text:
optaget i forbindelse med gældsoverdragelserne. I den forbindelse tilbagebetalte G1 ApS et samlet lånebeløb på 258.412.020 kr. og et rentebeløb på 2.638.545 kr.
 Den 1. maj 1998 udløb de U2-obligationer på nominelt 200 mio. kr., som G2 ApS havde anvendt det oprindelige lån til køb af. Selskabet havde som anført haft tab på valutaspekulationsforretningen indeholdt i obligationerne, og obligationerne blev således indfriet med 140,4 mio. kr. samt et rentebeløb på 2.761.080 kr. Det samlede beløb på 143.161.080 kr. blev anvendt til delvis indfrielse af lånet hos U1-Bank.
 I årsregnskabet for G1 ApS for perioden 1. oktober 1996 til 30. september 1997 havde selskabet en egenkapital, der var negativ med 72.753.841 kr., der hovedsageligt var finansieret ved et banklån, og selskabets fortsatte drift var som anført i regnskabet afhængig af en løsning med banken. I årsregnskabet for G2 ApS for perioden 1. oktober 1997 til 30. september 1998 havde selskabet en egenkapital, der var negativ med 150.036.674 kr., der hovedsageligt var finansieret ved et banklån, og selskabets fortsatte drift var som anført i regnskabet afhængig af en løsning med banken. Begge selskaber blev efterfølgende tvangsopløst.
 Under disse omstændigheder lægger landsretten til grund, at sagerne omhandler et aftalekompleks, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af deltagerne, og hvor bemyndigelser sikrede, at optagelse og overdragelse af lån, sikkerhedsstillelse og indfrielse m.v. foregik i et i realiteten lukket system, som deltagerne var fælles om at opretholde. Der må derfor foretages en helhedsbedømmelse af arrangementet, jf. herved Højesterets dom i SKM2006.402.HR.
 Arrangementet forløb over to relativt korte perioder fra henholdsvis den 19. november 1996 til den 10. februar 1997 og den 17. december 1997 til den 1. maj 1998. Banken havde i kraft af de ovenfor beskrevne aftaler om sikkerhedsstillelse m.v. vedrørende såvel U2-obligationerne som statsobligationerne og skatkammerbeviserne fuld sikkerhed for sin tabsrisiko i forbindelse med de af sagerne omhandlede lån. De oprindeligt indgåede låneaftaler, hvorefter lånene skulle forrentes med henholdsvis 97,8481 % p.a. og 98,04 % p.a., kan således ikke antages at have været et udslag af bankens kredit- eller markedsrisiko ved långivningen, men må antages alene at have været fastsat af skattemæssige grunde med henblik på at etablere en rentefradragsret for investorer i arrangementet. Sagsøgernes låneovertagelse og investeringer i henholdsvis statsobligationer og skatkammerbeviser indebar efter de i arrangementet indbyggede sikkerhedsstillelser m.v. og karakteren af investeringerne ikke en reel mulighed for indflydelse på forløbet, herunder ved at disponere over låneprovenuet eller råde over værdipapirerne fra sagsøgernes side. Der forelå ingen reel risiko for sagsøgerne for at komme til at betale de overtagne lån eller de vedhængende renter eller for at lide tab ved investeringerne.
 Sagsøgerne, der har undladt at besvare en række af Skatteministeriets opfordringer til at oplyse sagen, findes herefter ikke at have godtgjort, at der har været tale om normale og sædvanlige forretningsmæssigt betingede transaktioner, eller at der har været en forretningsmæssig begrundelse for sagsøgernes deltagelse i arrangementet. Landsretten finder endvidere, at sagsøgerne må anses for at have været bekendt med det samlede arrangements karakter og dets skattefradragsbegrundede formål.
 Landsretten


text:
lægger herefter til grund, at arrangementet ikke var forretningsmæssigt begrundet, men alene etableret med henblik på at gennemføre en skatteudnyttelse. Det forhold, at provenuet ved sagsøgernes låneovertagelse blev anvendt til køb af henholdsvis statsobligationer og skatkammerbeviser, kan ikke føre til en anden vurdering. Efter en samlet bedømmelse finder landsretten herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.
 Landsretten finder endvidere, at sagsøgerne ikke har godtgjort, at de udgifter, der angives afholdt i forbindelse med låneovertagelsen og investeringerne i værdipapirer, henholdsvis 714.392,88 kr. og 95.904,36 kr., er udgifter eller tab, som efter statsskattelovens § 6 og ligningslovens § 8, stk. 3, medfører skattefradrag.
 Skatteministeriet frifindes derfor for sagsøgernes påstande.
 Der er ved fastsættelsen af sagsomkostningerne lagt vægt på sagernes værdi, omfang og kompleksitet, forløb og udfald.
 I sagsomkostninger skal A og B inden 14 dage betale hver 60.000 kr. til Skatteministeriet.

type: other


text:
Enig Højesteret afviser adgang til at reducere erstatning pga. forkortet levetid. Ikke ret til dækning af advokatudgifter for sagens behandling i Nævnet -
 Enig Højesteret afviser adgang til at reducere erstatning pga. forkortet levetid. Ikke ret til dækning af advokatudgifter for sagens behandling i Nævnet
 Enig Højesteret afviser adgang til at reducere erstatning pga. forkortet levetid.
 Højesteret afsagde i går den 12. juni 2012 dom i den omtalte sag, hvor en ung kvinde fik reduceret sin godtgørelse for varigt mén og erstatning for tab af erhvervsevne med den begrundelse, at hun med stor sandsynlighed ville være død inden 4 år efter patientskadens indtræden. Med en hel ny formuleret begrundelse stadfæstede Højesteret den indankede dom, der blev afsagt af Østre Landsret den 17. januar 2012, dog således at Højesteret modsat Landsretten ikke fandt, at der forelå sådanne helt særlige omstændigheder, at der kan tilkendes omkostningsdækning for den administrative behandling.
 Højesteretsdom kan læses her.
 Vores nyhed om landsretsdommen kan læses her.
 Den unge kvinde, der på grund af fejl hos egen læge og en speciallæge fik diagnosticeret aggressiv brystkræft med ca. 5 måneders forsinkelse, døde efter Østre Landsret havde behandlet sagen og afsagt dom, men inden sagen blev behandlet i Højesteret den 29. maj 2012.
 Patientskadeankenævnet gjorde med “fornyet styrke” gældende, at praksis for at reducere erstatning, når skadelidte på afgørelsestidspunktet er afgået ved døden (“mellemkommende død”), også finder anvendelse, når der foreligger sikre lægelige oplysninger om, at skadelidte vil dø inden for 4 år, at der i denne sag forelå en sådan prognose, og at rigtigheden af prognosen er blevet bekræftet ved, at kvinden døde 3 år og 4 måneder efter patientskadens indtræden.
 Vores synspunkt var særligt (som under hele sagens behandling), at erstatningsansvarslovens forenklede udmålingsregler med kapitalerstatning for en skades varige følger i kombination med gennemsnitsregler for betydningen af skadelidtes alder og dermed forventede tid på arbejdsmarkedet, ikke giver adgang til at tage specifikt hensyn til forkortet (eller kort) restlevetid. Som det fremgår af dommen, fulgte Højesteret det synspunkt.
 Adgangen til at tage hensyn til, at skadelidte er død på tidspunktet for fastsættelse af erstatningen, fremgår ret klart af forarbejderne til 1984 loven og ved ændringerne i 2002. Selvom også reduktion for “mellemkommende død” også strider mod de helt grundlæggende principper for udmåling, er det ret klart, at lovgiver udtrykkeligt har ønsket, at denne praksis kan videreføres. Det samme gælder reduktion for, at der er andre årsager til skadens indtræden. Men da der ikke i lovforarbejderne er antydningen af holdepunkter for, at der kan ske reduktion som følge af hverken forkortet eller kort restlevetid følger det af lovens “ordlyd og formål”, at der ikke kan ske reduktion alene fordi “skadelidte forventes at dø kort tid efter skadestidspunktet”.
 Selvom Kammeradvokaten på vegne Patientskadeankenævnet “angreb” Østre Landsretsdom i usædvanligt hårde vendinger og sammenfattende betegnede dommen som en “svipser”, er det meget tilfredsstillende, at Højesteret med endnu mere klare præmisser nåede frem til samme resultat. Det er en vigtig dom ikke blot for kvindens efterladte men også for andre i samme situation, der


text:
har fået deres sager afgjort forkert. De får dem nu genoptaget således, at den reducerede erstatning kan blive efterbetalt.
 Det bør hos Patientforsikringen, der under klagesagen i Nævnet fremkom med et egentligt juridisk partsindlæg til støtte for deres afgørelse, give anledning til at overveje, om man ikke gik for langt for at afprøve et juridisk spørgsmål, der må have forekommet dem meget tvivlsomt berettiget. Det gælder også, selvom Patientskadeankenævnet efterfølgende godkendte deres afgørelse. Vi oplever også i andre sammenhænge, at Patientforsikringen om end ikke “opfinder” juridiske synspunkter, der begrænser erstatningerne, så i hvert fald begrunder afgørelser helt ud til kanten af, hvad gældende regler kan bære.
 Det havde klædt Patientskadeankenævnet, om de havde fulgt vores opfordring til at behandle dette væsentlige juridiske spørgsmål på et formandsmøde med alle 6 dommere som deltagere i stedet for blot at overlade det til et enkelt nævn at træffe afgørelse. Det gælder særligt, når Nævnets forretningsorden giver adgang til det. Vi er ikke sikre på, at alle 6 formænd i Nævnet ville have været enige i den afgørelse, der blev truffet (i hvert fald ved vi nu, at i alt 10 dommere har været af en anden opfattelse) og dermed kunne denne for kvinden og hendes familie ekstremt belastende sag måske have været undgået.
 Med Højesterets begrundelse for ikke at yde skadelidte dækning for udgifter til advokatbistand under sagens behandling i Nævnet er det nu helt klart, at det er stort set umuligt at opnå en sådan dækning. Eneste situation, hvor vi kan forestille os ret til dækning, er, hvor en advokat påpeger egentlige fejl, der utvivlsomt fører til et ændret resultat (der ellers ikke var opnået), eller hvis skadelidte pga. eksempelvis en alvorlig hjerneskade er ude af stand til at varetage egne interesser.
 Henvendelser om sagen og dommen kan ske til advokat Karsten Høj på kh@elmer-adv.dk, der førte sagen.


text:
Klar sejr i Højesteret sikrer virksomhedernes retssikkerhed - DI
 DU ER HER: DI.DK > OM DI > PRESSE > PRESSEMEDDELELSER > KLAR SEJR I HØJESTERET SIKRER VIRKSOMHEDERNES RETSSIKKERHED
 Klar sejr i Højesteret sikrer virksomhedernes retssikkerhed
 En principiel dom i Højesteret slår i dag fast, at dansk lovgivning ikke kan sættes til side af uskrevne EU-retlige principper. Dommen giver virksomheden Ajos A/S ret i, at virksomheden handlede korrekt, da den i 2009 fulgte Funktionærloven i en afskedigelsessag.
 - Højesterets dom viser, at hensynet til virksomhedernes og borgernes retssikkerhed vejer tungest, og sådan må det være. Højesteret har truffet en klog og modig afgørelse, siger advokat Thomas Nielsen fra Dansk Industri, som har ført sagen for Ajos A/S.
 - Det er vigtigt for vores virksomheder, at de har sikkerhed for, at de er på fast grund, når de overholder de danske love. Det slår Højesterets dom fast, siger Thomas Nielsen.
 Sagen drejer sig om en medarbejder i virksomheden, der blev sagt op i 2009. Da han var fyldt 60 år, havde han ret til en særlig alderspension betalt af virksomheden. Og det betød, at han ikke havde ret til en fratrædelsesgodtgørelse oveni.
 Reglerne stod i Funktionærloven. Men medarbejderen anlagde sag mod virksomheden, og under sagens behandling blev der rejst tvivl om, hvorvidt det var i strid mod EU’s princip mod forskelsbehandling på grund af alder. Og EU-Domstolen var ikke i tvivl.
 I foråret bad EU-Domstolen den danske Højesteret om enten at se bort fra den danske Funktionærlov eller at prioritere den lavere end EU’s princip mod forskelsbehandling.
 Men i dagens afgørelse slår Højesteret altså fast, at der ikke er grundlag for at sætte EU-retlige principper over dansk lovgivning.
 Thomas Nielsen Seniorchefkonsulent Advokat(H)
 Tlf: +45 3377 3495
 Mobil: +45 5117 1273
 E-mail: tnndi.dk Helen Jensen Chefkonsulent
 E-mail: hejedi.dk PUBLICERET: 06-12-2016 OPDATERET: 06-12-2016 PRINTSEND
 RSS feedNyhedsbrev Kontaktperson Thomas Nielsen Seniorchefkonsulent Advokat(H)Fagenhed: Personalejura - Funktionær Direkte: +45 3377 3495Mobil: +45 5117 1273E-mail: tnndi.dk Send denne side


text:
Skat.dk: Moms på transaktionsgebyr for betalingsydelsen i en app
 17-0731669
 Moms, momspligt, transaktionsgebyr, app
 Den juridiske vejledning, D.A.5.11.6.3
 Kan det bekræftes, at transaktionsgebyret for betalingsydelsen i applikationen er momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c?
 Spørger har udviklet et mobilbetalingssystem, som fungerer via en mobilapplikation (Applikationen). Applikationen kan downloades gratis til iOS, Android og Windows Phone og kan bruges til at betale for parkering på parkeringspladser ejet af andre end Spørger, som har indgået aftale med Spørger herom, og som har koblet sig til Applikationens software.
 Applikationen fungerer på den måde, at en bilist opretter sig som bruger ved at indtaste sin e-mailadresse og sine betalingskortsoplysninger. En bruger af Applikationen vil herefter kunne finde parkeringsmuligheder.
 Brugeren vælger dernæst i Applikationen, hvor længe han/hun ønsker at holde på den valgte parkeringsplads. Såfremt brugeren har behov for at holde på parkeringspladsen længere tid end først antaget, kan brugeren via Applikationen forlænge tidsperioden. Brugeren undgår derved ved en eventuel overskridelse af den valgte parkeringstid at skulle gå tilbage til bilen for at forlænge parkeringstiden.
 Spørger anbefaler sine brugere af Applikationen at have et klistermærke i forruden. Herved kan parkeringsvagterne kontrollere, om parkeringen er registreret. Denne kontrol sker ved, at vagten scanner bilens nummerplade.
 Brugeren accepterer ved brug af en parkeringsplads de til enhver tid gældende regler og betingelser for den pågældende parkeringsplads. Reglerne og betingelserne fremgår af skiltningen i tilknytning til parkeringspladsen. Den nærmeste kontrol, herunder udskrivning af parkeringsbøder, påhviler den, der driver parkeringspladsen.
 Efter endt parkering stopper brugeren parkeringstiden i Applikationen, hvorefter der beregnes et beløb for parkeringstiden (”parkeringsgebyret”) til ejeren af parkeringspladsen og et gebyr for betalingen via Applikationen (”transaktionsgebyret”) til Spørger.
 Brugeren betaler således alene for den tid, han/hun rent faktisk har holdt parkeret. Parkeringsgebyret (til ejeren af parkeringspladsen) er forskellig alt efter, hvilken parkeringszone brugeren holder i, mens transaktionsgebyret til Spørger udgør en fast sats.
 Spørger debiterer brugeren på månedlig basis og fremsender efterfølgende en kvittering til brugeren. Spørger sender parkeringsgebyret videre til ejeren af parkeringspladsen og beholder transaktionsgebyret som vederlag for brug af Applikationen som betalingsmiddel. Betalingstransaktionen er således kernefunktionen i Applikationen.
 Denne betalingstransaktion kan udføres på to forskellige måder:
 Forudbetaling til kontoen, ligesom det blandt andet kendes fra Rejsekort. Der er herved tale om en løbende optankning af kontoen. Ved forudbetaling er der således en positiv saldo på Applikationens konto, hvor saldoen reduceres med det samlede beløb for parkerings- og transaktionsgebyr i realtid ved endt parkering. Brugerens bankkonto debiteres, i denne model, ved optankningen af kontoen.
 Kreditkonto, hvor der tilknyttes et betalingskort, der – på den til betalingskortet tilknyttede bankkonto – debiteres i slutningen af måneden. Brugeren af Applikationen har således, hvis anvendt reelt set en negativ saldo på Applikationens konto, indtil beløbet trækkes på brugerens bankkonto i slutningen af måneden, hvorefter pengene overføres til Spørger. Brugerens Applikations konto reduceres ligeledes i realtid ved denne type konto.
 Forholdet mellem Spørger og ejeren af parkeringspladsen er reguleret ved aftale.
 Spørger skal i forbindelse med afregningen ubeskåret betale den, der driver parkeringspladsen, for al den


text:
parkering, der er foretaget og betalt af brugerne via Applikationen. Betalingen sker i forbindelse med hvert enkelt køb for så vidt angår aftalen med ejer af parkeringsplads A. I henhold til aftalen med ejer af parkeringsplads B afregnes der månedsvist.
 Spørgers betalingsydelse består således i, at Spørger på vegne af de, der driver parkeringspladser varetager betalingstransaktionen vedrørende betalingsgebyret, hvortil de opkræver brugeren et transaktionsgebyr for hans/hendes brug af Spørgers betalingssystem.
 Spørgsmålet i nærværende anmodning om bindende svar angår alene den momsmæssige behandling af transaktionsgebyret, som er brugerens betaling til Spørger for at benytte Applikationen som betalingsmiddel.
 Spørgsmålet angår derimod ikke den momsmæssige behandling af parkeringsgebyret, som er brugerens betaling til ejeren af parkeringspladsen for selve parkeringen.
 Applikationens kernefunktion er varetagelse af en betalingstransaktion i hvilken forbindelse, der opkræves et transaktionsgebyr.
 Det fremgår af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, at der er momsfritagelse for visse finansielle aktiviteter, herunder transaktioner vedrørende betalinger:
 Den bagvedliggende hjemmel for bestemmelsen findes i Rådets Direktiv 2006/112/EF (Momssystemdirektivet) artikel 135, stk. 1, litra d, hvoraf der fremgår, at
 ” Medlemsstaterne fritager følgende transaktioner:
 d) transaktioner, herunder formidling, vedrørende anbringelse af midler, løbende konti, betalinger, overførsler, fordringer, checks og andre handelsdokumenter, dog ikke inddrivelse af fordringer”
 Af SKATs Juridiske Vejledning 2017-1, afsnit D.A.5.11.6.3 om momsfritagelse for transaktioner vedrørende betalinger og overførsler fremgår:
 ”Definition: Transaktioner vedrørende betalinger og overførsler: Transaktioner vedrørende betalinger og overførsler består i, at der sker overførsel af midler kontant, elektronisk, f.eks. via en edb-central eller via SWIFT, eller på baggrund af udarbejdede dokumenter på nærmere fastsatte vilkår. ”
 Told- & Skattestyrelsen besvarede den 16. januar 2003 et lignende spørgsmål om en tilsvarende ydelse. Udtalelsen angik den momsmæssige behandling af det gebyr, som en bilist blev opkrævet i forbindelse med betaling for parkering ved brug af mobiltelefon.
 Betalingssystemet fungerede i den forbindelse således, at en bilist skulle tilmelde sig ordningen. Herefter skulle bilisten ringe op til et forudbestemt telefonnummer for at aktivere parkeringen. Parkeringsvagter kunne følgende ved hjælp af et mærkat i bilens forrude kontrollere, om bilisten havde betalt for parkeringen.
 Betalingen bestod af en parkeringsafgift og et parkeringsgebyr, hvorefter parkeringsafgiften blev sendt direkte videre til udbyderen af parkeringspladsen, mens parkeringsgebyret blev delt mellem PBS og udbyderen af mobiltjenesten.
 På denne baggrund blev ydelsen anset for at være fritaget for moms i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, for transaktioner vedrørende betalinger.
 Højesteret har den 16. september 2016 afsagt en dom (SKM2017.3.HR) om hvorvidt den i sagen omhandlede underleverandørs it-ydelser udgjorde en momsfritaget finansiel transaktion i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Højesteret fandt i denne forbindelse, at underleverandøren har ansvaret for, at betalingsfilen bliver sendt rettidigt og er i orden. Når debitering og kreditering i overensstemmelse med betalingsfilen har fundet sted, sker der en retlig og økonomisk ændring af gældsforholdet mellem låntageren og banken.
 Det blev således af Højesteret fastslået, at der var tale om en elektronisk ydelse, der udgjorde en transaktion vedrørende betalinger eller overførsler.
 Det er ligeledes Spørgers ansvar,


text:
at der ved korrekt brug af Spørgers Applikation sker en overførsel af parkeringsgebyret fra brugeren af Applikationen til udbyderen af parkeringspladsen med den virkning, at bilisten opnår ret til at foretage den pågældende parkering.
 Et sådant ansvar vil i den konkrete sammenhæng blot omfatte et ansvar for at stille en betalingsløsning til rådighed for en udbyder af en parkeringsplads, hvorefter udbyderen selv vil være ansvarlig for, at transaktionen rent faktisk finder sted. Dette er netop ikke tilfældet.
 Der påhviler dermed ikke udbyderne af parkeringspladserne et ansvar i forbindelse med selve betalingstransaktionen overfor brugerne af Applikationen. Udbyderne skal alene give Spørger information om parkeringszoner, takster m.v., således at Spørger har de korrekte oplysninger til brug for Applikationen, og således at Spørger opkræver det rette gebyr.
 Derimod er det en forudsætning for betaling for parkering gennem Applikationen, at brugeren heraf oplyser de nødvendige oplysninger, herunder brugerens kreditoplysninger m.v. Det forhold, at brugeren selv er ansvarlig for at finde en alternativ betalingsløsning i det tilfælde, hvor Applikationen er ude af funktion, ændrer ikke herved.
 Såfremt Spørger skulle bære ansvaret herfor, ville det svare til en situation, hvor en udsteder af et kreditkort, f.eks. MasterCard, skulle bære ansvaret for, at en bruger havde mistet sit MasterCard og derfor ikke kunne betale for sin parkeringsbillet i et parkometer. Det er således klart, at MasterCard i en sådan situation ikke ville hæfte for en eventuel parkeringsbøde.
 Med Applikationen leverer Spørger på tilsvarende vis en ydelse vedrørende betalinger og overførsler, idet brugeren benytter Applikationen til at betale for parkeringen, hvorefter Spørger afregner med ejeren af parkeringspladsen.
 Når brugeren har registeret i Applikationen, at en parkering er påbegyndt, anses parkeringen for betalt. Spørger har herefter ansvaret for betalingstransaktionens gennemførelse.
 Det er Spørgers opfattelse, at Applikationens funktion ikke er sammenlignelig med ydelsen som leveres i C-602/14, Bookit. Spørgers ydelse består i, at der overføres et beløb mellem en bilist og en udbyder af en parkeringsplads.
 Betalingstransaktionen foregår igennem Applikationen. Bilisten får ret til at foretage en parkering i overensstemmelse med de regler og vilkår som er gældende på den pågældende parkeringsplads.
 Selve transaktionen foregår derved, at Spørger debiterer brugerne af Applikationen for al den parkering brugeren har registeret.
 Det opkrævede beløb krediteres herefter ubeskåret udbyderen af parkeringspladsen. Dette sker alt efter aftalen mellem Spørger og udbyderen af parkeringspladsen enten på månedlig basis eller med hver enkelt transaktion. Kernefunktionen i betalingsydelsen er således at forestå en betalingstransaktion.
 Hvorimod Bookits ydelse alene består i at indhente og videresende oplysninger om kundens kreditkort, at undersøge om de ønskede biografsæder er til rådighed og at tildele billetter til kunden, såfremt det er tilfældet. Det er for denne ydelse, kunden betaler et gebyr til Bookit.
 Bookits rolle er i denne forbindelse blot at hjælpe med at udveksle oplysninger om kundens kreditkort inden kundens køb af billetter godkendes. Kernefunktionen i Bookits ydelse er således blot at fungere som en bookingservice og ikke en betalingsservice.
 Bookits ydelse består altså ikke i at varetage betalingen for biografbilletterne. Det fremgår af dommens præmis 47, at Bookit ”hverken selv


text:
direkte debiterer eller krediterer de pågældende konti, posterer på disse konti eller beordrer en sådan debitering eller kreditering, idet det er køberen, der ved at anvende sit betalingskort for at gennemføre et køb beslutter, at den pågældendes konto skal debiteres til fordel for tredjemandskonto”.
 Det er derimod DataCash, den anden underleverandør, som varetager betalingstransaktionen. Dette sker ved, at DataCash danner og sender den datafil, som netop udløser betalingen.
 Ydelsen er beskrevet i dommens præmis 15, hvor det fremgår, at ”Som led i hver biografs daglige afstemning sender Bookit DataCash de betalingsoplysninger, som selskabet har indsamlet i form af afviklingsfiler, der for hver korttransaktion indeholder transaktionsoplysninger, herunder den udstedende banks autorisationskode, hvorefter DataCash sender en batchfil til den indløsende bank. Sidstnævnte bank krediterer derefter Bookits bankkonto det relevante beløb. Endelig overfører Bookit billetindtægterne til Odeon og beholder kortgebyrerne”.
 En ”betalingsoverførsel” er af EU-domstolen i sag C-2/95, SDC (præmis 53) defineret som en ”transaktion, der består i at udføre en ordre om overførsel af et beløb fra én bankkonto til en anden. Den er navnlig karakteriseret ved, at den medfører en ændring af det retlige og økonomiske forhold mellem på den eneside ordregiver og beløbsmodtager på den anden side mellem disse to og deres respektive pengeinstitutter, og, eventuelt, mellem pengeinstitutterne indbyrdes.
 Den transaktion, der medfører den pågældende ændring, er i øvrigt den blotte overførsel af beløb mellem konti, uanset årsagen”.
 I forslag til afgørelse af 21. marts 2018 i C-5/17, DPAS henviser generaladvokaten til ovennævnte definition på en betalingsoverførsel i sag C-2/95, SDC. Generaladvokaten bemærker herefter (præmis 32): ”Det fremgår efter min opfattelse af denne definition, at det afgørende kriterium for at identificere en overførselstransaktion består i, at der indtræder de retlige og økonomiske ændringer, der kendetegner overførslen af et pengebeløb”.
 Generaladvokatens udtalelse af 21. marts 2018 i C-5/17, DPAS ændrer dermed ikke definitionen på en betalinsoverførsel.
 C-5/17, DPAS er ikke sammenlignelig med Spørgers betalingsydelse. Det er Spørgers opfattelse, at C-5/17, DPAS er sammenlignelig med kortgebyret i C-607/14, Bookit.
 Det fremgår af præmis 12 i C-5/17, DPAS at: ”Disse tandbehandlingsplaner giver patienterne mulighed for at fordele udgiften til tandpleje ligeligt over hele året. Patienterne foretager i denne forbindelse månedlige indbetalinger til DPAS via en »betalingsservice«. Den forelæggende ret har oplyst, at denne betalingsservice i det væsentlige foregår på samme måde som beskrevet i præmis 7-11 i Axa UK-dommen (3). Adspurgt af Domstolen vedrørende dette punkt har denne ret bekræftet, at de tjenesteydelser, som DPAS leverer, er »identiske med eller meget ligner« de tjenesteydelser, der er beskrevet i denne sidstnævnte dom”.
 I C-5/17, DPAS indgår patienten en aftale med DPAS. På det tidspunkt, hvor aftalen er underskrevet af patienten og DPAS, ændres de retlige og økonomiske forhold mellem parterne, hvormed parterne aftaler, at patienten skal foretage indbetalinger på månedlig basis.
 Når indbetalingerne senere overføres til tandlægerne, ændres den økonomiske og retlige status sig ikke for patienterne, eftersom denne retsstilling er en konsekvens af den tidligere indgåede aftale mellem patienten og DPAS.
 Faktum adskiller sig dermed markant fra faktum i Spørgers sag, idet Spørger


text:
ikke på noget tidspunkt er involveret i den aftale der indgås mellem bilisten og parkeringsudbyderen, når bilisten foretager en parkering.
 Af generaladvokatens udtalelse i C-5/17, DPAS fremgår det således alene, at DPAS ́ ydelse består i at anmode pågældende pengeinstitutter om at foretage overførslen. Derimod hverken debiterer eller krediterer DPAS selv de pågældende konti, eftersom det er de berørte pengeinstitutter, der foretager de økonomiske transaktioner.
 DPAS fremsender alene en betalingsanmodning, mens Spørgers ydelse i sig selv udgør en betalingsordre, som medfører retlige og økonomiske ændringer, hvilket er det karakteristiske ved en betalingsoverførsel.
 Betalingstransaktionen, som Spørgers Applikation varetager, er ikke en ydelse, der består i inddrivelse af fordringer jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, sidste led. Applikationen benyttes til betaling for parkering, ikke til inkassering mv. af misligholdte krav for ejeren af parkeringspladsen.
 Applikationens primære formål er, at brugeren skal kunne betale for sin parkering. Betalingsydelsen må derfor anses for at udgøre hovedydelsen.
 Spørgers vederlag for betalingstransaktionen i form af transaktionsgebyret og parkeringsgebyret skal derfor momsfritages som vederlag for en finansiel ydelse vedrørende betalinger og overførsler.
 Spørgsmålet må således besvares med et ja.
 Det ønskes bekræftet, at transaktionsgebyret for betalingsydelsen i Applikationen er momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Spørger er et selskab, som har udviklet en mobilapplikation, der fungerer som et mobilbetalingssystem. Brugere af Spørgers applikationen kan herigennem betale for deres parkering.
 Vederlaget, som betales for parkeringen, er momspligtigt.
 Ved brugerens anvendelse af Spørgers applikation til at betale for parkering accepterer brugerne Spørgers betingelser, herunder at brugeren udover betalingen for parkeringen til ejeren af parkeringspladsen, ligeledes betaler et transaktionsgebyr og parkeringsgebyr pr. parkering til Spørger.
 Betalingen til Spørger er vederlag for, at brugeren anvender Spørgers mobilapplikation til at betale for parkeringen.
 Udgangspunktet er på den baggrund, at vederlaget for anvendelsen af mobilapplikationen er momspligtigt efter momslovens § 4.
 Hoved-/biydelse
 Uanset Spørgers ydelser måtte anses for momsfritagne, skal de imidlertid behandles momsmæssigt på samme måde, som den momspligtige parkeringsydelse, såfremt Spørgers ydelser må anses for biydelser til parkeringsydelserne, jf. EU-domstolens dom i sagen C-349/96, Card Protection Plan.
 EU-domstolen har således i bl.a. sagen C-607/14, Bookit Ltd, præmis 23-26, slået fast, at ekstra gebyrer, som en udbyder af tjenesteydelser fakturerer sine kunder, når disse betaler for disse tjenesteydelser med kreditkort, debetkort el.lign. ikke udgør vederlag for en tjenesteydelse, der er særskilt og uafhængig i forhold til hovedydelsen.
 Den omstændighed, at leverandøren af en hovedydelse stiller en infrastruktur til rådighed for kunderne, der gør det muligt for dem at betale prisen for denne ydelse, udgør ikke for disse kunder et mål i sig selv, idet denne tjenesteydelse, ikke ud fra kundernes synsvinkel har en selvstændig interesse i forhold til hovedydelse, jf. også præmis 27 i EU-domstolens dom i sagen C-276/09, Everything Everywhere.
 Endelig har EU-domstolen præciseret, at den omstændighed, at en særskilt pris for den finansielle tjenesteydelse er angivet som sådan i aftaledokumentet og specificeret i fakturaerne til kunderne, ikke er afgørende i denne forbindelse, idet den omstændighed, at en samlet pris faktureres, eller


text:
at særskilte priser er blevet fastsat i aftalen, ikke er af afgørende betydning med hensyn til fastlæggelsen af, hvorvidt der er tale om to eller flere særskilte transaktioner eller en enkelt erhvervsmæssig transaktion.
 Udgangspunktet er derfor, at Spørgers ydelse i form af at stille mobilapplikationen til rådighed for kunder, der ønsker at betale for momspligtige parkeringsydelser, ligeledes – uagtet at de isoleret set måtte opfylde betingelserne for momsfritagelse – er momspligtige som biydelser til parkeringsydelserne, idet de ikke udgør et mål i sig selv for den gennemsnitlige kunde til parkeringsydelserne.
 Det er med baggrund heri SKAT opfattelse, at det er en betingelse for, at en biydelse skal behandles momsmæssigt på samme måde som den hovedydelse, den er sekundær til, at både hoved- og biydelsen leveres af samme afgiftspligtige person.
 Dette uanset Spørger ligeledes opkræver beløbet for parkeringsydelsen på vegne af ejeren af parkeringspladsen, idet der må lægges afgørende vægt på, hvem der leverer de enkelte ydelser.
 Der ses heller ikke efter en samlet vurdering at være grundlag for at antage, at Spørger via mobilapplikationen leverer en momspligtig hovedydelse i form af formidling af parkering, hvortil mobilapplikationen er en biydelse, som det eksempelvis tilsvarende var tilfældet i EU-domstolens kendelse i de sammenholdte sager C-231/07, Tiercé Ladbroke SA, og C-232/07, Derby SA, hvor tobakshandlere, der modtog pengeindbetalinger fra kunder for væddemål på vegne af en spilleudbyder, blev anset for at levere en momspligtig hovedydelse til spilleudbyderen i form af at modtage væddemål, mens indsamlingen af midlerne ikke udgjorde et mål i sig selv for spilleudbyderen, og tobakshandlernes vederlag kunne derfor hverken helt eller delvist momsfritages som betalingstransaktioner.
 Der er ved SKATs vurdering bl.a. henset til, at Spørger ikke kan anses for at levere en momspligtig hovedydelse i form af formidling derved, at Spørger leverer en betalingsmulighed for parkeringsydelserne.
 Idet Spørgers ydelse må anses for en selvstændig hovedydelse skal det herefter vurderes, om denne opfylder betingelserne for momsfritagelse i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Betalingstransaktion
 Bestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, implementerer momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d, som momsfritager transaktioner vedrørende betalinger, overførsler mv.
 Momsfritagelserne skal ifølge EU-domstolens faste praksis fortolkes strengt, da de udgør undtagelser fra det almindelige princip om, at moms opkræves af enhver tjenesteydelse, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person, jf. eksempelvis præmis 34 i sagen C-607/14, Bookit Ltd.
 Det bemærkes, at en betalingsoverførsel er en transaktion, der består i at udføre en ordre om overførsel af et beløb fra én bankkonto til en anden. Den er navnlig karakteriseret ved, at den medfører en ændring af det retlige og økonomiske forhold dels mellem ordregiver og beløbsmodtager, dels mellem disse to og deres respektive pengeinstitutter og, eventuelt, mellem pengeinstitutterne indbyrdes, jf. præmis 53 i EU-domstolens dom i sagen C-2/95, SDC.
 SKAT bemærker, at Bookit i sagen C-607/14, opkrævede et kortgebyr fra kunderne i forbindelse med, at disse købte biografbilletter gennem Bookit, og betalte herfor med betalingskort.
 Det er med baggrund heri SKATs opfattelse, at EU-domstolen ved sin stillingtagen


text:
og fortolkning af momsfritagelsen af betalingstransaktioner har anset det for uden betydning, at Bookits ydelser vedrørende behandling af betalingstransaktioner gik gennem DataCash.
 Det er SKATs opfattelse, at Spørgers ydelse består i ved hjælp af mobilapplikationen at modtage betalingskortoplysninger fra de kunder, som ønsker at betale for parkeringen.
 Spørger sender med baggrund i disse oplysninger en betalingsanmodning til den bank, som har udstedt kundens betalingskort, hvorefter det relevante beløb overføres til Spørgers bankkonto.
 Det er SKATs opfattelse, at Spørgers ydelser på denne baggrund ikke kan anses for at opfylde de specifikke og væsentlige funktioner for en betalingstransaktion omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 SKAT skal herved henvise til præmisserne 44-50 i EU-domstolens dom i sagen C-607/14, Bookit, herunder særligt, at
 Spørgers ydelse ganske vist er nødvendig for, at der bliver gennemført en momsfritaget transaktion, men dette er ikke i sig selv tilstrækkelig til at give holdepunkter for at antage, at denne ydelse er momsfritaget (præmis 45)
 Spørgers opnåelse af oplysninger fra kunden vedrørende det betalingskort, som kunden ønsker at anvende, Spørgers overførsel af disse oplysninger til sin indløsende bank mv. ikke er tilstrækkeligt til at opfylde de specifikke og væsentlige funktioner for en betalingstransaktion (præmis 46)
 Uanset Spørger over for kunden har et ansvar for, at behandlingen af betalingskortoplysningerne gennemføres korrekt, så er Spørger ikke pålagt et ansvar for gennemførelsen af de retlige og økonomiske ændringer, som betalingstransaktionen medfører (præmis 50).
 At Spørger ikke har et ansvar for gennemførelsen af de retlige og økonomiske ændringer understøttes endvidere af, at brugerne selv er ansvarlige for at sikre sig, at Spørger har de præcise data samt finde en alternativ betalingsløsning, hvis Spørgers ydelse ikke er tilgængelig. Ligeledes er der ikke nogen mulighed for refusion eller afhjælpning ved fejl i Spørgers software.
 Det er således SKATs samlede vurdering, at Spørgers ydelser har karakter af at kunne sidestilles med kortgebyret i C-607/14, Bookit, og Spørgers ydelser er derfor ikke omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Spørger har til støtte for, at Spørgers ydelser opfylder de specifikke og væsentlige funktioner for en betalingstransaktion henvist til Højesterets dom i sagen SKM2017.3.HR.
 SKAT bemærker hertil, at sagen for Højesteret omhandlede en underleverandør til en bank, som på vegne af banken foretog løbende opgørelser af bankens lån til forbrugere, samt at Højesteret efter en konkret vurdering fandt, at underleverandøren på vegne af banken iværksatte betalingsordrer i relation til låntagernes løbende betalinger af renter og afdrag, ligesom en momsfritagelse heraf er i overensstemmelse med EU-domstolens praksis, herunder C-607/14, Bookit.
 Det er med baggrund heri SKATs opfattelse, at Spørgers situation ikke er sammenlignelig med underleverandøren i SKM2017.3.HR, men derimod sammenlignelig med Bookit i C-607/14, Bookit.
 Det bemærkes i relation hertil, at Spørgers ydelser vedrørende betalinger består i at modtage betalingskortoplysninger fra brugeren, der har foretaget en parkering og ønsker at betale for denne ved hjælp af Spørgers mobilapplikation.
 Der består på denne baggrund og på samme måde som i C-607/14, Bookit, og de sammenholdte sager C-231/07, Tiercé Ladbroke SA,


text:
og C-232/07, Derby SA, ingen vanskeligheder med at fastsætte Spørgers afgiftsgrundlag, ligesom en momsbelæggelse af Spørgers transaktionsgebyr ikke vil medføre en øget stigning i omkostningerne til forbrugerkredit på samme måde som i SKM2017.3.HR.
 Det er på denne baggrund SKATs konklusion, at ligesom Spørgers ydelse efter sin art ikke kan anses for transaktioner vedrørende betalinger, så vil en momsfritagelse heraf heller ikke være i overensstemmelse med formålet med momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Spørgers transaktionsgebyr er derfor momspligtig jf. momslovens § 4, stk. 1.
 Stk. 4. Når en formidler af en ydelse handler i eget navn, men for en andens regning, anses formidleren selv at have modtaget og leveret den pågældende ydelse”.
 Bestemmelsen implementerer momssystemdirektivets artikel 14 og 28 i dansk ret som har følgende ordlyd:
 ” Stk. 1. Ved »levering af varer« forstås overdragelse af retten til som ejer at råde over et materielt gode.
 Overdragelse af ejendomsretten til en vare mod betaling af en erstatningsydelse i henhold til pålæg fra det offentlige eller på dettes vegne eller ifølge loven
 Faktisk overdragelse af en vare i henhold til en kontrakt, som vedrører udlejning af en vare for et bestemt tidsrum eller salg af en vare på afbetaling, med den klausul, at ejendomsretten under normale forhold erhverves senest ved betaling af det sidste afdrag
 Stk. 3. Medlemsstaterne kan anse aflevering af visse byggearbejder som levering af varer”.
 Bestemmelsen implementerer momssystemdirektivets Artikel 28 i dansk ret som har følgende ordlyd:
 ” Når en afgiftspligtig person, som handler i eget navn, men for tredjemands regning, optræder som formidler i forbindelse med en ydelse, anses han for selv at have modtaget og leveret den pågældende ydelse”.
 ”Følgende finansielle aktiviteter:
 c) Transaktioner, herunder forhandlinger, vedrørende anbringelse af midler, kontokurantkonti, betalinger, overførsler, fordringer, checks og andre handelsdokumenter, dog ikke inddrivelse af fordringer”.
 Bestemmelsen implementerer momssystemdirektivets artikel 135 i dansk ret som har følgende ordlyd:
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 8 har følgende ordlyd:
 8) ”Udlejning og bortforpagtning af fast ejendom, herunder levering af gas, vand, elektricitet og varme som led i udlejningen eller bortforpagtningen. Fritagelsen omfatter dog ikke udlejning af værelser i hoteller og lign., udlejning af værelser i virksomheder, der udlejer for kortere tidsrum end 1 måned, udlejning af camping-, parkerings- og reklameplads, samt udlejning af opbevaringsbokse”.
 Bestemmelsen implementerer momssystemets artikel 135, stk. 2, punkt b i dansk ret som har følgende ordlyd:
 ”Stk. 2. Den i stk. 1, litra l), omhandlede fritagelse omfatter ikke følgende former for udlejning:
 b) udlejning af pladser til parkering af transportmidler”.
 Bookit formidlede biografbilletter pr. telefon og via internettet i Odeon biografernes navn og for biografernes regning. Udover billetprisen opkrævede Bookit et kortgebyr fra køberen af biografbilletterne. Kortgebyret var betaling for en ydelse, der bestod i, at Bookit bad køberen om oplysninger om det debet- eller kreditkort, som kunden ønskede at anvende.
 Domstolen tog stilling til, om kortbehandlingen kunne være momsfri som en transaktion vedrørende betalinger og overførsler, givet kortbehandlingen kunne ses som en selvstændig hovedydelse. Domstolen fandt, at ydelsen ikke var


text:
momsfritaget.
 Det forhold, at ydelsen var nødvendig for gennemførslen af momsfrie betalingstransaktioner, gjorde ikke, at ydelsen var momsfri. Ydelsen opfyldte ikke de væsentlige og specifikke funktioner for en betalings- eller overførselstransaktion. En momsfritagelse af kortbehandlingen ville være i modstrid med formålet.
 EU-domstolen fastslog i denne dom, at momspligten for udlejning af parkeringsplads til køretøjer finder anvendelse på pladser til parkering af alle transportmidler, herunder både.
 I denne dom fastslog EF-domstolen, at der skal tages udgangspunkt i forbrugerens opfattelse af transaktionen. Herudover fastslog EF-domstolen, at en ydelse der i økonomisk henseende er en enkelt ydelse ikke må kunstigt opdeles.
 Domstolen udtalte, at ekstra gebyrer, som en udbyder af telekommunikationstjenesteydelser fakturerer sine kunder, når disse ikke betaler for disse tjenesteydelser via betalingsserviceordningen eller en BACS-overførsel, men med kreditkort, debetkort eller check eller kontant ved skranken i en bank eller hos en agent, der er bemyndiget til at modtage betaling på vegne af denne tjenesteyder, ikke i momsmæssig henseende udgør vederlag for en tjenesteydelse, der særskilt og uafhængig i forhold til hovedydelsen, der består i levering af telekommunikationstjenesteydelser.
 Denne dom omhandler levering af ydelser fra en datacentral. En betingelse for, at de ydelser, som en datacentral leverer, kan betegnes som momsfritagne transaktioner, er, at ydelserne set under ét udgør en særskilt helhed, der opfylder de specifikke og væsentlige funktioner for en momsfritaget ydelse.
 Der skal skelnes mellem den fritagne tjenesteydelse og den blotte levering af en faktisk eller teknisk tjenesteydelse, f.eks. at et databehandlingssystem bliver stillet til rådighed for et pengeinstitut.
 A udøvede lånevirksomhed og havde som led heri antaget en underleverandør til løsning af visse it-opgaver i forbindelse med låntagers tilbagebetaling af lån. Underleverandørens databehandlingssystem beregnede den ydelse, låntageren skulle betale, og systemet genererede en betalingsfil, der sendtes til Nets, der videresendte filen til låntagerens bank med henblik på betaling af ydelsen.
 Højesteret fandt, at underleverandørens ydelse set under ét måtte anses for at udgøre transaktioner vedrørende betalinger eller overførsler, der er momsfritaget i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c. underleverandøren leverede således ikke blot en teknisk ydelse.


text:
Skat.dk: C.A.6.2 Afgiftspligtige gaver
 Dette afsnit beskriver reglerne om afgiftspligtige gaver. Reglerne fremgår af afsnit II i boafgiftsloven, LBKG nr. 47 af 12. januar 2015.
 Bundbeløb
 Flere gavegivere
 Gaver mellem søskende
 Giver eller modtager eller begge har hjemsted i udlandet
 Værdiansættelse af gaven
 Anmeldelse og betaling
 Gaver hvorpå der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse
 Når følgende personer (gavekredsen) modtager en gave, skal de betale afgift af den del af gavens værdi, der overstiger bundbeløbet:
 Se BAL § 22.
 Særligt om stedbørn og stedforældre
 Stedbørn er den anden ægtefælles særbørn. Papirløse samleveres særbørn er ikke stedbørn i boafgiftslovens forstand.
 Bestemmelsen om, at gaver fra stedbørn til stedforældre er gaveafgiftspligtige, gælder også, når stedbarnet efter ægteskabets opløsning har ydet en gave til sin tidligere stedfader eller stedmoder. Se LSR. 1970.116.
 Gaver mellem ægtefæller er afgiftsfri, hvis ægteskabet ikke er ophørt ved separation/skilsmisse, når gaven modtages. Med ægtefæller sidestilles personer af samme køn, der er registreret i henhold til lov om registreret partnerskab. Gaver mellem ægtefæller skal gives ved ægtepagt for at være gyldige. xSe lov om ægtefællers økonomiske forhold § 2.x
 Gaveafgiften er 15 pct., bortset fra gaver til stedforældre og bedsteforældre, som skal betale 36,25 pct. i afgift. Se BAL § 23.
 Personer uden for gavekredsen skal betale indkomstskat af værdien af modtagne gaver, medmindre gaven er omfattet af andre regler om anden skattemæssig behandling. Dette gælder fx hædersgaver, lejlighedsgaver mv. Se C.A.6.3 om disse undtagelser.
 Underhold i yderens hjem eller på hospital, plejehjem eller lignende er afgiftsfrit uden hensyn til gavens størrelse. Se BAL § 24, stk. 1. Afgiftsfriheden gælder dog ikke for ydelser, der dækker egentlige behandlingsudgifter.
 I x2019x er bundbeløbet x65.700 kr. pr. år (2018: 64.300 kr.)x for alle de ovennævnte personer bortset fra svigerbørn.
 Dette skema viser bundbeløbene for svigerbørn i x2019x:
 Gavens modtager
 Bundbeløb pr. år
 Barns eller stedbarns ægtefælle hvis ægteskabet med giverens barn består
 x23.000 kr.x
 Barns eller stedbarns ægtefælle hvis barnet/stedbarnet er afgået ved døden
 x65.700 kr.x
 Bundbeløbene bliver reguleret efter PSL § 20.
 Hver person er én giver/modtager uanset ægteskabelig formueordning. Ved gaver ydet fra ægtefæller til børn anses ægtefællerne for to selvstændige gavegivere.
 Forældre kan således i x2019x hver - uden afgiftsberegning - give deres barn x65.700 kr.x, således at barnet modtager x131.400 kr.x afgiftsfrit. Gaven skal dog være overført fra giverens bodel.
 Indskud på børneopsparingskonti tæller med i det beløb på højst x65.700 kr.x, som man i x2019x afgiftsfrit kan give til hvert af sine børn eller børnebørn.
 Gaver mellem søskende er indkomstskattepligtige, medmindre de har været samboende de sidste to år før modtagelsen af gaven.
 Giver eller modtager eller begge har hjemting i udlandet
 Gaveafgiftsreglerne gælder, hvis enten giver eller modtager har hjemting her i landet. Se BAL § 25. En person har hjemting i Danmark, hvis han eller hun har bopæl her. Hvis personen kun opholder sig i Danmark, men ikke har kendt aktuel bopæl i udlandet, har personen også hjemting i Danmark. Har personen sidst haft kendt bopæl eller kendt opholdssted i Danmark anses han eller hun


text:
også at have hjemting i Danmark, hvis personen ikke har etableret bopæl eller har kendt opholdssted i udlandet.
 Hvis både gavegiver og modtager har hjemting i udlandet, skal der kun betales gaveafgift, hvis gaven består af fast ejendom og tilbehør hertil beliggende her i landet eller formue knyttet til et fast driftssted her i landet.
 I en dobbeltbeskatningsaftale kan det være aftalt, at det land, der huser giveren eller modtageren, har beskatningsretten til gaven.
 Hvis en far, der har bopæl i Finland, giver sin søn, der har bopæl i Danmark, en gave, skal gaven afgiftsberigtiges i Finland, fordi det er aftalt i den fællesnordiske dobbeltbeskatningsoverenskomst, at Finland har beskatningsretten.
 En gaves værdi skal fastsættes til dens handelsværdi på tidspunktet for modtagelsen. Se § 27 i BAL
 Værdiansættelsen er bindende for gavegiver og gavemodtager.
 Parterne kan anvende skattedepartementets cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelse af aktiver og passiver i dødsboer m.m. og ved gaveafgiftsberegning. Med cirkulære nr. 9054 af 4. februar 2015 fra Skattedepartementet er punkt 17 og 18 i cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelse af unoterede aktier og unoterede konvertible obligationer ophævet med virkning fra den 5. februar 2015. Om værdiansættelsen af aktier og konvertible obligationer, der ikke er optaget til handel på et reguleret marked, fra og med den 5. februar 2015 henvises til afsnit C.B.2.1.4.5.
 Parterne er bundet af den værdiansættelse, de har anført i en gaveanmeldelse. xSkattestyrelsenx kan som efterprøvende myndighed ændre værdiansættelsen, hvis den af parterne anførte værdi ikke svarer til det overdragnes handelsværdi på gavetidspunktet. I skattedepartementets cirkulære nr. 138 af 2. september 1983 henledes opmærksomheden på ØLD af 7. sep. 1982 (skd. 65.166), som fastslår, at "der ikke er grundlag for at antage, at skattemyndighedernes efterprøvelse af værdiansættelserne i en gaveanmeldelse alene eller i det væsentlige skal sikre, at ansættelsen ikke er for lav. Såfremt ansættelsen anses for at være for høj, skal der også foretages en ændring."
 Frist for xSkattestyrelsensx ændringer af værdiansættelser
 xSkattestyrelsensx ændring skal ske inden 6 måneder efter anmeldelsens modtagelse.Fristen begynder dog først at løbe fra det tidspunkt, hvor xSkattestyrelsenx har de oplysninger, der er nødvendige for at tage stilling til værdiansættelsen. Parterne skal have lejlighed til at ytre sig skriftligt eller mundtligt inden ændringen. Se BAL § 27, stk. 2. Se SKM2001.380.LSR, hvor en kendelse om ændring af værdiansættelsen af en gaveafgiftspligtig gave afsagt mere end tre måneder efter at gaveanmeldelsen var modtaget blev anset for ugyldig. Fristen efter BAL § 27, stk. 2, blev ved lov nr. 1354 af 21. december 2012 ændret fra 3 til 6 måneder.
 Gaveanmeldelsen skal indgives til xSkattestyrelsenx. Anmeldelsen skal foretages på et skema, der kan hentes på xSkattestyrelsensx hjemmeside. Gaveanmeldelsen skal indgives senest den 1. maj året efter gaveoverdragelsen.
 Foreligger en anmeldelse om gave ikke rettidigt, kan xSkatteforvaltningenx foretage en skønsmæssig ansættelse af værdien af gaven. Gavegiver og gavemodtager skal, xSkatteforvaltningenx har foretaget en skønsmæssig ansættelse af værdien af en gave, inden 4 uger fra dateringen af underretningen om skønsmæssig ansættelse underrette xSkatteforvaltningenx, hvis ansættelsen


text:
er for lav. Fristen regnes dog tidligst fra udløbet af fristen for anmeldelse af afgiftspligtig gave
 Gaven og eventuelle modydelser værdiansættes af parterne i gaveanmeldelsen og skal anmeldes med nettobeløbet i et skema, der kan findes på xSkattestyrelsensx hjemmeside. Specifikation foretages som krævet i skemaetx.x
 Parterne skal selv beregne gaveafgiften ved indgivelsen af gaveanmeldelsen.
 Den beregnede gaveafgift skal indbetales samtidig med indgivelsen af gaveanmeldelsen, også selv om anmeldelsen indsendes inden 1. maj.
 Den beregnede gaveafgift kan fratrækkes tinglysningsafgift som gavemodtager eller gavegiver har betalt af gaveandelen i forbindelse med ejendomsoverdragelse. Se BAL § 29 stk. 2.
 Se TfS 1999, 444 om fradrag for betalt stempelafgift.
 Hvis gaveanmeldelsen indgives for sent
 Der skal betales rente efter BAL § 38 i følgende tilfælde:
 Hvis gaveanmeldelsen indgives for sent eller,
 hvis gaveanmeldelsen er mangelfuld, så kontrol ikke kan gennemføres eller,
 hvis gaveafgiften ikke betales rettidigt, dvs. samtidig med indgivelsen af gaveanmeldelsen
 Rentens størrelse opgøres efter OPKL § 7 stk. 2 med tillæg af 0,4 procentpoint, jf. BAL § 38, stk. 1.
 Reglerne om den skatte- og afgiftsmæssige behandling af arveforskud er ændret ved lov nr. 426 af 14. juni 1995 om afgift af dødsboer og gaver (BAL). Loven har virkning, når dødsfaldet er indtrådt den 1. juli 1995 eller senere, respektive gaven er modtaget den 1. juli 1995 eller senere.
 Lovændringen medfører, at arveforskud der er givet 1. juli 1995 eller derefter
 altid bliver betragtet som en gave
 at gaveafgiften skal betales, når arveforskuddet bliver modtaget og ikke først ved giverens død
 at det kun er personer i gavekredsen, der skal betale gaveafgift. For personer uden for gavekredsen er arveforskuddet indkomstskattepligtigt som personlig indkomst.
 Arveforskud er givet 1. juli 1995 eller herefter
 Forskud på forventet arv betragtes som en gave uanset om forskuddet er ydet til en nærtbeslægtet gaveafgiftspligtig person eller til en person uden for denne kreds. Se BAL § 23, stk. 3, og § 50.
 Forskud på forventet arv til en person, der er omfattet af gavekredsen skal derfor gaveafgiftsberigtiges.
 Er et arveforskud uden for gavekredsen ydet den 1. juli 1995 eller senere, er arveforskuddet indkomstskattepligtigt som personlig indkomst for forskudsmodtageren.
 Arveforskud er givet før 1. juli 1995
 Forskud på forventet arv uden for gavekredsen, der er ydet før 1. juli 1995, skal gaveafgiftsberigtiges med 36,25 pct., når forskudsgiveren er død den 1. juli 1995 eller derefter, og forskudsmodtageren har overlevet forskudsgiveren. Sådanne arveforskud er altså ikke længere arve- men gaveafgiftspligtige. Gaveafgiften beregnes uden gaveafgiftsfrit bundbeløb. Se BAL § 50.
 Forskud på forventet arv inden for gavekredsen, der er ydet før 1. juli 1995, skal gaveafgiftsberigtiges ved giverens død med 15 pct. af forskuddet ud over det afgiftsfri grundbeløb, hvis modtageren er omfattet af gavekredsen på tidspunktet for giverens død og forskuddet ikke blev afgiftsberigtiget på det tidspunkt, hvor det blev givet.
 Arveforskuddet skal gaveanmeldes senest den x1. majx året efter dødsfaldet.
 Hvis en person inden den 1. juli 1995 har givet en gave, hvoraf den pågældende har forbeholdt sig indtægterne eller nytten for sin livstid eller for et tidsrum, skal


text:
der betales gaveafgift efter reglerne i BAL eller indkomstskat af gaven, når rente- eller brugsnydelsen ophører efter lovens ikrafttræden, uanset om retten ophører, mens giver lever eller først ved dennes død. Se BAL § 49.
 Har gavegiver indsat subsidiære rentenydere med virkning efter hans eller hendes død, er tidspunktet for sidste rentenydelsesrets ophør afgørende for, hvornår afgift eller skat skal betales. Se TfS 1996, 234 DEP. Det afgørende for, hvornår afgift eller skat skal betales, er tidspunktet for sidste rentenydelsesrets ophør, og altså ikke om rentenydelsen ophører ved givers død eller på et tidspunkt, der ligger efter givers død.
 Gaver modtaget i perioden 1. januar 1997 til 1. juli 1999
 For gaver modtaget i perioden 1. januar 1997 til 1. juli 1999 skal der af kapitaler og formuegoder, hvorpå der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse, betales 36,25 pct. i afgift af gaven.
 Har giver forbeholdt sig selv en brugs- eller indtægtsnydelse af gaven, kan værdien af denne rettighed fratrækkes ved beregningen af kapitalgaveafgiften.
 Værdien af den fratrukne rettighed afgiftsberigtiges ved ophøret af rettigheden med gaveafgift af den oprindeligt fratrukne værdi.
 Gaver modtaget den 1. juli 1999 eller senere
 Der skal ikke tages hensyn til, at der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse på gaven. Det betyder, at værdien, der lægges til grund for afgiftsberigtigelsen af en gave, hvorpå der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse, er hele værdien af aktivet, således at der ikke gives fradrag for brugs- eller indtægtsnydelsen. Se dog nedenfor om brugs- og indtægtsnydelser i gensigt bebyrdende aftaler.
 En far kan således give sin søn en post obligationer samtidig med, at datteren får den fremtidige indtægtsnydelse hertil.
 Sønnen skal betale 15 pct. i afgift af obligationernes fulde værdi uden fradrag for indtægtsnydelsen, og datteren er afgiftsfri af værdien af de løbende ydelser, men skal betale indkomstskat heraf, når de fremover udbetales.
 Ægtefæller skal betale afgift af gaver hvorpå der hviler brugs- eller indtægtsnydelser
 Ægtefæller, som ellers er afgiftsfri, skal betale 15 pct. i afgift af gaver, hvorpå der hviler en brugs- eller indtægtsnydelse ud over det afgiftsfri grundbeløb.
 Brugs- eller indtægtsydelsen udgør et vederlag i en gensidigt bebyrdende aftale
 Brugs- eller indtægtsnydelsen kan dog også være udformet således, at den udgør et helt eller delvist vederlag i en gensidigt bebyrdende aftale. I denne situation indgår brugs- eller indtægtsnydelsen ikke som en del af gaven og værdien af en sådan brugs- eller indtægtsnydelse kan fratrækkes i afgiftsgrundlaget. Beskatningen af en sådan brugs- eller indtægtsnydelse vil herefter udelukkende ske i henhold til LL § 12 B.
 En brugs- eller indtægtsnydelse kan anses for at være et vederlag i en gensidigt bebyrdende aftale, hvis gavegiver forbeholder sig selv brugs- eller indtægtsnydelsen af en kapital eller et formuegode.
 En far kan eksempelvis overdrage sin udlejningsejendom til sin søn. Overdragelsen berigtiges ved overtagelse af gæld, en kontant gave og ved at faderen forbeholder sig selv en indtægtsnydelse af de fremtidige lejeindtægter. I denne situation anses indtægtsnydelsen for en del af sønnens vederlag for at overtage ejendommen. Sønnen betaler derfor alene 15 pct. afgift af


text:
selve gaven. Den kapitaliserede værdi af indtægtsnydelsen afgiftsberigtiges ikke. Den løbende ydelse behandles efter LL § 12 B.
 En mor overdrager en post aktier til sin datter og forbeholder sig selv al fremtidigt afkast (indtægtsydelse) herfra. Moderens indtægtsnydelse anses for at udgøre datterens vederlag for overdragelsen. Der skal derfor opgøres en kapitaliseret værdi af den løbende indtægtsnydelse.
 Den kapitaliserede værdi fratrækkes i aktiernes samlede værdi, hvorefter man har gavens egentlige værdi. Datteren skal betale 15 pct. i afgift af gavens værdi, og den løbende ydelse, som moderen fremover modtager, behandles efter reglerne i LL § 12 B.
 Hvis den overdragende person opgiver sin løbende ydelse, kan der efter omstændighederne foreligge en afgiftspligtig gave, idet der i så fald ikke ydes fuldt vederlag.
 Gaveafgiften kan betales af kapitalen
 Kapitalgavemodtageren kan forlange, at gaveafgiften betales af kapitalen, selvom brugs- eller indtægtsnydelsen derved reduceres.Se BAL § 24, stk. 4. Giveren kan betale gaveafgiften, uden at der derved skal betales yderligere gaveafgift.Se BAL § 24, stk. 5.
 Brugsnydelser i form af fribolig
 Brugsnydelser, fx i form af hel eller delvis fri bolig, beskattes hos nyderen efter SL § 4 litra c . Se SKM2009.27.HR.
 I tilfælde hvor den fri bolig alene har været stillet til rådighed indtil videre, fx ved en almindelig lejekontrakt på opsigelsesvilkår, skal de fordele, som opnås herved, dog anses som gaver ydet i de enkelte indkomstår, og der skal ikke betales indkomstskat, men gaveafgift, hvis det årlige afgiftsfri bundbeløb overskrides. Se SKM2009.284.SKAT
 Gavedispositioner er omfattet af skatteforvaltningslovens kapitel 10 om skatteforbehold, omgørelse og xomvalg af oplysningerx.
 Afsnit A.A.14 om skatteforvaltningslovens kapitel 10.
 SKM2012.105.HR
 I forbindelse med en samlivsophævelse havde den ene part fået en gave på 6 mio. kr. fra den anden meget velstående, tidligere samlever. Sagen vedrørte i første omgang, om beløbet var skattefrit som et kompensationskrav udbetalt i anledning af samlivsophævelsen eller var en skattepligtig gave.
 Højesteret fandt under henvisning til Højesterets tidligere praksis bl.a. UfR 1985, side 607/2, at der ved ophøret af et flerårligt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem delta-gelse i parternes fælles udgifter - eller på anden måde - i væsentlig grad har bidraget til, at en anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen til bl.a. samlivets varighed og parternes økono-miske forhold ved dets ophør. Dette krav opfyldte skatteyderen ikke, og Højesteret ville ikke udvide tidligere praksis.
 Højesteret fandt derfor, at overførslen var en gave, ligesom Højesteret fandt, at gaven var ydet efter samlivsophævelsen. Gaven var dermed ikke omfattet af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra b, men derimod § 4, litra c. Under sagen havde skatteyderen gjort gældende, at en gave ydet efter samlivsophævelse også skulle være skattefri, idet en sådan gave mellem ægtefælle ved samlivsophævelse var skattefri. Dette synspunkt fulgte Højesteret ikke.
 Skatteyderen gjorde gældende, at når hun blev behandlet ringere end ægtefæller ved samlivets ophør, var dette en krænkelse af hendes menneskerettigheder efter Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 14 sammenholdt med art. 8 eller art. 1 i tillægsprotokol


text:
1. Højesteret fandt ikke, at Menneskerettighedskonventionen var til hinder for, at ugifte sam-levende i økonomisk henseende behandles anderledes end ægtefæller ved samlivsophævelse.
 Løbende udnyttelse af uopsigelig ret til fribolig var ikke en gave omfattet af reglerne om gaveafgift, men derimod en skattepligtig løbende ydelse, jf. statsskattelovens § 4 c.
 Stadfæstelse af TfS 2007,423 Ø/SKM 2007.116.ØLR
 Ikke grundlag for tilsidesættelse af skattemyndighedernes skøn over handelsværdien af anparter, der var overdraget mellem interesseforbundne parter.
 Stadfæstelse af SKM2002.101.ØLR
 SKAT havde forhøjet skatteyderens skattepligtige indkomst i årene 2003-2007 pga. af negative privatforbrug.
 Skatteyderens samlever havde desuden opført to huse til skatteyderen. Modsat for byretten var der for landsretten enighed om, at arbejdet med opførelsen af begge huse udgjorde en gaveafgiftspligtig gave. Byretten fandt det imidlertid ikke godtgjort, at der var grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over gavernes værdi, der bl.a. var baseret på en timepris på 350,- kr.
 Byretten fandt det heller ikke godtgjort, at SKATs afgørelser manglende begrundelse, eller at SKAT havde foretaget et ulovligt skøn under regel. Byretten anførte bl.a., at den omstændighed, at SKAT ikke havde taget udtrykkelig/direkte stilling til alle skatteyderens anbringender, ikke kunne føre til, at afgørelserne var ugyldige.
 Af de grunde som byretten havde anført, og da landsretten ikke tillod et nyt anbringende om periodisering fremsat, der først blev gjort gældende under hovedforhandlingen, stadfæstede landsretten dommen.
 Stadfæstelse af SKM2014.190.BR
 SKM2014.410.ØLR
 For landsretten vedrørte sagen spørgsmålet, om skatteyderen var skattepligtig af en delvis betaling af en bil, som var tilgået hende, men som hun ikke havde betalt for. Skatteyderen havde fremlagt kopi af en check på det omhandlede beløb på 400.000 kr., som hendes samlever havde udstedt til sælgeren af bilen. For landsretten fremsatte skatteyderen et nyt anbringende om, at bilen var en lejlighedsgave til hende fra samleveren. Efter bevisførelsen fandt landsretten det tilstrækkelig godtgjort, at beløbet var en gave fra samleveren til skatteyderen. Landsretten fandt ikke, at der var tale om en lejlighedsgave, men derimod at der skulle svares gaveafgift efter boafgiftslovens regler.
 En mor havde overdraget aktier i et selskab til sine to sønner. Spørgsmålet var, om skattekursberegningen skulle foretages efter reglerne for et ejendomsselskab eller for et hovedaktionærselskab ved gaveoverdragelserne. Retten fandt, at skattekursen skulle beregnes efter reglerne for et ejendomsselskab.
 Stadfæstelse af SKM2008.691.BR
 SKM2016.414.BR
 A hævede i 2010 og 2012 ad 5 omgange i alt kr. 2.610.000 på en bankkonto, som tilhørte hans moder, der afgik ved døden i juni 2013. A forklarede for skifteretten under boets behandling, at han havde givet de kontante beløb til moderen og ikke selv havde modtaget nogen del af dem. Skifteretten og bobestyreren foretog derfor ikke videre i den anledning.
 SKAT anlagde efter boets afslutning sag mod A med påstand om, at han skulle indgive gaveanmeldelser og svare gaveafgift af den gaveafgiftspligtige del af det samlede beløb på kr. 2.610.000,-.
 Retten fandt, at der under de foreliggende omstændigheder var en formodning for, at beløbene var tilgået A som gave fra moderen. Det påhvilede derfor ham at godtgøre, at beløbene var tilgået moderen og ikke ham. Efter en samlet


text:
vurdering fandt retten ikke, at han havde godtgjort dette.
 Retten tog derfor SKATs påstande til følge.
 SKM2015.166.BR
 Byretten fandt, at der som udgangspunkt var tale om skattepligtige overførsler til skatteyderen.
 Skatteyderen gjorde i anden række gældende, at han ikke var indkomstskattepligtig af de pågældende beløb men alene gaveafgiftspligtig, idet midlerne - hvis de blev anset for overført til ham - i givet fald var overført fra hans far og stedmor. I den forbindelse gjorde skatteyderen gældende, at det var hans far og stedmor, der var ejere af selskabet på Gibraltar.
 Efter en samlet vurdering af bevisførelsen lagde retten til grund, at skatteyderens forældre var de reelle ejere af H2 Ltd.
 Retten afsagde derfor dom i overensstemmelse med ministeriets subsidiære påstand om betaling af gaveafgift af samtlige overførsler på ca. kr. 1,5 mio., idet retten hverken efter retsplejeloven eller skatteprocessuelle regler fandt grundlag for at afskære ministeriets påstand herom.
 SKM2014.798.BR
 I årene 2005 til 2010 fik skatteyderen overført i alt 33,6 mio. kr. fra Singapore, hvoraf en stor del løbende blev udlånt til hans selskab. Selskabet betalte ikke de renter, der blev beregnet af lånene, og spørgsmålet var, om skatteyderen alligevel skulle beskattes af renteindtægterne.
 Pengeoverførslerne fra Singapore udgjorde i 2010 3.787.356,- mio. kr., hvoraf 3,5 mio. kr. hidrørte fra skatteyderens far. Retten anførte, at der ikke var fremlagt dokumentation for, at dette beløb udgjorde et lån til skatteyderen, og retten fandt, at de af skatteyderen og hans far afgivne forklaringer herom ikke alene kunne føre til en antagelse herom. Retten fandt derfor, at beløbet var en gave til skatteyderen, hvoraf der skulle betales gaveafgift.
 SKM2012.325.BR
 Sagsøgeren flyttede i oktober 2003 ind i lejligheden på 1. sal i den to-familie-ejendom, hvori hans faster allerede boede i stuelejligheden. Lejlighederne var registreret som to selvstændige folkeregisteradresser.
 I indkomstårene 2003 - 2007 modtog sagsøgeren en række gaver på kr. 50.000,- i hvert af indkomstårene fra fasteren. Sagsøgeren gjorde gældende, at gaverne var skatte- og afgiftsfrie, eftersom han og fasteren i gaveperioden havde haft "fælles bopæl", jf. boafgiftslovens § 22, stk. 1, litra d. Sagsøgeren gjorde i den forbindelse gældende, at folkeregisteradressen alene er af "vejledende betydning", og at samlivet mellem ham og fasteren havde haft et sådan karakter, at de to lejligheder måtte anses for at udgøre en stor fælles bopæl.
 En række vidner støttede sagsøgerens forklaring om, at han og fasteren spiste sammen, så tv sammen, benyttede samme køkken og i øvrigt havde fri adgang til hele ejendommen.
 Heroverfor gjorde Skatteministeriet gældende, at sagsøgeren og fasteren ikke havde fælles bopæl. Der var tale om to selvstændige lejligheder med selvstændige folkeregisteradresser, og sagsøgeren og fasteren overnattede tillige i hver sin lejlighed. Herudover er der ikke i retspraksis hjemmel til at anse to selvstændige folkeregisteradresser som udgørende én stor fælles bopæl.
 Subsidiært gjorde sagsøgeren gældende, at skatteansættelserne for indkomstårene 2003 - 2005 ikke kunne genoptages ekstraordinært, da han ikke havde handlet forsætligt eller groft uagtsomt, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, bl.a. med henvisning til påstået ukendskab til skattepligten af gaverne og fortolkningen


text:
af begrebet "fælles bopæl".
 Retten lagde afgørende vægt på folkeregisterregistrering og fandt ikke, at sagsøgeren havde haft fælles bopæl med fasteren i de omhandlede indkomstår. Endvidere fandt retten, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse var opfyldt.
 xSKM2018.551.SRx
 xFastsættelse af handelsværdien ved en gaveoverdragelse af en fast ejendom fandtes at kunne ske efter bestemmelserne i værdiansættelsescirkulæret (cirkulære nr. 185 af 17. november 1982) det vil sige til +/- 15 % af den seneste offentliggjorte kontante ejendomsvurdering. Landsskatteretten fandt derfor, at værdiansættelsen skulle ske i overensstemmelse med det af parterne aftalte, hvor handelsværdien var fastsat til 38.000.000 kr. minus 15 %. Landsskatteretten fandt ikke, at det var en særlig omstændighed, der begrundede fravigelse fra denne regel, at ejendomsvurderingerne var suspenderetx
 xSagen er påklaget til domstolenex
 SKM2014.653.LSR
 Ved overdragelser af anparter som gave var der af parterne taget skatteforbehold, som blev udnyttet. Et krav om yderligere gaveafgift blev herefter frafaldet. Som følge heraf havde klageren, der havde klaget til Landskatteretten over gaveafgiftsberegningen, ikke en retlig interesse i at få prøvet sagen, som derfor blev afvist.
 SKM2013.110.LSR
 Ved ansættelse af gaveafgiftsgrundlaget i forbindelse med overdragelse af anparter i et selskab, der ejede en skovejendom, kunne der ikke indrømmes nedslag på 40% efter den nu ophævede § 18 B i ligningsloven.
 SKM2012.477.LSR
 I forbindelse med et generationsskifte af en landbrugsejendom blev det overvejet, om overdragelsen skulle ske med succession, og om en del af vederlaget skulle berigtiges ved gave. Når der er tale om overdragelse af virksomhed med succession, og når en del af eller hele overdragelsessummen berigtiges i form af gave, kan der kompenseres for en latent skat enten i henhold til kildeskattelovens § 33 C ved nedslag i handelsværdien eller i henhold til kildeskattelovens § 33 D ved beregning af en passivpost. Begge bestemmelser søger således at udligne eventuelle fremtidige skattetilsvar, og der er ikke mulighed for at få reduktion for en latent skat efter begge bestemmelser. Der er valgfrihed for den skattepligtige, hvor nedslaget for en latent skat skal placeres.
 SKM2009.698.LSR
 Ved opgørelse af skattekursen for gaveoverdragne anparter i et holdingselskab skulle forventet udbytte fra datterselskaber medregnes til indre værdi af de modtagende selskaber.
 SKM2007.890.LSR
 Ved fastsættelsen af den gaveafgiftspligtige værdi ved overdragelse af en del af en fast ejendom fra far til søn kunne anvendes seneste ejendomsværdi fratrukket 15 pct.
 En far kunne overdrage en ejendom til sin datter til ejendomsvurderingen fratrukket 15 pct., uanset at han kort forinden havde erhvervet den til en højere pris, fordi det fremgik af cirkulære nr. 185 af 17. november 1982, at denne værdi kunne anvendes i gavesituationer, hvis der ikke var sket faktiske eller retlige ændringer siden vurderingen.
 SKM2007.430.LSR
 Ved en gaveoverdragelse af anparter med succession skulle værdiansættelsen af anparterne til brug for gaveafgiftsberegningen ske efter principperne i cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 og ikke som antaget af skattemyndighederne efter aktieavancebeskatningslovens § 11, stk. 1 og 9, om adgangen til overdragelse af aktier eller anparter med succession.
 SKM2007.202.LSR
 Ved gaveoverdragelse af aktier i et selskab, hvis aktiviteter bestod af aktiebesiddelser i andre selskaber


text:
samt ejendomsudlejning, skulle værdiansættelsen af aktierne foretages efter reglerne om holdingselskaber.
 SKM2005.133.LSR
 Nedskrivning af gæld, der blev ydet som gaver fra A's forældre til A's hustru, skulle anses for gaver fra A's far til A, fordi den pågældende anfordringsgæld kun omfattede faren som kreditor og A som debitor.
 SKM2001.380.LSR
 Kendelse om ændring af værdiansættelsen af en gaveafgiftspligtig gave afsagt mere end tre måneder efter at gaveanmeldelsen var modtaget blev anset for ugyldig.
 TfS2000.368
 Ved gaver ydet fra ægtefæller til børn anses ægtefællerne for to selvstændige gavegivere. Der kunne derfor ikke ske sammenlægning af to ægtefællers gaver i form af aktier til børn ved vurderingen af, om der kunne ske succession efter aktieavancebeskatningslovens § 11 i forbindelse med beregning af gaveafgiften. Kravet om at der skal overdrages mindst 15 pct. af stemmeværdien kunne herefter ikke anses opfyldt ved overdragelse af aktier fra moder til børn.
 TfS1999.444
 Ved en gaveoverdragelse omfattet af boafgiftsloven skulle der godkendes fradrag i gaveafgiften med den samlede stempelafgift, der var erlagt ved oprettelse af overdragelsesdokumentet vedrørende de overdragne aktiver. Modregning af stempelafgift i gaveafgiften skulle således ikke foretages særskilt for hver enkelt aktiv.
 TfS1996.234
 Af en gave med forbeholdte rentenydelsesrettigheder givet før lovens ikrafttræden skal der betales gaveafgift/indkomstskat, når sidste rentenydelsesret ophører.
 LSR1970.116
 En skatteyders fraskilte ægtefælle indbragte i ægteskabet et barn fra et tidligere ægteskab, og dette barn havde ydet skatteyderen et beløb på 5.000 kr. I henhold til arve- og gaveafgiftslovens § 44 svares afgift af gaver bl.a. i tilfælde, hvor disse ydes til giverens forældre, stedforældre eller bedsteforældre. Denne bestemmelse er af skattedepartementet fortolket som også omfattende forhold, under hvilke der af et i et ægteskab indbragt særbarn efter ægteskabets opløsning er ydet gaver til dettes tidligere stedforældre. Landsskatteretten kunne tilslutte sig denne forståelse, jf. herved statsskattelovens § 5b, og skatteyderen var herefter ikke indkomstskattepligtig af beløbet.
 xBemærk: forholdet må anses for omfattet af boafgiftslovens § 22, jf. afsnittet ovenfor "særligt om stedbørn og stedforældre"x


text:
Højesteret Administrationsselskab og advokat pålagt erstatningsansvar for mangelfuld rådgivning
 Administrationsselskab og advokat pålagt erstatningsansvar for mangelfuld rådgivning
 Sag 3/2008
 Dom afsagt den 8. september 2010.
 TLK Ejendomsadministration Aktieselskabet af 1971,
 Byggeskadefonden vedr. Bygningsfornyelse og
 advokat Flemming Dahl
 Ejendomsadministrationsselskab og advokat pålagt at betale ejer af en ejendom erstatning for mangelfuld rådgivning i forbindelse med anmeldelse af en bygningsskade
 Ejerne af en ejendom fik i 1998 udført forbedringsarbejder på ejendommen som et offentligt støttet byfornyelsesprojekt. Ejerne indgik en byggeadministrationsaftale med TLK, som skulle varetage opgaverne med byfornyelsesprojektet, herunder rådgive om de økonomiske konsekvenser. Efter færdiggørelsen af forbedringsarbejdet konstateredes i en tilstandsrapport fra juni 2000 en række mangler. TLK og ejerne af ejendommen antog advokat Flemming Dahl med henblik på at få udbedret manglerne af håndværkerne og en tilsynsførende arkitekt. Hverken TLK eller advokaten rådgav ejerne om adgangen til skadesdækning hos Byggeskadefonden. Arbejdet med udbedringen af manglerne blev herefter sat i værk uden, at skaden var anmeldt til Byggeskadefonden, og fonden fik dermed ikke mulighed for at foretage et eftersyn af skaden med henblik på at afgøre, om og i hvilket omfang fonden ville dække udbedringen heraf. Skaden blev først anmeldt efter, at en del af udbedringsarbejdet var gennemført, og Byggeskadefonden afslog ansøgningen om skadesdækning.
 En erhverver af ejernes fordringer anlagde sag og krævede erstatning af Byggeskadefonden samt af TLK og advokat Flemming Dahl for mangelfuld rådgivning. Landsretten frifandt Byggeskadefonden, men udtalte, at TLK og advokat Flemming Dahl havde handlet ansvarspådragende. TLK og advokaten blev imidlertid frifundet under henvisning til manglende årsagsforbindelse. Landsretten lagde efter bevisførelsen til grund, at ejerne var blevet advaret om risikoen for, at Byggeskadefonden ikke ville yde støtte, når arbejdet var påbegyndt, og at ejerne trods dette valgte at fortsætte med udbedringsarbejdet.
 Højesteret tiltrådte frifindelsen af Byggeskadefonden, og at TLK og advokat Flemming Dahl havde handlet ansvarspådragende. Højesteret lagde endvidere til grund, at Byggeskadefonden ville have anerkendt bygningsskaden, hvis den var anmeldt i tide. Højesteret fandt det efter bevisførelsen ikke godtgjort, at TLK i tide havde advaret ejerne mod at igangsætte udbedringsarbejdet, inden fonden traf en afgørelse. Ejerne var først på et meget sent tidspunkt i forløbet blevet gjort opmærksom på muligheden for at søge skadesdækning hos Byggeskadefonden. Det kunne derfor ikke bebrejdes dem, at de valgte at færdiggøre det igangværende arbejde frem for at afvente fondens afgørelse. Der var herefter den fornødne årsagsforbindelse mellem de ansvarspådragende fejl og ejernes tab. Højesteret udtalte endvidere, at udgifterne, der indgik i erstatningsopgørelsen efter deres art var dækningsberettiget efter reglerne om byfornyelse, og at det ikke var sandsynliggjort, at Byggeskadefonden ikke ville have ydet dækning i overensstemmelse med påstandsbeløbet.
 Højesteret pålagde herefter TLK og advokat Flemming Dahl at betale erstatning in solidum og ændrede dermed landsrettens dom.


text:
Engelsk-Dansk Juridisk Ordbog Denne side kræver JavaScript for at fungere optimalt
 Engelsk-Dansk Juridisk Ordbog - Center for LeksikografiTil oversigt
 Denne ordbog er en engelsk‐dansk fagordbog, der behandler fagområdet jura og juridisk sprog. Ordbogen giver en introduktion til engelsk ret og behandler centrale grundbegreber inden for dette fagområde. I denne forbindelse er det vigtigt at gøre sig klart, at begrebet engelsk ret dækker over de retsregler, der er gældende i landområderne England og Wales. Gældende ret, og til dels retssystemerne, i Skotland, Nordirland og USA er i større eller mindre grad forskellig fra gældende ret i England og Wales og behandles derfor ikke i denne ordbog.
 I en ordbog af dette omfang er det selvsagt umuligt at behandle alle tænkelige aspekter af engelsk ret. Derfor er der lagt vægt på at behandle de vigtigste delområder inden for engelsk ret, med særlig vægt på erhvervsretlige områder. I ordbogen behandles følgende delområder af engelsk ret: domstolssystemet, procesretten, arveretten, erstatningsretten, immaterialretten, konkurs‐ og insolvensretten, kontraktretten, købsretten, "trust"‐retten, ejendomsretten, personretten, familieretten, mellemmandsretten, ansættelsesretten og strafferetten. I forbindelse med engelsk retspleje anbefales det endvidere at konsultere Munksgaards Retsplejeordbog af Steen Hjelmblink.
 Formålet med denne fagordbog kan ses som en toleddet størrelse. Det primære formål med denne ordbog er at give brugeren mulighed for at opnå en øget forståelse af engelske juridiske tekster, som fx juridiske lærebøger og dokumenter. Det sekundære formål med ordbogen er at hjælpe brugeren med at oversætte engelske juridiske tekster til dansk. Disse to leksikografiske formål hænger nøje sammen, da det er en forudsætning, at man har en god forståelse af engelsk ret og en engelsk juridisk tekst for at kunne præstere en tilfredsstillende oversættelse. Derfor er der til opfyldelse af disse to formål inkorporeret danske forklaringer på de engelske opslagsord samt danske oversættelser i ordbogens artikler. Endvidere indeholder de fleste artikler engelske juridiske vendinger med oversættelse til dansk. Der er i ordbogen ca. 1600 opslagsord og et tilsvarende antal engelske vendinger.
 Ved selektionen af opslagsord er der taget hensyn til ordbogens primære målgruppe, der udgøres af studerende ved handelshøjskolerne og translatører. Udvælgelsen af opslagsord er foretaget med det sigte at opfylde den primære målgruppes behov i videst mulige omfang. Dette indebærer, at selektionsgrundlaget er baseret på gængse engelske juridiske lærebøger og engelske standarddokumenter. Latinske ord er dog kun medtaget i et begrænset omfang, især hvor de forekommer i sammensætninger med engelske ord. Da ordbogen imidlertid indeholder en væsentlig del af det centrale ordforråd inden for engelsk ret, kan den også med fordel anvendes af brugere, der ønsker oplysninger om engelsk ret, men som ikke er omfattet af ordbogens primære målgruppe.
 Juridisk Ordbog © 2011 Center for Leksikografi.
 s = substantiv, navneord
 v = verbum, udsagnsord
 adj = adjektiv, tillægsord
 præp = præposition, forholdsord
 pl = pluralis, flertal
 sg = singularis, ental
 ▲ ~ on the case søgsmål for afledt krænkelse; bring an ~ anlægge et søgsmål
 auctioneer2 s [person, der beskikkes til at holde en auktion]auktionsleder
 = auktionarius
 = processuel ret
 → accessory; principal5
 adj adjektiv, tillægsord, pkt. 1.3
 bl.a. blandt andet


text:
dvs det vil sige
 fx for eksempel
 o.lign. og lignende
 osv. og så videre
 pl pluralis, flertal, pkt. 1.3, pkt. 3.1
 præp præposition, forholdsord, pkt. 1.3
 s substantiv, navneord, pkt. 1.3
 sg singularis, ental, pkt. 1.3, pkt. 3.1
 v verbum, udsagnsord, pkt. 1.3
 ~ gentager opslagsordet, pkt. 4
 ▲ fraseangivelse, pkt. 4
 = synonymangivelse, pkt. 5, pkt. 7.3, pkt. 8
 ≠ antonymangivelse, pkt. 6
 → krydshenvisning, pkt. 7.1, pkt. 7.2, pkt. 7.3, pkt. 8
 I det følgende gives en kort komparativ fremstilling af domstolssystemet i England og Wales på den ene side (§§1‐21) og domstolssystemet i Danmark på den anden side (§§22‐29). Fremstillingen koncentrerer sig primært om de ordinære domstole med henblik på at vise forskellen på de to domsstolssystemer. Oversigten skal ses som en udbygning af ordbogens alfabetiske del, idet flere af opslagsordene forklares i denne oversigt, og disse er fremhævet med fed skrift.Det engelske domstolssystemCivile domstole i England og Wales§1 House of LordsDette var indtil 2009 den øverste civilretlige domstol i England og Wales, og House of Lords svarede således til den danske Højesteret, se §22. Udover at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, var House of Lords også øverste retsinstans for civile appelsager fra Nordirland og Skotland. Retspræsidenten var the Lord Chancellor, og de menige højesteretsdommere kaldtes Lords of Appeal in Ordinary. Kun sager, der var afgørende for det engelske retssystem, kom for House of Lords. I 2009 blev House of Lords afløst af The Supreme Court, se § 2.§2 The Supreme CourtSiden 2009 er dette den øverste domstol i England og Wales, og The Supreme Court svarer således til den danske Højesteret, se § 22. Udover at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, er The Supreme Court også øverste retsinstans for civile appelsager fra Nordirland og Skotland. Højesteretspræsidenten er Lord Chief Justice, og en menig højesteretsdommer betegnes Justice of The Supreme Court. Appelsagerne behandles normalt af 3 eller 5 dommere, og kun sager, der er af afgørende betydning for det engelske retssystem, kommer for The Supreme Court.§3 Court of Appeal, Civil DivisionDen civilretlige appeldomstol er den næsthøjeste domstol i det engelske domstolshierarki. Court of Appeal, Civil Division har kun kompetence til at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, der er appelleret fra High Court og county court. Retspræsidenten er the Master of the Rolls, og en menig appeldommer kaldes Lord Justice of Appeal eller Lady Justice of Appeal. Appelsagerne behandles normalt af 2 eller 3 dommere, og afgørelsen kan appelleres til The Supreme Court, såfremt der opnås tilladelse hertil af enten Court of Appeal eller The Supreme Court.§4 High Court (of Justice)Denne domstol befinder sig nogenlunde midt i det engelske domstolshierarki og svarer således til den danske Landsret, se §23. High Court kan både fungere som domstol i første instans vedrørende civile søgsmål af større værdi og som appelinstans. Som domstol i første instans består High Court af tre afdelinger.§5 Queen's Bench DivisionDenne afdeling af High Court behandler især sager om erstatning i og uden for kontraktforhold, men også alle de sager, der


text: ikke specifikt er henlagt til én af de øvrige to afdelinger. Retspræsidenten er the President of the Queen’s Bench Division (tidligere the Lord Chief Justice), og en menig dommer kaldes High Court judge eller puisne judge. Queen's Bench Division har derforuden 3 underafdelinger, nemlig en handelsret, kaldet Commercial Court, en søret, kaldet Admiralty Court, og en domstol for anlægs- og byggetekniske sager, kaldet Technology and Construction Court.§6 Family DivisionDen familieretlige afdeling af High Court behandler som navnet antyder sager af familieretlig karakter, som fx skilsmissesager, adoptionssager og værgemålssager. Retspræsidenten er the President, og en menig dommer kaldes også her High Court judge eller puisne judge.§7 Chancery DivisionDenne afdeling af High Court behandler de sager, der tidligere blev behandlet af Court of Chancery, dvs. sager vedrørende fx dødsboskifte, båndlæggelser, pantsætning og konkurs. Retspræsident er the Chancellor (tidligere Lord Chancellor, som blev bistået af the Vice Chancellor), og også her kaldes en menig dommer High Court judge eller puisne judge. Derforuden har Chancery Division 2 underafdelinger, nemlig en patentretlig domstol, kaldet Patents Court, og en selskabsretlig domstol, kaldet Companies Court.§8 Sagernes behandlingNår High Court er førsteinstansdomstol behandles sagerne af en enkelt dommer, og afgørelsen kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division. I sager vedrørende fortolkning af love og bekendtgørelser er der direkte appeladgang til The Supreme Court, den såkaldte leapfrog procedure, hvor man overspringer Court of Appeal.§9 Divisional Courts (of the High Court)Som appeldomstol består High Court af tre appelafdelinger, kaldet Divisional Courts. Disse appelafdelinger er opdelt efter samme princip som nævnt ovenfor, nemlig en divisional court of henholdsvis Queen's Bench Division, Family Division og Chancery Division, og hører appelsager fra county court og magistrates' court. Hver Divisional Court behandler samme typer sager som de egentlige Divisions, fx behandler Divisional Court of the Family Division familieretlige appelsager. Som den eneste afdeling af High Court kan Queen's Bench Division i egenskab af Divisional Court behandle strafferetlige sager, appelleret fra crown courts og magistrates' courts, se §17.§10 Sagernes behandlingNår appelsager behandles i en Divisional Court pådømmes de af 2 3 dommere, og afgørelsen kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division, hvis der er tale om civilretlige sager, og til The Supreme Court, hvis der er tale om straffesager.§11 County CourtDette er en underret i det engelske domstolssystem og svarer således til en dansk byret, se §25. En county court behandler kun sager som førsteinstansdomstol, og det drejer sig om civile søgsmål af mindre værdi, idet sager af større værdi anlægges ved High Court. Værdigrænserne fastsættes ved lov eller bekendtgørelse. Typiske sager ved county court er sager om erstatning i og uden for kontraktforhold. En county court ledes af en underretsdommer, eller retskredsdommer, kaldet circuit judge. Der kan være flere circuit judges ved en county court, og disse assisteres af en slags vicedommer, eller dommerfuldmægtig, kaldet district judge eller assistant district judge, samt en eller flere deltidsansatte dommere, kaldet recorders. District judges pådømmer mindre sager samt forestår den administrative ledelse af en county court. Sager ved en county court behandles af en enkelt


text: dommer, og afgørelserne kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division.§12 Small Claims CourtDette var en underafdeling af county court, der behandlede civile søgsmål af meget begrænset værdi. Behandlingen af disse småsager var uformel, hurtig og skete ved en forligsmægling kaldet arbitration. Sagerne behandledes næsten udelukkende af en enkelt district judge, og afgørelserne kunne appelleres til en circuit judge ved den pågældende county court. Nu behandles småsager ved county court, se §11.§13 Magistrates' CourtDette er en underret og svarer således til en dansk byret, se §25. Magistrates' courts har en begrænset kompetence i civile søgsmål angående familieretlige forhold. Derforuden besidder de en administrativ kompetence ved tildeling af nærings og udskænkningsbevillinger. Ved magistrates' courts findes to typer af dommere. Den ene type af underretsdommere er fredsdommerne, kaldet lay magistrates, lay judges eller justices of the peace. Disse er ulønnede lægdommere, som kun får dækket eventuelle udgifter ved udførelse af dommerhvervet. Den anden type underretsdommere er de professionelle underretsdommere, kaldet district judges (magistrates’ court) eller deputy district judges (tidligere kaldet stipendiary magistrates). Disse er lønnede juridiske dommere. Sager ved en magistrates' court behandles enten af en enkelt stipendiary magistrate eller mindst 2 lay magistrates, og afgørelserne kan appelleres til Divisional Court of the Family Division.Strafferetlige domstole i England og Wales§14 House of LordsDette var indtil 2009 den øverste strafferetlige domstol i England og Wales, og House of Lords svarede således til den danske Højesteret, se §26. Udover at behandle strafferetlige appelsager fra England og Wales var House of Lords også øverste retsinstans for Nordirland. Domstolens organisation og sagsbehandling var som beskrevet i §1. I 2009 blev House of Lords afløst af The Supreme Court, se §15.§15 The Supreme CourtDette er den øverste strafferetlige domstol i England og Wales, og The Supreme Court svarer således til den danske Højesteret, se § 26. Udover at behandle strafferetlige appelsager fra England og Wales er The Supreme Court også øverste retsinstans for Nordirland. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §2.§16 Court of Appeal, Criminal DivisionDen strafferetlige appeldomstol er den næstøverste domstol i det engelske domstolshierarki. Court of Appeal, Criminal Division har kun kompetence til at behandle strafferetlige sager fra England og Wales appelleret fra crown courts. Retspræsidenten er the Lord Chief Justice, og en menig appeldommer kaldes Lord Justice of Appeal eller Lady Justice of Appeal. Sagsbehandlingen og appelmulighederne er som beskrevet i §3.§17 Divisional Court of Queen's Bench DivisionDenne appelafdeling af High Court har kompetence til at behandle retsspørgsmål i straffesager appelleret fra crown court, youth court eller magistrates' courts. Afdelingens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §§5 og 10.§18 Crown CourtDenne domstol befinder sig nogenlunde midt i det engelske domstolshierarki og svarer således til den danske Landsret, se §27. Crown court kan både fungere som domstol i første instans og som appeldomstol. Som førsteinstansdomstol behandler crown court de mere alvorlige straffesager, hvor der rejses tiltale med anklageskrift, fx manddrab, voldtægt og barnemord. Disse sager behandles ved et nævningeting, der normalt består af 12 nævninger, og selve retssagen ledes af en dommer,


text: som enten er en puisne judge fra Queen's Bench Division, en circuit judge, eller en deltidsansat dommer kaldet recorder eller assistant recorder. Hvilken type dommer, der er retsformand, afhænger af sagens art, idet puisne judges normalt er retsformænd i de alvorligste straffesager, medens circuit judges og recorders er retsformænd i de mindre alvorlige straffesager. I enkelte tilfælde deltager også lay magistrates ved sagens behandling. Som appeldomstol behandler crown court straffesager appelleret fra youth courts og magistrates' courts. Disse behandles af en enkelt juridisk dommer uden medvirken af nævninger, men ofte bistået af 2 lay magistrates. Crown court-afgørelser angående retsspørgsmål kan appelleres til Divisional Court of Queen's Bench Division, medens realitetsspørgsmål og strafudmåling kan appelleres til Court of Appeal, Criminal Division.§19 Magistrates' CourtDette er en underret og svarer således til en dansk byret, se §29. Magistrates' courts har kompetence til at behandle alle mindre alvorlige straffesager som førsteinstansdomstol, fx ordinær vold og færdselsforseelser. Endvidere har magistrates' courts kompetence til at virke som forundersøgelsesdomstol i de alvorlige straffesager, der senere overgives til behandling ved nævningeting i crown court; dette kaldes committal proceedings. Alle straffesager begynder i en magistrates' court uanset om de færdigbehandles her eller overgives til crown court. Sagerne behandles uden medvirken af nævninger af enten en stipendiary magistrate eller mindst 2 lay magistrates, også kaldet lay judges eller justices of the peace, se §13. Afgørelser angående skyldsspørgsmål og strafudmåling kan appelleres til crown court, medens retsspørgsmål kan appelleres til Divisional Court of Queen's Bench Division ved en proces, der kaldes case stated.§20 Youth CourtsDisse ungdomsdomstole er selvstændige domstole, der dog oftest henregnes under en magistrates' court. Youth courts har enekompetence til at dømme i straffesager, hvor den tiltalte er under 18 år, bortset fra sager om manddrab, som overgives til crown court. Sagerne behandles i lukkede retsmøder, og der deltager tre særligt kvalificerede lay magistrates, se §13.§21 Judicial Committee of the Privy CouncilDenne domstol, der kan opfattes som lidt af en anakronisme, fungerer som en slags højesteret for commonwealth sager både civilretlige og strafferetlige der appelleres fra de kolonier og commonwealth lande, som stadig anerkender domstolen som øverste retsinstans. Domstolen fungerer endvidere som øverste appelinstans i England og Wales for kirkeretlige sager og enkelte sager, der behandles ved særlige domstole og nævn. Retspræsidenten er the Lord President of the Council, og de menige dommer kaldes Privy Councillors, men disse er i praksis ofte identiske med dommerne i de overordnede domstole. Sagerne pådømmes af 5 dommere, og da afgørelserne vedrører retten i andre lande end England og Wales, har de ikke direkte indflydelse på engelsk ret.Det danske domstolssystemCivile domstole i Danmark§22 HøjesteretDette er den øverste domstol i det danske domstolssystem, og Højesteret svarer således til The Supreme Court, se §2. Højesteret behandler udelukkende appelsager fra Landsretten og Sø og Handelsretten. Retspræsidenten kaldes Højesteretspræsident, og de menige dommere kaldes højesteretsdommere. Appelsagerne behandles i én af Højesterets 2 afdelinger af normalt 5 eller 7 dommere. Kun meget principielle sager behandles af Højesteret som tredjeinstans, og da kun efter tredjeinstansbevilling fra Procesbevillingsnævnet.§23 LandsrettenDer er


text: 2 landsretter, og disse befinder sig midt i det danske domstolshierarki og svarer således til High Court, se §4. Østre Landsret dækker København og øerne, medens Vestre Landsret dækker Jylland. Landsretten kan både fungere som domstol i første instans angående civile søgsmål af større værdi og som appelinstans. Retspræsidenten kaldes Landsretspræsident, og de menige dommere kaldes landsdommere. Sagerne behandles normalt af 3 dommere, og afgørelserne i førsteinstanssager kan appelleres til Højesteret. Afgørelser i appelsager kan kun appelleres til Højesteret med tredjeinstansbevilling fra Procesbevillingsnævnet.§24 Sø- og HandelsrettenDenne domstol er et alternativ til landsretterne og byretterne for området i og omkring København. Den har kompetence til at behandle sager af større værdi, hvor en særlig erhvervsmæssig eller maritim sagkundskab er påkrævet, samt konkurs og insolvenssager. Domstolen består af en præsident, en eller flere vicepræsidenter, en juridisk dommer og et antal sagkyndige retsmedlemmer. Sagerne behandles normalt af en juridisk dommer, der bistås af 2 eller flere sagkyndige retsmedlemmer. Afgørelserne kan appelleres til Højesteret.§25 ByrettenDette er en underret i det danske domstolssystem, og svarer således til county court og tildels magistrates' court, se §§11 og 13. En byret behandler kun sager som førsteinstansdomstol, og det drejer sig især om civile søgsmål af mindre værdi, idet sager af større værdi anlægges ved en af landsretterne. Byretterne ledes af en præsident, og de menige dommere, der tidligere kaldtes byretsdommere, betegnes nu kun dommere. Når byretten behandler skiftesager, fx dødsboskifte og skilsmissesager, betegnes den skifteretten. Når byretten behandler fogedsager, fx udlæg og udpantning, betegnes den fogedretten. I disse tilfælde betegnes dommeren henholdsvis skifteretsdommer og foged. Sager ved en byret behandles af en enkelt dommer, der i handelssager kan være bistået af 2 sagkyndige dommere. Dommerfuldmægtige er bemyndigede til at udføre bl.a. foged og skiftesager. Afgørelserne kan appelleres til Landsretten.Strafferetlige domstole i Danmark§26 HøjesteretDette er den øverste strafferetlige domstol i Danmark, og Højesteret svarer således til The Supreme Court, se §15. Højesteret behandler udelukkende appelsager fra Landsretten og Sø og Handelsretten. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §22.§27 LandsrettenDenne domstol befinder sig midt i det danske domstolshierarki og svarer således til crown court, se §18. Landsretten behandler kun straffesager som appelinstans. Som appelinstans behandler Landsretten straffesager appelleret fra byretten. Disse sager behandles af 3 juridiske dommere og 3 domsmænd, hvis der har medvirket domsmænd i byretten, af 3 juridiske dommere bistået af 9 nævninger, hvis sagen vedrører bevisspørgsmålet for tiltaltes skyld i en nævningesag fra byretten, eller af 3 juridiske dommere bistået af 3 domsmænd i andre nævningesager appelleret fra byretten. Afgørelserne kan kun appelleres til Højesteret hvis Procesbevillingsnævnet giver en tredjeinstansbevilling. Der findes en Østre og en Vestre Landsret, og de er organiseret som beskrevet i §23.§28 Sø- og HandelsrettenDenne domstol har kompetence til at behandle straffesager som førsteinstansdomstol, hvor fagkundskab til søforhold skønnes at være af betydning. Afgørelserne kan appelleres til Højesteret. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §24.§29 ByrettenDette er en underret i det danske domstolssystem og svarer således til magistrates' court, se §19. Byretten har kompetence til at behandle straffesager