for at fastslå, at sagsøgeren skulle have været partshørt i forbindelse med SKATs oprindelige afgørelse over for den tidligere ægtefælle, cf. replikken (E38, 2. afsnit).
 Det bemærkes i øvrigt afslutningsvis, at eventuelle sagsbehandlingsfejl, som SKAT måtte have begået i forbindelse med behandlingen af den tidligere ægtefælles skatteansættelse, ikke er relevante i relation til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren har krav på at få den tidligere ægtefælles skatteansættelse genoptaget. Sagsøgeren vil således under alle omstændigheder ikke have partsstatus i den tidligere ægtefælles skattesag for tiden efter parrets separation og skilsmisse.
 Vedrørende spørgsmålet om ret til fremmøde for Landsskatteretten bemærkes, at der ikke består en ubetinget ret til fremmøde. I skatteforvaltningslovens § 44, stk. 3, er udtrykkeligt skabt hjemmel for, at en anmodning om fremmøde kan afslås, hvis "denne fremgangsmåde efter forholdene må anses for overflødig".
 Der ses ikke at foreligge nogen formalitetsmangler ved selve afgørelserne om at afvise fremmøde, og der er ikke påvist nogen omstændigheder, der skulle give anledning til at tilsidesætte skønnet over, at fremmøde var overflødigt, eller at fremmøde kunne have haft nogen betydning for sagens afgørelse.
 Det er derfor ikke en mangel ved Landsskatterettens afgørelser, at sagsøger blev afskåret fra fremmøde.
 Vedrørende sagsøgers inhabilitetsindsigelser bemærkes, at der generelt ikke foreligger inhabilitet, fordi en sagsbehandler behandler flere sager vedrørende samme skatteyder, og der er hverken i sagernes karakter eller IAs arbejde med sagerne noget, der kan give anledning til en formodning om, at hun skulle have haft en særlig interesse i sagernes udfald, og at denne interesse skulle have påvirket hendes forberedelse af sagerne, hvis afgørelse hun i øvrigt ikke deltog i.
 Der er således intet grundlag for sagsøgers påstand om, at IA skulle have været inhabil.
 Der ses heller ikke noget grundlag for sagsøgers påstand om, at Landsskatteretten ved sin stilling til spørgsmålet om IAs habilitet skulle have pådraget sig myndighedsinhabilitet, eller at Landsskatteretten på anden måde skulle have en sådan særlig, uvedkommende interesse i sagernes udfald, at der foreligger myndighedsinhabilitet.
 Vedrørende spørgsmålet i BS 10A-369/2016 om


text:
sagsøgers partsstatus bemærkes, at sagsøger blev skilt fra sin daværende ægtefælle den 30. juli 2008, og sambeskatningen ophørte denne dato.
 Efter denne dato har den tidligere ægtefælles personlige skatteforhold som udgangspunkt ingen relevans for sagsøger, og sagsøger har ikke partsstatus i ægtefællens skattesager.
 Sagsøger er meddelt aktindsigt i det omfang, det har haft betydning for hendes egne skatteforhold, og spørgsmålet om sagsøgers egen ret til rentefradrag vedrørende den tidligere fælles ejendom er særskilt påklaget og afgjort ved Byrettens dom af 12. juli 2016 (SKM2016.598.BR).
 Hun har således, som anført af sagsøgte, ingen retlig interesse i skattesagen vedrørende sin forhenværende ægtefælle.
 Idet yderligere bemærkes, at sagsøgers henvisning til EMK, herunder til flere bestemmelser, der ikke finder anvendelse på sager og sagsbehandling af den her foreliggende karakter, ikke kan føre til et andet resultat, tages sagsøgtes frifindelsespåstand til følge i alle tre sager.
 Efter sagernes resultat skal sagsøger betale sagsomkostninger til sagsøgte med samlet 32.000 kr. med tillæg af moms.
 Retten har herved taget udgangspunkt i, at værdien af hver sag er fastsat til 73.462,82 kr. svarende til det rentefradrag, sagsøger har gjort gældende at være berettiget til. Sagerne blev indledningsvist kompliceret af den måde, sagsøger havde formuleret sine påstande på, men endte med langt hen ad vejen at vedrøre de samme indsigelser. Sagsforberedelsen har alene bestået i et enkelt særligt forberedende telefonisk retsmøde og indgivelse af replik og duplik samt påstandsdokumenter, og hovedforhandlingen varede under en hel retsdag.
 Sagsøger A skal inden 14 dage betale i alt 40.000 kr. i sagsomkostninger til sagsøgte.


text:
Højesteret frikendte i en samtidig anlagt sag arbejdsgiver for at være erstatningsansvarlig for skaden, selvom arbejdstidslovens regel om maksimal ugentlig arbejdstid var overskredet.
 Højesteret har den 13. juni 2017 afsagt dom i henholdsvis en sag mod Ankestyrelsen og en sag mod arbejdsgiver. De to sager vedrørte en kvinde, som fik psykiske gener, efter at hun i en længere periode i en stilling som administrativ medarbejder havde været udsat for en arbejdsmæssig belastning med merarbejde af betydeligt omfang.
 Primært grundet en kollegas udstationering men også grundet en senere omstrukturering udførte hun i en lang periode næsten to administrative medarbejderes arbejde. Det medførte et øget pres på hende både med hensyn til arbejdstempoet og arbejdsdagenes længde.
 Sagen mod Ankestyrelsen
 Ankestyrelsen afviste at forelægge sagen for Erhvervssygdomsudvalget. Begrundelsen var, at der ikke var mulighed for, at en forelæggelse ville kunne føre til anerkendelse af tilpasningsreaktionen. Ankestyrelsen vurderede, at der var årsagssammenhæng mellem kvindens arbejde og tilpasningsreaktion, men lagde vægt på, at ”en tilpasningsreaktion ikke er en sygdom af en karakter, der vil kunne anerkendes som en erhvervssygdom”, og at kvindens ”diagnose er af forbigående karakter og (hendes) arbejde ikke har været af en særlig art.”
 Hovedproblemet i sagen var derfor dels skadesbegrebet/sygdomsbegrebet og dels om belastningerne faldt ind under arbejdets særlige art.
 Landsretten frifandt Ankestyrelsen.
 Kort før sagen skulle afgøres i Højesteret, udtalte Retslægerådet som svar på supplerende spørgsmål, at kvindens tilstand for perioden efter 2 år måtte diagnosticeres som anden belastningsreaktion F43.8. Ankestyrelsen traf derefter en ny afgørelse om, at kvindens fortsatte psykiske gener diagnosticeret som anden belastningsreaktion skulle hjemvises til Arbejdsmarkedets Erhvervssikring med henblik på forelæggelse for Erhvervssygdomsudvalget. Begrundelsen var, at der var mulighed for, at en forelæggelse af sagen ville kunne føre til anerkendelse af belastningsreaktionen. Ankestyrelsen lagde vægt på, ”at Retslægerådet har vurderet, at der er sammenhæng mellem belastningerne forud for sygemeldingen tilbage i 2011, altså den erhvervsmæssige udsættelse, og tilstanden anden belastningsreaktion F43.8.” Samtidig fastholdt Ankestyrelsen afslaget på anerkendelse af kvindens tilpasningsreaktion uden forelæggelse for udvalget med henvisning til, at Retslægerådet ”har udtalt, at der ikke er anledning til retrospektivt at ændre denne diagnose.”
 Sagen for Højesteret angik derfor, om kvindens psykiske lidelse skulle anerkendes som en erhvervssygdom i henhold til arbejdsskadesikringslovens 7, stk. 1, nr. 2, 2. led, eller om sagen eventuelt skulle hjemvises til Arbejdsmarkedets Erhvervssikring med henblik på forelæggelse for Erhvervssygdomsudvalget, jf. lovens § 7, stk. 3.
 Ankestyrelsen gjorde gældende, at en tilpasningsreaktion som udgangspunkt ikke kan være en erhvervssygdom. Anerkendelse af en tilpasningsreaktion vil ifølge Ankestyrelsen indebære en udhuling af erhvervssygdomsbegrebet på grund af lidelsens karakter, fordi der er tale om en tilstand, der ikke kan vare mere end to år, og fordi der er tale om en tilstand, hvor individuel disposition og sårbarhed spiller en væsentlig rolle for risikoen for tilpasningsreaktionens opståen og udformningen af de træk, hvormed den manifesterer sig. –Højesteret gav ikke Ankestyrelsen medhold heri.
 Ankestyrelsen gjorde særligt gældende, at kvindens gener var af forbigående karakter – altså ville forsvinde inden 2 år – og at det måtte ”skyldes en anden


text:
sygdom, som har sin egen selvstændige årsagsforklaring” hvis hun stadig havde gener efter 2 år. Herudover gjorde Ankestyrelsen særligt gældende, at kvindens arbejde ikke havde været af en særlig art. –Ankestyrelsen fik heller ikke medhold i disse to synspunkter.
 Ankestyrelsen – som ikke havde fundet grundlag for at forelægge sagen for Erhvervssygdomsudvalget – gjorde yderligere gældende, at kvinden ikke kunne få dom for, at Ankestyrelsen skal hjemvise sagen til Arbejdsmarkedets Erhvervssikring med henblik på forelæggelse for Erhvervssygdomsudvalget, da dette ”... er et sagsbehandlingsskridt, som arbejdsskademyndighederne råder over.” –Heller ikke dette synspunkt gav Højesteret Ankestyrelsen medhold i.
 Højesteret fandt ved dom af 13. juni 2017, at Ankestyrelsen skal hjemvise sagen til Arbejdsmarkedets Erhvervssikring med henblik på forelæggelse for Erhvervssygdomsudvalget.
 Højesteret lagde efter de lægelige oplysninger til grund, at kvindens psykiske lidelse endnu ikke er ophørt, og at den i øvrigt også var behandlingskrævende i perioden før Ankestyrelsens afgørelse truffet mere end to år efter belastningernes ophør.
 Højesteret vurderede, at de arbejdsmæssige belastninger må anses for at høre til arbejdets særlige art efter arbejdsskadesikringslovens § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led.
 På baggrund af Retslægerådets svar var det Højesterets opfattelse, at der også er mulighed for, at kvindens psykiske lidelse de første to år vil kunne anerkendes som en arbejdsskade efter § 7, stk. 1, nr. 2, 2. led. Derfor burde sagen ifølge Højesteret have været forelagt for Erhvervssygdomsudvalget, inden Ankestyrelsen traf sin afgørelse.
 Med henvisning til, at Ankestyrelsen for så vidt angår kvindens psykiske lidelse efter to år diagnosticeret som anden belastningsreaktion har truffet afgørelse om forelæggelse for Erhvervssygdomsudvalget, fandt Højesteret, at der på det foreliggende grundlag ikke bør tages stilling til den nedlagte påstand om anerkendelse af kvindens psykiske lidelse. I stedet for fandt Højesteret, at forelæggelsen for udvalget bør udvides til også at omfatte hendes psykiske lidelse de første to år.
 Elmer Advokaters kommentarer til arbejdsskadesagen
 *Det har i årevis været Ankestyrelsens opfattelse, at en tilpasningsreaktion ikke kan være en erhvervssygdom i arbejdsskadesikringslovens forstand. Med ændringen af Ankestyrelsens afgørelse tilsidesætter Højesteret Ankestyrelsens opfattelse. Højesterets dom fastslår således principielt, at en tilpasningsreaktion kan være en erhvervssygdom i arbejdsskadesikringslovens forstand.
 Dommen har dermed også principiel betydning for arbejdsskadesikringslovens skade- og sygdomsbegreb. Herunder har dommen efter vores opfattelse særlig betydning i forhold til Ankestyrelsens fortolkning af skadebegrebet og højesteretsdommen U.2014.452H – en fortolkning som har ført til, at en række skader afvises, fordi belastningerne ikke vurderes at være egnet til at medføre andet end forbigående gener uden behandling, jf. bl.a. principafgørelse 33-14 (nu 32-17) og på det psykiske område bl.a. principafgørelse 25-15.
 Højesterets bemærkning om, at kvindens ”psykiske lidelse endnu ikke er ophørt, og at den i øvrigt også var behandlingskrævende i perioden før Ankestyrelsens afgørelse”, er udtryk for, at skadebegrebet må vurderes konkret for den pågældende, og at en skade ikke blot kan afvises, fordi det lægefagligt generelt vurderes, at generne går i sig selv uden behandling. Dermed er hverken principafgørelse 33-14 (nu 32-17) eller principafgørelse 25-15 og den deri foretagne afstandtagen fra landsretsdommen U.2009.2022V holdbar med den afsagte Højesterets


text:
dom.
 *Med den gengivne bemærkning fra Højesteret – om at kvindens psykiske lidelse endnu ikke er ophørt, og at den i øvrigt også var behandlingskrævende i perioden før Ankestyrelsens afgørelse, som blev truffet mere end to år efter kvinden blev syg – slår dommen konkret fast, at kvindens psykiske lidelse opfylder lovens sygdomsbegreb, jf. princippet i U.2014.452H. Underforstået kan hendes psykiske lidelse dermed muligvis begrunde ydelser efter loven.
 *Herudover fastslår dommen, at arbejdsmæssige belastninger som stor arbejdsmængde, øget arbejdstempo og overarbejde kan opfylde betingelsen om at være et arbejde af en særlig art, og at betingelsen konkret er opfyldt i kvindens tilfælde.
 *Endelig har det i mange år været Ankestyrelsens opfattelse, at den skadelidte ikke kan få dom for, at Ankestyrelsen skal hjemvise en sag til Arbejdsmarkedets Erhvervssikring med henblik på forelæggelse for Erhvervssygdomsudvalget. Denne opfattelse tilsidesætter Højesterets dom også, og dommen er på dette punkt også principiel. Højesteret er dermed nået til samme resultat som Vestre Landsret i en principielt behandlet 1. instanssag fra 2015, der også blev ført af Elmer Advokater, U.2016.988V.
 Sagen mod arbejdsgiver
 Arbejdsgiver afviste at være erstatningsansvarlig for kvindens psykiske lidelse, allerede fordi lidelsen ikke var anerkendt som en arbejdsskade i henhold til arbejdsskadesikringsloven.
 Sagen for Højesteret angik, om arbejdsgiver havde handlet ansvarspådragende, og kvinden derfor var berettiget til godtgørelse for svie og smerte som følge af den arbejdsmæssige belastning med merarbejde af betydeligt omfang.
 Højesteret fandt ved dom af 13. juni 2017 ikke, at kvindens arbejdsgiver har handlet ansvarspådragende.
 Højesteret fandt, at det ikke i sig selv kan begrunde erstatningsansvar for arbejdsgiveren, at kvinden havde haft overarbejde i et omfang, som overskred arbejdstidslovens regel herom.
 Efter bevisførelsen lagde Højesteret til grund, at kvinden over for sine overordnede fremtrådte robust og villig til at påtage sig merarbejde, selv om dette indebar en yderligere arbejdsmæssig belastning af hende. Hun gav ikke på noget tidspunkt udtryk for, at hun ikke kunne nå at løse opgaverne, og hendes arbejdsgiver blev heller ikke på anden måde gjort opmærksom på, at hendes arbejdsbyrde var for stor.
 Højesteret vurderede, at kvindens arbejdsgiver under disse omstændigheder ikke havde haft anledning til at antage, at hun var udsat for en arbejdsmæssig belastning, som oversteg, hvad hun kunne magte, og at der var behov for at træffe særlige forholdsregler for at lette hendes arbejdsbyrde.
 Elmer Advokaters kommentarer til ansvarssagen
 *Højesterets dom er en konkret frifindelse af arbejdsgiveren, og dommen slår fast, at arbejdstidslovens regel om maksimal ugentlig arbejdstid ikke i sig selv er en erstatningsretlig relevant norm og dermed culpanormerende.
 Den ansatte bærer således selv risikoen for at blive syg af at arbejde i et omfang, der overskrider arbejdstidsloven, hvis den ansatte ikke selv på den ene eller anden måde over for sin overordnede har givet udtryk for, at arbejdsbyrden er for stor. Havde kvinden omvendt til sin overordnede givet udtryk for, at den store arbejdsbyrde var for belastende for hende, må det med de givne præmisser formodes, at Højesteret havde fundet, at arbejdsgiver havde handlet ansvarspådragende overfor kvinden, hvis arbejdsgiveren havde undladt at


text:
Højesteret - Sagsomkostninger i sager behandlet i småsagsprocessen
 Danmarks Domstole Alle retsinstanser Højesteret Nyheder og domsresuméer Sagsomkostninger i sager behandlet i småsagsprocessen
 Sagsomkostninger i sager behandlet i småsagsprocessen
 Sagsomkostninger i kæresager behandlet i småsagsprocessen
 Sagerne BS-54914/2019-HJR og BS-54919/2019-HJR
 Kendelser afsagt den 28. maj 2020
 DBK Byggeselskab IVS under konkurs
 Med bistand fra en rettergangsfuldmægtig anlagde A og B sager ved byretten mod DBK Byggeselskab IVS under konkurs med påstand om betaling af bl.a. nettoløn. Sagerne blev behandlet efter reglerne i retsplejelovens kapitel 39 om behandling af sager om mindre krav (småsagsprocessen). Byretten gav A og B medhold i de økonomiske krav og opgjorde sagsomkostningerne til retsafgiften på 500 kr.
 A og B kærede spørgsmålet om sagsomkostninger til landsretten, hvor sagerne også blev behandlet efter reglerne i retsplejelovens kapitel 39. A og B fik også i landsretten bistand fra en rettergangsfuldmægtig. Landsretten gav A og B medhold i, at byretten skulle have til¬kendt A og B sagsomkostninger ud over retsafgiften, idet A og B også skulle have tilkendt et beløb til dækning af udgift til rettergangsfuldmægtig. Landsretten ophævede sagsomkostningerne for kæresagernes behandling ved landsretten.
 Sagen for Højesteret angik sagsomkostningerne for landsretten. Højesteret udtalte, at A og B ved landsrettens kendelser fik medhold i deres kære og derfor som udgangspunkt havde krav på dækning af sagsomkostninger. Højesteret udtalte endvidere, at der ikke forelå særlige grunde til at fravige dette ud¬gangspunkt, da A og B havde haft behov for bistand fra en rettergangsfuldmæg¬tig til at få kæret afgørelserne. Højesteret fandt herefter, at der burde tilkendes A og B et beløb til dækning af udgiften til rettergangsfuldmægtig for landsretten.
 Læs hele kendelsen i sag BS-54914/2019-HJR (pdf)
 Læs hele kendelsen i sag BS-54919/2019-HJR (pdf)


text:
Skat.dk: DIS-indkomst - pensionsindbetalinger - udnyttelse af fradragsret
 08 Dec 2016 07:39
 13 Jun 2016 08:12
 SKM2016.573.HR
 Bortseelsesret, pension
 Sagen drejede sig om, hvorvidt pensionsudbetalinger til appellanten, svarende til pensionsindbetalinger hidrørende fra DIS-indkomst, er skatte- og afgiftsfrie efter pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4, hvorefter udbetalinger ikke medregnes til den skattepligtige indkomst, hvis der ikke har været fradragsret eller bortseelsesret for indbetalingerne.
 Højesteret tiltrådte af de grunde, som landsretten havde anført, at den omstændighed, at appellanten ikke har haft nogen skattemæssig fordel af bortseelsesretten for pensionsindbetalingerne, ikke kan føre til, at pensionsudbetalingerne er skatte- og afgiftsfri efter pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4.
 Landsretten havde i sin begrundelse tillagt det afgørende vægt, at det af bestemmelsens forarbejder fremgår, at det alene har været meningen med reglen at kompensere for situationer, hvor der ikke har været fradragsret for pensionsudbetalinger, men ikke, hvor fradragsretten ikke har kunnet udnyttes.
 Højesteret fandt ikke, at appellantens anbringende om et generelt princip om symmetri i beskatningen kunne føre til et andet resultat.
 Højesteret stadfæstede på denne baggrund Østre Landsrets dom, (SKM2014.701.ØLR).
 Pensionsbeskatningsloven § 20, stk. 4
 Den Juridiske Vejledning 2016-2 C.A.10.2.1.4
 Den Juridiske Vejledning 2016-2 C.A.3.4.6.5
 Søfartens Ledere som mandatar for A (Advokat Poul Hvilsted)
 (Kammeradvokaten v/Advokat Bodil Søes Petersen)
 Poul Søgaard, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm og Jens Kruse Mikkelsen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 23. afdeling den 17. september 2014 (SKM2014.701.ØLR).
 Appellanten, Søfartens Ledere som mandatar for A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at udbetalinger til A fra hans arbejdsgiveradministrerede pensionsordninger, der svarer til indbetalinger foretaget siden 1. januar 2008, er skatte- og afgiftsfri.
 Løn og pensionsindbetalinger
 A er ansat som skibsfører (kaptajn) hos Rederiet G1 og gør tjeneste ombord på et containerskib, der er indregistreret i Dansk Internationalt Skibsregister (DIS). Hans lønindkomst er omfattet af sømandsbeskatningslovens § 5 som såkaldt DIS-indkomst, hvilket indebærer, at han modtager en nettoløn. Der er i henhold til hans ansættelsesvilkår løbende foretaget indbetalinger (arbejdsgiver- og lønmodtagerbidrag) til en arbejdsgiveradministreret pensionsordning hos PFA i forbindelse med udbetaling af hans DIS-indkomst.
 A har ikke haft anden skattepligtig lønindkomst i den relevante periode, dvs. siden 1. januar 2008. Han har siden indkomståret 2012 modtaget visse skattepligtige pensionsudbetalinger fra PFA.
 Ud over den anførte arbejdsgiveradministrerede pensionsordning i PFA har A i årene 2008, 2009, 2011 og 2012 indbetalt beløb på private rate- og kapitalpensioner. Disse private pensioner er ophævet mod betaling af afgift for ophævelse før tid. Siden 2013 har A ikke haft privattegnede pensionsordninger.
 Kompensationsbeløb fra Udligningskontoret
 Hjemmesiden for Udligningskontoret for Dansk Søfart (www.udligningskontoret.dk) indeholder en "Orientering om DIS og kompensation". Heraf fremgår bl.a.:
 1. Indledende om DIS
 I 1988 vedtog Folketinget loven om Dansk Internationalt Skibsregister (DIS), der blandt andet betyder, at hyre optjent om bord på DIS-skibe skal være fritaget for beskatning. I 2005 blev reglerne for beskatning af søfolk væsentlig ændret; lovændringerne havde til formål at tilpasse reglerne om beskatning af søfolk til EU's retningslinjer om statsstøtte til søtransportsektoren og forenkle reglerne, der tidligere var et samspil mellem kildeskatteloven, ligningsloven


text:
og den dagældende sømandsfradragslov.
 DIS-ordningen betyder, at ansatte forhyret på et skib indregistreret i DIS-registret, får udbetalt hyren, uden at der trækkes A-skat og arbejdsmarkedsbidrag. På årsopgørelsen vil DIS-indkomsten stadig skulle medregnes som en del af A-indkomsten/den personlige indkomst, men der sker en lempelse i selve skatteberegningen, således at der ikke bliver betalt skat af DIS-indkomsten.
 At der ikke skal trækkes skat af den optjente DIS-indkomst betyder umiddelbart, at søfarende, der har personlige individuelle fradrag, ikke vil kunne udnytte skatteværdien af fradragene til nedsættelse af den beregnede skat. Som eksempel på individuelle fradrag kan nævnes privattegnede pensionsordninger, renteudgifter, børne- og hustrubidrag samt uudnyttede fradrag overført fra ægtefælle (ingen indkomst i skatteåret eller underskud af selvstændig virksomhed).
 Rederierne og de søfarendes organisationer har derfor aftalt, at søfarende, der har sådanne fradrag og er fuldt skattepligtige til Danmark eller Færøerne sammen med den aftalte hyre, skal have udbetalt et kompensationsbeløb svarende til skatteværdien af de uudnyttede individuelle fradrag. Denne opgave forestås af Udligningskontoret, og udbetalingerne foregår i privat regi og er finansieret af de danske rederier.
 2. DIS hyren indeholder
 Der gives kun kompensation for personlige individuelle fradrag, idet fradrag, der er gældende for alle søfarende, er indregnet i den aftalte hyre.
 I den DIS-hyre der er aftalt for sejlads i DIS uden for begrænset fart, er skatteværdien af følgende fradrag indregnet:
 Når standardfradraget benyttes, kan der ikke fratrækkes udgifter til fagforening, A-kasse og andre lønmodtagerudgifter. Der beregnes dog kompensation for efterlønsbidraget.
 4. Kompensation
 For at få beregnet kompensation skal den søfarende enten indsende en begæring om udstedelse af kompensation til Udligningskontoret ...
 Hovedreglen er, at den søfarende skal have samme udnyttelse af sine fradrag, som andre fuldt skattepligtige personer. Skattepligtige personer, der ikke har DIS-indkomst, får nedsat skatten med skatteværdien af de personlige individuelle fradrag. DIS-søfarende får udbetalt skatteværdien af fradragene ved siden af den aftalte DIS-hyre som kompensationsbeløb.
 5. Eksempler på fradrag der berettiger til kompensation
 Generelt gives der kompensation for alle individuelle fradrag der benyttes af SKAT til nedsættelse af skatten, heraf kan specielt nævnes:
 Privattegnede pensioner:
 Der kan kun opnås kompensationstillæg for indbetaling på en arbejdsgiveradministreret pensionsordning, hvis der indbetales mere end fastsat i overenskomsten (eller ansættelsesaftalen). Det fremgår af hjemmesiden under rubrikken "Spørgsmål og svar" som svar på spørgsmålet: "Hvad får jeg i kompensation hvis jeg tegner en supplerende pensionsordning, dvs. indbetaler mere end den overenskomstmæssige indbetaling? "
 A har i henhold til denne udligningsordning modtaget kompensationstillæg for bl.a. sine indbetalinger på private rate- og kapitalpensioner i perioden 2008-2012, mens han ikke har modtaget kompensationstillæg for indbetalinger på den arbejdsgiveradministrerede pensionsordning.
 Søfartens Ledere har navnlig anført, at As indbetalinger til sin arbejdsgiveradministrerede pensionsordning er sket med frie midler (skattefri DIS-indkomst), og når sådanne midler indbetales på en pensionsordning, følger det generelt af pensionsbeskatningslovens princip om symmetri i beskatningen - og konkret af pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4 - at der kan ske skatte- og afgiftsfri udbetaling af et beløb svarende til de skattefri indbetalinger.
 Det fremgår således både af sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3, og af lovens


text:
forarbejder, at der med loven er etableret et system med skattefritagelse for DIS-indkomst. Det ændrer ikke herved, at DIS-ordningen rent skatteteknisk er etableret som et fradrag, der nedbringer indkomst optjent om bord på skibe registreret i DIS til 0 kr. Det fremgår endvidere af forarbejderne til pensionsbeskatningslovens § 53 A fra 1998 og til lovens § 20, stk. 4, og § 32, stk. 1, fra 2007, at formålet med bestemmelserne er at indføre symmetri i beskatningen, således at manglende fradrags- eller bortseelsesret modsvares af, at udbetalinger er skattefri.
 Søfartens Ledere har i anden række anført, at A ikke har haft fradrags- eller bortseelsesret for sine pensionsindbetalinger til den arbejdsgiveradministrerede pensionsordning, og at udbetalingerne derfor er skattefri efter pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4.
 Da As indbetalinger på pensionsordningen udelukkende hidrører fra skattefri DIS-indkomst, er betingelserne i § 20, stk. 4, opfyldt, fordi en skattefri indkomst ikke meningsfyldt kan reduceres med et fradrag eller en bortseelsesret. Resultatet vil i alle tilfælde være, at der ikke er nogen betalbar skat og dermed ikke nogen realitet i eller økonomisk værdi ved hverken en fradrags-eller bortseelsesret.
 Forarbejderne til pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4, nævner kun to eksempler på, at udbetalinger er skattepligtige, selv om indbetalingerne efter omstændighederne ikke har haft fradragsmæssig virkning for den pågældende skatteyder. Det drejer sig om situationer, hvor en skatteyders indkomst ikke overstiger personfradraget, og hvor en skatteyders indkomst er omfattet af ligningslovens § 33 A om lempelse af beskatningen for arbejdsindkomst optjent uden for Danmark. Da DIS-ordningen på daværende tidspunkt havde eksisteret i 20 år og må forudsættes velkendt af lovgiver, burde den i givet fald have været omtalt i forarbejderne, hvis DIS-indkomst ikke skulle kunne omfattes af undtagelsen i pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4.
 DIS-ordningen med skattefri nettoløn er uden sidestykke i dansk skattelovgivning, og generelle udtalelser i lovforarbejder kan derfor ikke ukritisk og løsrevet fra sammenhængen overføres på DIS-ordningen. Når det i forarbejderne anføres, at pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4, ikke skal gælde, "hvor fradragsretten ikke har kunnet udnyttes", henviser lovgiver derfor til et tilfælde, hvor fradragsretten ikke har kunnet udnyttes på grund af lønmodtagerens egne forhold (som i de to ovenfor anførte eksempler), og ikke på grund af det ene faktum, at lønmodtageren er ansat på et skib, som er registreret i DIS.
 A har i øvrigt ikke fået udbetalt kompensationstillæg for indbetalingerne på den arbejdsgiveradministrerede pensionsordning fra Udligningskontoret. Han har for Højesteret frafaldet at gøre gældende, at han ikke skal beskattes af udbetalinger fra de private pensionsordninger, da han har fået udbetalt kompensationstillæg fra Udligningskontoret for sine indbetalinger hertil, og han har derfor for Højesteret tilpasset sin påstand i overensstemmelse hermed.
 Skatteministeriet har navnlig anført, at udbetalinger fra As pensionsordninger med løbende udbetalinger ikke opfylder betingelserne i pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4, for at kunne udbetales uden at skulle medregnes til den skattepligtige indkomst. Der er således ikke tale om udbetalinger fra ordninger, som svarer til indbetalinger, der ved hans opgørelse af den skattepligtige indkomst ikke har været fradragsret eller bortseelsesret for. Udbetalingerne vil derfor være


text:
omfattet af hovedreglen i pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 1, hvorefter udbetalingerne skal medregnes til den skattepligtige indkomst.
 Området for undtagelsesbestemmelsen i pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4, fremgår klart af lovens ordlyd, hvorefter det afgørende er, om der "har været hel eller delvis fradrags- eller bortseelsesret" for indbetalinger på pensionsordningen. Anvendelsesområdet er også meget klart beskrevet i bestemmelsens forarbejder. Det fremgår således af forarbejderne, at det afgørende i relation til den symmetribetragtning, som Søfartens Ledere påberåber sig, er, om lovgivningen hjemler fradragsret for den pågældende pensionsindbetaling. Er dette ikke tilfældet, vil de tilsvarende pensionsudbetalinger kunne udbetales skattefrit efter bestemmelsen. Afgørende er derimod ikke, om den pågældende skatteyder - af den ene eller den anden grund - ikke skattemæssigt har haft glæde af den hjemlede fradragsret eller bortseelsesret.
 I forarbejderne nævnes som eksempel på, at pensionsindbetalinger ikke har haft fradragsmæssig virkning, at skatteyderens indkomst er undergivet lempelse efter ligningslovens § 33 A. Lempelse efter denne bestemmelse indebærer, at den samlede indkomstskat nedsættes med det beløb, der forholdsmæssigt falder på den udenlandske indkomst. Skattenedsættelsen - lempelsen - efter sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 1, sker på akkurat samme måde, idet den samlede indkomstskat nedsættes med det beløb, der forholdsmæssigt falder på DIS-indkomsten.
 Der har i overensstemmelse med de gældende regler herom været fradragsret henholdsvis bortseelsesret for As pensionsindbetalinger. Om han ikke har kunnet udnytte fradragsretten eller personligt ikke har haft gavn af bortseelsesretten, indebærer efter de meget klare forarbejder ikke, at pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4, finder anvendelse. Det bemærkes herved også, at der netop er bortseelsesret for As arbejdsgivers indbetalinger på den arbejdsgiveradministrerede pensionsordning, og for ham - som for alle andre lønmodtagere, der får indbetalinger på tilsvarende pensionsordninger - indebærer det, at sådanne indbetalinger slet ikke medregnes til den skattepligtige indkomst.
 Baggrunden for, at Udligningskontoret ikke udbetaler kompensationstillæg for indbetalinger til arbejdsgiveradministrerede pensionsordninger må antages at være, at den skattefri DIS-løn, herunder pensionsdelen, ved parternes aftale fastsættes under hensyntagen til skattefriheden, jf. sømandsbeskatningslovens § 5, stk. 3.
 Lov om beskatningen af pensionsordninger mv., jf. lovbekendtgørelse nr. 1088 af 3. september 2015, bestemmer bl.a.:
 "Afsnit 1
 Pensionsordninger m.v., hvor bidrag eller præmier er skattefri, samt aldersopsparing og aldersforsikring
 § 19. Ved opgørelsen af en arbejdstagers skattepligtige indkomst medregnes ikke beløb, der af arbejdsgiveren indbetales til en af kapitel 1 omfattet ordning for arbejdstageren, herunder indbetalinger til Arbejdsmarkedets Tillægspension vedrørende arbejdsgiverbetalte dagpengeydelser i henhold til lov om sygedagpenge...
 § 20. Til den skattepligtige indkomst medregnes:
 Pension fra en pensionsordning med løbende udbetalinger. Løbende ydelser fra forsikringer, som omfattes af § 5, er dog kun indkomstskattepligtige, såfremt de udbetales til forsikrede selv eller i kraft af en begunstigelsesbestemmelse til forsikredes ægtefælle, fraskilte ægtefælle eller samlever eller dennes livsarvinger under 24 år eller forsikredes livsarvinger, stedbørn eller stedbørns livsarvinger under 24 år.
 Stk. 4. Den del af udbetalinger fra pensionsordninger som nævnt i stk. 1, der svarer til indbetalinger på ordningen, som den skattepligtige efter § 55, 1. pkt., kan godtgøre at der ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for ejeren eller kontohaveren ikke har været


text:
hel eller delvis fradrags-eller bortseelsesret for her i landet eller i udlandet, medregnes ikke til den skattepligtige indkomst.
 § 32. Den del af udbetalinger fra pensionsordninger, der svarer til indbetalinger på ordningen, som den afgiftspligtige efter kapitel 3 kan godtgøre at der ved opgørelsen af ejerens eller kontohaverens skattepligtige indkomst ikke har været hel eller delvis fradrags-eller bortseelsesret for her i landet eller i udlandet, svares der ikke afgift af.
 Indkomstskattepligtige pensionsordninger, forsikringer m.v.
 Stk. 2. Præmier eller bidrag til pensionsordninger m.v. som nævnt i stk. 1 kan ikke fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst...
 Stk. 5. Udbetalinger fra pensionsordninger m.v. som nævnt i stk. 1 til den personkreds, der er nævnt i § 55, 1. pkt., og som svarer til indbetalinger på ordningen, som der ved opgørelsen af ejerens skattepligtige indkomst har været hel eller delvis fradrags-eller bortseelsesret for her i landet eller i udlandet, medregnes til den skattepligtige indkomst..."
 Pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4, blev indsat ved lov nr. 1534 af 19. december 2007. Af de specielle bemærkninger til denne bestemmelse i lovforslaget fremgår bl.a. (Folketingstidende 2007-08, 2. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 9, s. 192):
 Efter den gældende bestemmelse i lovens § 20 medregnes udbetalinger fra visse pensionsordninger til den skattepligtige indkomst, uanset om der har været fradrags- eller bortseelsesret for indbetalingerne.
 Det foreslås at indskrænke denne bestemmelse, således at udbetalinger, der svarer til indbetalinger (opgjort efter et krone til krone princip), som personen ikke har opnået hel eller delvis fradragsret eller bortseelsesret for her i landet eller i udlandet, ikke medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
 Princippet bag den foreslåede bestemmelse er det samme som i den foreslåede bestemmelse i lovens § 32, jf. lovforslagets § 1, nr. 23, om afgifter af udbetalinger fra ordninger omfattet af lovens afsnit I, samt delvist den foreslåede bestemmelse i lovens § 53 A, stk. 5, jf. lovforslagets § 1, nr. 35, om beskatningen af udbetalinger fra ordninger omfattet af lovens afsnit II A. Der foreligger en formodning for, at der har været enten fradragsret eller bortseelsesret for alle indbetalinger til pensionsordningen. Det er således op til indehaveren af pensionsordningen at dokumentere eller sandsynliggøre, at der ikke har været fradrags-eller bortseelsesret for indbetalingerne. Dette gælder også, hvor indbetalingerne ligger langt tilbage i tid, hvor det kan være vanskeligt for indehaveren at fremskaffe dokumentationen, som for eksempel en erklæring herom fra udenlandske skattemyndigheder.
 Udbetalinger, som modsvares af fradragsberettigede indbetalinger, medregnes til den skattepligtige indkomst, uanset at indbetalingerne efter omstændighederne ikke har haft fradragsmæssig virkning for den pågældende skatteyder. Det kan være tilfældet, hvis skatteyderens indkomst ikke overstiger personfradraget, eller hvis skatteyderens indkomst er undergivet lempelse efter ligningslovens § 33 A. Meningen med reglen er alene at kompensere for situationer, hvor der ikke har været fradragsret for pensionsindbetalinger, men ikke hvor fradragsretten ikke har kunnet udnyttes.
 Tilsvarende medregnes udbetalinger, som modsvares af fradragsberettigede indbetalinger, til den skattepligtige indkomst, uanset at indbetalingerne ikke har haft fuld fradragsværdi i den pågældendes skattepligtige indkomst. Hvis der eksempelvis er foretaget indbetalinger på en


text:
pensionsordning, som ikke berettiger til fradrag i højere progressionstrin, vil udbetalingerne blive beskattet. Er der på den anden side tale om, at en beløbsgrænse for fradrag er overskredet, således at den overskydende indbetaling ikke er fradragsberettiget, vil udbetalinger, der modsvares af denne del af indbetalingen, være skattefri.
 Lov om beskatning af søfolk (sømandsbeskatningsloven), jf. lov nr. 386 af 27. maj 2005 med senere ændringer, bestemmer bl.a.:
 "Beskatning ved arbejde om bord på dansk skib registreret i Dansk Internationalt Skibsregister
 A er ansat som kaptajn på et containerskib, der er indregistreret i Dansk Internationalt Skibsregister (DIS), og hans lønindkomst er derfor fritaget for beskatning efter sømandsbeskatningslovens § 5. Hans arbejdsgiver indbetaler bidrag til en pensionsordning i PFA. Sådanne pensionsbidrag skal efter pensionsbeskatningslovens § 19 ikke medregnes i hans skattepligtige indkomst (bortseelsesret).
 Sagen angår, om A er berettiget til skatte- og afgiftsfrihed for udbetalinger fra den nævnte arbejdsgiveradministrerede pensionsordning, i det omfang udbetalingerne modsvarer indbetalinger foretaget efter den 1. januar 2008.
 Højesteret tiltræder af de grunde, som landsretten har anført, at den omstændighed, at A ikke har haft nogen skattemæssig fordel af bortseelsesretten for pensionsindbetalingerne, ikke kan føre til, at pensionsudbetalingerne er skatte- og afgiftsfri efter pensionsbeskatningslovens § 20, stk. 4.
 Det, som A har anført for Højesteret om et generelt princip om symmetri i beskatningen, kan ikke føre til et andet resultat.
 Under hensyn til, at hovedforhandlingen måtte omberammes på grund af Skatteministeriets forhold, fastsættes sagsomkostningerne til delvis dækning af advokatudgift med 30.000 kr.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Søfartens Ledere som mandatar for A betale 30.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Udenlandsk fond - selvstændig skattesubjekt
 28 Oct 2013 09:22
 08 Oct 2013 13:58
 15. afdeling, B-2345-12
 Stiftung, trust, fondsformue, ejendomsret, bevisbyrde
 Den juridiske vejledning 2013-2 C.B.2.15.1
 Den juridiske vejledning 2013-2 C.B.2.15.2
 (advokat, dr. jur. Eigil Lego Andersen)
 Norman E. Cleaver, B. Vollmond og Ivan Larsen (kst.).
 Denne sag, der er anlagt den 20. april 2012, er ved byrettens kendelse af 6. juli 2012 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Sagen drejer sig om, hvorvidt sagsøgeren, A, har en sådan rådighed over formuen i en liechtensteinsk fond, G1 Stiftung, at han skal beskattes af fondens indtægter.
 A har endelig nedlagt påstand om:
 Sagsøgerens kapitalindkomst for 2001 nedsættes med 739.243 kr.
 Sagsøgerens kapitalindkomst for 2002 nedsættes med 768.813 kr. mod at hans personlige indkomst forhøjes med 124.014 kr.
 Sagsøgerens kapitalindkomst for 2003 nedsættes med 799.565 kr. mod at hans personlige indkomst forhøjes med 301.899 kr.
 Sagsøgerens kapitalindkomst for 2005 nedsættes med 1.192.813 kr., mod at hans personlige indkomst forhøjes med 203.864 kr.
 Sagsøgerens kapitalindkomst for 2006 nedsættes med 1.305.163 kr., mod at hans personlige indkomst forhøjes med 52.214 kr.
 Sagsøgerens kapitalindkomst for 2007 nedsættes med 768.813 kr.
 Den 17. februar 2012 afsagde Landsskatteretten vedrørende indkomstårene 2001-2003 og 2005 sålydende kendelse:
 Skatteankenævnet har beskattet klageren af yderligere renteindtægter på 739.243 kr.
 Skatteankenævnet har beskattet klageren af yderligere renteindtægter på 768.813 kr.
 Skatteankenævnet har beskattet klageren af yderligere renteindtægter på 799.565 kr.
 Skatteankenævnet har beskattet klageren af yderligere renteindtægter på 1.192.813 kr.
 Fonden G1 Stiftung i Liechtenstein blev stiftet i 1983 af As (klagerens) onkel, BA, der afgik ved døden den 26. april 1998, og dennes ven, LL, der afgik ved døden den 6. august 1992. Det er uklart, hvornår og hvordan UJ, der døde den 4. november 1997, blev tilknyttet fonden, men, at fondens navn består af de tre mænds initialer, og at UJ også var engageret i fondens administration gennem årene. BA og LL indvandrede fra Spanien henholdsvis i 1991 og 1989, begge til samme adresse som UJ. BA og UJ indgik registreret partnerskab i 1989. UJ og BA var universalarvinger efter LL, BA var universalarving efter UJ, og klageren var universalarving efter BA.
 UJ og BA blev fra 1991 beskattet af renteindtægter af en skønsmæssig fastsat formue i fonden, da fonden ikke blev anset for at have selvstændig skattesubjektivitet, hvorfor fondens formue og indtægter blev henført til stifterne heraf. Beskatningen af renteindtægterne af den skønsmæssigt fastsatte formue er efter UJs og BAss død fortsat hos klageren.
 Fra 1993 er klageren endvidere blevet nægtet fradrag for renteudgifter af et lån hos G1 Stiftung med begrundelsen, at der ikke forelå et reelt gældsforhold mellem klageren og fonden.
 Nærværende klage angår spørgsmålet om forhøjelsen af klagerens indkomster med renteindtægter af den skønnede formue i fonden.
 Fonden har været genstand for flere retssager mv., således bl.a.:
 I Østre Landsrets dom afsagt den 14. januar 2005 (SKM2005.67.ØLR), hvor landsretten tog stilling til, hvorvidt den formue, som var overført til G1 Stiftung, effektivt og uigenkaldeligt var udskilt, således


text:
at fonden efter danske regler udgjorde et selvstændigt skattesubjekt, eller om der var grundlag for at anse UJ og BA for skattepligtige af indeståendet i fonden og afkastet heraf. Landsretten traf følgende afgørelse om, at kravet om en effektiv og uigenkaldelig udskillelse af fondskapitalen fra stifterens formue ikke var opfyldt, og at det derfor var med rette, at fonden ikke var tillagt dansk skattesubjektivitet:
 Landsretten må lægge til grund, at BA i årene 1991-1996 og UJ i årene 1992-1996 reelt udøvede en ejers råden over fondskapitalen.
 Landsretten har herved blandt andet lagt vægt på fondens vedtægter, som åbner mulighed for, at stifterne bevarer rådigheden over fondens formue, og at formuen ved fondens eventuelle opløsning kan føres tilbage til stifterne, sammenholdt med udtalelsen fra advokat VM af 26/4 2000, hvoraf det fremgår, at der ikke efter liechtensteinsk ret gælder et krav om effektiv udskillelse. Hertil kommer, at blandt andet kredsen af fondsbegunstigede i medfør af vedtægternes § 15 kan fastlægges i tillægsvedtægter.
 Den 25/9 1997 har UJ på et møde med skattevæsenet forklaret, at de i henhold til tillægsvedtægten selv kunne træffe beslutninger om at disponere, og at de selv kunne trække på midlerne. Sagsøgerne har ikke, på trods af skattemyndighedernes opfordringer, fremlagt disse tillægsvedtægter. Af UJs og BAs skrivelse af 21/9 1997 til G1 Stiftung fremgår det imidlertid, at BAs nevø, A, er indsat som "andenbegunstiget" i en tillægsvedtægt.
 Landsretten har endvidere lagt vægt på UJs detaljerede forklaringer til skattevæsenet ved de møder, som blev afholdt i andet halvår af 1997, samt på den hermed forbundne brevveksling. UJ har blandt andet forklaret, at fuldmagterne gav ham og BA ret til at disponere over fondens konti, købe og sælge værdipapirer, uddele legater og træffe beslutning om lån, at de ikke selv har modtaget beløb fra fonden, da det ikke har været nødvendigt som følge af deres egne, gode indkomst- og formueforhold, at fondsbestyrelsens funktion alene har været at kontrollere, at regnskabet er til stede, og udføre et overordnet opsyn med, at vedtægterne overholdes, at alle beslutninger om tildeling af lån og legater er truffet af BA og UJ, at LL, BA og UJ lige siden fondens oprettelse har været berettiget til at give instruktioner til forvaltningsfirmaet F1 om forvaltningen af fondens midler, og at UJ over for skattevæsenet har forklaret, at fonden i Liechtenstein ikke har været orienteret om, hvorledes de 8 mio. kr., som blev overført til Danmark i foråret 1993, blev disponeret. Der foreligger således ikke regnskabsmæssige registreringer i fonden herom, og fondens regnskaber er da heller ikke, på trods af flere opfordringer, blevet fremlagt for skattemyndighederne.
 Landsretten har endvidere lagt vægt på, at UJ og BA ved brev af 23/4 1993 kunne instruere G1 Stiftung om at sælge omfattende aktiver, hvilket resulterede i en overførsel af ca. 8 mio. kr. til Danmark kort efter denne instruktion.
 Endelig er der lagt vægt på den af UJ og BA udarbejdede, udaterede erklæring om G1 Stiftung. Heraf fremgår det blandt andet, at fondens midler fortsat skulle være til rådighed for stifterne


text:
som en økonomisk sikkerhed.
 Landsretten finder det herefter godtgjort, at der ikke er sket en effektiv og uigenkaldelig udskillelse af fondskapitalen fra stifternes formue. Der er således ikke grundlag for at statuere, at G1 Stiftung har haft selvstændig skattesubjektivitet i årene 1991-1996.
 Boet efter LL blev i overensstemmelse med hans testamentariske bestemmelse ubestridt delt ligeligt mellem UJ og BA. At formuen som en følge af de særegne omstændigheder er tilfaldet de to uden om dødsboet i Danmark, som blev udlagt til begravelsesomkostningerne, findes ikke at kunne medføre, at skattepligten ikke påhviler boerne efter UJ og BA.
 I Højesterets dom afsagt den 1. februar 2011 (SKM2011.97.HR) tog Højesteret stilling til, om klageren kunne fratrække renteudgifter i 1995, 1996 og 1997 af et lån hos fonden. Højesterets flertal traf afgørelse om at nægte fradragsret med begrundelsen, at det ikke var godtgjort, at der forelå et reelt låneforhold. Medens mindretallet afgav dissens for, at fradragsretten skulle anerkendes, jf. følgende:
 Tre dommere - Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen og Oliver Talevski - udtaler:
 A har bevisbyrden for, at de beløb på i alt 5 mio. kr., som han fik udbetalt i 1993, angik et reelt gældsforhold til G1 Stiftung med retlig forpligtelse til at betale renter. Det tiltrædes, at beviskravene hertil er skærpet som følge af de familiemæssige relationer mellem A og en af stifterne af fonden, BA.
 Det lægges til grund, at de 5 mio. kr., der blev udbetalt til A, stammede fra det beløb på 2 mio. CHF, svarende til knap 8,5 mio. kr., som blev overført til Danmark i henhold til brevet af 23. april 1993 til fonden. I dette brev er det anført, at BA og UJ havde besluttet at reducere fondens formue til fordel for medlemmer af stifternes familie.
 Som anført af landsretten fremgår det af det udaterede notat om G1 Stiftung bl.a., at UJ og BA fandt det mest hensigtsmæssigt, at fondens midler
 gives som proformalån, altså et lån, hvor modtageren af beløbet selv administrerer rentetilskrivning og nedskrivning af lånet.
 Det anføres endvidere, at rentetilskrivningen,
 som formentlig vil være nødvendig af hensyn til skattevæsenet, kan tillægges hovedstolen eller restbeløbet og derved være uden praktisk betydning.
 Selv om der blev udstedt gældsbrev og stillet sikkerhed til fordel for fonden vedrørende det udbetalte beløb på 5 mio. kr., forblev dokumenterne herom hos UJ og BA i Danmark. UJ og BA orienterede endvidere først fondens bestyrelse om det påståede lån ved brev af 21. september 1997, efter at bestyrelsen havde modtaget en forespørgsel herom fra kommunen. Fondens bestyrelse kan således ikke have deltaget i beslutningen om betaling af 5 mio. kr. til A eller i fastsættelsen af vilkårene herfor, herunder kravet om sikkerhedsstillelse. Et tilgodehavende fremgik følgelig heller ikke af fondens regnskaber, ligesom fondens bestyrelse ikke kan have modtaget As meddelelser om rentetilskrivninger i tiden indtil brevet af 21. september 1997.
 A tilbagebetalte ikke beløbet på 5 mio. kr. med tilskrevne renter den 1. juni 1998, på hvilket tidspunkt det påståede lån skulle være tilbagebetalt, men indgik en aftale med fonden


text:
den 28. maj 1998. På dette tidspunkt var såvel UJ som BA afgået ved døden, men UJ havde allerede fra juni 1997 været i kontakt med skattemyndighederne i anledning af de beløb, som var udbetalt til en række familiemedlemmer som lån, herunder de 5 mio. kr. til A.
 Med hensyn til As indbetalinger til fonden i 1999 og 2000 bemærkes, at kommunen i 1999 havde nægtet at godkende rentefradragene for indkomstårene 1995, 1996 og 1997, og at Skatteankenævnet i 2000 havde givet udtryk for, at der muligvis var tale om et proformalån. As indbetaling til fonden i 2003 skete på et tidspunkt, hvor Landsskatteretten i denne sag havde truffet afgørelse om at nægte ham rentefradrag for de omhandlede indkomstår. Da A betalte 9,4 mio. kr. til fonden i 2005, havde Østre Landsret ved dom af 14. januar 2005 truffet afgørelse om, at G1 Stiftung ikke havde haft selvstændig skattesubjektivitet i årene 1991-1996, ligesom denne sag om rentefradrag verserede ved landsretten.
 For Højesteret er det kommet frem, at det i første række er A og hans familie, der skal begunstiges af fondens midler, jf. pkt. 12 i de ændrede vedtægter for fonden af 21. april 1998. Det er endvidere oplyst, at fonden i perioden 1998-2006 har udbetalt betydelige beløb til A og hans familie. A forklarede for skifteretten den 18. december 2002, at han ikke havde modtaget andre beløb fra fonden end de 5 mio. kr. Først under den subsidiære afhøring for Højesteret den 13. august 2009 forklarede han, at han havde modtaget legater fra fonden, men at han ikke havde selvangivet legaterne.
 Herefter og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, finder vi, at A ikke har godtgjort, at der med hensyn til de 5 mio. kr. forelå et reelt gældsforhold til G1 Stiftung med en retlig forpligtelse for ham til at betale renter.
 Vi finder således, at det under de foreliggende omstændigheder ikke kan tillægges afgørende betydning, at der formelt blev udstedt gældsbrev og stillet sikkerhed til fordel for fonden. Det kan heller ikke tillægges afgørende betydning, at A foretog indbetalinger til fonden, når henses til tidspunkterne herfor sammenholdt med begunstigelsen i fondens vedtægter af A og hans familie og udbetalingen af legater til dem i perioden fra 1998-2006.
 Efter det anførte stemmer vi for at stadfæste landsrettens dom.
 Dommerne Peter Blok og Lene Pagter Kristensen udtaler:
 I forbindelse med udbetalingen af beløbet på 5 mio. kr. til A i foråret 1993 blev der den 27. maj 1993 under medvirken af advokat oprettet et gældsbrev, ved hvilket A erkendte at skylde beløbet til G1 Stiftung. Gælden var afdragsfri i 5 år og skulle forrentes med en rente på 12 % p.a. med kvartårlige rentetilskrivninger, idet renterne efter As valg kunne tillægges lånets hovedstol. Samtidig med oprettelsen af gældsbrevet indrømmede A fonden dels primær panteret i et ejerpantebrev på 6 mio. kr. med pant i H1 og med prioritet umiddelbart efter realkreditlån, dels sekundær panteret i aktiver, der primært var pantsat til Alm. Brand Bank. Der blev senere


text:
stillet yderligere sikkerhed, ligesom fonden accepterede at rykke for yderligere realkreditlån. Forud for hver rentetermin anmodede A fonden om, at renterne blev tilskrevet hovedstolen. Den 28. maj 1998, på hvilket tidspunkt gælden udgjorde 8.944.134,68 kr., blev der oprettet et nyt gældsbrev, i hvilket renten blev nedsat til 5 % p.a. A indbetalte 995.482 kr. på lånet i 1999, 500.200 kr. i 2000 og 400.000 kr. i 2003, hvorefter han i 2005 indfriede restgælden ved betaling af 9.400.000 kr., idet han i forbindelse hermed fik en rentedekort på 511.672 kr. Beløbet på 9.400.000 kr. blev fremskaffet ved salg af G8 med inventar til G7.
 Under de beskrevne omstændigheder består der efter vores opfattelse en stærk formodning for, at der var tale om et reelt låneforhold, idet vi herved navnlig lægger vægt på sikkerhedsstillelsen og på tilbagebetalingen af det udbetalte beløb med tillæg af renter.
 Heroverfor kan det efter vores opfattelse ikke tillægges afgørende betydning, at G1 Stiftung i tiden efter etableringen af lånet til A i en række tilfælde udbetalte "proformalån", dvs. beløb, som i realiteten var legater, til andre slægtninge af [LL], UJ og BA, jf. de to sidstnævntes udaterede notat herom. Vi lægger herved vægt på, at disse proformalån på væsentlige punkter adskilte sig fra lånet til A: de angik væsentligt mindre beløb, der blev ikke eller i hvert fald kun undtagelsesvis udstedt et lånedokument, der blev ikke stillet sikkerhed, og det modtagne beløb blev ikke tilbagebetalt, hverken med eller uden tilskrevne renter.
 Det forhold, at A har tilbagebetalt det modtagne beløb på 5 mio. kr. med tillæg af tilskrevne renter, kan efter vores opfattelse ikke frakendes betydning med henvisning til tidspunktet for betalingerne og relationen mellem A og G1 Stiftung. Det må lægges til grund, at de særlige beføjelser til at råde over en fonds midler, som stifteren af fonden efter liechtensteinsk ret kan forbeholde sig, ikke kan overføres til andre, heller ikke ved arv, og den bedømmelse af forholdet mellem G1 Stiftung og dennes stiftere, som fremgår af Østre Landsrets dom af 14. januar 2005, kan allerede af denne grund ikke overføres på forholdet mellem G1 Stiftung og A. I forhold til denne må G1 Stiftung efter de foreliggende oplysninger ikke alene anses for et selvstændigt retssubjekt, men også for et selvstændigt skattesubjekt. Dette gælder, selv om det i første række er A og dennes nærmeste familie, som kan begunstiges af fondens midler. Det må i denne forbindelse tages i betragtning, at udlodninger fra fonden vil være skattepligtige for modtagerne.
 Vi finder herefter ikke grundlag for at fastslå, at As lån på 5 mio. kr. i G1 Stiftung ikke var reelt, og for at nægte rentefradragsret med denne begrundelse.
 Efter gældsbrevet af 27. maj 1993 kunne A vælge, at de kvartårligt tilskrevne renter skulle tilskrives lånets hovedstol, og dette udnyttede han i årene 1995, 1996 og 1997. Renterne kan herefter ikke anses for forfaldne i disse indkomstår og kan derfor ikke fradrages i disse, men først i et senere indkomstår, jf. ligningslovens § 5, stk. 1.
 Herefter,


text:
og da det følger af det foran anførte, at Skatteministeriet ikke kan få medhold i sit anbringende om, at rentefradragsretten er bortfaldet som følge af konfusion, stemmer vi for at tage As subsidiære påstand til følge.
 Af sagens oplysninger fremgår, at der er enighed mellem parterne om, at G1 Stiftung, der er en såkaldt "discretionary" fond, anses for at være lovligt stiftet og gyldig i henhold til lovgivningen i Liechtenstein. Endvidere er der enighed om, at BA, der kunne tilbagekalde stiftelsen eller udvirke, at fondsformuen blev udloddet til sig selv, indtil sin død i skattemæssig henseende må anses for fortsat at være ejer af formuen.
 Om formålet mv. med fonden fremgår af det i præmisserne til landsrettens dom og Højesterets dom nævnte udaterede dokument fra 1993 med overskriften "G1 Stiftung" udfærdiget af BA og UJ bl.a.:
 Da vi gensidigt var hinandens universalarvinger, var formålet med fondet primært at undgå en belastende arveafgift. Fondets midler kunne således, ubeskåret af arveafgift, fortsat være til rådighed for de eller den længstlevende som en økonomiske sikkerhed. En egentlig uddeling af fondsmidlerne til anden side skulle altså først finde sted efter den længstlevendes død.
 Vi er imidlertid af den opfattelse, at det vil være økonomisk forsvarligt for os allerede på nuværende tidspunkt at frigøre en væsentlig del af fondets midler. En tilskyndelse hertil er, at både LLs og vore intentioner har været, at fondets midler, i hvert fald i et vist omfang, skulle kanaliseres til den unge generation i form af økonomisk støtte til f.eks. en videre uddannelse.
 I fundatsen har vi af praktiske grund anført en bestemt målgruppe, men uanset hvem den endelige modtager inden for den pågældende målgruppe måtte være, bør man tilstræbe, at så lidt som muligt af fondets midler går til skat eller anden form for afgift.
 Der blev herefter overført 2 mio. SHF, svarende til 8.483.000 kr. fra fondens konto i LGT Bank i Liechtenstein, til fondens konto i Unibank. Af beløbet blev 5. mio.kr. "udlånt" til klageren, jf. Højesterets dom af 1. februar 2011, mens øvrige beløb blev udlånt til de 3 mænds familier. I forbindelse med overførslen af beløb til familiemedlemmer blev ovennævnte dokument udleveret til medlemmerne, dog angiveligt ikke til klageren, se nedenfor.
 Den 21. september 1997 skrev UJ og BA til fonden bl.a. (oversat fra tysk):
 Vi vil benytte lejligheden til at meddele Dem, at A er nevø af BA og er omtalt som "andenbegunstiget"......i tillægsbevillingen.
 Under et møde hos skattevæsenet den 25. september 2007 forklarede UJ bl.a., jf. skattevæsenets rapport fra mødet, at
 han personligt sammen med A den 9. oktober 1997 skal til F1 i ...1, for at forklare sine dispositioner. A skal varetage fondens interesser efter UJ, hvilket er anført i tillægsvedtægter.
 Klageren har under vidneforklaringen for landsretten (dom af 14. januar 2005 i den af dødsboerne anlagte sag) udtalt, at han første gang så den af UJ og BA udfærdigede beskrivelse af fonden, jf. ovenfor, på møde i skifteretten den 18. december 2002. Videre blev udtalt, at han deltog i et møde


text:
i Liechtenstein i efteråret 1997 med fonden, men uden UJ. Han har ikke deltaget i et møde i ...1 den 7. oktober 1997 med UJ. Han havde ikke kendskab til, at han skulle være sekundær begunstiget. Under yderligere vidneforklaring for landsretten (dom af 20. juni 2008) har klageren gentaget, at han ikke i 1997 og 1998 var bekendt med, at han skulle være andenbegunstiget i fonden. Han så først brevet af 21. september 1997, da han mødte i skifteretten i 2002.
 Den 4. november 1997 afgik UJ ved døden. Efter hans død ophørte fondens ydelser til andre familiemedlemmer end klageren, hans hustru og søn. Endvidere blev de tidligere modtagne "proformalån" forsøgt inddrevet, men fonden måtte, jf. det tidligere notat fra UJ og BA, meddele gældseftergivelse, hvilket skete til alle bortset fra klageren.
 Den 11. december 1997 gjorde BA ved testamente sin nevø, klageren, til sin universalarving. Testamentet, hvormed et tidligere testamente fra 1997 (som var oprettet sammen med UJ) blev tilbagekaldt, var oprettet af BAs advokat, SS, der også blev indsat som bobestyrer.
 Den 23. marts 1998 anmodede fonden Unibank om at lukke fondens konto og overføre indeståendet til fondens konto i LGT Bank i Liechtenstein.
 Den 21. april 1998 deltog klageren sammen med SS og BA i et møde med fondsbestyrelsen i Schweiz.
 Samme dag, den 21. april 1998, fik fonden nye vedtægter, idet SS blev indsat som protektor og kun BA, klageren, klagerens hustru og klagerens søn var herefter begunstigede. Vedtægterne lyder således, idet bemærkes, at vedtægterne først blev fremlagt efter Højesterets kendelse af 24. juli 2009 om pålæg til SS om at afgive forklaring til brug for sagen om forhold, der var kommet til hans kundskab ved udøvelsen af hans virksomhed som advokat for UJ og BA og som protektor i og advokat for fonden:
 G1-Stiftung
 eksisterer siden 21. oktober 1983 i henhold til art. 552 ff. i den Liechtensteinske Person-og Selskabsret (PGR) en Stiftelse med selvstændig juridisk personlighed.
 2.1. Stiftelsens hjemsted skal være ...1 i Fyrstendømmet Liechtenstein, hvor stiftelsen også skal have sit ordinære værneting.
 4.1. Stiftelsens formål skal være den økonomiske understøttelse af medlemmerne af bestemte familier så vel som, supplerende, af naturlige og juridiske personer uden for familiekredsen.
 8. Stiftelsens Ledelsesorganer
 Stiftelsens ledelsesorganer skal være
 Bestyrelsen som det øverste ledelsesorgan
 9.1. Bestyrelsen skal være Stiftelsens øverste Ledelsesorgan, som skal bestå af et eller flere medlemmer.
 9.2. Indledningsvis udpeges Bestyrelsen af Stifteren i Stiftelsesdokumentet. Efter stiftelsen skal Bestyrelsen være berettiget til at udpege nye Medlemmer. I tilfælde af alle Bestyrelsens Medlemmers tilbagetræden, skal nye Bestyrelsesmedlemmer udpeges af den Fyrstlige Domstol, ...1 efter forslag fra den Juridiske Repræsentant....
 Fjernelse af Bestyrelsen, af enkelte Medlemmer og Suppleanter på foranledning af Stiftelsens Begunstigede (§ 50, stk. 2 i loven om Treuhandsforetagender) skal udtrykkeligt være udelukket.
 11. Protektor
 11.1. Indledningsvis skal Protektor udpeges af Stifteren. Ved udpegelsen skal Protektor udpege sin efterfølger. Fjernelse fra embedet kan til enhver tid ske ved modstående akt af den, der har foretaget udpegelsen....
 11.2. Protektor skal påse overholdelsen af Stiftelsens Fundats og generelt


text:
overvåge Stiftelsens forvaltning. Protektor har ikke repræsentationsret. Han skal være underlagt fuldstændig tavshedspligt.
 11.3. For at sikre og dokumentere, at bestyrelsens beslutninger, herunder beslutninger om ydelse af legater/lån, sker overensstemmende med denne Fundats, kræver alle beslutninger om
 Ændring af denne Fundats
 Udpegelse af Begunstigede
 Ydelse af legater/lån
 5. Udpegelse af bestyrelsesmedlemmer
 8. Stiftelsens opløsning
 Protektors skriftlige godkendelse.
 12. Stiftelsens Begunstigede
 12.1. Stiftelsens Bestyrelse skal ved skriftligt dokument og med Protektors skriftlige samtykke udvælge og udpege Begunstigede i Stiftelsen blandt de nedenfor angivne klasser af Begunstigede:
 12.2. De nedenfor opregnede personer og deres descendenter uden hensyn til køn og alder
 BA (adresse)
 A (adresse)
 CA (adresse)
 DA (adresse)
 12.3. De i 12.2 nævnte personers ægtefælle eller samlever, forudsat at han/hun samlever med sin ægtefælle eller samlever, eller enkemanden/enken efter sådanne personer.
 12.4. Fysiske eller juridiske personer, organisationer og foreninger som forfølger humanitære formål og personer nomineret af nogen af de Begunstigede.
 12.5. Fysiske eller juridiske personer, organisationer og foreninger som forfølger formål inden for medicinsk forskning især i områderne kredsløbsforstyrrelser i hjertet, kræft og sclerose.
 12.6. Stiftelser eller Trusts etableret til fordel for fysiske eller juridiske personer som defineret foran.
 12.7. Endvidere er det Stiftelsens formål at understøtte og bevare BA familiens tilknytning til ejendommen "H1", herunder tilvejebringelse af kapital, om nødvendigt, til etablering af et selskab, som kan overtage ejendommen og ansvaret for dens fremtidige ledelse.
 13. Almindelige Bestemmelser
 13.1. Stiftelsens Bestyrelse skal have den eksklusive ret til, sammen med Protektor, endeligt at udpege begunstigede. Sådanne udpegninger kan være genkaldelige eller uigenkaldelige. Sammen med udpegelsen som begunstiget bestemmes indholdet af begunstigelsen.
 13.2. Under ingen omstændigheder skal et juridisk krav, der kan gøres gældende ved domstolene opstå af en begunstigelse. Enhver disposition, med eller uden vederlag, over en begunstigelse er udelukket.
 15. Pligt til at oplyse, Inspektionsret og Iagttagelse af Tavshed
 15.1. Efter skriftlig anmodning og så langt deres rettigheder angår, skal Stiftelsens bestyrelse give Begunstigede, men ikke eventualbegunstigede ... rimelige oplysninger om alle kendsgerninger og forhold og med passende mellemrum gøre beretning og aflægge regnskab og give dem adgang til indsigt for egen regning i forretningsbøger og papirer.
 15.2. Skulle Stiftelsens Bestyrelse være af den opfattelse, at den ønskede information kan misbruges eller anvendes med en ikke tilladelig hensigt eller på en med Stiftelsens eller den Begunstigedes interesser afvigende måde, kan den ikke meddele oplysningerne. Alene Bestyrelsen afgør om disse forudsætninger er til stede.
 15.3. Denne fundats, eventuelle Beistatuten og i det hele taget Stiftelsens faktiske eller retlige forhold må ikke bringe[s] til udenforståendes kendskab, medmindre Bestyrelsen enstemmigt anser dette for at være i Stiftelsens eller de Begunstigedes interesse.
 20. Fortolkning af Fundatsen
 20.1. Denne Fundats skal fortolkes efter dens mening og formål... Derved skal i tvivls-tilfælde tages udgangspunkt i den formodentlige stiftervilje, hvorved skal henses til den efterfølgende udvikling.
 21. Opløsning af Stiftelsen
 21.4. I tilfælde af Stiftelsens opløsning skal Fondens midler anvendes i henhold til bestemmelserne om begunstigelse. I fravær af sådanne bestemmelser skal Bestyrelsen vedtage en resolution om midlernes anvendelse. En sådan resolution skal også vedtages enstemmigt.


text:
SS var blevet indsat som protektor for fonden. Bestyrelsen bestod ifølge oplysning fra fonden den 16. august 2007 i 1993 af SP, IH og OV og i 2007 af PS, ME og G3 Trust.
 SS har under vidneforklaring den 13. august 2009 for Højesteret oplyst om arbejdet som protektor, at han ikke er underlagt nogen instruktionsbeføjelser fra klageren, og han er på ingen måde forpligtet til at følge klagerens ønsker. Der har aldrig været udpeget andre begunstigede end dem, der fremgår af vedtægten.
 Den 26. april 1998 afgik BA ved døden. SS blev ikke godkendt som bobestyrer. I stedet indsatte skifteretten advokat LB som bobestyrer. Bobestyreren forsøgte efter landsrettens dom af 14. januar 2005, hvori UJs og BA blev anset for de reelle ejere af fondens formue og indtægter, at inddrage fondens formue i dødsboerne efter de pågældende. I den forbindelse blev det forsøgt, herunder med klagerens samtykke, at få supplerende oplysninger fra fonden, herunder regnskaber, tillægsvedtægter mv., men henvendelserne til fonden blev afvist. I konsekvens heraf blev dødsboerne afsluttet i 2006.
 Ifølge repræsentanten må det lægges til grund, at stifterne havde forbeholdt sig tilbagekaldelses- og ændringsret, og at dette forbehold har været udformet således, at det har kunnet udøves af den længstlevende af stifterne. Stifternes tilbagekaldelses- og ændringsret kan imidlertid efter liechtensteinsk ret ikke falde i arv. Retten bortfalder derfor ved sidste stifters død. Der er herved henvist til den tidligere lov (PGR) art. 559, stk. 4.
 Den 28. maj 1998 blev klagerens "lån" fra 1993 på 5 mio. kr., som løb til 1998, omlagt ved Instrument of Debt, idet lånet bl.a. blev forlænget til udløb 1. juni 2008, ligesom renten blev nedsat. Gælden udgjorde ca. 8,9 mio. kr. På daværende tidspunkt havde UJ været i kontakt med skattemyndighederne om de udbetalte "lån" fra fonden. I 1999, 2000 og 2003 blev betalt renter med henholdsvis 995.482 kr., 500.200 kr. og 400.000 kr. På daværende tidspunkt verserede sager for skattemyndigheder mv. om retten til fradrag af renter på lånet, bl.a. at renterne ikke var betalt, idet der var givet henstand hermed.
 I 2005 fik han saldokvittering mod betaling af 9.400.000 kr. til dækning af restgæld og renter. Ultimo 2004 havde klageren efter aftale med G7 om overdragelse af G8 modtaget 1.500.000 kr. for ejendommen og 8.000.000 kr. for inventaret. Gælden var ultimo 2003 opgjort til i alt 9.911.672 kr. Landsretten havde den 14. januar 2005 truffet afgørelse om, at fonden ikke havde haft selvstændig skattesubjektivitet i årene 1991-1996. Endvidere verserede sagen om rentefradragsretten ved landsretten, der traf afgørelse den 20. juni 2008.
 Udlodninger:
 Den 18. december 2002 forklarede klageren overfor skifteretten, at han ikke havde modtaget andre beløb fra fonden end lånet på de 5 mio. kr.
 I klagen af 5. februar 2009 til nærværende sag er tilsvarende anført:
 I den forbindelse bemærkes, at A i hele fondens lange levetid ikke har modtaget udlodninger fra fonden. Den eneste "begunstigelse", han nogensinde har modtaget, er en begrænset rentedekort i forbindelse med tilbagebetaling af lånet. Dekorten udgør kun ca. 8% af den


text:
samlede påløbne rente på lånet, jf. herved bilaget "Påløbne, betalte og fratrukne renter.
 Den 13. august 2009 forklarede SS efter vidnepålæg og vidneansvar for Højesteret, at han som protektor havde kendskab til legater til klageren, der udbetales efter ansøgning, og som gennem en 12-årig periode har udgjort 60.000 - 70.000 EUR i alt. Sønnen har fået udbetalt ca. 300.000 - 350.000 euro over en årrække. Hustruen har ikke modtaget legater. Den samme dag, den 13. august 2009, erkendte klageren herefter, at han havde modtaget beløb fra fonden, i størrelsesorden 50.000 - 60.000 CHF til dækning af rejseomkostninger i forbindelse med mellem 5 og 6 møder i Liechtenstein. Han var bekendt med, at sønnen havde modtaget i hvert fald 2 legater fra fonden.
 Efterfølgende er det under møde den 8. oktober 2009 på advokatfirmaets R1s kontor mellem fonden ved PS, G4 ved KS, klageren, klagerens repræsentant og Rechtsanwalt ved lic.jur. IC kommet frem, at klageren havde modtaget følgende legater:
 SKAT har herefter forhøjet klagerens skattepligtige indkomst med skønsmæssigt ansatte renteindtægter af formuen i Liechtenstein for indkomstårene 2001-2003 og 2005 med henholdsvis 739.243 kr., 768.813 kr., 799.565 kr. og 1.192.813 kr.
 Klageren er under konkurs.
 Indledningsvist bemærkes, at i Højesterets dom af 1. februar 2011, der drejede sig om, hvorvidt klageren kunne fratrække renteudgifter af et lån fra 1993 på 5 mio. kr. til fonden G1 Stiftung, Liechtenstein, i årene 1995 - 1997, fandt flertallet af dommerne det ikke godtgjort, at de overførte beløb fra fonden til klageren angik reelt gældsforhold med en retlig forpligtelse til at betale renter, hvorfor fradragsret blev nægtet. Mindretallet fandt derimod, at fonden i forhold til klageren måtte anses for et selvstændigt rets- og skattesubjekt, og at der herefter ikke var grundlag for at fastslå, at lånet ikke var reelt, og for at nægte fradragsret med denne begrundelse.
 Det er oplyst, at den sidste af fonden G1 Stiftungs stiftere, BA, døde i 1998. Endvidere er oplyst, at det efter liechtensteinsk ret ikke er muligt for en fond, at stifterens tilbagekaldelses- og ændringsret kan overdrages eller falde i arv.
 Spørgsmålet er herefter om, fonden efter BAs død i forhold til klageren skal anses for et selvstændigt skattesubjekt med den konsekvens, at han ikke kan beskattes af indtægter fra fondens formue, men derimod af udlodninger fra fonden.
 I en situation som her, hvor der er tale om en fond beliggende i Liechtenstein, der er oprettet af klagerens onkel, BA, og dennes 2 venner, og hvor fondens vedtægter af BA efter vennernes død og få dage før sin egen død, ændrede fondens vedtægter til udelukkende begunstigelse af ham selv, klageren, hans hustru og deres søn, samtidig med at han ved testamente havde gjort klageren til sin universalarving, påhviler der klageren en skærpet bevisbyrde for, at fondens formue også reelt ud fra de faktiske disponeringer er effektivt og definitivt adskilt.
 Efter klagerens oplysninger må det ud fra en helhedsvurdering lægges til grund, at kravet om effektiv og definitiv udskillelse af formuen til fonden ikke er til stede. Tværtimod viser de foreliggende


text:
oplysninger, at klageren, der sammen med sin hustru og deres søn er eneste begunstigede i fonden, stedse har kunnet og rent faktisk har disponeret i relation til formuen. Således indfriede klageren sit lån til fonden på oprindelig 5 mio. kr. inkl. renter med 9,4 mio. kr. i 2005, hvor ovennævnte sag verserede ved landsretten, og hvor han (og hans familie) var enebegunstigede og dermed sikker på, på et senere tidspunkt at modtage pengene retur. Endvidere har han løbende modtaget udlodninger fra fonden, herunder også efter mundtlige anmodninger herom, ligesom det er oplyst, at han har deltaget i møder med forvaltningsinstituttet mv. Hertil kommer, at fondens formue ved opløsning om muligt skal tilgå klageren og hans familie i henhold til bestemmelserne om begunstigelse.
 Landsskatteretten afsagde samme dag en tilsvarende kendelse vedrørende indkomstårene 2006 og 2007, hvorefter A blev beskattet af yderligere renteindtægter på henholdsvis 1.305.163 kr. og 1.357.369 kr.
 Skattevæsenet havde fra den 20. juni 1997 en række møder med UJ vedrørende fonden. Af skattevæsenets referat af mødet med UJ den 20. juni 1997 fremgår blandt andet følgende:
 UJ oplyste videre, at det at fonden kan yde lån sker i overensstemmelse med stifternes ønsker og bestemmelser i vedtægterne om, at udlodninger skal ske, uden at modtageren skal betale for store afgifter m.v.
 Den 16. september 1997 skrev UJ blandt andet således til skattevæsenet:
 De enkelte kontobevægelser og årsagen til disse indgår ikke i fondens regnskaber. Oplysninger til fondsbestyrelsen om ind- og udbetalinger over fondens konti i Unibank har hidtil været begrænset til de kontoudskrifter, som Unibank har sendt til fondens adresse i Liechtenstein. Fondsbestyrelsen har hidtil ikke fået oplysninger om, hvilket personer de enkelte ind- og udbetalinger relaterer til. Bestyrelsen har heller ikke udbedt sig disse oplysninger, formentlig fordi bestyrelsen naturligt nok er gået ud fra, at BA og jeg som en selvfølge kun vil benytte vore fuldmagter i overensstemmelse med de af os sammen med LL fastsatte bestemmelser for anvendelse af fondens midler.
 UJ forklarede på et møde den 25. september 1997 hos skattevæsenet blandt andet, at stiftelsens tillægsvedtægter anfører, at BA og UJ selv kan træffe beslutninger om at disponere og trække på midlerne, og at A skulle varetage fondens interesser efter UJ, som det også er gengivet ovenfor i landsskatteretskendelsen.
 G1 Stiftung har ved brev af 21. august 1998 til advokat LB, der var bobestyrer i boet efter BA, afvist at meddele nogen som helst form for oplysninger om stiftelsen til andre end "implicerede". Senere forsøg i 2003 og 2005 på at indhente information om fonden endte også resultatløse.
 I skifteretten forklarede A den 18. december 2002 blandt andet:
 Der eksisterer ikke yderligere låneforhold ham og fonden imellem og han har ikke modtaget andre beløb fra fonden. Han har ikke kendskab til, at andre skulle have modtaget beløb fra fonden efter dødsboerne blev udleveret til bobestyrerbehandling.
 Sidst han var i kontakt med fonden var i 2000, hvor han skulle optage kreditforeningslån på ejendommen H1, hvorfor fonden gav rykningspåtegning på ejerpantebrevet.
 Først ved brev af 16. august 2007 svarede


text:
G1 Stiftung på en række spørgsmål, stillet af As daværende advokat, advokat VL. Af brevet fremgår blandt andet, at det udelukkende er bestyrelsen, der er berettiget til at disponere over fondens formue, og at bestyrelsen ikke modtager instrukser herom, men udfører sit hverv i overensstemmelse med lovgivningen og vedtægterne.
 A skrev ved brev af 25. marts 2009 til G1 Stiftung blandt andet:
 If I am a beneficial from the G1 Stiftung I would very much like to have my name removed as soon as possible, as long as my wife CA may be a beneficial.
 Ved Højesterets kendelse af 24. juli 2009 i sagen om As rentefradragsret blev advokat SS pålagt at afgive forklaring om blandt andet forhold, der var kommet til hans kundskab som protektor i og advokat for G1 Stiftung samt at fremlægge en fuldstændig udskrift af G1 Stiftungs vedtægter til brug for sagen.
 Advokat SS forklarede den 13. august 2009 i Højesteret blandt andet følgende, der gengives som refereret i Højesterets dom af 1. februar 2011:
 Han har ikke ydet bistand i forbindelse med udarbejdelsen af vedtægterne for G1 Stiftung af 21. april 1998. Udkastet forelå allerede, da han blev bedt om at blive protektor for fonden. Han har helt sikkert gennemgået vedtægterne med BA. Han kender ikke noget til de tidligere fondsvedtægter, og han ved ikke, hvorfor de blev ændret.
 Det var BA, der bad ham om at blive protektor for fonden. Da UJ døde, kontaktede BA ham og fortalte, at der var et problem med nogle lån, som UJ havde administreret på vegne af fonden. Han påtog sig i den forbindelse at skrive til låntageren og gøre opmærksom på, at al fremtidig korrespondance skulle foregå direkte til fonden. Han sendte kopi af sin korrespondance til banken og til fonden. Korrespondancen med låntagerne fortsatte også efter BAs død, da vidnet blev kontaktet af fonden, der bad ham følge op i forhold til nogle få låntagere. Han kan ikke huske præcis hvem, men det var primært medlemmer af LLs familie.
 Han er ikke klar over, om han var fondens første protektor. Han er ikke i sit hverv som protektor underlagt nogen instruktionsbeføjelser fra A. BA bad ham om at påse, at vedtægterne blev overholdt, og at der blev aflagt regnskab for fonden i overensstemmelse med vedtægterne. Han skal tiltræde, at det, fonden beslutter, er i overensstemmelse med vedtægterne, men han skal ikke på nogen måde følge As ønsker. Han har aldrig været involveret i beslutninger om uddeling af legater eller om ydelser af lån udover det, der følger af kontrolfunktionen som protektor.
 Der er aldrig blevet udpeget andre begunstigede end dem, der fremgår af vedtægten. Han får forelagt de uddelinger, der allerede er besluttet. Uddelingerne behøver ikke nødvendigvis at have fundet sted, men han skal konstatere, om udlodningsbeslutningen er i overensstemmelse med vedtægterne. Han kender ikke til beslutninger, hvorefter A kan få udbetalt efter forgodtbefindende eller beslutninger om fremtidige udlodninger til A.
 Han har kendskab til de tidligere foretagne udlodninger i form af legater til A. A


text:
har gennem en ca. 12-årig periode modtaget legater i størrelsesordenen 60.000-70.000 EUR i alt. As søn, DA, har fået uddelt ca. 300.000-350.000 EUR over en årrække, som han ikke præcist kan angive. As hustru, CA, har ikke modtaget nogen uddelinger ham bekendt. Han har heller ikke set ansøgninger fra hende. Vidnet bekendt er alle uddelinger sket efter ansøgning. Det gælder også uddelingerne til A.
 Han har intet haft at gøre med det oprindelige lån til A. Han var heller ikke involveret i forhandlingerne om forlængelsen af lånet. Han har højst foretaget nogle tinglysningsmæssige ekspeditioner i den forbindelse. Han deltog i 2002 i en besigtigelse af H1. Formålet var at sikre, at værdien af ejendommen var som forudsat. Han deltog i mødet på fondens vegne sammen med en repræsentant fra Liechtenstein, PS. Lånet var efter hans klare opfattelse et reelt lån. Fonden, som var kreditor, bad ham bistå med at sikre, at der var tilstrækkelig sikkerhed for fondens lån i forbindelse med, at lånet skulle rykke.
 Han har ikke været involveret i forbindelse med As indfrielse af lånet, men han har efterfølgende tiltrådt, at det er sket. Han har heller ikke været involveret i forhandlinger om rentevilkår for lånet eller lignende. Alle de lån, som fonden har ydet, har efter hans opfattelse været reelle. Han er bekendt med, at nogle lån efterfølgende er blevet eftergivet, men han ved ikke meget om det. Fonden betragtede lånene som reelle, og han havde ikke selv nogen anden opfattelse.
 A var oprindelig klient hos advokat IM, men han ydede bistand til A i forbindelse med starten på dennes skattesag.
 Hans første møde med repræsentanter fra fonden fandt sted den 21. april 1998 i enten Liechtenstein eller Schweiz. BA var med til mødet. Han kan også huske, at Dr. SP fra fondsbestyrelsen var med, men kan ikke huske andre. A deltog ham bekendt ikke i mødet. A var med på rejsen som ledsager for BA, der var svagelig. A havde muligvis et selvstændigt møde med fondens bestyrelse efterfølgende.
 Han er stadig protektor for fonden. Han afregner sit salær over for fonden efter medgået tid. Det sker typisk en gang om året. Han bliver orienteret om fondens regnskab og formueforhold. Det sker typisk på møder i Liechtenstein. Hans kontrol foregår på skriftligt grundlag i Liechtenstein, hvor han får forelagt beslutningsprotokollerne, regnskaber og bilag. Han har ingen sagsakter i Danmark. Alt materialet, herunder regnskaber, ligger i Liechtenstein. Muligvis ligger der noget korrespondance på hans kontor i Danmark.
 Fondens formue i dag er ca. 20 mio. kr. Der har ikke været væsentlige forandringer i formuen i den periode, hvor han har været protektor for fonden ud over regnskabsmæssige udsving. Han ved ikke, om fonden er blevet rigere eller fattigere i den periode, han har været protektor. Forud for møderne med fondsbestyrelsen har han ingen drøftelser med A, herunder drøftelser om hvordan han bør agere. Den tavshedspligt, der fremgår af fondens vedtægter, gælder også i forhold til A. Han er blevet gjort bekendt med, at der i et enkelt tilfælde


text:
er sendt en ansøgning fra enten A eller DA via hans kontor til fonden. Han erindrer i øvrigt ingen drøftelse med A om dennes status som begunstiget i fonden.
 A afgav samme dag ligeledes forklaring i Højesteret, der gengives som refereret i Højesterets dom af 1. februar 2011:
 A har supplerende forklaret, at mødet i april 1998, som advokat SS har forklaret om, fandt sted i lufthavnen i Schweiz. Opholdet i lufthavnen varede i alt halvanden time. BA var på daværende tidspunkt meget svagelig, og han kunne ikke gå selv. A deltog ikke i selve mødet. Advokat SS ledsagede dem på flyrejsen derned. Mødet mellem SP, BA og advokat SS tog højst 20 minutter. A havde ikke efterfølgende noget selvstændigt møde med SP eller andre repræsentanter for fonden.
 Han har modtaget uddelinger på 50.000-60.000 CHF. Beløbene dækkede hans rejseomkostninger i forbindelse med møder afholdt i Liechtenstein. Han deltog i hvert fald i to møder vedrørende låneomlægningen. Beløbet på 50.000-60.000 CHF dækker i alt mellem 5 og 6 møder, hvor han har fået dækket omkostningerne. Et hotelværelse i ...1 koster minimum 1.000 CHF.
 Han er bekendt med, at hans søn har fået i hvert fald to legater fra fonden. Sønnen har selv indgivet ansøgninger herom. Han er overrasket over de beløb, som advokat SS har oplyst. Han har ikke givet samtykke til legaternes udbetaling. Det kan ikke have været hans ansøgning, der i sin tid blev sendt til advokat SSs kontor.
 Han har ikke haft nogen indflydelse på udfærdigelsen af de nye fondsvedtægter. Han kan ikke huske, hvornår han første gang fik at vide, at han i henhold til vedtægterne havde status som begunstiget. Han var ikke klar over det, da han rejste hjem fra mødet i Schweiz, men han havde en ide om, at han var begunstiget, da han havde fået et lån, og da han ikke gik ud fra, at man kunne låne penge fra fonden, hvis man ikke var begunstiget. Han er først blevet sikker på, at han er begunstiget i henhold til fondsvedtægterne, da han i går blev gjort bekendt med indholdet af vedtægterne.
 Da han i sin tid afgav forklaring for skifteretten, mente han nok, at han var begunstiget, men ikke "anden begunstiget". Han vidste ikke på daværende tidspunkt, og ved stadig ikke, hvad det betyder at være "anden begunstiget". Foreholdt landsrettens dom, hvoraf det fremgår, at han har forklaret, at han i tiden mellem UJs og BAs død ikke har været i Liechtenstein, og at BA heller ikke har været det, har han forklaret, at han ikke fandt det naturligt at nævne, at han havde været i Schweiz.
 Han har ansøgt om uddelinger fra fonden i forbindelse med møder med fondsbestyrelsen.
 Disse ansøgninger har ikke været vedlagt rejseregnskab. Med hensyn til den bestemmelse i fondsvedtægten, hvoraf fremgår, at bestyrelsen efter skriftlig anmodning skal give begunstigede, men ikke eventualbegunstigede, rimelige oplysninger, så langt deres rettigheder angår, har han forklaret, at han aldrig har bedt om at se fondens regnskaber. Han var ikke bekendt med, at han


text:
havde en sådan ret til aktindsigt. Det er ikke er ham, der har udfærdiget fuldmagterne til bobestyrer, advokat LB. Han har blot skrevet dem under. Han har ikke diskuteret fuldmagterne med nogen. Han ved ikke, hvorfor der blev givet afslag på anmodningen om aktindsigt i regnskaberne. Han har ikke forsøgt at påvirke nogen til at undlade at give aktindsigt i fondens materiale.
 Han har ikke indgivet en ansøgning om gældseftergivelse for så vidt angår hele gælden til fonden. Årsagen hertil var, at han anså det for helt urealistisk at opnå gældseftergivelse, navnlig under henvisning til gældens størrelse og den omstændighed, at fonden havde fuld sikkerhed for lånet i form at et ejerpantebrev på 11 mio. kr. Han anser det for mere naturligt, at der blev givet gældseftergivelse til de øvrige familiemedlemmer, idet der ikke var oprettet gældsbrev på mange af disse låneforhold, og da det drejede sig om væsentligt mindre beløb. Hans overværelse af de andre familiemedlemmers vidneforklaringer fik ham ikke til at ændre opfattelse for så vidt angik muligheden for at få gældseftergivelse.
 Han begyndte først at betale af på lånene i 1999. Baggrunden herfor var, at hans likviditet nu tillod det. Det kan godt passe, at lånet blev udbetalt ratevis over tre gange. Han kan dog ikke huske datoerne herfor. Vedrørende gældsbrev, fuldmagt og allonge til ejerpantebrev, alle dateret 27. maj 1993, forklarede han, at de første 400.000 kr. var udbetalt til ham, før dokumenterne blev underskrevet. ...
 Baggrunden for, at han fik advokat SS som advokat i skattesagen, var, at han havde IM som advokat, men at denne ikke tog sig af skattesager. Advokat IM henviste til sin kompagnon; advokat SS. SSs bistand bestod i at gøre indsigelse mod den af kommunen fremsendte agterskrivelse som sket i brevet af 15. juli 1999, og derudover deltog han i et møde med kommunen. Han kan ikke huske, om brevet blev skrevet før mødet eller omvendt. Baggrunden for, at han ophørte med at bruge advokat SS, var formentlig, at IM flyttede til et andet kontor. Advokat IM mente herefter, at han skulle bruge en advokat fra dette kontor. Det ønskede han imidlertid ikke, og han valgte herefter advokat SI til at føre skattesagen.
 Han blev ikke overrasket over at se, at han var begunstiget i henhold til fondsvedtægterne. Han er ikke i besiddelse af kopier af sine legatansøgninger, som blev udarbejdet på stedet i Liechtenstein. Han har ikke selvangivet legaterne. Baggrunden herfor var, at han efter Østre Landsrets dom, som fastslog, at fondens midler var hans egne, ikke fandt grundlag for det. Han har formentlig også fået udbetalt legater inden landsrettens dom.
 Forhandlingerne om forlængelsen af lånet blev ført med SP, som fastsatte rentesatsen på 5 %. SP har ikke antydet, at lånet ville kunne eftergives. SP optrådte i særdeleshed som kreditor. Han havde selv foreslået en rentesats på 4 %.
 Den 8. oktober 2009 blev der afholdt et møde på advokatfirmaet R1s kontor. I mødet deltog PS, G1 Stiftung og G4, mag.jur. KS, G4, A, advokat, dr.jur. Eigil Lego