text:
Handelsretten kan ankes frit til Højesteret, og også normalt tages under behandling af Højesteret.
 Højesteret kan afvise at tage en anket sag fra Sø- og Handelsretten under behandling, hvorefter sagen i stedet henvises til Østre eller Vestre Landsret, som skal tage sagen under behandling, idet der i dansk ret gælder et 2-instans princip.
 I Ugeskrift for Retsvæsen i 2016 (*2) er redegjort for ankepraksis for Sø- og Handelsretten til Højesteret, og på daværende tidspunkt var 7 ud af 7 ankede ansættelsessager taget under behandling i Højesteret.
 I en kendelse af 12. februar 2018 (*3) afviste Højesteret at tage nærværende sag under behandling, og dermed også at bryde praksis om, at Højesteret normalt accepterer at behandle ansættelsessager fra Sø- og Handelsretten.
 At Højesteret har afvist at tage ansættelsessager under behandling fra Sø- og Handelsretten er også sket ved kendelse af 9. april 2018 (*4) i en anden retssag.
 Højesterets kendelse af 12. december 2018 i nærværende sag rejser naturligvis spørgsmålet, hvorfor Højesteret ikke tog nærværende sag under behandling, angående grundlaget for beregning af en eventuel erstatning for uberettiget afskedigelse.
 Jeg opfatter Højesteretskendelse af 12. februar 2018 således, at Højesteret ikke ville bryde al retspraksis for udmåling af en eventuel 2B-erstatning angående uberettiget afskedigelse af fleksjobbere.
 Havde Højesteret ønsket at ændre retspraksis for udmåling af 2B-erstatning er jeg ikke i tvivl om, at Højesteret havde taget sagen under behandling.
 Nærværende sag blev, efter Højesterets afvisning af sagen, i stedet anket af fleksjobberens fagforening til Vestre Landsret, som tog sagen under behandling.
 For landsretten var yderligere bevisførelse, idet fleksjobberens læge blev afhørt som vidne.
 Landsretten kom til et andet resultat end Sø- og Handelsretten, nemlig at afskedigelsen af fleksjobberen var urimelig og begrundelsen var, at uanset fleksjobberen nægtede at besvare telefoniske henvendelser fra arbejdsgiveren, blev det af landsretten tillagt betydning, at sygefraværssamtalen ikke var blevet tilbudt telefonisk.
 Arbejdsgiveren havde i stedet tilbudt at komme på fleksjobberens private bopæl for at afholde sygefraværssamtalen.
 Videre tillagde landsretten det betydning, at fleksjobberen ikke i selve indkaldelsen til sygefraværssamtalen var blevet advaret om, at en udeblivelse kunne få ansættelsesretlige konsekvenser.
 Det kan undre, at landsretten ser bort fra, at fleksjobberen blot bliver væk fra samtalen uden at melde afbud og havde søgt rådgivning om, hvordan hun kunne undgå at skulle deltage i sygefraværssamtalen.
 På baggrund af, at landsretten fandt afskedigelsen urimelig, blev erstatning for urimelig afskedigelse fastsat til 6 ugers løn og beregnet af den løn, som blev udbetalt fra arbejdsgiveren.
 For en godtgørelse efter funktionærlovens § 2B på 6 ugers løn til fleksjobberen, beregnet af løn udbetalt fra arbejdsgiver må siges at være i overensstemmelse med gældende retspraksis.
 Konklusionen er derfor, at det rent faktisk er blevet billigere at afskedige en fleksjobber i forhold til andre medarbejdere, fordi den del af lønnen, som udbetales fra kommunen direkte til fleksjobberen, ikke indgår i beregningsgrundlaget for en eventuel godtgørelse efter funktionærlovens § 2B, ligesom domstolene nu, med landsrettens dom af 3. oktober 2018, har afvist, at udbetaling af 2B-erstatning til fleksjobbere skal ske på et andet grundlag end


text:
for andre lønmodtagere.
 I nærværende sag sparede arbejdsgiveren således kr. 16.500,00 i 2B-erstatning, fordi kommunens andel af fleksjobberens løn ikke skulle indgå i beregningsgrundlaget.
 Under sagen blev det af fleksjobberens advokat gjort et diskriminationssynspunkt gældende, nemlig at fleksjobberen stilles ringere i forhold til andre lønmodtagere, men dette argument var nemt at afvise, idet forringelsen af beregningsgrundlaget skyldes en lovændring, vedtaget af Folketinget.
 Arbejdsgiveren havde ikke foretaget diskrimination, ligesom man ikke kan stille en arbejdsgiver til ansvar for, hvilke love Folketinget vedtager.
 Ligeledes er det ikke domstolenes opgave at forholde sig til, om en lovændring er retfærdig eller ej, idet retfærdighed er et politisk spørgsmål, som hører under Folketinget.
 *1 – U2018.945S
 *2 – U2016B.379
 *3 – U2018.1729
 *4 – U2018.2211

type: other


text:
En billig landing for aldersdiskriminerede SAS-piloter
 Højesteret har ved dom af 12. marts 2015 tilkendt fire piloter en godtgørelse på hver 6 måneders løn som følge af, at piloterne havde været udsat for aldersdiskrimination i forbindelse med deres afskedigelse fra SAS.
 Sagen omhandlede fire piloter, som blev afskediget i forbindelse med en større afskedigelsesrunde. Afskedigelserne blev gennemført som følge af arbejdsmangel og deraf følgende overtallighed. Piloterne, som skulle afskediges, blev udvalgt efter en særlig senioritetsliste, som i henhold til vilkår herom i overenskomsten mellem SAS og Dansk Pilotforening blandt andet skulle anvendes i forbindelse med afskedigelser. Der blev således ikke anvendt et udvælgelseskriterium, som var baseret på objektivt begrundede sociale hensyn, men derimod udelukkende efter placering på senioritetslisten.
 På senioritetslisten blev piloter, der var ansat inden for samme rekrutteringsår, rangeret efter alder, hvorved en ældre stod foran en yngre i rækken, når der skulle afskediges medarbejdere. De afskedigede piloter klagede på den baggrund til Ligebehandlingsnævnet og stillede krav om godtgørelse på grund af aldersdiskrimination. Piloterne blev i Ligebehandlingsnævnet tilkendt 9 måneders løn i godtgørelse, hvilket både by- og landsret senere stadfæstede.
 I sagen for Højesteret havde SAS gjort gældende, at de i alt 79 afskedigelser var driftsmæssigt begrundede, idet der var arbejdsmangel og dermed overtallighed, og at denne situation var blevet håndteret i overensstemmelse med senioritetslisten, som det var påkrævet i den gældende overenskomst.
 Ligebehandlingsnævnet, som mandatar for de fire piloter, gjorde heroverfor blandt andet gældende, at overenskomstens krav om anvendelse af senioritetslisten i forbindelse med afskedigelserne ikke kunne ændre på, at SAS var forpligtet til ikke at anvende vilkår, som er i strid med forskelsbehandlingsloven § 5 a, stk. 1.
 Højesteret fandt, at forbuddet mod forskelsbehandling på grund af alder var krænket som følge af, at afskedigelserne var sket efter en senioritetsliste. I forbindelse med fastsættelsen af godtgørelsen anførte Højesteret, at der skal lægges vægt på grovheden af overtrædelsen, herunder særligt baggrunden for overtrædelsen og den krænkelse, der er påført den enkelte.
 Højesteret fastsatte godtgørelsen til hver pilot til et beløb svarende til 6 måneders løn og nedsatte dermed godtgørelsen med 3 måneder i forhold til den af landsretten fastsatte godtgørelse. Højesteret henviste i den forbindelse særligt til, at afskedigelserne efter senioritetslisten var sket i henhold til den gældende kollektive overenskomst mellem SAS og Dansk Pilotforening, som de fire piloter var medlem af. Herudover henviste Højesteret til, at der var arbejdsmangel, og tillagde dermed disse formildende omstændigheder en ikke uvæsentlig betydning ved at nedsætte godtgørelsens størrelse.
 Dommen viser, at generelle overenskomstbestemte afskedigelseskriterier kan tillægges betydning, uanset at der er tale om ulovlig aldersdiskrimination, og at sådanne formildende omstændigheder, i overensstemmelse med tidligere praksis, kan medføre, at godtgørelser fastsættes til et lavere niveau.


text:
Skat.dk: Kapitalforhøjelse i datterselskab efterfulgt af udlån til moderselskabet - fradrag for renter
 12 Mar 2008 13:05
 19 Feb 2008 15:31
 08-029973
 kapitalforhøjelse, lån, rente, underskud, fradrag
 Skatterådet bekræftede, at et selskab havde fradrag for en armslængdebaseret rente på et lån fra et datterselskab, selvom lånet hidrørte fra en kontant kapitalforhøjelse i datterselskabet foretaget af selskabet.
 Ligningsvejledningen A.D.1
 I resumeet er "lån fra" ændret til "lån til".
 Har Moder A/S fradrag i indkomståret 2006 for en armslængdebaseret rente på et lån ydet i 2006 af Datter A/S i likvidation, når låneprovenuet hidrører fra en kontant kapitalforhøjelse, som Moder A/S den 8. februar 2006 foretog i Datter A/S?
 Hvis NEJ til spørgsmål 1). Vil Moder A/S have fradrag for en armslængdebaseret rente på et lån fra sit moderselskab, Moder Holding A/S, hvis låneprovenuet anvendes til en kontant kapitalforhøjelse i Datter A/S i likvidation, og Datter A/S i likvidation anvender kapitalforhøjelsen til køb af værdipapirer?
 Hvis NEJ til spørgsmål 1). Er Datter A/S i likvidation skattepligtig i indkomståret 2006 af den under spørgsmål 1) oppebårne armslængdebaserede rente?
 Hvis NEJ til spørgsmål 1). Udgør den af Moder A/S pr. 8. februar 2006 foretagne kapitalforhøjelse anskaffelsessum for aktier efter aktieavancebeskatningsloven?
 Hvis NEJ til spørgsmål 1). Udgør en tilbagebetaling af den af Moder A/S foretagne kapitalforhøjelse i form af en kapitalnedsættelse/udlodning afståelsessum/udbytte for aktier efter aktieavancebeskatningsloven/ligningslovens § 16 A?
 Datter A/S i likvidation drev indtil 2004 virksomhed, men denne aktivitet blev afviklet i 2004, hvorefter selskabet har været et tomt selskab. Selskabet har indgået i sambeskatning med Moder A/S fra og med indkomståret 2004. I indkomstårene 2002 og 2003 var selskabet særbeskattet, da der var mindretalsaktionærer i selskabet. I alle årene har Moder A/S sammen med andre koncernselskaber kontrolleret mere end 50 % af Datter A/S i likvidation.
 For indkomstårene 2002 og 2003 har Datter A/S uudnyttede skattemæssige underskud for ca. 13,1 mio. kr.
 For at anvende disse underskud foretog Moder A/S den 8. februar 2006 en kontant kapitalforhøjelse på 550 mio. kr. mod vederlag i nye aktier i Datter A/S. Kapitalforhøjelsen skete til kurs 100, således at Moder A/S i alt indbetalte 550 mio. kr.
 Den indbetalte kapitalforhøjelse blev herefter den 8. februar 2006 overført fra Datter A/S som lån til Moder A/S. Lånet er i regnskabet for Moder A/S opført som gæld, der i hele perioden fra 8. februar til 31. december 2006 er blevet forrentet med 3 %, som er den rente, der generelt er anvendt ved interne lån i koncernen. Det kan lægges til grund ved besvarelsen, at den fastsatte rente opfylder armslængdevilkår.
 Den 31. august 2006 blev det på en ekstraordinær generalforsamling i Datter A/S besluttet at foretage en mindre justering af kapitalen i form af en kapitalnedsættelse på 20 mio. kr. Datter A/S trådte herefter på en ekstraordinær generalforsamling den 1. september 2006 i likvidation. Datter A/S i likvidation har som følge af den oppebårne renteindtægt på udlånet til Moder A/S fået anvendt sine skattemæssige underskud i 2006. Dette er naturligvis under forudsætning af, at spørgsmål 1) besvares med


text:
et JA, dvs. at lånet anerkendes i skattemæssig henseende.
 Der overvejes nu en kapitalnedsættelse/udlodning i Datter A/S i likvidation, hvorved den pr. 8. februar 2006 tilførte egenkapital i alt væsentlighed vil blive tilbagebetalt.
 Forinden man beslutter en endelig opløsning af Datter A/S i likvidation, ønsker man sikkerhed for, at den etablerede ordning også anerkendes skattemæssigt, dvs. at spørgsmål 1) besvares med et JA.
 Rådgiver har ved brev af 14. august 2007 oplyst følgende:
 Med henvisning til din skrivelse af 27. juni 2007 og vor mail af 28. juni 2007 kan jeg oplyse, at der ikke foreligger egentlige lånedokumenter, men at lånet er udbetalt til Moder A/S og bogført på mellemregningskonto med Moder A/S. Der er ikke stillet sikkerhed for lånet.
 Jeg vedlægger kopi af beslutning af kapitalforhøjelse samt bilag som dokumentation for indbetaling af kapitalforhøjelsen den 8. februar 2006 og udbetaling af lånet den 13. februar 2006. Som det fremgår, er indbetaling af kapitalforhøjelsen fordelt med hver 50 % på Datter A/S' konti.
 Jeg vedlægger kopi af Datter A/S' reviderede årsregnskab for 2006, som godkendt af selskabets direktion og bestyrelse, hvor lånet fremgår uden tilgodehavender, tilknyttede selskaber (side 7) og renteindtægter fremgår det under finansielle poster (side 8).
 Endelig henvises til TfS1994.686, hvor Landsskatteretten anerkendte lån i koncernforhold, selvom der ikke var oprettet lånedokumenter. Lånet fremgik af årsregnskabet, og der var tilskrevet renter på lånet. Det samme gjorde sig gældende i Højesteretsdommen i TfS2006.117.
 Rådgiver har ved brev af 30. august 2007 oplyst følgende:
 Med henvisning til din skrivelse af 15. august 2007 vedrørende Moder A/S, hvori vi anmodes om at fremskaffe aftalen, der ligger til grund for mellemregningskontoen, kan jeg oplyse, at der ikke, jf. vort brev af 14. august 2007, foreligger en egentlig låneaftale.
 Mellemregningskontoen er i henhold til en generel instruks for mellemregningskonti i koncernen blevet forrentet med 3 % i 2006 baseret på koncernens gennemsnitlige lånesats.
 Det er vores opfattelse, at den anvendte fremgangsmåde er en legitim anvendelse af skattereglerne, uanset at den forretningsmæssige begrundelse er at spare i skat, og at spørgsmål 1) derfor skal besvares med et JA. Det kan lægges til grund ved besvarelsen, at størrelsen af den fastsatte rente opfylder armslængdevilkår. Hvis Juridisk Service er enig i, at spørgsmål 1) skal besvares med et JA, kan der ses bort fra spørgsmål 2-5.
 Måtte spørgsmål 1) blive besvaret med et NEJ, ønskes, jf. spørgsmål 4) og 5), svar på, hvorledes den kontante kapitalforhøjelse mod vederlag i nye aktier og den overvejede kapitalnedsættelse/udlodning skal kvalificeres skattemæssigt. Ligesom der ønskes svar på, jf. spørgsmål 3), om hvorledes den af Datter A/S i likvidation oppebårne renteindtægt skal kvalificeres skattemæssigt.
 Endeligt ønskes der under samme forudsætning svar på, jf. spørgsmål 2), om Moder A/S vil have fradrag for rente på et lån fra sit moderselskab Moder Holding A/S, hvis Datter A/S anvender låneprovenuet til en kontant kapitalforhøjelse mod vederlag i aktier i Datter A/S i likvidation, og hvis Datter A/S i likvation erhverver værdipapirer for den tilførte egenkapital. Det kan lægges til grund ved besvarelsen, at Datter


text:
A/S i likvidation vil have det registrerede ejerskab i Værdipapircentralen, og at hverken værdipapirerne eller aktierne i Datter A/S i likvidation vil blive stillet til sikkerhed for lånet.
 Hvis spørgsmål 1) skulle besvares med et NEJ, dvs. ej rentefradrag, ville det efter vores opfattelse kræve, at man i skattemæssig henseende skulle tilsidesætte den af Moder A/S foretagne kapitalforhøjelse, der er sket i fuld overensstemmelse med aktieselskabslovens regler, og som er udtrykkeligt omtalt i aktieselskabslovens §§ 29-32.
 Når det lægges til grund, at kapitalforhøjelsen må anerkendes i skattemæssig henseende, vil det efter vor opfattelse heller ikke være muligt at tilsidesætte skattemæssigt, at Datter A/S i likvidation har anvendt kapitalforhøjelsen som udlån, herunder udlån til sit moderselskab, uanset at den forretningsmæssige begrundelse er at spare i skat. Disse dispositioner er reguleret selskabsretligt og er fuldt lovlige, ligesom dispositionerne også er indarbejdet i regnskabet.
 En skattemæssig tilsidesættelse vil efter vor opfattelse være uforenelig med den praksis, som Højesteret har fastslået i en række domme nemlig, at dispositioner, der er selskabsretligt veldefineret og reguleret, også skal anerkendes i skattemæssig henseende som sådanne, uanset at dispositionerne ikke har andre formål end at spare i skat.
 At skattemyndighederne er afskåret fra at anlægge en realitetsbedømmelse, når der er tale om såvel veldefinerede som lovregulerede selskabsretlige dispositioner kommer bl.a. til udtryk i højesteretsdom i TfS2003.889, hvor Højesteret godkendte en lignende fremgangsmåde, hvor der i et underskudsselskab indgik en kapitalforhøjelse og udlån med det eneste formål at udnytte selskabets underskud.
 Højesteretsdommen indeholder den skærpende omstændighed, at underskudsselskabet blev tilkøbt som et tomt selskab med det eneste formål at udnytte selskabets underskud. Derfor tager Højesteret også stilling til, om der kan ske tilsidesættelse af den undtagelse, der gælder fra reglerne om handel med tomme underskudsselskaber, når underskudsselskabet har drevet finansiel virksomhed.
 Højesteretsdommen vedrører mere konkret den situation, at et dansk moderselskab erhverver et tomt underskudsselskab. Det danske moderselskab optager herefter et lån hos sit svenske moderselskab. Det danske moderselskab anvender låneprovenuet til en kontant kapitalforhøjelse i det tilkøbte underskudsselskab. Underskudsselskabet udlåner herefter den tilførte kapital til et andet koncernselskab, som anvender låneprovenuet til køb af værdipapirer.
 Det er således uomtvisteligt, at underskudsselskabet alene er erhvervet med det formål at udnytte selskabets underskud ved en ren skattebaseret ordning, der reelt indebærer, at underskuddet i underskudsselskabet flyttes op i det danske moderselskab i kraft af kapitalforhøjelsen i underskudsselskabet og finansieringen heraf hos det svenske moderselskab. Der er ingen anden forretningsmæssig begrundelse end at spare skat i forhold til, at det svenske moderselskab i stedet kunne have foretaget udlånet direkte til det koncernselskab, der havde behov for lånefinansieringen til køb af værdipapirer.
 Højesteret anfører i dommen, at en sådan ordning, der kunne have været etableret, uden at der blev ydet lån mellem de koncernforbundne selskaber, må karakteriseres som en lovlig udnyttelse af den udtrykkelige undtagelse for finansielle underskudsselskaber i ligningslovens § 15, stk. 7, nr. 3.
 Højesteret mener således, at undtagelsen for underskudsbegrænsning ved handel med underskudsselskaber ikke kan tilsidesættes, uanset om formålet med erhvervelsen af underskudsselskabet og den etablerede ordning alene


text:
er at spare skat. Højesterets afgørelse vedrørende undtagelsesbestemmelsen er dog ikke relevant for Datter A/S i likvidation, da selskabet ikke er købt som et underskudsselskab, men underskuddet derimod er opstået på baggrund af de aktiviteter, som Moder A/S har drevet i selskabet.
 Højesteret konkluderer herefter, at de omstændigheder, der er påberåbt af Skatteministeriet (manglende forretningsmæssig begrundelse), ikke giver grundlag for at anse lånet til det danske moderselskab for at være uden realitet eller for at fastslå, at der er sket en vilkårlig forvridning af selskabernes indkomstgrundlag.
 I samme forbindelse kan nævnes højesteretsdommen af 7. december 2006, jf. TfS 2006.1062, der omhandler en sælgers salg til udstedende selskab (skattefrit udbytte) og købers samtidige kapitalforhøjelse også kaldet "elevatormodellen". Spørgsmålet i denne sag var, om salget også var skattefrit i den foreliggende situation, når det udstedende selskab ikke havde midler til at finansiere tilbagekøbet - som led i en udskiftning af selskabets aktionærkreds - var betinget af og blev finansieret med et samtidigt kapitalindskud, der fremkom ved, at den nye aktionær som indtrædende aktionær tegnede nye aktier i selskabet. Højesteret anerkendte, at den skattemæssige behandling af dispositionerne skulle ske i overensstemmelse med det selskabsretlige indhold. Dette på trods af, at det var åbenbart, at de omhandlede dispositioner alene var begrundet i at spare skat, og at der reelt var tale om et salg af aktier mellem de gamle og nye aktionærer i selskabet.
 Det er således konklusionen, at hverken den såkaldte realitetsgrundsætning eller omgåelsesbetragtninger kan finde anvendelse, når skattebaserede transaktioner gennemføres i overensstemmelse med de selskabsretlige regler.
 At veldefinerede og regulerede selskabsretlige forhold er afgørende for den skattemæssige behandling kom også til udtryk i højesteretsdom TfS 1998.397, hvor Højesteret anerkendte skatteyderens påstand om, at aktier ved konkurs først skulle anses for afstået ved selskabets endelige opløsning og ikke allerede på tidspunktet for konkursens indtræden, hvor aktierne blev anset for værdiløse og dermed reelt afstået (der var tale om hovedaktionæraktier, hvor tab kun kunne fradrages ved mere end 3 års ejertid).
 Se endvidere landsskatteretsafgørelse i TfS 2006.670, hvor landsskatteretten gav skatteyderen medhold i, at en kapitalforhøjelse til overkurs (og over markedsværdi) ikke kunne omkvalificeres, selvom skatteyderen fik fradrag for kapitalforhøjelsen som aktietab ved en efterfølgende intern overdragelse af aktierne.
 Se endelig østre landsretsdom i TfS 1997.242, hvor Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle i en sag, hvor Skattemyndighederne havde anset en kontant kapitalforhøjelse med samtidig tilbagebetaling af gæld til aktionæren for at være en camoufleret gældskonvertering/gældseftergivelse med underskudsbegrænsning til følge. Foranlediget heraf blev der efterfølgende skabt udtrykkelig lovhjemmel i skattereglerne for en tilsidesættelse af kontante kapitalforhøjelser, der anvendes til tilbagebetaling af en værdiløs fordring.
 Det er på denne baggrund vores opfattelse, at der ikke er grundlag for skattemæssigt at tilsidesætte den af Moder A/S i Datter A/S i likvidation foretagne kontante kapitalforhøjelse omfattet af aktieselskabslovens regler, uanset at Datter A/S i likvidation anvender midlerne som udlån til Moder A/S.
 Det er yderligere vores opfattelse, at Moder A/S har fradrag for renteudgift på lånet, når rentens størrelse forudsættes at være på armslængdevilkår, og at spørgsmål 1)


text:
herefter skal besvares med et Ja.
 Der foreligger os bekendt ingen afgørelser eller anden praksis, hvor en gyldig kapitalforhøjelse er blevet tilsidesat i skattemæssig henseende. De foreliggende højesteretsdomme m.v. kan derimod tages til indtægt for, at selskabsretlige veldefinerede og regulerede dispositioner også skal anerkendes i skattemæssige henseende, uanset at dispositionerne har til formål at spare skat."
 SKAT har i det følgende taget stilling til, om der kan ske tilsidesættelse af hele det foretagne (kapitalforhøjelsen og lånet)skatteretligt ud fra en samlet vurdering eller om de to elementer (kapitalforhøjelsen og lånet) i det foretagne skatteretligt kan tilsidesættes enkeltvis.
 SKATs vurdering af om de to elementer i det foretagne skatteretligt kan tilsidesættes enkeltvis:
 Kapitalforhøjelsen i datterselskabet
 Det er oplyst, at der d. 8. februar 2006 blev foretaget en kontant kapitalforhøjelse i Datter A/S på 550 mio. kr. Pengene blev overført fra Moder A/S til Datter A/S.
 SKAT forudsætter ved sin besvarelse, at kapitalforhøjelsen opfylder de civilretlige regler for en kapitalforhøjelse.
 SKAT finder ikke, at der er grundlag for at tilsidesætte kapitalforhøjelsen skatteretligt.
 Lånet fra datterselskabet til moderselskabet
 Det er oplyst, at d. 8. februar 2006 blev den indbetalte kapitalforhøjelse overført fra Datter A/S til Moder A/S som et lån. Lånet er ført på mellemregningskontoen og fremgår af det reviderede årsregnskab for 2006. Mellemregningskontoen er blevet forrentet med 3 %. Der er ikke udarbejdet et egentligt lånedokument.
 Et afgørende element for, hvorvidt der er tale om et lån og ikke en udlodning, er, at der er en tilbagebetalingsforpligtelse (eksisterer der et retligt krav på tilbagebetaling).
 Det er SKATs vurdering, at når beløbet er ført på en mellemregningskonto og denne indgår i det reviderede årsregnskab, så taler det bevismæssigt for, at der er et retligt krav på tilbagebetaling af lånet.
 SKAT finder, at renten opfylder den skatteretlige rentedefinition - beregnet som en bestemt procentdel af den til enhver tid værende restgæld for at stille kapital til rådighed - og kravet om at være forud fastsat, jf. Ligningsvejledningen almindelig del, afsnit A.D.1.
 SKAT finder, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte lånet skatteretligt.
 SKATs vurdering af om der kan ske en samlet skatteretlig tilsidesættelse af kapitalforhøjelsen og lånet:
 Kapitalforhøjelsen og det efterfølgende udlån medfører, at et afkast gøres skattefrit i den konkrete sag. Skattefriheden opnås ved, at de 550 mio. kr. i Moder A/S indskydes i Datter A/S og afkastet af de 550 mio. kr., så bliver modregnet i tidligere underskud i Datter A/S.
 Det er SKATs vurdering, at udnyttelsen af underskuddet i Datter A/S, kunne være opnået uden at lave det efterfølgende lån fra Datter A/S til Moder A/S. Moder A/S kunne have nøjedes med kapitalforhøjelsen og så hentet afkastet som skattefrit datterselskabs udbytte.
 I SKM2003.482.HR blev der lavet en konstruktion, der udnyttede tidligere års underskud i et underskudsselskab ved bl.a. et lån og en kapitalforhøjelse. Højesteret begrundelse for ikke at tilsidesætte konstruktionen var:
 "En sådan ordning, der kunne være etableret, uden at der blev ydet lån mellem de koncernforbundne selskaber, må karakteriseres som en lovlig udnyttelse af den udtrykkelige undtagelse for finansielle underskudsselskaber


text:
i ligningslovens § 15, stk. 7, nr. 3."
 Det fremgår yderligere af SKM2006.749.HR, at en kapitalnedsættelse, der kombineres med en kapitalforhøjelse ikke skatteretligt kan tilsidesættes, når de opfylder de civilretlige regler.
 SKAT finder med baggrund i den af Højesteret fastlagte praksis, at der ikke kan ske en samlet skatteretlig tilsidesættelse af kapitalforhøjelsen og lånet.
 SKAT indstiller, at der svares ja til spørgsmål 1. Spørgsmål 2, 3, 4 og 5 bortfalder.
 SKAT skal bemærke, at SKAT ikke har taget stilling til om de 3 % mellemregningskontoen forrentes med opfylder betingelserne i ligningslovens § 2, eller om betingelserne for modregning af tidligere års underskud er opfyldte.


text:
Højesteret Ansættelsesbevis ikke mangelfuldt
 Ansættelsesbevis ikke mangelfuldt
 sag 35/2009
 PROSA som mandatar for A
 Allerede fordi lønmodtageren ikke var omfattet af jobklausuler eller påført begrænsninger i sine erhvervsmuligheder som følge heraf, var et ansættelsesbevis, der ikke indeholdt noget herom, ikke mangelfuldt, jf. ansættelsesbevislovens § 2, stk. 1.
 Sagen drejede sig om, hvorvidt en lønmodtager A under sin ansættelse i firmaet B var omfattet af en eller flere jobklausuler eller påført begrænsninger i sine erhvervsmuligheder som følge heraf, og hvorvidt den/disse i givet fald var et væsentligt vilkår i ansættelsesforholdet, som B havde pligt til at give A oplysning om i ansættelsesbeviset, jf. ansættelsesbevislovens § 2, stk. 1.
 Efter bevisførelsen fandt Højesteret det ikke sandsynliggjort, at A under sin ansættelse hos B eller dettes datterselskab havde været omfattet af jobklausuler indgået mellem B og andre virksomheder. Endvidere fandt Højesteret ikke grundlag for at antage, at A i øvrigt havde været påført begrænsninger i sine erhvervsmuligheder som følge af aftaler mellem B og tredjemand. Allerede derfor havde B ikke været forpligtet til i medfør af ansættelsesbevislovens § 2 at oplyse A om B’s anvendelse af jobklausuler i visse situationer.
 Herefter fandt Højesteret det ikke fornødent at tage stilling til, hvorvidt en arbejdsgiver i medfør af ansættelsesbevislovens § 2 generelt havde pligt til i ansættelsesbeviset at oplyse en lønmodtager om jobklausuler i aftaler mellem arbejdsgiver og tredjemand, der havde væsentlig betydning for lønmodtageren. Højesteret fandt dog anledning til at bemærke, at det efter ordlyden af § 2, stk. 1, som pålagde arbejdsgiveren oplysningspligt om ”alle væsentlige vilkår for ansættelsesforholdet”, og eksemplifikationen i § 2, stk. 2, af forhold omfattet af oplysningspligten var nærliggende at antage, at bestemmelsen – i hvert fald som udgangspunkt – ikke fandt anvendelse på ansættelsesbegrænsninger, der ikke fulgte af retsforholdet mellem arbejdsgiveren og lønmodtageren, men var en indirekte følge af arbejdsgiverens retsforhold til en tredjemand. Bestemmelsen måtte imidlertid også fortolkes i lyset af indholdet af EU-retten, navnlig artikel 2 i Rådets direktiv af 14. oktober 1991 (91/533/EØF). Da § 2 i ansættelsesbevisloven under alle omstændigheder ikke fandt anvendelse i den foreliggende sag som følge af, at der ikke forelå aftaler, der påførte A begrænsninger i hans erhvervsmuligheder, fandt Højesteret ikke anledning til at forelægge spørgsmål for EU-Domstolen.
 Højesteret stadfæstede herefter Sø- og Handelsrettens dom.


text:
Skat.dk: Ambi - ekstraordinær anke
 SKM2012.609.HR
 AMBI, ekstraordinær, anke, forældelse
 Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt et selskabs anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke af en landsretsdom skulle imødekommes, jf. retsplejelovens § 399. Ved landsrettens dom af 26. oktober 2001 var Skatteministeriet blevet frifundet for selskabets krav på tilbagebetaling af ambi.
 Selskabet anmodede i januar 2012 Højesteret om tilladelse til ekstraordinær anke, jf. retsplejelovens § 399. Selskabet henviste i den forbindelse til, at sagen var afgjort på grundlag af en dansk praksis, som var i strid med EU-retten, idet EU-Domstolen ved dom af 6. september 2011 i sag C-398/09 havde underkendt dansk praksis.
 Højesteret fastslog, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse ikke var opfyldt. Sagen havde ikke været urigtigt oplyst, jf. retsplejelovens § 399, stk. 1, nr. 1, 1. led. Tilbagebetalingskravet var endvidere forældet, hvorfor betingelsen i § 399, stk. 1, nr. 1, 2. led, om at det skal være overvejende sandsynligt, at sagen efter genoptagelse får et væsentligt forskelligt resultat, heller ikke var opfyldt. Endelig fandt Højesteret ikke, at der forelå omstændigheder, der i høj grad talte for genoptagelse, jf. § 399, stk. 1, nr. 3. Højesteret anførte i den forbindelse, at også staten har behov for den afskæring af krav, som følger af reglerne om forældelse og retskraft.
 Retsplejeloven § 399
 Den juridiske vejledning 2012-2 A.A.10.3.5.1
 H1.2 A/S og
 (Advokat Anders Hjulmand)
 Børge Dahl, Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs.
 H1.1 A/S ved advokat Anders Hjulmand har anmodet om tilladelse til ekstraordinær anke af Østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, der angår tilbagebetaling af uberettiget opkrævet arbejdsmarkedsbidrag (ambi). Det er oplyst, at H1.2 A/S og H1 A/S er binavne til selskabet H1.1 A/S.
 Skatteministeriet ved kammeradvokaten ved advokat Sune Fugleholm har udtalt sig imod, at ekstraordinær anke tillades.
 Generelt om ambi
 Arbejdsmarkedsbidraget (ambi) blev indført ved lov nr. 840 af 18. december 1987 med virkning fra den 1. januar 1988. Ambien udgjorde 2,5 % af virksomhedernes momsgrundlag og svarede med få undtagelser til en momsforhøjelse.
 Ambien blev ophævet ved lov nr. 891 af 21. december 1991 med virkning fra den 1. januar 1992.
 Forud for ophævelsen af ambiloven blev ambiens lovlighed anfægtet af bl.a. G1 ApS og G2 ApS. Under forberedelsen af disse sager stillede Østre Landsret præjudicielle spørgsmål til EF-Domstolen. Ved dom af 31. marts 1992 i sag C-200190, G1 og G2, fandt EF-Domstolen, at ambien var i strid med art. 33 i 6. momsdirektiv (direktiv 77/388/EF af 17. maj 1977).
 Ved lov nr. 389 af 20. maj 1992 om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag mv. blev der fastsat regler vedrørende tilbagebetaling af ambi.
 Ved Østre Landsrets domme af 25. juni 1993 blev G1s og G2s påstande om tilbagebetaling af de erlagte ambibeløb taget til følge, dog således at beløbene blev reduceret med den fulde besparelse, som selskaberne havde opnået ved afskaffelse af en række arbejdsgiverafgifter, der var gennemført samtidig med ambiens indførelse. I sagen vedrørende G1 blev Skatteministeriet frifundet, mens G2s påstand om tilbagebetaling af


text:
ambi blev taget til følge. Skatteministeriet ankede dommene til Højesteret.
 Ved Højesterets kendelse af 16. december 1993 (UfR 1994 s.181) afviste Højesteret, at der var grundlag for præjudicielt at forelægge en række spørgsmål for EF-Domstolen vedrørende betingelser efter fællesskabsretten for tilbagebetaling af nationale EF-stridige afgifter. G1 og G2 havde bl.a. ønsket at få belyst, om myndighederne havde adgang til at påberåbe sig overvæltning (spørgsmål 1), og om der ved opgørelse af tilbagebetalingskravet kunne tages hensyn til de sparede arbejdsgiverafgifter (spørgsmål 3). Højesteret udtalte bl.a.:
 Indledningsvis bemærkes, at de krav, fællesskabsretten stiller i forbindelse med sager om tilbagebetaling af nationale afgifter opkrævet i strid med fællesskabsretten, allerede er udførligt behandlet i EF-domstolens praksis. Dette gælder tillige spørgsmålet om de nationale myndigheders adgang til over for en virksomheds krav om tilbagebetaling at gøre gældende, at afgiften er overvæltet på virksomhedens aftagere, og spørgsmålet om bevisbyrde i denne henseende. Der kan navnlig henvises til dom af 27. februar 1980 i sag 68/79 (Hans Just), dom af 9. november 1983 i sag 199/82 (San Giorgio) og dom af 25. februar 1988 i sagerne 331, 376 og 378/85 (Bianco).
 De spørgsmål, indstævnte i sag 272/1993 (Hose) foreslår forelagt for EF-domstolen, svarer til de af indstævnte i sag 271/1993 (Denkavit) foreslåede spørgsmål 1, 2, 4, 5 og 7. Højesteret tager derfor udgangspunkt i de spørgsmål, der foreslås forelagt i den sidstnævnte sag.
 Det foreslåede spørgsmål 1 sigter til, om den adgang til at påberåbe sig overvæltningssynspunktet, som er fastslået i sager om afgifter opkrævet i strid med EØF-traktaten, tillige består i tilfælde som det foreliggende, hvor de pågældende afgifter er opkrævet i strid med et direktiv. De indstævnte bar i denne forbindelse henvist til en række domme afsagt af EF-domstolen vedrørende konsekvenser af overtrædelse af direktiver. Disse domme, der ikke angår spørgsmål om tilbagebetaling af afgifter, giver efter Højesterets opfattelse ingen støtte for en antagelse om, at de nationale myndigheder i sager om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet i strid med et direktiv, skulle være afskåret fra at påberåbe sig, at overvæltning har fundet sted. Højesteret finder, at der heller ikke i øvrigt kan anføres noget holdbart argument for en sådan forskelsbehandling. I de foran nævnte domme om tilbagebetalingsspørgsmålet henviser EF-domstolen da også adskillige steder generelt til afgifter opkrævet i strid med "fællesskabsretten", jf dommen i sag 68/79 (Hans Just), præmis nr. 25 og 26, dommen i sag 199/82 (San Giorgio), præmis nr. 12-14, og dommen i sagerne 331, 376 og 378/85 (Bianco), præmis nr. 12 og 13. Højesteret finder herefter, at der ikke består nogen rimelig tvivl om, at de nationale myndigheder i sager om tilbagebetaling af afgifter opkrævet i strid med et direktiv kan påberåbe sig, at afgiften er overvæltet på virksomhedens aftagere, på samme måde og med samme begrænsninger som fastslået i EF-domstolens praksis for så vidt angår afgifter opkrævet i strid med selve Traktaten.
 Højesteret finder, at der heller ikke består nogen rimelig tvivl om, at de nationale myndigheder kan påberåbe sig overvæltningssynspunktet, selv om myndighederne ved afgiftens indførelse måtte have


text:
været i ond tro i den forstand, at de burde have indset, at afgiften var i strid med fællesskabsretten, og selv om den pågældende virksomhed har indbetalt afgiften under et udtrykkeligt forbehold, jf. de foreslåede spørgsmål 2 og 7. Dette er en følge af; at myndighedernes adgang til at påberåbe sig, at afgifterne er blevet overvæltet, hviler på betragtninger, som gør sig gældende uafhængigt af de nævnte forhold, nemlig - hvis der tages udgangspunkt i den almindelige erstatningsret - at en forudsætning for tilbagebetaling er, at virksomheden har lidt tab, eller - hvis der tages udgangspunkt i berigelsesgrundsætningen - at tilbagebetaling ikke må indebære, at virksomheden opnår en ugrundet berigelse. Det fremgår også klart af EF-domstolens praksis, at overvæltningssynspunktet kan gøres gældende, selv om de nationale myndigheder har været i ond tro i den nævnte forstand, jf eksempelvis dom af 27. marts 1980 i sag 61/79 (Denkavit Italiana), præmis nr. 16- 26. At overvæltningssynspunktet kan påberåbes også i situationer, hvor virksomheden har betalt under et udtrykkeligt forbehold, fremgår af dommen i sag 68/79 (Hans Just), idet der i denne sag netop var taget et sådant forbehold, jf. præmis nr. 5 og 18.
 Det fremgår af dommen i sag 199/82 (San Giorgio) og dommen i sagerne 331, 376 og 378/85 (Blanco), at medlemsstaterne ikke må indføre bevisregler, hvorefter det pålægges virksomheden at bevise, at de med urette opkrævede afgifter ikke er blevet overvæltet på aftagerne. Det tilkommer de nationale domstole på grundlag af en fri bevisbedømmelse at afgøre, om overvæltning har fundet sted, jf. den førstnævnte dom, præmis nr. 14 in fine, og den sidstnævnte dom, præmis nr. 17.
 Det foreslåede spørgsmål 3 angår i realiteten spørgsmålet om, hvorvidt det ved vurderingen af, om afgifter betalt af en importør må antages at være overvæltet på dennes aftagere, bør tages i betragtning, at der i sammenhæng med indførelsen af den omhandlede afgift (ambi) blev afskaffet andre afgifter, som i første række påhvilede den indenlandske produktion. Dette spørgsmål indgår som et moment i den bevisbedømmelse, som henhører under de nationale domstole.
 Højesteret stadfæstede ved domme af 15. marts 1994 1994 s. 430 og s. 450) landsrettens domme. Præmisserne indledes i begge sager med følgende udtalelse af alle dommerne:
 Sagen angår ...
 Det er ved EF-Domstolens dom af 31. marts 1992 fastslået, at en afgift med ambiens kendetegn er i strid med art 33 i 6. momsdirektiv. Opkrævede ambibeløb skal herefter tilbagebetales, medmindre de må anses for overvæltet på senere omsætningsled. Det er i denne forbindelse uden betydning, om afgiftsbetaleren har taget forbehold om tilbagesøgning, og om myndighederne burde have indset, at afgiften var i strid med EF-reglerne.
 Ambi blev indført som led i en omlægning, hvis formål var at forbedre danske virksomheders konkurrenceevne. Ved omlægningen bortfaldt en række arbejdsgiverbidrag til sociale og uddannelsesmæssige formål, ligesom der indførtes kompensation fra det offentlige for bidrag til ATP og gennemsnitlige udgifter til arbejdsskadeforsikring samt gennemførtes en forkortelse af arbejdsgiverperioden i forbindelse med arbejdstageres sygefravær. Virksomhederne opnåede herved en samlet reduktion af deres indirekte lønomkostninger på ca.


text:
10.300 kr. pr. fuldtidsansat eller ca. 5 % af de samlede lønomkostninger. Det var tilstræbt, at besparelsen gennemsnitligt skulle modsvare ambien, således at denne som helhed ikke ville medføre prisstigning. Dette mål blev efter det oplyste i vidt omfang opnået, idet virksomhederne i overensstemmelse med de tilkendegivelser, der fremkom i forbindelse med gennemførelsen af omlægningen, i almindelighed undlod at forhøje deres priser som følge af ambiens indførelse i det omfang, ambien modsvaredes af besparelser opnået ved afskaffelsen af arbejdsgiverbidrag m.v. Det var herved af væsentlig betydning, at ambi i modsætning til moms kunne betragtes som en omkostning på linie med de afskaffede arbejdsgiverbidrag m.v., idet ambi i modsætning til moms ikke fremgik af virksomhedernes fakturaer.
 Det må efter de foreliggende økonomiske redegørelser lægges til grund, at en afgift som ambien, der ligesom moms er af generel karakter, og som beregnes på samme grundlag som moms, på et marked med fri prisdannelse ud fra en isoleret betragtning i almindelighed vil blive overvæltet fuldt ud på senere omsætningsled - i sidste instans forbrugerne - på samme måde som moms. Dette gælder uanset den nævnte forskel med hensyn til fakturering.
 I sagen mod G2 udtalte Højesterets flertal herefter:
 Efter det foran anførte om den sammenhæng, i hvilken ambien blev indført, finder vi, at en stillingtagen til, hvorvidt den enkelte virksomhed må antages at have overvæltet de opkrævede ambibeløb på sine aftagere, ikke kan ske med udgangspunkt alene i en isoleret betragtning af ambiens virkninger, idet det tillige må indgå i vurderingen, på hvilken måde omlægningen som helhed påvirkede virksomhedens konkurrencesituation. For så vidt angår importvirksomheder må der herved lægges særlig vægt dels på, i hvilket omfang virksomhedens produkter konkurrerede med produkter fremstillet i Danmark, dels på lønomkostningernes andel af værdien af produkter af den pågældende art.
 De produkter, G2 ApS importerede til og forhandlede i Danmark, var højttalere. Det må efter det oplyste lægges til grund, at det danske marked for højttalere af den pågældende art i væsentligt omfang dækkes af produkter fremstillet i Danmark. Det må samtidig lægges til grund, at lønomkostninger indgår som en væsentlig andel af værdien af disse produkter, og at omlægningen derfor ikke indebar nogen meromkostning for danske producenter eller i hvert fald kun en meromkostning, som var væsentligt mindre end meromkostningen for G2 ApS. Dette bestyrkes også af de for Højesteret fremkomne oplysninger. Det må på denne baggrund lægges til grund, at omlægningen indebar en ikke uvæsentlig forringelse af selskabets konkurrencesituation. Da de foreliggende øvrige oplysninger, herunder om selskabets priser og regnskaber, ikke kan føre til et andet resultat, er der herefter ikke tilstrækkeligt grundlag for at anse de hos selskabet opkrævede ambibeløb for overvæltet på dets aftagere.
 Efter det anførte om den sammenhæng, i hvilken ambi blev indført, findes indstævnte imidlertid alene at have krav på tilbagebetaling af de opkrævede ambibeløb med fradrag af den fulde besparelse, som opnåedes ved afskaffelsen af de hidtidige arbejdsgiverbidrag og de øvrige ændringer, der indgik i omlægningen.
 Østre Landsret traf den 12. oktober 2009 i nogle få uafsluttede sager om


text:
tilbagebetaling af ambi afgørelse om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen af spørgsmål angående bl.a. forståelsen af "overvæltning" og "ugrundet berigelse" som fællesskabsretlige begreber.
 I EU-Domstolens dom af 6. september 2011 i sag 398/09, Lady & Kid, Direct Nyt ApS, A/S Harald Nyborg Isenkram- og Sportsforretning og KM-Holding A/S, hedder det i præmis 22-25:
 Ligeledes kan en medlemsstat ikke modsætte sig et krav om tilbagebetaling af en uretmæssig afgift med den begrundelse, at afgiften er blevet økonomisk udlignet gennem ophævelsen af en lovlig afgift af tilsvarende størrelse.
 Tilbagebetaling af en ulovlig afgift til en erhvervsdrivende, som har overvæltet det hertil svarende beløb på sine kunder, kan under de ovenfor anførte omstændigheder ganske vist føre til en ugrundet berigelse af denne erhvervsdrivende, men dette er ikke tilfældet, når der er tale om en ophævelse af andre afgifter, som angiveligt står i forbindelse med indførelsen af en afgift, som er i strid med EU-retten.
 En sådan ophævelse er et resultat af de valg, der træffes af medlemsstaten på skatte- og afgiftsområdet, og som er udtryk for dennes almindelige politik på det økonomiske og sociale område. Sådanne valg kan have de mest forskelligartede konsekvenser, som - uafhængigt af de vanskeligheder, som kan være forbundet med at fastslå, om og i hvilket omfang en afgift faktisk blot er trådt i stedet for en anden - er til hinder for, at tilbagebetaling af en uretmæssig afgift i en sådan sammenhæng kan anses for at indebære en ugrundet berigelse.
 Domstolens dom af 26. juni 1979, McCarren... og af 13. december 1983, Apple and Peer development Council..., afkræfter ikke denne konklusion. Selv om Domstolen i præmis 25 i McCarren-dommen og i præmis 41 i dommen i sagen Apple and Peer Development Council ikke udelukkede, at den nationale domstol på grundlag af national lovgivning kunne nægte tilbagebetaling af en uretmæssig afgift af andre grunde, end at afgiften var blevet overvæltet, udgør direkte overvæltning på køberen af den med urette erlagte afgift, som det fremgår af denne doms præmis 20, den eneste undtagelse fra retten til tilbagebetaling opkrævet i strid med EU-retten.
 EU-Domstolen besvarede herefter de præjudicielle spørgsmål således:
 De EU-retlige regler om tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld skal fortolkes således, at tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld udelukkende kan give anledning til en ugrundet berigelse i tilfælde, hvor de beløb, som en afgiftspligtig person med urette har erlagt i form alen afgift, som er opkrævet i en medlemsstat i strid med EU-retten, er blevet direkte overvæltet på køberen. Det følger heraf, at EU-retten er til hinder for, at en medlemsstat nægter at tilbagebetale en uretmæssig afgift med den begrundelse, at de af den afgiftspligtige med urette erlagte beløb er blevet udlignet gennem en besparelse som følge af den samtidige ophævelse af andre afgifter, eftersom en sådan udligning, fra et EU-retligt synspunkt, ikke kan betragtes som en ugrundet berigelse i relation til denne afgift.
 I sit forslag til afgørelse i ovennævnte sag havde Generaladvokaten behandlet EU-Domstolens praksis vedrørende tilbagebetaling af en uretmæssig afgift og


text:
konkluderet i præmis 42, at:
 Det følger heraf, at overvæltning af afgiften ikke nødvendigvis er den eneste undtagelse fra princippet om tilbagebetaling af beløb, som er betalt i urigtig formening om skyld.
 Generaladvokaten anførte følgende i sin konklusion i præmis 76:
 På ovenstående baggrund mener jeg, at det andet præjudicielle spørgsmål bør besvares med, at EU-retten ikke er til hinder for, at en stat kan afslå at tilbagebetale den uretmæssigt opkrævede afgift, når den kan dokumentere, at de ulovligt opkrævede beløb kan anses for at være blevet udlignet ved en samtidig og tilsvarende reduktion af andre afgifter, som faktisk er kommet de samme afgiftspligtige personer til gode, for så vidt som der er en umiddelbar årsagssammenhæng mellem indførelsen af den ene afgift og ophævelsen af de andre.
 I skatteministerens svar til Folketingets Skatteudvalgs spørgsmål nr. 490 SAU af 29. marts 2012 hedder det:
 Skatteministeriet udsendte den 23. november 2011 en meddelelse om betydningen af EU Domstolens afgørelse af 6. september 2011 i Østre Landsretssagen G3 A/S m.fl., hvor Domstolen tilsidesatte den danske praksis, der blev lagt til grund i de tidligere tilbagebetalingssager om ambi. Af Skatteministeriets meddelelse fremgår, at dommen ikke får betydning for de sager om tilbagebetaling af ambi, som er blevet afgjort tidligere. Der blev i sin tid afgjort ca. 27.000 sager administrativt, hvor der er indtrådt forældelse, og der er ca. 600 retssager, der er afgjort ved retskraftige domme.
 Efter afsigelsen af EU-dommen har SKAT, Sagscenter Erhverv, indtil nu modtaget ca. 1.700 krav om tilbagebetaling af ambi indbetalt i årene 1988 -1991.
 Forslag til afgørelse er sendt til høring i ca. 600 sager, og der er truffet afgørelser om afslag, da krav anses for forældede, i ca. 100 sager.
 Skatteministeriet er blevet stævnet i en sag, og der er anmodet Højesteret om tilladelse til ekstraordinær anke af en landsretsdom fra 2001.
 I de verserende Østre Landsretssager, G3 A/S m.fl., er der endnu ikke truffet afgørelse.
 Behandlingen af H1.1s krav
 H1.1 fremsatte med henvisning til lov om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag mv. den 16. maj 1997 krav om tilbagebetaling af ambi på i alt 3.092.589 kr. Told- og Skattestyrelsen afviste tilbagebetalingskravet ved brev af 13. februar 1998. Styrelsen henviste bl.a. til, at det fremgik af retspraksis, at tilbagebetalingskrav skulle fradrages besparelsen ved afskaffelsen af arbejdsgiverafgifter m.m., og at H1.1-koncernens samlede besparelse udgjorde 11.817.783 kr.
 Den 4. maj 1998 anlagde H1.1 sag mod Skatteministeriet med påstand om tilbagebetaling af ambi med i alt 3.092.589 kr. Ved Københavns Byret dom af 16. november 2000 blev Skatteministeriet frifundet under henvisning til, at de sagsøgende selskaber hver for sig havde opnået en besparelse på arbejdsgiverafgifter, der oversteg den indbetalte ambi, når alle selskabernes aktiviteter blev set under et, og at tilbagebetaling dermed ville medføre en ugrundet berigelse for H1.1.
 H1.1 ankede dommen til Østre Landsret, der ved dom af 26. oktober 2001 stadfæstede byrettens dom.
 H1.1 har anført, at betingelserne i retsplejelovens § 399 for at meddele tilladelse til ekstraordinær anke af landsrettens dom fra 2001 er opfyldt.
 Sagen


text:
har uden H1.1s fejl været urigtigt oplyst. Skattevæsenet og domstolene har afgjort selskabets sag om tilbagebetaling af ambi på grundlag af en dansk praksis, som er i strid med den gældende EU-ret, idet den danske praksis nu er underkendt af EU-Domstolen. Det må derfor anses for overvejende sandsynligt, at sagen i tilfælde af en ekstraordinær anke vil få et væsentligt forskelligt resultat.
 Krav om tilbagebetaling er i den foreliggende sag underlagt den ultimative forældelsesfrist på 10 år i forældelseslovens § 3, stk. 3, nr. 3. Kravet er således principielt forældet, men efter forældelseslovens § 19, stk. 3, afbrydes forældelsen ved foretagelse af retslige skridt. Det fremgår af bemærkningerne til § 19, stk. 3, at hvis en dom ankes, er det datoen for dommen i ankeinstansen, der er afgørende for forældelsesfristens beregning. Det samme gælder, hvor fordringshaveren får medhold efter fornyet behandling på grundlag af oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling. Tilladelse til ekstraordinær anke er derfor den eneste vej for ansøgeren til at genoprette et indgribende tab. Dette understøttes endvidere af, at SKAT ikke af egen drift har tilbagebetalt den ulovligt opkrævede ambi samt af, at lovgiver ikke har vedtaget en ny særskilt lovgivning vedrørende særlig adgang til at opnå tilbagebetaling.
 Den sidste betingelse i § 399, stk. 1, nr. 3, om, at omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse, må endvidere anses for opfyldt henset til størrelsen af kravet på tilbagebetaling samt betydningen af sagen ikke blot for ansøgeren, men for et stort antal virksomheder og for den fremadrettede praksis på området. Hertil kommer, at sagen under henvisning til dens rækkevidde og samfundsmæssige betydning er af principiel karakter.
 Skatteministeriet har anført, at ingen af betingelserne for ekstraordinær anke, jf. retsplejelovens § 399, er opfyldt.
 Den foreliggende sag har ubestridt ikke været urigtigt oplyst for så vidt angår sagens faktiske forhold. At det nu kan konstateres, at sagen er afgjort på grundlag af en forkert retsopfattelse, kan ikke ud fra analoge overvejelser begrunde tilladelse til ekstraordinær anke. En sådan analogislutning ville savne støtte i bestemmelsens ordlyd, forarbejder og retspraksis. Dertil kommer, at EU-Domstolens dynamiske fortolkningsstil undertiden fører til ændringer eller udviklinger i retspraksis, som ikke med rimelighed har kunnet forudsiges. Dommen i G3-sagen er et eksempel herpå, idet Domstolen med dommen ændrede den retsopfattelse, som Domstolen selv havde givet udtryk for i tidligere domme. Det ville stride mod de hensyn, der begrunder, at adgangen til ekstraordinær genoptagelse og anke administreres restriktivt, såfremt der kunne gives tilladelse til ekstraordinær genoptagelse og anke, efterhånden som EU-Domstolens praksis udvikler sig. Parterne i en retssag, der er afgjort ved endelig dom, må kunne forlade sig på, at retsstillingen er endeligt fastlagt, således at en ændring eller udvikling i Domstolens praksis mange år senere ikke kan genoplive tvister, der for længst er endeligt afgjort.
 Tilbagebetalingskravet er derudover forældet. Et af de væsentlige hensyn bag forældelsesreglerne er at undgå procesførelse om forhold, som ligger langt tilbage i tiden. Ekstraordinær genoptagelse og anke i 2012 af en dom fra 2001 vedrørende virksomhedens prisfastsættelse i perioden 1988-92 vil


text:
være i klar modstrid med dette hensyn. Udgangspunktet i forarbejderne til forældelsesloven om, at tilladelse til ekstraordinær genoptagelse og anke ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning, bør derfor fastholdes her.
 Dertil kommer, at parterne gennem mere end 10 år har indrettet sig på, at dommen er endelig, og der er ingen særlige hensyn, der kan begrunde, at ansøgeren skal kunne "genoplive" sit krav. Langt de fleste virksomheder indrettede sig i sin tid på den retstilstand, som Højesteret fastlagde i 1994. Alle disse virksomheder er også nu afskåret fra at rejse krav, idet genoptagelse efter almindelige forvaltningsretlige regler eller skatteforvaltningslovens særlige regler er afskåret på grund af forældelsen af kravene.
 EU-retten nødvendiggør ingen ændring af dansk rets almindelige regler, hvorefter efterfølgende retspraksis fra en højere instans hverken kan begrunde en fravigelse af den afgjorte doms retskraft eller begrunde genoptagelse efter retsplejelovens § 399.
 Retsplejelovens § 399
 Retsplejelovens § 399, stk. 1 og 2, om Højesterets adgang til at tillade ekstraordinær anke/genoptagelse er sålydende:
 det må anses for overvejende sandsynligt, at sagen uden ansøgerens fejl har været urigtigt oplyst, og at sagen efter en genoptagelse vil få et væsentligt forskelligt resultat,
 det må anses for givet, at ansøgeren kun ad denne vej vil kunne undgå eller oprette et for ham indgribende tab, og
 omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse.
 Stk 2. Højesteret kan under de i stk. 1 nævnte betingelser tillade, at en dom, der er afsagt af landsret eller byret, ankes efter udløbet af den i § 372, stk. 2, 4. pkt., nævnte frist på ét år
 § 399 er en videreførelse af den oprindelige § 423 i retsplejeloven fra 1916. Ifølge bemærkningerne hertil (Bemærkninger til det af Proceskommissionen af 1892 udarbejdede Udkast til Lov om den borgerlige Retspleje, spalte 216 f.)
 kan [der] tænkes Tilfælde, hvor det hidtil anerkendte Princip om Højesteretsdommes Uforanderlighed kunde medføre Resultater, der ubetinget maatte karakteriseres som stødende og uretfærdige, således f.eks. Efter Omstændighederne, hvor senere tilfældig fundne Dokumentet vise, at den Part, der uden at have gjort sig skyldig i nogen Fejl eller Forsømmelse under Proceduren, har tabt Sagen, i Virkeligheden har ubetinget Ret.
 Som de i [lovforslagets] § 271 brugte Udtryk vise, er denne Genoptagelse for Højesteret tænkt som noget aldeles ekstraordinært, noget, som Højesteret ikke uden tvingende Grunde bør tillade, og noget, som der derfor maaske i en lang Aarrække slet ikke eller kun en ganske enkelt Gang kan blive Brug for.
 ... den her aabnede Adgang skal være en Slags yderste Nødhjælp for Retfærdigheden i eksceptionelle Tilfælde, der ikke paa Forhaand kunne overses,
 Ved dom af 16. marts 2006 i sag C-234/04, Rosmarie Kapferer mod Schlank & Schick GmbH, fastslog EU-Domstolen, at de nationale retter ikke er forpligtet til at foretage en fornyet prøvelse af en retskraftig retsafgørelse, selv om retsafgørelsen viser sig at være i strid med fællesskabsretten. Det hedder i dommen bl.a.:
 Der henvises i denne forbindelse til den betydning, som princippet om retskraft har i fællesskabsretsordenen og i de nationale retsordener. Såvel


text:
hensynet til at sikre en stabil retstilstand og stabile retlige relationer som retsplejehensyn gør det påkrævet, at retsafgørelser, der er blevet endelige, efter at de hjemlede appelmuligheder er udnyttet, eller efter at appelfristerne er udløbet, ikke længere kan anfægtes (dom af 30.9.2003, sag C-224/01, Köbler, Sml. I, s. 10239, præmis 38).
 Følgelig er en national ret ikke efter fællesskabsretten forpligtet til at undlade at anvende nationale processuelle regler, hvorved en afgørelse tillægges retskraft, uanset at dette ville gøre det muligt at afhjælpe en tilsidesættelse af fællesskabsretten ved den omhandlede afgørelse (jf. i denne retning dom af 1.6.1999, sag C126/97, Eco Swiss, Sml. I, s. 3055, præmis 46 og 47).
 Ved fastsættelsen af de processuelle regler for behandlingen af retssager, der tjener til at beskytte de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning medfører for borgerne, skal medlemsstaterne sørge for, at disse regler ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende krav på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og at de ikke er udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet)
 Tilsvarende er udtalt af EU-Domstolen i præmis 59 og 60 i dom af 22. december 2010 i sag C-507/08 Europa-Kommissionen mod Den Slovakiske Republik.
 Et krav om tilbagebetaling af ambi som det, sagen angår, var omfattet af den 5-årige forældelsesfrist efter lov om forældelse af visse fordringer af 1908, jf. lovens § 1, stk. 1, nr. 6.
 Efter § 2 i 1908-loven regnedes forældelsesfristen fra den tid, da fordringen af fordringshaveren kunne kræves betalt. Det følger imidlertid af cirkulære nr. 104/1992, at den 5- årige forældelsesfrist i 1908-loven for krav omfattet af lov nr. 380 af 20. maj 1992 om behandling af krav om tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag først begyndte at løbe fra lovens ikrafttrædelse. Loven trådte i kraft den 22. maj 1992.
 1908-lovens § 3 omhandlede suspension af forældelsesfristen på baggrund af fordringshaverens utilregnelige uvidenhed. Bestemmelsen var sålydende:
 § 3. Når den fordringshaver, for hvem noget af de i § 1 ommeldte krav er stiftet, på grund af utilregnelig uvidenhed om sit krav eller om skyldnerens opholdssted, har været ude af stand til at gøre sin ret gældende, regnes den i § 1 omhandlede kortere forældelsesfrist først fra den tid, da fordringshaveren var eller ved sædvanlig agtpågivenhed ville have været i stand til at kræve sit krav betalt.
 Lov nr. 522 af 6. juni 2007 om forældelse af fordringer indeholder i § 3, stk. 3, bestemmelser om absolutte forældelsesfrister. Herefter indtræder forældelse af krav på f.eks. tilbagebetaling senest 10 år efter, at fordringshaveren kunne kræve fordringen opfyldt.
 Forældelseslovens § 16, stk. 1 og 2, er sålydende:
 ved indlevering af stævning eller betalingspåkrav til retten,
 når påstand om fordringen nedlægges under retssagen, herunder som modkrav,
 når fordringen under retssagen bliver gjort gældende til modregning, dog kun i det omfang fordringen dækkes af hovedfordringen, eller
 ved skyldnerens indlevering af stævning til retten med påstand om, at fordringen ikke består.
 I forældelseslovens § 19, stk. 1-3, hedder det:
 Overgangsreglen i § 30, stk. 1, er


text:
sålydende:
 Loven bygger på Justitsministeriets Forældelsesudvalgs betænkning nr. 1460 fra 2005 om revision af forældelseslovgivningen. I kapitel 6, afsnit 2.6.3. side 143 ff., om udvalgets overvejelser vedrørende betydningen af retsvildfarelse i relation til suspensionsreglen, hedder det bl.a.:
 Krav mod det offentlige som følge af, at en regel eller administrativ praksis tilsidesættes som ugyldig
 Det er navnlig i denne tilfældegruppe, at der er sat spørgsmålstegn ved rimeligheden af Højesterets afvisning af at anerkende retsvildfarelse som suspensionsgrund. Hovedsynspunkterne kan formentlig siges at være, at det offentlige selv bør bære risikoen for fejl af denne karakter, og at det ikke er rimeligt at forlange, at borgerne skal være klogere end myndighederne med hensyn til lovligheden af de regler og den praksis, der gælder for eksempelvis opkrævning af afgifter og udbetaling af pensioner.
 Der kan imidlertid også anføres en række forhold, som taler imod at anerkende en suspensionsadgang i disse tilfælde.
 Det vil i almindelighed være meget vanskeligt at afgrænse den undskyldelige retsvildfarelse fra den ikke-undskyldelige, og konsekvensen af at anerkende retsvildfarelse som suspensionsgrund ville derfor i praksis blive, at de heromhandlede krav - typisk tilbagesøgnings- eller efterbetalingskrav mod det offentlige - alene blev begrænset af den 10-årige absolutte forældelsesfrist. Dette ville - som bl.a. ambi- og promillegebyrsagerne illustrerer - efter omstændighederne kunne medføre særdeles omfattende og uoverskuelige krav mod det offentlige. Det gælder, selv om den absolutte frist forkortes til 10 år i forhold til den gældende 20 års frist.
 De hensyn, der begrunder forældelsesreglerne, gør sig også gældende, når det offentlige er skyldner. Kravene må i givet fald normalt dækkes af skatteyderne i almindelighed, og det indrettelseshensyn, der ligger bag forældelsesreglerne, kan derfor også påberåbes af det offentlige. Samtidig forekommer hensynet til den enkelte fordringshaver gennemgående at være svagere, når fejlen rammer mange ligeligt. Forældelsesreglerne skal endvidere tilskynde til, at spørgsmål om mulige krav afklares inden for rimelig tid. En anerkendelse af retsvildfarelse som suspensionsgrund ville svække varetagelsen af dette hensyn.
 Det er på denne baggrund udvalgets opfattelse, at en generel adgang til suspension i denne tilfældegruppe ikke kan anbefales.
 Om forældelse i forhold til retsplejelovens § 399 anføres det i kapitel 8, afsnit 6.2.3. side 339 f. i afsnittet vedrørende afbrydelse ved kreditors foretagelse af retslige skridt:
 Et sagsanlæg må antages at bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1-2, § 371 og § 372, stk. 1-2. I disse tilfælde, hvor lovgivningen giver adgang til oprejsning mv. inden for bestemte tidsmæssige grænser, og hvor denne "udvidede" ankeadgang således er en del af appelsystemet, synes det naturligt og rimeligt, at en anketilladelse medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin afbrydelsesvirkning. Efter de nævnte bestemmelser gælder der bestemte frister for, hvor sent en ansøgning om anketilladelse mv. kan indgives til retten/Procesbevillingsnævnet, og det er derfor begrænset, hvor længe afbrydelsesvirkningen kan udstrækkes.
 Spørgsmålet er efter udvalgets opfattelse mere tvivlsomt i de tilfælde, hvor der meddeles fordringshaveren tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399. På den ene side kan det anføres,


text:
at der er opstillet meget strenge betingelser for at meddele tilladelse til ekstraordinær ankelgenoptagelse. En af betingelserne er, at ansøgeren kun på denne måde kan undgå eller oprette et for ham indgribende tab. Der kan på denne baggrund argumenteres for, at det ikke er rimeligt, hvis forældelsesreglerne i disse tilfælde afskærer kreditors krav. På den anden side gælder der ingen tidsmæssige grænser for, hvornår en ansøgning skal indgives, og Højesteret kan således i princippet meddele tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse efter mange års forløb. Det kan derfor anføres, at det bør bero på en konkret vurdering, hvorvidt fordringshaveren må anses for at have forfulgt sit krav inden for rimelig tid. Udvalget finder ikke anledning til at foreslå en lovregel om dette meget specielle spørgsmål. Efter udvalgets opfattelse må udgangspunktet være, at en tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse ikke tillægges selvstændig betydning for forældelsesspørgsmålet, dvs. at genoptagelse som udgangspunkt ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
 I forslag nr. 165 af 28. februar 2007 til lov om forældelse af fordringer hedder det (FT 200607, tillæg A, side 5589):
 Udvalget finder, at retsvildfarelse ligesom efter gældende retspraksis ikke generelt bør kunne påberåbes som suspensionsgrund, men i visse særlige tilfælde bør anerkendes som suspensionsgrund. Udvalget har ikke anset det for muligt at formulere en regel, som på tilfredsstillende måde afgrænser disse undtagelsestilfælde, og udvalget finder derfor, at spørgsmålet om, i hvilke tilfælde retsvildfarelse undtagelsesvis kan anerkendes som suspensionsgrund, fortsat bør være overladt til domstolenes afgørelse.
 Der henvises til betænkningens kapitel VI, afsnit 2.6, hvor bl.a. den gældende retspraksis vedrørende betydningen af retsvildfarelse er beskrevet.
 Videre hedder det (side 5599):
 Et sagsanlæg bør efter udvalgets opfattelse bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 og § 372, stk. 1 og 2. I disse tilfælde, hvor der gives adgang til fortsat behandling af sagen, er denne "udvidede" ankeadgang en del af appelsystemet, og efter udvalgets opfattelse vil det derfor være mest nærliggende, at en anketilladelse medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin afbrydelsesvirkning. Efter de nævnte bestemmelser gælder der bestemte frister for, hvor sent en ansøgning om anketilladelse mv. kan indgives til retten eller Procesbevillingsnævnet, og det er derfor begrænset, hvor længe afbrydelsesvirkningen kan udstrækkes.
 Spørgsmålet er efter udvalgets opfattelse mere tvivlsomt i de specielle tilfælde, hvor der meddeles fordringshaveren tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399. Efter udvalgets opfattelse bør udgangspunktet være, at en tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
 Udvalget foreslår, at der indføres nærmere bestemmelser om de enkelte retsskridt, der afbryder forældelsen.
 I bemærkningerne til § 16, stk. 1, er anført (side 5629):
 Et sagsanlæg må antages at bevare sin fristafbrydende virkning i tilfælde, hvor fordringshaveren meddeles oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 og § 372, stk. 1 og 2. En tilladelse til ekstraordinær anke/genoptagelse efter retsplejelovens § 399 medfører derimod som udgangspunkt ikke, at


text:
det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
 I bemærkningerne til § 19, stk. 3, hedder det (side 5634):
 I tilfælde, hvor afbrydelsen er sket ved foretagelse af retslige skidt som nævnt i § 16, og hvor dette munder ud i forlig eller dom mv., skal den nye frist regnes fra den dag, da retsforliget indgås, dommen afsiges, betalingspåkrav påtegnes af fogedretten, eller anden afgørelse træffes, jf. stk. 3. Dette vil gælde uanset den betalingsfrist på 14 dage, som normalt fastsættes i dommen. Er der undtagelsesvis fastsat et senere forfaldstidspunkt, skal fristen regnes fra dette.
 Hvis dommen ankes, og fordringshaveren får medhold i ankeinstansen, vil det være datoen for dommen i ankeinstansen, der er afgørende. Det samme gælder, hvor fordringshaveren får medhold efter fornyet behandling på grundlag af oprejsningsbevilling, anketilladelse eller tredjeinstansbevilling efter retsplejelovens § 368, stk. 1 og 2, § 371 samt § 372, stk. 1 og 2.
 Ved dom af 2. december 1997 i C-188/95, Fantask A/S m.fl. mod Industriministeriet (Erhvervsministeriet), tilsidesatte EF-Domstolen ikke de danske forældelsesregler i relation til sager om tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb. Der fremgår følgende af præmis 47-49 og 52:
 Som Domstolen har henvist til i præmis 39 i den foreliggende dom, tilkommer det efter fast retspraksis hver medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte processuelle regler for sager om tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb, når der ikke er udstedt fællesskabsbestemmelser på området, dog således at disse bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og at de i praksis ikke må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden.
 Hermed har Domstolen anerkendt, at det er foreneligt med fællesskabsretten at fastsætte rimelige, præklusive søgsmålsfrister af retssikkerhedshensyn såvel i den afgiftspligtiges som den berørte myndigheds interesse. Sådanne frister kan ikke antages i praksis at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden, selv om sådanne frister, når de er udløbet, medfører, at sagen helt eller delvis afvises (jf. bl.a. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, præmis 5, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, præmis 17 og 18, samt dom af 10.7.1997, sag C261/95, Palmisani, ..., præmis 28).
 I denne henseende må forældelsesfristen på fem år i dansk ret betegnes som rimelig (dom af 17.7.1997, sag C-90/94, Haahr Petroleum, ..., præmis 49). Det fremgår desuden, at fristen finder anvendelse uden forskel på søgsmål, der støttes på fællesskabsretten, og søgsmål, der støttes på intern ret.
 Det syvende spørgsmål må herefter besvares med, at fællesskabsretten på sit nu værende udviklingstrin ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemført direktivet korrekt, at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende gebyrer, der er opkrævet i strid med direktivet, under henvisning til en national forældelsesfrist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de pågældende gebyrer kunne kræves betalt, når en sådan frist ikke er mindre gunstig for søgsmål, der støttes på fællesskabsretten, end for søgsmål, der støttes på intern ret, og den ikke


text:
i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden.
 Tilsvarende er udtalt af EU-Domstolen i præmis 19 i dom af 19. maj 2011 i C-452/09, Tonina Em Lala m.fl. mod Ministero dell'Instruzione m.fl.
 EU-Domstolen underkendte ved dom af 6. september 2011 i sag C-398/109, Lady & Kid, Direct Nyt ApS, A/S Harald Nyborg Isenkram- og Sportsforretning og KID-Holding A/S, den praksis, som har været fulgt i forbindelse med tilbagebetaling af ambi, og hvorefter der ved opgørelse af tilbagebetalingskrav skete fuldt fradrag for den økonomiske fordel, som afskaffelsen af de tidligere arbejdsgiverafgifter havde medført.
 Denne sag angår, om EU-Domstolens dom giver grundlag for nu at meddele H1.1 A/S ekstraordinær anketilladelse, jf. retsplejelovens § 399, således at selskabets krav på tilbagebetaling af ambi, der blev afslået ved østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, kan vurderes på ny under hensyntagen til EU-Domstolens dom.
 Højesteret kan efter § 399 undtagelsesvis tillade ekstraordinær anke af en sag, når 1) det må anses for overvejende sandsynligt, at sagen uden ansøgers fejl har været urigtigt oplyst, og at sagen efter en genoptagelse vil få et væsentligt forskelligt resultat, 2) det må anses for givet, at ansøgeren kun ad denne vej vil kunne undgå eller oprette et for ham indgribende tab, og 3) omstændighederne i øvrigt i høj grad taler for genoptagelse. § 399 er både efter ordlyd og forarbejder en snæver undtagelsesregel. Tilladelse kan kun meddeles, hvis samtlige betingelser er opfyldt, og Højesterets praksis er meget restriktiv.
 Efter § 399, stk. 1, nr. 1, 1. led, skal sagen have været urigtigt oplyst. Det er det helt klare udgangspunkt, at bestemmelsen kun omfatter tilfælde, hvor sagens faktiske omstændigheder har været urigtigt oplyst. Den foreliggende sag er ikke ved landsrettens dom af 26. oktober 2001 afgjort på grundlag af forkerte oplysninger om faktiske forhold. I kraft af EU-Domstolens dom af 6. september 2011 kan det derimod konstateres, at sagen er afgjort på grundlag af en retsopfattelse, som ikke er i overensstemmelse med gældende fællesskabsret. Retsvildfarelse falder imidlertid helt klart uden for bestemmelsens kerneområde.
 Efter § 399, stk. 1, nr. 1, 2. led, skal det være overvejende sandsynligt, at sagen efter genoptagelse får et væsentligt forskelligt resultat. Er kravet nu forældet, vil denne betingelse ikke være opfyldt.
 Da H1.1 den 19. januar 2012 ansøgte om tilladelse til ekstraordinær anke af dommen fra 2001, var den absolutte forældelsesfrist på 10 år efter 2007-forældelsesloven udløbet. I øvrigt var forældelsesfristen på 5 år efter 1908-loven også udløbet, eftersom H1.1 ikke har været i utilregnelig uvidenhed om sit krav i den forstand, som kunne føre til suspension af forældelsesfristen. Dette forudsætter som det helt klare udgangspunkt ukendskab til faktiske forhold, og der foreligger efter Højesterets opfattelse ikke sådanne helt særegne omstændigheder, som kunne have ført til en fravigelse af dette udgangspunkt.
 H1.1s eventuelle krav på tilbagebetaling er herefter forældet, medmindre en eventuel tilladelse til ekstraordinær anke i medfør af retsplejelovens § 399 medfører, at det oprindelige sagsanlæg, som førte til landsretsdommen i 2001,


text:
bevarer sin virkning med hensyn til afbrydelse af forældelse, I overensstemmelse med forældelsesreglernes overordnede formål må det helt klare udgangspunkt være, at en tilladelse til ekstraordinær anke eller genoptagelse efter retsplejelovens § 399 ikke medfører, at det oprindelige sagsanlæg bevarer sin fristafbrydende virkning.
 Ud fra en samlet bedømmelse foreligger der efter Højesterets opfattelse ikke sådanne omstændigheder, som i høj grad taler for en genoptagelse af sagen, jf. herved § 399, stk. 1, nr. 3. Landsrettens dom er afsagt i 2001 som led i et omfattende opgør om tilbagebetaling af den ulovligt opkrævede ambi. Langt de fleste sager om tilbagebetalingskrav er afgjort uden afsigelse af dom, og fornyet krav om tilbagebetaling i disse sager vil være forældet. En genoptagelse af sager afgjort ved dom ville derfor indebære en forskelsbehandling. Selv om der er tale om et tilbagebetalingskrav mod staten, som må være nærmest til at bære risikoen for EU-rettens forståelse og udvikling, har også staten behov for den afskæring af krav, som følger af reglerne om forældelse og retskraft.
 På den anførte baggrund imødekommer Højesteret ikke H1.1s anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke af Østre Landsrets dom af 26. oktober 2001, jf. retsplejelovens § 399, stk. 2, jf. stk. 1.
 H1.1 A/S' anmodning om tilladelse til ekstraordinær anke imødekommes ikke.


text:
Forhandlergrundsætningen og den private anvendelse – U 1967.451/2 H
 Højesteretsdom i sag II 261/1965. Refereret af andre i U 1967.451/2 H.
 Tema: Forhandlergrundsætningen, ekstinktion af ejendomsforbehold
 Fakta: En vognmand (J) solgte den 11. november 1964 en bil på afbetaling til en købmand (W), som ved købet oplyste J om, at bilen skulle bruges til private formål.
 J tog sædvanligt ejendomsforbehold, således at ejendomsretten til bilen først endeligt overgik til W, når hele købesummen var betalt. Før hele restgælden var betalt, valgte W imidlertid at sælge bilen videre til en handelsmand (BL), i hvilken forbindelse W skrev under på, at bilen var ubehæftet. BL solgte herefter bilen videre til en gårdejer (A).
 Da W undlod at betale første afdrag på bilen, gjorde J ejendomsforbeholdet gældende over for A den 16. december 1964.
 A gjorde gældende, at W var almindeligt kendt som bilforhandler, hvilket J måtte have været bevidst om. A gjorde endvidere gældende, at han var i god tro, idet han havde handlet i tillid til oplysningen om, at bilen var ubehæftet. A nægtede på den baggrund at udlevere bilen, da han var af den opfattelse, at ejendomsforbeholdet ikke kunne gøres gældende.
 J fik medhold i både by- og landsretten om, at ejendomsforbeholdet var gældende, men Højesteret lagde til grund, at W i ikke ubetydeligt omfang havde handlet med biler, og at J var bekendt hermed. Højesteret fandt tillige, at oplysningen om, at W ville benytte bilen til private formål, ikke kunne afkræfte, at det havde været en nærliggende mulighed, at W videresolgte bilen på trods af det tagne ejendomsforbehold. Ejendomsforbeholdet kunne på den baggrund ikke gøres gældende til skade for den godtroende køber, A. Det var under sagen ubestridt, at A ved købet hverken kendte eller burde kende ejendomsforbeholdet, og A var dermed god tro.
 Højesteret tog således A's påstand til følge.
 Tingsretligt giver et gyldigt vedtaget ejendomsforbehold ejendomsforbeholdshaveren en vindikationsret. Et gyldigt ejendomsforbehold giver således sælgeren en ret til - i tilfælde af væsentlig misligholdelse med betaling af købesummen - at kræve det solgte tilbage fra køberen. Dette gælder også i forhold til køberens senere aftaleerhververe; sælgeren kan ligeledes kræve det solgte tilbage herfra (vindicere), jf. Peter Mortensen, Indledning til tingsretten - tredjemandskonflikter vedrørende løsøre, 2. udgave/1. oplag (2009), s. 314.
 Retten til at gøre et gyldigt ejendomsforbehold gældende, kan dog fortabes i tilfælde, hvor ejendomsforbeholdshaveren var bekendt med, at kreditkøberen er forhandler af varer af den art, som omfattet af ejendomsforbeholdet, jf. Peter Mortensen, Indledning til tingsretten - tredjemandskonflikter vedrørende løsøre, 2. udgave/1. oplag (2009), s. 323ff. Sådanne tilfælde kan rammes af den såkaldte forhandlergrundsætning, som giver en senere aftaleerhverver mulighed for at ekstingvere ejendomsforbeholdet.
 Rationalet bag forhandlergrundsætningen er, at det ud fra en almen betragtning må anses for uforsigtigt at overlade en genstand til en forhandler af genstande af samme art. Dette skyldes, at der andet lige er en større risiko for, at forhandleren sælger genstanden videre, når han normalt driver handel hermed. Med afsæt i et risikosynspunkt er der større hensyn at tage til aftaleerhververen, som


text:
er i god tro om ejendomsforbeholdet, end ejendomsforbeholdssælgeren, der vel vidende overlader genstanden til en forhandler. Risikoen for videresalget i strid med ejendomsforbeholdet må derfor placeres hos ejendomsforbeholdssælgeren.
 Det er væsentligt at bemærke, at forhandlergrundsætningen alene kan påberåbes af købere, idet rationalet bag forhandlergrundsætningen ellers mister mening, jf. Peter Mortensen, Indledning til tingsretten - tredjemandskonflikter vedrørende løsøre, 2. udgave/1. oplag (2009), s. 325ff.
 Når forhandlergrundsætningen skal bringes i anvendelse, er det væsentligt at slå fast:
 om sælgeren har taget gyldigt ejendomsforbehold
 om sælgeren var bekendt med, at hans køber er forhandler af genstande af den art, som ejendomsforbeholdet angår
 om den senere køber har været i god tro om ejendomsforbeholdet.
 Kun hvis sælgeren har taget gyldigt ejendomsforbehold og var bekendt med, at hans køber er forhandler af genstande af den art, som ejendomsforbeholdet angår, kan den senere godtroende køber ekstingvere ejendomsforbeholdet.
 Den ovenfor refererede sag er udtryk for forhandlergrundsætningens anvendelse. Dommen er illustrativ for forhandlergrundsætningens anvendelse ved overdragelse af almindeligt løsøre. I den forbindelse er det dog væsentligt at være opmærksom på, at sagen omhandlede en bil, idet "... indførelsen af reglen i TL § 42 d, stk. 1, om, at ejendomsforbehold i motorkøretøjer skal tinglyses for at opnå beskyttelse over for aftaleerhververe i god tro sammen med de tilsvarende muligheder for en køber for at undersøge bilbogen og derved beskytte sig mod ejendomsforbehold, har bevirket, at forhandlergrundsætningen ikke finder anvendelse ved ejendomsforbehold i motorkøretøjer" (kildens fremhævning), jf. Peter Mortensen, Indledning til tingsretten - tredjemandskonflikter vedrørende løsøre, 2. udgave/1. oplag (2009), s. 326. Uanset dette er sagen dog stadig illustrativ for forhandlergrundsætningens almindelige anvendelsesområde.
 I Højesterets præmisser lægger retten indledningsvis til grund, at J's ejendomsforbehold var gyldigt taget, og at W i ikke ubetydeligt omfang havde handlet med biler, hvilket J var bekendt med. Under sagen for Højesteret oplyste A bl.a., at W "handlede stort med automobiler, det vidste alle", og at A havde handlet med biler med W flere gange før. De to første betingelser for at bringe forhandlergrundsætningen i anvendelse var derfor opfyldt, og da Højesteret endvidere anså det for ubestridt, at A var i god tro om ejendomsforbeholdet, var den tredje betingelse også opfyldt, og A kunne følgelig ekstingvere ejendomsforbeholdet.
 Dommen er relevant ved vurderingen af den 2. betingelse om, at sælgeren skal være bekendt med, at hans køber er forhandler af genstande af den art, som ejendomsforbeholdet angår. I sagen blev det under vidneforklaringerne afgivet af W og J oplyst, at W havde oplyst J om, at W skulle bruge bilen privat. Dette kunne tale for, at J (ejendomsforbeholdssælgeren) ved at forlade sig på W's oplysning om det private formål havde en berettiget forventning om, at W ikke ville sælge bilen videre. Hvis dette havde været tilfældet, ville A ikke kunne ekstingvere, da den 2. betingelse ikke ville være opfyldt. Højesteret kom dog til den konklusion, at oplysningen om det private formål ikke kunne tillægges betydning, idet der uanset oplysningen herom havde været en nærliggende mulighed for, at W videresolgte bilen på trods af det tagne


text:
ejendomsforbehold.
 Dommen statuerer således, at en oplysning om, at forhandleren alene vil anvende den ejendomsforbeholdsbehæftede genstand til private formål, er uden betydning for, om sælgeren har været bekendt med, at hans køber er forhandler af genstande af den art, som ejendomsforbeholdet angår.
 I U 1967.451/2 H kunne en vognmand (J) ikke gøre sit ejendomsforbehold gældende over for en senere godtroende aftaleerhverver (A), idet Højesteret med henvisning til forhandlergrundsætningen fandt, at J havde været bekendt med, at køberen (W) i ikke ubetydeligt omfang havde handlet med biler. A kunne derfor ekstingvere ejendomsforbeholdet. At W til J havde oplyst, at han kun ville benytte bilen til private formål kunne ikke afkræfte, at det havde været en nærliggende mulighed, at W videresolgte bilen på trods af det tagne ejendomsforbehold.
 Til eksamen er dommen relevant at inddrage i opgaver, hvor hjemmelsmanden (en sælger) tager ejendomsforbehold ved salg til en aftaleerhverver (en køber), som er forhandler af varer af den art, som ejendomsforbeholdet angår.
 Det er væsentligt at være opmærksom på, at forhandlergrundsætningen efter indførelsen af § 42d i tinglysningsloven ikke længere er relevant i forhold til ejendomsforbehold i køretøjer.
 Herefter skal det i opgaven indledningsvis fastslås, at udgangspunktet er en vindikationsret for ejendomsforbeholdssælgeren. Dette gælder dog kun, hvis ejendomsforbeholdet er gyldigt, herunder opfylder kravene i kreditaftaleloven. Først herefter skal forhandlergrundsætningen inddrages. Sætningen skal til gengæld også inddrages, hvor mellemleddet (aftaleerhververen/køberen) er forhandler og videreoverdrager genstanden som forhandler.
 Fremgår det af eksamensteksten, at forhandleren over for sælgeren har oplyst, at han alene skal bruge det solgte privat, kan dommen bruges til at afvise relevansen af en sådan oplysning. I så fald kan den senere aftaleerhverver, som forhandleren sælger varen videre til, ekstingvere ejendomsforbeholdet, forudsat han opfylder de øvrige, almindelige ekstinktionsbetingelser.


text:
Rikke louise andersen. Anklagemyndigheden ærgrer sig: Højesteret afviser sagen om mor, der delte foto af blotter
 Mor udstillede blotter på Facebook: Derfor mener politiet hun skal straffes – Ekstra Bladet Jeg sporer hende istedet ind på, at der er et alternativ til at tage hundene til danmark. Der er ingen tvivl louise i mit sind, at denne form for marketing og forretningsmodel er helt igennem genial. Anden sport andersen timer siden. Hvis jeg rikke havde stiftet bekendtskab med network marketing, havde jeg ikke kunne opnå dette kæmpe mål — og heller ikke uden min mand. Penge kan gøre, at du kan komme det skridt videre. Peter raser over narkodom: Jeg kommer til at dø. Hvorfor går politiet efter mig? Hun har forløst fortidens tunge gælds-byrde, som i øvrigt kom sig af et tidligere iværksætter projekt, hun havde kastet sig over. Rikke Louise Andersen is on Facebook. Join Facebook to connect with Rikke Louise Andersen and others you may know. Facebook gives people the power to . Rikke Louise Andersen er på Facebook. Bliv medlem af Facebook, og få kontakt med Rikke Louise Andersen og andre, du måske kender. Facebook giver folk.
 RIKKE LOUISE ANDERSEN - vis tlf nr. Højesteret afviser sag mod mor, der delte billede af blotter
 Rikke louise andersen, kirke med to tårne Kontaktpersonoplysninger
 En langtrukken sag har i dag fået sin foreløbige afslutning. Ved Landsretten i Nykøbing Falster er det blevet slået fast, at Rikke Louise Andersen overtrådte Persondataloven, louise hun for halvandet år siden offentliggjorde et billede af en mand, der havde blottet sig for rikke årige datter. Rikke Louise Andersen blev først idømt en bøde på 5. I begyndelse af sidste år blev hun frikendt på grund af en forkert paragraf i anklageskriftet, men i juni blev Rikke Louise Andersen igen idømt en ny bøde i Byretten på 5. Rikke Louise Andersen andersen dommen til Landsretten, hvor den altså i dag er blevet stadfæstet. Site map jan De burde skamme sig,«siger Rikke Louise Andersen til B.T. Dagen efter står Rikke i butikken og ser overvågningsbilleder af manden. 'Inden jeg fylder 25 har jeg min første million!' Det sagde Rikke Louise Andersen til sin mor og far og alle dem hun kunne komme i nærheden af, da hun var kun. Rikke Louise Andersen delte på Facebook i louise et billede, som viste en årig mand, der havde blottet sig og onaneret foran hendes rikke datter og datterens andersen. Facebook Twitter. På den måde er de involveret i målene. Men det var en oplevelse — meget inspirerende.
 'Inden jeg fylder 25 har jeg min første million!' Det sagde Rikke Louise Andersen til sin mor og far og alle dem hun kunne komme i nærheden af, da hun var kun. jan Rikke Louise Andersen fra Vordingborg slipper for bøde for at offentliggøre billede af blotter på Facebook. Højesteret har valgt at afvise sagen. 3. jul Det skabte heftig debat på Facebook, da Rikke Louise Andersen fra Nyråd ved Vordingborg i august offentliggjorde et. jan Rikke Louise Andersen fra


text:
Vordingborg slipper for bøde for at offentliggøre billede af blotter på Facebook. Højesteret har valgt at afvise sagen. 3. jul Det skabte heftig debat på Facebook, da Rikke Louise Andersen fra Nyråd ved Vordingborg i august offentliggjorde et. jan Det er en historisk sag. Sådan lyder det fra Jakob Nielsen, der er specialanklager . Han stod overfor Rikke Louise Andersens advokat i. Foredrag med Rikke Louise Andersen booker du hos ARTE Booking på telefon eller på mail booking@xyach.gravmro.se Hurtig og professionel. Rikke Louise Andersen is on Facebook. Join Facebook to connect with Rikke Louise Andersen and others you may know. Facebook gives people the power to.
 RIKKE LOUISE ANDERSEN - energi juice opskrifter. Højesteret afviser sag mod mor, der delte billede af blotter
 · You have 2 options- you can make a decision to give up and stay down. That is what most people decide to do- cause it is easy and convenient. Then they don ́t need to step outside their comfort zone and get faced with haters when doing so. 1, Followers, Following, Posts - See Instagram photos and videos from Rikke Louise Andersen (@bossladyrikke). Rikke Louise Andersson, Actress: Nattevagten. Rikke Louise Andersson was born on February 13, in Copenhagen, Denmark. She is known for her work on Nattevagten (), In a Better World () and Kødkataloget (). She has been married to Kim Bodnia since They have three xyach.gravmro.setion: Actress, Miscellaneous Crew.
 Blogarkiver rikke louise andersen Rikke Louise Andersen er netop sådan et individ, der igennem sine stærke værdier og klippefaste holdninger skaber trygge rammer omkring sig. Når du kigger hende i øjnene, kan du med det samme mærke hendes tilstedeværelse og når du lytter til det, der kommer ud af hendes mund bliver du grebet af den kraftfulde klippe energi, hun er. Rikke Louise Andersen er på Facebook. Bliv medlem af Facebook, og få kontakt med Rikke Louise Andersen og andre, du måske kender. Facebook giver folk.
 Rikke Louise Andersson (født marts i København) er en dansk skuespillerinde. Hun har gøglet og spillet teater, fra hun var ganske lille, bl.a i børneteatertruppen Gawenda. Som årig blev hun headhuntet af Anette Pilmark til at medvirke i tv-serien xyach.gravmro.seæftigelse: Skuespiller. Vis profiler af personer, der hedder Rikke Louise Andersen. Bliv medlem af Facebook, og få kontakt med Rikke Louise Andersen og andre, du måske kender. Vis profiler af personer, der hedder Rikke Louise Andersen. Bliv medlem af Facebook, og få kontakt med Rikke Louise Andersen og andre, du måske kender. Mor udstillede blotter på Facebook: Derfor mener politiet hun skal straffes
 Mor offentliggjorde billede af formodet blotter: Nu ender sagen i Højesteret hulbor mursten 100mm
 Jeg har haft rigtig mange nedture, og de har gjort, at der idag er intet, der kan nedbryde mig. I afgørelsen fra Højesteret lægger domstolen netop vægt på bestemmelserne i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Så idømte både byretten og landsretten hende en bøde.
 Rikke Louise Andersen er på Facebook. Bliv medlem af Facebook, og få kontakt med Rikke Louise Andersen og andre, du måske


text:
kender. Facebook giver folk. Foredrag med Rikke Louise Andersen booker du hos ARTE Booking på telefon eller på mail booking@xyach.gravmro.se Hurtig og professionel. 3. jul Det skabte heftig debat på Facebook, da Rikke Louise Andersen fra Nyråd ved Vordingborg i august offentliggjorde et. Rikke Louise Andersen er på Facebook. Bliv medlem af Facebook, og få kontakt med Rikke Louise Andersen og andre, du måske kender. Facebook giver folk.
 Rikke louise andersen, sønderskov slot herregårdskælderen Kontaktpersonoplysninger
 29/03/ · International Millionaire Mindset (IMN) Denmark member Rikke Louise Andersen speaks at the JT Foxx Mega Branding event in March www Author: INTERNATIONAL MILLIONAIRE MINDSET NETWORK. View Rikke Louise Andersen’s profile on LinkedIn, the world's largest professional community. Rikke Louise has 4 jobs listed on their profile. See the complete. Sjælland og øerne Forsker kritiserer vuggestue-tvang i ghettoer: - Det er at tage børnene som gidsler. Lav stikord til hvert punkt, der kan guide dig til, hvordan du kommer i mål. Forelsket i. Det var i strid med persondataloven, mente anklagemyndigheden ved Sydsjællands og Lolland-Falsters Politi, men Rikke Louise Andersen blev i første omgang frifundet ved byretten.
 Feel free to contact me here, I’ll be returning as soon as possible. Name. Email Address. Message. Submit. Rikke Louise Andersson was born on February 13, in Copenhagen, Denmark. She is known for her work on Nattevagten (), In a Better World (). 87 Likes, 9 Comments - Rikke Louise Andersen (@bossladyrikke) on Instagram: “Celebrating life with incredible view in the background of Copenhagen. Visualizza il profilo di Rikke Louise Andersen su LinkedIn, la più grande comunità professionale al mondo. Rikke Louise ha indicato 4 esperienze lavorative sul suo. Foredrag med Rikke Louise Andersen booker du hos ARTE Booking på telefon eller på mail booking@xyach.gravmro.se Hurtig og professionel formidling. To politibiler kollideret i Herning
 Rikke Louise Andersen Contact Rikke
 View the profiles of people named Rikke Louise Some. Join Facebook to connect with Rikke Louise Some and others you may know. Facebook gives people the. Rikke Louise Andersson kendes nok af de fleste for sin rolle i "Nattevagten" fra , hvor hun spiller luderen, der bliver myrdet (en rolle hun iøvrigt fik såvel en Robert og en Bodil for), eller som lillesøsteren i "Fruen på Hamre" fra Biography. Hamlet said, "There's something rotten in Demark," but then he never met blonde enchantress Rikke Louise xyach.gravmro.se Danish sweet got her start on the mini-series Ludo () when she was only a young teen. Less than ten years later she was showing off her skin! Se Rikke Louise Andersens profil på LinkedIn – verdens største faglige netværk. Rikke Louise har 4 job på sin profil. Se hele profilen på LinkedIn, og få indblik i Rikke . Founded in with the mission of creating value for the benefit of society, DTU is an international elite technical university where education, scientific advice, and innovation rest on a . 1/21/ · Rikke Louise Andersen fra Nyråd på Sydsjælland skal ikke betale en bøde for at have delt et overvågningsbillede på Facebook af


text:
en årig mand, som i blottede sig foran hendes datter. Leo and Louise are a young couple living together in Copenhagen. Leo often goes out with his friends while Louise usually stays home. But when Louise tells Leo she’s pregnant, a spark is ignited and Leo begins to become cold and distant. His anger and self-hatred finally erupt into violence against Louise. Højesteret afviser sagen - Her får hun beskeden
 Siguiente: Trædrejning som hobby » »
 Anterior: « « Ticket til heaven


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - hovedanlæg - nedslag i grundværdi - jordbundsforhold
 20 Nov 2014 11:12
 SKM2015.242.BR
 Retten i Roskilde, BS 1A-2463/2013
 Biligselskab, ekstrafundering, varmeforsyning, kloakforsyning
 Sagen angik, hvorvidt skatteyderen var berettiget til nedslag i grundværdien for udgifter til ekstrafundering. Sagen angik endvidere, om skatteyderen var berettiget til fradrag for forbedringer efter vurderingslovens dagældende § 17 for udgifter til etablering af varmeforsyningsledninger og yderligere fradrag for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger internt på skatteyderens ejendom.
 Retten lagde til grund, at der havde været et begrænset behov for ekstrafundering på skatteyderens ejendom, og at skatteyderen havde afholdt en udgift på kr. 147.800,- til ekstrafundering og pilotering. Skatteyderen havde imidlertid ikke af denne grund krav på nedslag i grundværdien, idet skatteyderen også måtte godtgøre, at der var en ikke ubetydelig forskel mellem SKATs værdiansættelse af ejendommens grundværdi og handelsprisen. Der havde under sagen været afholdt syns- og skønsforretning, hvor skønsmanden havde vurderet den kontante handelsværdi af grunden, inklusiv behovet for ekstrafundering, til et væsentligt lavere beløb, end SKAT havde værdiansat grunden til. Skønsmandens vurdering var imidlertid foretaget uden hensyn til den på ejendommen foretagne byggemodning, ligesom vurderingen ikke var baseret på konkrete handler. På denne baggrund fandt retten ikke, at skønserklæringen kunne tillægges afgørende vægt. Skatteyderen havde dermed ikke godtgjort, at der var en ikke ubetydelig forskel mellem SKATs værdiansættelse af grunden og handelsprisen, hvorfor Skatteministeriet blev frifundet vedrørende dette forhold.
 Skatteyderen fik heller ikke medhold i, at skatteyderen var berettiget til fradrag i grundværdien efter vurderingslovens § 17. Retten fandt således ikke, at skatteyderen havde godtgjort, at de omtvistede kloak- og varmeforsyningsledninger udgjorde hovedforsyningsledninger, og ikke blot var knyttet til den konkrete bebyggelse. Det var derfor uden betydning, at nogle af ledningerne betjente flere boliger.
 Den juridiske vejledning 2015-1 H.A.3.2.2.6
 Sagsøger har indbragt Landsskatterettens kendelse af 4. september 2013 for retten. Sagen vedrører spørgsmålet 1) om fradrag i grundværdien efter dagældende vurderingslovs § 17 for grundforbedrende udgifter til anlæg af kloak- og varmeforsyningsledninger inde på sagsøgerens ejendom, som er en storparcel, og 2) om grundværdiansættelser ved vurderingerne i årene 2002-2006 afspejler handelsværdien under hensyntagen til jordens beskaffenhed i henhold til vurderingsloven.
 Sagsøgerens påstand er,
 at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøger er berettiget til fradrag i grundværdien for ejendommen beliggende ...1, ...5 (ejendomsnummer ...), ved vurderingerne pr. januar 2002 til og med 1. oktober 2006 for udgifter afholdt til anlæggelsen af dels de på bilag 5 markerede kloakhovedledninger, og dels de på bilag 8 markerede varmehovedledninger, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndigheden.
 at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at der ved grundværdiansættelserne ved vurderingerne pr. 1. januar 2002 til og med 1. oktober 2006 skal tages hensyn til jordens ringe beskaffenhed i henhold til vurderingslovens § 13, og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderingsmyndigheden.
 Sagen er anlagt den 4. december 2013.
 Den 1. januar 1983 købte Boligselskabet H1X (nu Boligselskabet H1) en ubebygget grund, matrikelnummer ..., med et grundareal på 7.569 m2. Det fremgår af skødet bland andet, at købesummen androg i alt 927.808 kr.,