text:
den foreslåede lovændring er, at der i forbindelse med fraflytning skal ske beskatning af aktieavancer, der er optjent, mens aktionæren har været skattepligtig her til landet.
 I cirkulære nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelse af aktiver og passiver i dødsboer m.m. og ved gaveafgiftsberegning (gaveafgiftscirkulæret) hedder det blandt andet:
 17. Aktier og obligationer, der er børsnoterede, ansættes til kursværdien svarende til den noterede kurs (køberkurs) på det for skatte- og afgiftsberegningen afgørende tidspunkt, eventuelt den nærmest forud for dette noterede kurs. Til børsnoterede kurser henregnes de på fondsbørsen fastsatte kurser. Værdiansættelsen for unoterede aktier skal ske efter aktiernes handelsværdi. Ofte vil der ikke kunne fremskaffes oplysninger om handelsværdien ud fra stedfundne omsætninger, eller omsætningerne har fundet sted under forhold, som bevirker, at den anvendte overdragelseskurs er uegnet som udtryk for handelsværdien. I så fald vil en kurs udregnet efter de af ligningsrådet fastsatte retningslinjer for beregning af formueskattekursen kunne anvendes ved værdiansættelsen. ...
 48. Anvisningerne i dette cirkulære er vejledende ved efterprøvelsen af værdiansættelser i den enkelte boopgørelse eller anmeldelse.
 Af Ligningsvejledningen for 1987, pkt. 3,2.14.3 om opgørelse af fortjeneste eller tab, fremgår blandt andet:
 Ved indtræden af skattepligt i forbindelse med fraflytning opgøres fortjeneste eller tab, som om aktierne var afstået på tidspunktet for skattepligtens indtræden, ...
 Aktierne anses for afstået for et beløb svarende til værdien af aktierne på dette tidspunkt. Denne værdi opgøres efter reglerne i skattedepartementets cirkulære nr. 185 af 17. nov. 1982 om værdiansættelse af aktiver og passiver i dødsboer m.m. og ved gaveafgiftsberegning.
 I cirkulære nr. 45 af 28. marts 2000 om værdiansættelse af aktier og anparter (TSS-cirkulære 2000-9) hedder det blandt andet:
 Ligningsrådet har i medfør af skattestyrelseslovens § 18, jf. § 13 godkendt følgende vejledende anvisning.
 Told- og Skattestyrelsen har samtidig besluttet, at reglen under pkt. 2 (hjælpereglen) skal finde anvendelse ved de skatteansættende myndigheders ligning af juridiske personer bortset fra dødsboer. Anvisningen finder anvendelse på overdragelser mellem interesseforbundne parter, hvor overdragelsen ikke er omfattet af cirk. nr. 185 af 17. november 1982 om værdiansættelse af aktiver og passiver i dødsboer mv. og ved gaveafgiftsberegning.
 Kendes handelsværdien af den unoterede aktie ikke, fx fordi aktierne ikke har været omsat, eller fordi de stedfundne omstændigheder ikke kan anses som egnet som grundlag for skønnet over handelsværdien, kan vurderingen foretages med udgangspunkt i følgende hjælperegel, der er vejledende.
 3. Fravigelse af hjælpereglen
 I cirkulære nr. 44 af 28. marts 2000 om vejledende anvisning om værdiansættelse af goodwill (TSS-cirkulære 2000-10) hedder det blandt andet:
 Ligningsrådet har i medfør af skattestyrelseslovens § 18, jf. § 13, godkendt følgende vejledende anvisning:
 Told- og Skattestyrelsen har samtidig besluttet, at anvisningen skal finde anvendelse i forbindelse med ligningen af juridiske personer, bortset fra dødsboer.
 Goodwill, der handles mellem interesseforbundne parter, værdiansættes efter et skøn over handelsværdien under hensyntagen til de konkret foreliggende omstændigheder.
 2. Beregningsmodellens vejledende karakter
 Beregningsmodellen er udtryk for en standardiseret beregning af goodwill. Der kan derfor foreligge konkrete omstændigheder, der gør beregningsmodellen mindre anvendelig. I disse tilfælde skal der korrigeres i resultatet, således at


text:
den endelige værdiansættelse skønsmæssigt svarer til den pris, som en uafhængig tredjemand antages at ville betale for goodwill under de foreliggende omstændigheder.
 Ved anvendelsen af beregningsmodellen er det således afgørende, at der tages stilling til, hvorvidt beregningsmodellen giver en realistisk værdiansættelse af goodwill, samt om der i situationen foreligger omstændigheder, der skal tages højde for.
 Af Told- og Skattestyrelsens meddelelse vedrørende cirkulære nr. 44 af 28. marts 2000 (TfS 2000.1010) fremgår blandt andet:
 Udgangspunktet for værdiansættelse af goodwill er handelsværdien. I mangel af andre holdepunkter for handelsværdien har Ligningsrådet vedtaget den vejledende anvisning om værdiansættelse af goodwill....
 Den nye vejledende anvisning skulle - alt andet lige - føre til værdier, der gennemsnitligt ligger tættere på handelsværdien.
 Da den nye anvisning således når frem til mere "korrekte" goodwill-værdier end den tidligere anvisning, fandt Ligningsrådet, at den nye anvisning også bør kunne finde anvendelse i verserende sager om goodwill, hvor ligningsmyndigheden endnu ikke den 1. april 2000 havde truffet endelig afgørelse om værdiansættelsen af goodwill, dvs. hvor ligningen for et givet indkomstår endnu ikke var afsluttet. Med "finde anvendelse" skal forstås, at anvisningen og elementerne heri kan påberåbes. Skatteyder har således ikke noget krav på, at den værdi, der fremkommer ved anvisningen accepteres af skattemyndigheden, da værdien jo kun er vejledende for handelsværdien.
 Ved cirkulære nr. 9054 af 4. februar 2015 ophævedes punkt 17 og 18 i cirkulære nr. 185 af 17. november 1982. Cirkulære nr. 9054, der trådte i kraft den 5. februar 2015, har virkning for værdiansættelse af aktier mv., hvor det tidspunkt, der skal lægges til grund ved værdiansættelsen, er den 5. februar 2015 eller senere, jf. cirkulærets § 2. Af Skatteministeriets fakta ark af 5. februar 2015 vedrørende cirkulæret fremgår blandt andet:
 Regeringen ophæver muligheden for at benytte den såkaldte formueskattekurs, når unoterede aktier skal værdiansættes. Det skyldes, at formueskattekursen har givet mulighed for helt at undgå at betale skat af aktiegevinster og i andre tilfælde at reducere beskatningen, da værdien af aktierne er blevet sat lavere, end de reelt er værd.
 Giver man en gave til sin barn, er der regler for, hvordan gaven skal beskattes. Udgangspunktet er, at skatten beregnes ud fra gavens handelsværdi. Er der tale om eksempelvis aktier, skal værdien af gaven bestemmes, hvorefter skatten beregnes.
 Der findes inden for skatteområdet flere metoder til at værdiansætte aktier, hvor den såkaldte formueskattekurs er den ældste og ofte mest upræcise. SKAT har gjort opmærksom på, at man helt kan undgå dansk beskatning, når aktierne værdiansættes efter formueskattekursen ved overdragelse til fx børn i udlandet. Der er altså tale om et skattehul i reglerne ved værdiansættelse af aktier, der betyder, at værdier forsvinder ud af Danmark uden beskatning.
 Skatterådet har desuden i en afgørelse offentliggjort i januar 2015 fastslået, at aktionærer stort set altid har ret til at benytte formueskattekursen på unoterede aktier. Også selvom formueskattekursen ligger langt fra de reelle værdier. Det gælder især, når der er tale om aktier i selskaber med immaterielle aktiver (fx goodwill). I ét tilfælde var formueskattekursen kun ca. 10 pct.

type: other


text:
af handelsværdien. Det medførte, at der skulle betales 220 mio. kr. mindre i skat i forhold til, hvis aktierne var blevet værdiansat efter handelsværdien.
 Sagen drejer sig om den skattemæssige værdiansættelse, der i medfør af aktieavancebeskatningslovens § 38, stk. 4, jf. stk. 1, jf. § 1, stk. 2, skal finde sted af As unoterede anparter i H1 i anledning af hans flytning fra Danmark til Schweiz.
 Efter aktieavancebeskatningslovens § 38, stk. 4, træder "værdien" af aktier ved skattepligtens ophør i stedet for afståelsessummen ved beregningen af realiseret gevinst og tab efter § 38, stk. 1. Endvidere fremgår det af lovens § 37, at aktier, som ikke i forvejen er omfattet af dansk beskatning, anses for anskaffet på det faktiske handelstidspunkt til "handelsværdien" på tilflytningstidspunktet.
 Af bemærkningerne i 2005-lovforslaget (vedtaget som lov nr. 1413 af 21. december 2005) til aktieavancebeskatningslovens § 38 fremgår, at den foreslåede bestemmelse videreførte den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 13 a, stk. 1 og 2, der samtidig ophævedes, og at der ikke tilsigtedes realitetsændringer i forhold hertil. Af dagældende aktieavancebeskatningslovs § 13 a, stk. 1, fremgik, at fortjeneste på aktier, som skatteyderen ejede på tidspunktet for ophøret af skattepligt eller for flytning af skattemæssigt hjemsted, skulle beskattes "i samme omfang, som hvis aktierne var afstået på dette tidspunkt". Videre fremgik det af bestemmelsens stk. 3, at aktierne skulle anses for afstået for et beløb svarende til "værdien" på tidspunktet for skattepligtsophøret eller flytning af skattemæssigt hjemsted.
 Ifølge de almindelige bemærkninger i 1987-lovforslaget (vedtaget som lov nr. 310 af 25. maj 1987), hvorved blandt andet aktieavancebeskatningslovens § 13 a blev indført, var formålet med lovændringen at begrænse mulighederne for at undgå beskatning gennem udnyttelse af forskelle i de enkelte landes skatteregler, og med bestemmelsen i § 13 a tilstræbtes det, at indtægt optjent her i landet også beskattes her, og herunder at urealiserede avancer, der er optjent her, bliver beskattet i forbindelse med fraflytning.
 Ifølge bemærkningerne i 1987-lovforslaget til den foreslåede bestemmelse i § 13 a, stk. 3, skulle værdien af aktierne opgøres efter reglerne i gaveafgiftscirkulæret fra 1982. Af dette vejledende cirkulæres punkt 2 fremgår, at aktiver, der omfattes af skatte- og afgiftsberegning, normalt ansættes til deres værdi i handel og vandel på det tidspunkt, der er afgørende for afgiftsberegningen. Ifølge de indledende bemærkninger om unoterede aktier i cirkulærets punkt 17, 2. afsnit, 1. pkt., skal værdiansættelsen for sådanne aktier ske "efter aktiernes handelsværdi".
 Efter bestemmelsernes ordlyd og beskrivelsen i forarbejderne af reglernes formål og indhold finder landsretten, at der ved udtrykket "værdien" af aktier eller anparter i aktieavancebeskatningslovens § 38, stk. 4, må forstås handelsværdien eller værdien i handel og vandel. Herved må forstås det beløb, som et aktiv vil kunne indbringe ved et salg på det åbne marked.
 As købesum for anparterne var i forbindelse med det i 2009 gennemførte generationsskifte aftalt til 95.703.624 kr. Anparterne har efter dette generationsskifte ikke været omsat, og der foreligger således ikke en konstateret faktisk handelsværdi, der kan danne grundlag for værdiansættelsen af anparterne pr. 29. november 2010.
 Af et


text:
referat af et møde i H1's bestyrelse, der blev afholdt den 29. september 2010, fremgår imidlertid, at koncernens ledelse forventede en sådan fremtidig situation for drift og økonomi i koncernen, at der for 2010 skulle fremskrives en omsætning på 244 mio. kr. og en indtjening efter renter, men før skat, på 38,6 mio. kr. Som mål for 2011 blev desuden angivet "over dkk 250 mio."
 Videre må det efter kvartalsbalancen/regnskabet, der blev udarbejdet i oktober 2010, lægges til grund, at koncernens omsætning ("Sales Total") da var nået op på ca. 208,9 mio. kr. mod budgetteret 155,8 mio. kr. (sammenholdt med en opnået omsætning i 2009 på ca. 137,9 mio. kr.). Ifølge samme bilag udgjorde koncernens EBIT (Earning before Income and Taxes) 43 mio. kr. mod budgetteret 17,4 mio. kr. (sammenholdt med en opnået EBIT i 2009 på minus 0,9 mio. kr.). Posten "Net Result after Tax" var nu 38,8 mio. kr. mod budgetteret 12,2 mio. kr. (sammenholdt med et opnået Net Result after Tax i 2009 på 0,66 mio. kr.). Det må efter bevisførelsen lægges til grund, at bilaget forelå for bestyrelsen i oktober 2010.
 Ifølge koncernens senere årsrapport for 2010, som blev offentliggjort af Erhvervs- og Selskabsstyrelsen i maj 2011, udgjorde egenkapitalen ultimo 2010 ca. 22,4 mio. kr. med en forrentning af egenkapitalen på 141,13 %.
 På den anførte baggrund og henset til det samlede indhold af de dokumenterede regnskaber og budgetter må det lægges til grund, at anparternes handelsværdi pr. 29. november 2010 var markant højere end dels værdien beregnet ud fra formueskattekursen, som efter de særlige regler i gaveafgiftscirkulærets punkt 17, 2. afsnit, 2.-6. pkt., ifølge As beregning ville være 6.250 kr., dels værdien beregnet ud fra hjælpereglerne i cirkulærerne nr. 44 og 45 fra marts 2000, som efter As beregning ville udgøre minus 2.574.454 kr. Således kan en isoleret anvendelse af de særlige hjælperegler for beregning, som A har påberåbt sig efter dels gaveafgiftscirkulæret, dels cirkulærerne nr. 44 og 45 fra marts 2000, under de givne omstændigheder ikke anses som retvisende.
 I den forbindelse har landsretten efter en vurdering af de dokumenterede bilag i sagen fundet at måtte se bort fra As forklaring i retten om, at de opstillede mål for virksomheden byggede på tal, som var grebet ud af den blå luft, uden at der var data eller dokumentation, der kunne danne grundlag for tallene.
 Under disse omstændigheder finder landsretten, at skattemyndighederne ved ansættelsen af anparternes værdi pr. 29. november 2010 med rette har set bort fra de særlige hjælperegler for beregning, der er indeholdt i ovennævnte cirkulærer, og i stedet har foretaget et skøn over anparternes værdi på andet nærmere beskrevet grundlag, og det er hverken ved syn og skøn eller på anden måde godtgjort, at skattemyndighedernes skønsmæssige ansættelse hviler på et forkert eller mangelfuldt grundlag, som er egnet til at påvirke værdiansættelsen, eller at den er åbenbart urimelig.
 Herefter finder landsretten, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skønsmæssige ansættelse af anparternes handelsværdi pr. 29. november 2010 til 150 mio. kr.,


text:
Mere om afsendelse og modtagelse af breve og dokumenter - Codexlaw
 Mere om afsendelse og modtagelse af breve og dokumenter
 I relation til vores tidligere artikel ”Er en afsendt mail også modtaget?” har Højesteret for nyligt truffet afgørelse i to andre sager, som belyser øvrige situationer, hvor det er afgørende for afsender at et dokument er kommet frem til modtageren af hensyn til at opfylde formalia og frister.
 Hvornår er det bevist, at et brev er modtaget?
 Mange meddelelser sendes via brev og uden dokumentation for modtagelse kan det ende ud i påstand mod påstand, om brevet er modtaget.
 I Højesterets kendelse af 11. marts 2020 var hovedspørgsmålet, om et påkrav om betaling af restance var kommet frem til modtageren. I sagen havde en andelshaver i en boligforening ikke rettidigt betalt boligafgift. Som følge heraf sendte bestyrelsen et påkrav, hvori andelshaveren blev informeret om, at han ved manglende betaling af restance senest 14 dage efter modtagelse af brevet ville blive ekskluderet. Brevet var både sendt med almindelig post og som anbefalet brev. Da andelshaveren fortsat ikke betalte, valgte bestyrelsen at ekskludere ham.
 Konflikten opstod, fordi andelshaveren påstod, at han ikke havde modtaget betalingspåkravet. Af PostNord’s ”Track & Trace” registrering fremgik, at det anbefalede brev var forsøgt leveret hos andelshaveren, men at vedkommende ikke var hjemme, hvorfor brevet efterfølgende blev lagt til afhentning på posthuset. Desuden havde en kundeservicemedarbejder fra PostNord i en mail oplyst, at det anbefalede brev blev forsøgt omdelt på andelshaverens adresse, samt at der blev lagt en besked til andelshaveren om afhentning på posthuset.
 Højesteret fandt det godtgjort, at betalingspåkravet var kommet frem til andelshaveren og lagde ved afgørelsen vægt på PostNord’s ”Track & Trace” registreringer, mailen fra kundeservicemedarbejderen samt, at der ikke var registreret uregelmæssigheder i postomdelingen.
 Afgørelsen viser, at der ligesom ved fremsendelse af en mail, skal være bevis for, at brevet er kommet frem til modtageren. Det blev i sagen afgørende, at brevet var sendt med anbefalet post og Track & Trace-muligheden, fordi der som følge heraf var registreringer over brevets færden.
 Hvilken betydning kan tekniske problemer have?
 IT er ikke altid til at stole på, og tekniske problemer kan opstå. Disse kan resultere i, at man ikke får afsendt en meddelelse efter den korrekte procedure, eller man ikke overholder en tidsfrist.
 Denne udfordring for afsender behandles i en afgørelse afsagt af Højesteret den 11. februar 2020, som omhandler en sag, hvor tekniske problemer forhindrede en advokat i at afgive et kæreskrift til retten via domstolenes digitale sagsportal, hvorfor han i stedet fremsendte kæreskriftet ved mail.
 Højesteret skulle tage stilling til, om kæreskriftet var indgivet rettidigt, selvom der ikke var truffet beslutning om at tillade, at kæreskriftet kunne fremsendes ved mail. Advokaten gjorde gældende, at ”opret appel”-knappen på sagsportalen var inaktiv på det pågældende tidspunkt, hvor kæreskriftet senest skulle indgives.
 Det bemærkes, at landsretten afviste kæremålet, idet landsretten ikke mente, at advokaten havde godtgjort, at der var hindringer for at indlevere kæreskriftet på den digitale sagsportal. Da advokaten skulle indgive kæreskriftet fra Østre Landsret


text:
til Højesteret, opstod de samme tekniske problemer dog, hvorfor advokaten orienterede Domstolsstyrelsen og Østre Landsret. Problemerne blev herefter identificeret og løst. Forløbet, at de tekniske problemer opstår igen, og at advokaten denne gang påpegede problemet, må antages at have haft en bevismæssig betydning.
 Højesteret anså det for godtgjort, at der var særlige tekniske problemer, der forhindrede, at kæreskriftet kunne indgives på den digitale sagsportal, og at det ikke var muligt inden kærefristens udløb samme dag at søge om tilladelse til at indgive kæreskriftet ved mail. Højesteret lagde også vægt på, at kærende orienterede den anden parts advokat om indlevering af kæreskriftet. Dermed ansås kæreskriftet helt undtagelsesvist for gyldigt indgivet ved mail.
 Afgørelsen kan være et fingerpeg om, at domstolene vil være mere indstillede på at gøre undtagelser, når der er tale om tekniske problemer, men det vil stadig være afgørende, at der foreligger beviser som godtgør, at der reelt var hindringer, og det ikke blot skyldes afsenders egne forhold.
 Begge afgørelser viser vigtigheden af efterfølgende at kunne bevise, at bestemte breve eller dokumenter er kommet frem til modtageren – særligt i de tilfælde, hvor det er afgørende i forhold til at overholde formalia eller frister.
 Afgørelse om fremkomst af påkrav i andelsboligforhold, som blev afsagt den 11. marts 2020: http://www.hoejesteret.dk/hoejesteret/nyheder/Afgorelser/Pages/Fremkomstafpaakraviandelsboligforhold.aspx


text:
Højesteret skal redde os - Europaforum - Europaforum
 Højesteret er bemandet af generalistdommere, der bruger sund fornuft i deres tolkning af reglerne. Derfor vil de afvise alle de facto-softwarepatenter, som den kommende patentdomstol måtte sige god for. Ved at stå udenfor enhedspatentet bliver Danmark et juridisk frirum med særligt gunstige vilkår for softwareudvikling.
 Indvending: Den danske Højesteret følger normalt praksis ved internationale domstole. Hvis den skal afsige en dom, som handler om tolkningen af EU-ret, starter den med at spørge EU-Domstolen til råds, og det er derfor meget usandsynligt, at EU-Domstolen og Danmarks Højesteret vil nå frem til to forskellige tolkninger af en given lov. På samme måde er det meget usandsynligt, at Højesteret vil nå frem til en anden tolkning af patentret end patentdomstolens afdelinger eller appelretten i Luxembourg. Ideen om, at Højesteret er et særligt ”skjold” mod forventede urimelige domme, er ren ønsketænkning.


text:
Højesteret Ingen erstatning for omsætningstab i forbindelse med åbning af Bilka-varehus
 Ingen erstatning for omsætningstab i forbindelse med åbning af Bilka-varehus
 Sag 430/2008
 Dom afsagt den 18. maj 2010.
 P. E. A. ApS og
 Vich 4249 A/S
 Horsens Kommune gav i 1999 dispensation fra en lokalplan til opførelse af et butikscenter i Horsens. Naturklagenævnet havde forinden truffet afgørelse om, at kommunen lovligt kunne dispensere fra den gældende lokalplan. På baggrund af dispensationen blev der opført og åbnet et Bilka-varehus i marts 2001. Højesteret fastslog ved dom af 22. april 2004, at dispensationen var ugyldig, idet den ikke havde hjemmel i planloven.
 Ejerne af 4 dagligvarebutikker i Horsens, anlagde herefter erstatningssag mod både Horsens Kommune og Naturklagenævnet. Ejerne ville have erstatning for det omsætningstab, som de mente at have lidt som følge af kommunens ugyldige dispensation fra lokalplanen.
 Højesteret udtalte, at i en sag som den foreliggende, hvor en myndighed ved en ugyldig forvaltningsakt har meddelt en tilladelse, og andre end adressaten rejser krav om erstatning, er det en forudsætning for erstatning, at den individuelle interesse, der begrunder kravet, indgår blandt de interesser, som den pågældende lovgivning har til formål at varetage, eller at der foreligger klare fejl, der sammen med sagens øvrige omstændigheder undtagelsesvis kan føre til erstatningsretlig beskyttelse.
 Højesteret tiltrådte landsrettens vurdering, hvorefter butiksejernes interesse i, at deres dagligvarebutikker i Horsens ikke blev påført konkurrence fra Bilka, ikke indgår blandt de interesser, som planloven, herunder reglerne om planlægning til butiksformål, skal varetage. Det er planlovens overordnede formål at varetage samfundsmæssige interesser i arealanvendelsen. Planlægning til butiksformål skal blandt andet fremme et varieret butiksudbud i mindre og mellemstore byer, sikre tilgængelighed for alle trafikanter og fremme en samfundsmæssig bæredygtig detailhandelsstruktur.
 Højesteret fandt, at der ikke ved Naturklagenævnets og kommunens afgørelser, herunder ved kommunens sagsbehandling, var begået sådanne fejl, at der kunne blive tale om erstatningsansvar.
 Højesteret bemærkede i øvrigt, at sagsøgerne på baggrund af lokalplanen måtte forvente, at der kunne etableres et butikscenter med et stort supermarked, som ville påføre dem konkurrence.


text:
Lissabon-sagen 1 – U.2011.984H
 Højesterets dom i sag 336/2009. Refereret af andre i U.2011.984H.
 Tema: Statsret, prøvelsesret, søgsmålskompetence
 I 2008 besluttede Folketinget, at Danmark skulle tiltræde Lissabon-traktaten, som er en traktat inden for EU-samarbejdet. Lissabon-traktaten ændrede de forskellige EU-institutioners kompetence- og afstemningsregler.
 Da Folketinget ved lov tiltrådte traktaten, blev proceduren i grundlovens § 19 fulgt, da man mente, at der ikke var tale om en afgivelse af suverænitet. Det er et krav, at proceduren efter grundlovens § 20 anvendes, såfremt der er tale om en suverænitetsafgivelse.
 En gruppe private personer, herunder Niels Hausgaard, lagde sag an mod staten med påstand om, at traktaten ikke gyldigt kunne vedtages efter § 19, bl.a. fordi der var tale om suverænitetsafgivelse til EU, hvorved proceduren i grundlovens § 20 skulle have været anvendt.
 Staten påstod, at sagen skulle afvises, da sagsøgerne ikke havde den fornødne retlig interesse og derfor ikke havde søgsmålskompetence.
 Spørgsmålet om hvorvidt sagsøgerne havde retlig interesse og dermed søgsmålskompetence, var udskilt til særskilt behandling, hvorfor Højesteret i nærværende sag alene tog stilling til dette spørgsmål.
 Sagsøgerne anerkendte, at de ikke opfyldte de almindelige krav til søgsmålskompetence, hvorefter en sagsøger skal have en retlig interesse i sagens afgørelse, som udspringer af, at der foreligger en retstvist, der konkret og aktuelt berører dem individuelt.
 Herefter var spørgsmålet for Højesteret om sagsøgerne alligevel havde søgsmålskompetence, da beslutningen griber ind inden for en række almene og væsentlige livsområder og i sig selv er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed, jf. U 1996.1300 H (Maastricht-sagen) og U 2001.2065 H (Schengen-sagen).
 Højesteret fandt, at parternes uenighed vedrørte betydningen af ændringerne i EU-institutionernes kompetence- og afstemningsregler i forhold til grundlovens § 20.
 Højesteret udtalte, "Denne uenighed angår lovgivningskompetencen inden for en række almene og væsentlige livsområder og dermed forhold, som er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed. På grund af tvistens generelle og indgribende betydning har appellanterne en væsentlig interesse i at få deres påstand prøvet. At betinge adgangen til domstolsprøvelse af, at der efter de nye traktatbestemmelser er udstedt retsakter, som konkret og aktuelt berører appellanternes forhold, ville ikke sikre et bedre grundlag for prøvelsen af tvisten."
 På den baggrund fandt Højesteret, at sagsøgerne havde den fornødne søgsmålskompetence.
 En sagsøger kan kun anlægge sag ved domstolene, hvis vedkommende har søgsmålskompetence. Man har kun søgsmålskompetence, såfremt man har retlig interesse i den sag, man ønsker prøvet ved domstolene. Efter de almindelige processuelle regler er det et krav for at have retlig interesse, at sagsøgerens påstand er 1) aktuel, og sagsøgeren er 2) konkret og 3) individuel berørt.
 Hensynet bag reglerne om søgsmålskompetence er blandt andet, at domstolene ikke skal bruge deres tid på abstrakte og uaktuelle retssager. Domstolene skal derimod fokusere deres tid på konkrete og aktuelle retstvister.
 Grundloven indeholder ingen bestemmelser om, hvornår en privatperson har søgsmålskompetence mod staten i forbindelse med sager om loves grundlovsmæssighed. De almindelige procesretlige regler finder derfor anvendelse. Derfor er det et krav, at sagsøger har en "retlig interesse" i at få spørgsmålet afgjort. Udgangspunktet er,


text:
at man skal være aktuelt, konkret og individuelt berørt for at have retlig interesse. En privatpersons teoretiske interesse i et juridisk spørgsmål er derfor ikke tilstrækkeligt til, at domstolene vil behandle sagen. Domstolenes opgave er dermed ikke at udtale sig om teoretiske spørgsmål, men at afgøre konkrete og aktuelle retstvister.
 I nyere højesteretspraksis er området for søgsmålskompetence i forhold til grundlovsspørgsmål blevet udvidet i forhold til tidligere.
 Højesteret udtaler om parternes tvist, som begrundelse for at sagsøgerne har søgsmålskompetence, at "Denne uenighed angår lovgivningskompetencen inden for en række almene og væsentlige livsområder og dermed forhold, som er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed".
 Afgrænsningskriteriet, som bliver anvendt i sagen, for hvornår man har søgsmålskompetence, er, at sagens genstand skal gribe ind inden for en række almene og væsentlige livsområder og i sig selv være af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed. Denne formulering blev også benyttet i U 1996.1300 H (Maastricht-sagen) og U 2001.2065 H (Schengen-sagen). I Schengen-sagen var kriteriet dog ikke opfyldt, hvorfor sagsøgerne ikke havde søgsmålskompetence.
 Afgrænsningskriteriet er altså fast og er blevet benyttet i flere andre sager (Maastricht-sagen og Schengen-sagen).
 Dommen er altså et eksempel på en udvidet søgsmålskompetence, som finder anvendelse inden for sager om grundlovsspørgsmål.
 Lissabon-sagen U.2011.984 H omhandler søgsmålskompetence. Sagen drejer sig om en gruppe personer, der havde anlagt sag mod statsministeren og udenrigsministeren med påstand om, at Danmarks tiltrædelse af Lissabon-traktaten ikke var sket i overensstemmelse med grundloven.
 Det omtvistede spørgsmål for Højesteret var, om sagsøgerne havde søgsmålskompetence. Højesteret fandt, at Lissabon-traktaten indebar overførsel af lovgivningskompetencen inden for en række almene og væsentlige livsområder og dermed forhold, som er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed. På den baggrund fandt Højesteret, at sagsøgerne havde søgsmålskompetence. Det følger således af dommen, at en sagsøger har søgsmålskompetence, såfremt der er blevet overført myndighedsbeføjelse inden for en række almene og væsentlige livsområder og dermed forhold, som er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed.


text:
Ny Højesteretsdom: Forældelse af gæld afbrydes, når banken sender kravet i fogedretten
 Ny højesteretsdom: Forældelse afbrydes kun for den del af gælden, som banken sender i fogedretten
 Der er nu bragt klarhed over en usikker retstilstand. Højesteret har i en afgørelse den 16. april 2020 slået fast, at forældelsen kun afbrydes for den del af gælden, der anmodes om udlæg for. Afgørelsen kan have betydning for dig, hvis du tidligere har været i fogedretten med en gæld, da en del af den gæld kan være forældet. Det kan også få betydning for, hvordan bankerne agerer fremover, når de sender gæld i fogedretten.
 Skrevet af advokat Betina Boysen, Ret&Råd København
 Forældelse afbrydes i fogedretten
 Hvis man ikke betaler sin gæld på den måde, som man har aftalt med banken, kan banken indgive gælden til fogedretten og anmode fogedretten om at foretage udlæg i de aktiver, som man ejer. Fogedretten kan fx foretage udlæg i huset eller i bilen.
 Bankens indgivelse af gælden til fogedretten afbryder forældelsen. Nogle gange ved banken godt, at låntager formentligt ikke ejer noget, men ønsker alligevel kravet indgivet til fogedretten for at undgå, at gælden bliver forældet.
 Begrænsning af anmodning om udlæg
 Når der indgives anmodning om udlæg til fogedretten, skal banken betale retsafgift, hvis størrelse afhænger af gældens størrelse.
 Anmodningen om udlæg kan begrænses til en del af gælden fx for på den måde at spare retsafgift.
 Det betyder ikke, at banken ikke fastholder den fulde gæld, men det kan være hensigtsmæssigt for banken at begrænse omkostningen til udlægsforretningen, fx hvis banken godt ved, at det er tvivlsomt om debitor ejer noget, der kan foretages udlæg i.
 Der har indtil nu været tvivl om, hvad en sådan begrænsning af kravet i fogedretten betyder for afbrydelse af forældelsen for den del af kravet, som der ikke begæres udlæg for.
 Højesterets afgørelse af 16. april 2020
 Men Højesteret har i en afgørelse den 16. april 2020 nu slået fast, at forældelsen kun afbrydes for den del af gælden, der anmodes om udlæg for.
 I den konkrete sag var gælden i forbindelse med en udlægsforretning i 2008 opgjort til 216.207 kr., men banken begrænsede udlægsforretningen til 43.000 kr., og fogedretten gennemførte udlægsforretningen for dette beløb.
 I oktober 2018 indgav banken igen anmodning om udlæg - denne gang for det fulde beløb på 216.207 kr.
 Bankerne må nok i hvert fald i højere grad i fremtiden overveje om omkostningerne ved at afbryde forældelsen står mål med deres chancer for at få deres krav dækket.
 Både fogedretten og landsretten kom frem til, at forældelsen i 2008 blev afbrudt for det fulde beløb, selv om banken dengang havde begrænset udlægsbegæringen til et mindre beløb, og at banken dermed stadig havde det fulde krav.
 Højesteret var imidlertid uenig og slog fast, at udlægsforretningen i 2008 kun afbrød forældelsen for de 43.000 kr. + omkostninger. Den resterende del af gælden var forældet.
 Det afgørende for Højesteret er, at det efter den nuværende forældelseslovs indførelse i 2008 ikke længere er tilstrækkeligt til afbrydelse af forældelse,


text:
at en kreditor sender en påmindelse til skyldner. Højesteret finder, at når kreditor begrænser udlægget til en mindre del af gælden, så vil det minde om, at kreditor kan afbryde forældelsen af den øvrige del af kravet ved påmindelse.
 Højesterets afgørelse er vigtig i forhold til at sikre, at fordringer afvikles eller bringes på det rene inden for rimelig tid og undgå procesførelse om meget gamle fordringer. Dette er netop nogle af hensynene bag den nuværende forældelseslov, som Højesteret også fremhæver i sine præmisser.
 Hvad den praktiske konsekvens af afgørelsen bliver, må vi vente og se. Men mon ikke vi vil se et fald i sager, hvor banker og andre kreditorer begrænser udlægsbegæringen til en del af gælden, hvis sagen indgives til fogedretten for at afbryde forældelsen. Bankerne må nok i hvert fald i højere grad i fremtiden overveje om omkostningerne ved at afbryde forældelsen står mål med deres chancer for at få deres krav dækket.
 Forældelsesfristen for gæld
 Krav forældes typisk efter enten 3 eller 10 år, afhængigt af hvad det er for et krav, og hvis der er ikke fastsat særlige forældelsesfrister.
 Forældelsesfristen for gæld til banker og andre långivere er 10 år. Forældelsesfristen for renter er dog kun 3 år.
 Hvis du er i tvivl om, hvorvidt din gæld er forældet, eller du i det hele taget har spørgsmål vedrørende din gæld, så kontakt os hos Ret&Råd København på koebenhavn@ret-raad.dk. Du kan også finde din lokale Ret&Råd-advokat.


text:
Skat.dk: Factoringvirksomhed - momspligt - leveringssted - opgørelse delvis fradragsret
 15 Mar 2011 15:24
 08 Feb 2011 14:10
 6. afdeling, B-2394-09
 Momsgrundlag + Handel med udlandet og betalingspligtige personer + Fradrag
 Factoringvirksomhed, inddrivelse, fordringer, opkøb, debitorrisiko, debitorsikring, leveringssted, faktisk, benyttelse, udnyttelse, delvis, fradragsret, rentemarginal
 Skatteministeriet fik ikke medhold i, at sagsøgerens factoringvirksomhed skulle anses for delvis momsfri forsikringsvirksomhed, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 10, idet landsretten med henvisning til EU-Domstolens dom i sag C-305/01 (MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring GmbH) fandt, at factoringvirksomheden som sådan udgør momspligtig "inddrivelse af fordringer", jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, der gennemfører momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d.
 Skatteministeriet fik medhold i, at leveringsstedet for sagsøgerens ydelser er Danmark, når debitorerne i henhold til de overdragne fordringer er hjemmehørende her i landet.
 Endelig fik ministeriet medhold i, at sagsøgeren ikke i forbindelse med sin opgørelse af deres fradragsret for fællesomkostninger ud fra et nettorenteprincip var berettiget til at modregne renteudgifter til moderselskabet H1.1 A/S i sagsøgerens momsfri omsætning i form af renteindtægter fra indlåns- og udlånsvirksomheden under sagsøgerens indenlandske factoringvirksomhed.
 Sagen vedrørte en række andre moms- og lønsumsafgiftsspørgsmål, som ikke var omtvistet for landsretten.
 Momsloven § 15, stk. 4, nr. 4
 Den juridiske vejledning 2011-1 D.A.5.11.6.4
 Momsvejledningen 2011-1 E.3.4.9.3
 Momsvejledningen 2011-1 E.3.1.5
 Momsvejledningen 2011-1 J.2.1.1.2
 (advokat Tom Kari Kristjánsson)
 Henrik Gam, Karen Hald og Kirstine Troldborg (kst.)
 Denne sag, der er anlagt den 29. maj 2009 ved byretten og af denne i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1, henvist til behandling ved landsretten, drejer sig navnlig om, hvorvidt sagsøgerens ydelser som led i international factoring er delvist momsfritagne, om fastsættelse af leveringsstedet i henhold til momslovens § 15, stk. 4, nr. 4, og om opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1.
 Sagsøgeren, H1 A/S (herefter selskabet) har nedlagt følgende endelige påstande:
 Principalt: Sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at selskabets ydelser til udenlandske factoringselskaber i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 udgør momspligtige ydelser.
 Subsidiært: Skatteministeriet skal anerkende, at selskabet er berettiget til godtgørelse af moms af indkøb anvendt til forsikringsydelser leveret til factoringselskaber etableret uden for EU i henhold til momslovens § 45, stk. 4, i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005, og at opgørelsen af selskabets momstilsvar for perioden hjemvises til fornyet behandling hos SKAT.
 Mere subsidiært: Skatteministeriet skal anerkende, at selskabet er berettiget til i den del af betalingen fra udenlandske factoringsselskaber, som SKAT har anset for forsikringspræmier, at modregne med afgivne forsikringspræmier og udbetalte erstatninger (dog fratrukket genforsikringsdækning) ved opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1, i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005, og at opgørelsen af selskabets momstilsvar for perioden hjemvises til fornyet behandling hos SKAT.
 Principalt: Skatteministeriet skal anerkende, at leveringsstedet for selskabets ydelser i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 til factoringselskaber, der er etableret uden for EU, ikke er i Danmark.
 Subsidiært: Skatteministeriet skal anerkende, at leveringsstedet for selskabets ydelser i perioden 1. oktober 2002 til 31. august


text:
2005 til factoringselskaber, der er etableret uden for EU, ikke er i Danmark, når debitor er etableret uden for Danmark.
 Skatteministeriet skal anerkende, at selskabet er berettiget til at modregne renteudgifter til pengeinstitutter, herunder H1.1 A/S, i renteindtægter ved opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1, i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005.
 4. Skatteministeriet skal anerkende, at selskabet i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 er berettiget til at opgøre lønsumsafgiften i henhold til lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 1, såfremt fradragsprocenten i henhold til momslovens § 38, stk. 1, jf. momsbekendtgørelsens § 16, er mindst 50, og at opgørelsen af selskabets lønsumsafgiftstilsvar for perioden hjemvises til fornyet behandling hos SKAT.
 Skatteministeriet har nedlagt følgende endelige påstande:
 Frifindelse for den principale påstand. Der tages bekræftende til genmæle over for den subsidiære og den mere subsidiære påstand.
 Frifindelse for den principale påstand. Der tages bekræftende til genmæle over for den subsidiære påstand.
 Der tages bekræftende til genmæle.
 Landskatteretten afsagde den 25. marts 2009 følgende kendelse:
 Klagen skyldes, at SKAT har anset H1 A/S's (herefter benævnt selskabet) kommissioner fra FCI samarbejdet for at bestå af to hovedbestanddele dels momspligtigt factoringsvederlag dels momsfrit forsikringsvederlag.
 SKAT har videre fastsat leveringsstedet til her i landet ved salg til aftagere uden for EU, jf. momslovens § 15, stk. 4, nr. 4.
 Videre har SKAT ikke godkendt fradrag for renteudgifter til moderselskabet opstået som led i finansieringen af selskabets udlånsrenter til eksterne kunder.
 Endvidere har SKAT truffet afgørelse om, at selskabet skal benytte omsætningsfordelingen, jf. momslovens § 38, stk. 1, til brug for opgørelsen af tidsforbruget, jf. lønsumsafgiftsbekendtgørelsens § 4, stk. 4.
 Selskabet driver factoring virksomhed og er 100 % ejet af og indgår i sambeskatning med Jyske Bank. Selskabet har kalenderåret som regnskabsår.
 Selskabet udbyder ydelser dels til indenlandske kunder dels til udenlandske kunder gennem FCI-samarbejdet.
 Under sagens behandling ved SKAT har selskabet oplyst, at kommissionsydelserne, der udbydes til udenlandske factoringselskaber, består af henholdsvis en forsikring og inddrivelse af fordringer. Det er videre oplyst, at et udenlandsk factoringselskab på sin kundes vegne, udbyder en inddrivelses- og forsikringssag på FCI's interne salgssystem, kaldet "edifactoring". Selskabet overtager ikke fordringerne, men disse stilles til sikkerhed mod, at selskabets kunde får udbetalt 80 % af fordringens værdi på forskud. Til forskel fra indenlandsk factoring sker der ingen belåning af fakturaer, idet fakturabelåning forestås af et andet udenlandsk factoringselskab. Det udenlandske factoringselskab er i praksis selskabets kunde i forbindelse med FCI-kommissionsydelsen. Det udenlandske produktionsselskab vælger denne fremgangsmåde på grund af forsikringsydelsen, og fordi det er lettere for selskabet at inddrive ydelsen på grund af selskabets kendskab til nærmarkedet.
 Selskabet har endvidere oplyst, at der ikke foreligger en beregningsmodel for prisfastsættelse af de modtagne kommissionsydelser. Der foreligger dog en intern vejledende pristabel, som anvendes til de mindre transaktioner. For større aftaler fastsættes prisen individuelt via en aftale om en maksimalpris. Typisk afhænger prisen af faktureringernes størrelse og den samlede årsomsætning mellem det udenlandske factoringselskab og selskabet.
 Selskabet har genforsikret sin forsikringsforpligtigelse hos G1. Ifølge


text:
forsikringsaftalen skelnes der ikke mellem udenlandske og indenlandske forsikringsydelser. Såfremt forsikringsbegivenheden indtræder dækkes 90 % af fakturaværdien. Præmien udregnes som en procentsats af selskabets samlede factoringomsætning til købere, hvor G1 har fastsat et kreditmaksimum.
 SKAT har ved afgørelse af 9. december 2005 truffet afgørelse, hvorefter selskabets momstilsvar i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 forhøjes med 4.466.148 kr.
 Begrebet factoring dækker over belåning af fakturaer samt administration af kundens debitorbogholderi. Den udenlandske ydelse leveret gennem FCI-samarbejdet kan ikke betragtes som factoring, idet selskabet ikke belåner fakturaen, ligesom selskabet heller ikke administrerer det udenlandske factoringsselskabs kundes debitorbogholderi.
 Da der ikke er tale om en retslig overdragelse af fakturaerne, foreligger der uægte factoring.
 Kommissionsvederlaget og factoringsgebyret er dermed to forskellige ydelser.
 De indenlandske factoringsgebyrer vedrører udelukkende administration i forbindelse med belåning af fakturaer, hvorfor der sker en opdeling i momspligtige factoringsgebyr, momsfrie renteindtægter og momsfrie forsikringer, idet sikringsdækningen kan købes som en tillægsydelse af selskabet.
 Ved FCI-kommissionen er der tale om en samlet ydelse bestående af factoringsgebyret og sikringsdækningen. Kommissionerne fra FCI samarbejdet består dermed af 2 forskellige hovedydelser, idet der er tale om en momspligtig ydelse vedrørende inddrivelse af en fordring, jf. momslovens § 4, stk. 1 og § 13, stk. 1, nr. 11, litra c) og en momsfri forsikringsydelse, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 10.
 Forsikringsydelsen anses for et mål i sig selv og er ikke blot et middel til at udnytte inddrivelsesydelsen på de bedst mulige betingelser. Dette støttes på, at selskabet i forbindelse med indenlandsk factoring mod særskilt betaling tilbyder at tegne en forsikring til imødegåelse af tab, såfremt debitor ikke betaler. Videre har det udenlandske factoringselskab ikke selv mulighed for at udbyde forsikringsydelsen til sine kunder. Der er hos det udenlandske factoringselskab en klar interesse i at sikre betalingen via forsikringsydelsen, idet det udenlandske factoringselskab har en betalingsgaranti overfor sin kunde. Selskabet har oplyst, at selskabet ikke benytter sig af udenlandske factoringselskaber, såfremt det udenlandske factoringselskab ikke tilbyder en forsikringsydelse. I disse tilfælde vælger selskabet enten selv at inddrive fordringen eller meddele sin kunde, at selskabet ikke vil belåne den pågældende faktura.
 Forsikringsydelsens selvstændige karakter underbygges endvidere af, at selskabet prisfastsætter kommissionsvederlaget efter omsætningen med det udenlandske factoringselskab samt fakturaens størrelse. Dette indebærer, at selskabet bl.a. indarbejder sin risiko ved sikringsdækning som et af to parametre ved prisfastsættelsen. Omkostningerne ved inddrivelsen indgår derimod ikke som parameter.
 Inddrivelsesydelsen anses for et mål i sig selv og ikke blot et middel til at udnytte forsikringsydelsen på de bedst mulige betingelser. Det er herved lagt til grund, at det udenlandske factoringselskab modtager betalingen tidligere end tilfældet er såfremt forsikringen udløses, og at det alt andet lige er i det udenlandske factoringselskabs interesse, at fordringen bliver betalt til tiden.
 Leveringsstedet for den momspligtige ydelse skal fastsættes efter reglerne i momslovens § 15, stk. 2-4. Fastlæggelsen af leveringsstedet for selskabets inddrivelse af fordringer skal ske efter momslovens § 15, stk. 2, nr. 3.
 Ved salg til afgiftspligtige personer i andre EU-lande skal der derfor ikke opkræves dansk moms,


text:
da leveringsstedet ikke er her i landet, jf. momslovens § 15, stk. 4, nr.2.
 Ved salg til aftagere udenfor EU er leveringsstedet her i landet og der skal derfor opkræves dansk moms, jf. momslovens § 15, stk. 4, nr. 4, da ydelsen skal anses for udnyttet her. Den udenlandske virksomhed har dog mulighed for, at søge momsen godtgjort efter reglerne i momslovens § 45, stk. 1.
 Leveringsstedet for den momspligtige del af kommissionsydelsen er i Danmark, når ydelsen faktisk benyttes her, det vil sige, når inddrivelsen sker hos en virksomhed beliggende her i landet.
 Selskabets repræsentant har nedlagt på stand om, at selskabet leverer en ægte factoringsydelse, hvorfor kommissionsvederlaget er et samlet momspligtigt vederlag, jf. momslovens § 4, stk. 1, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Repræsentanten har endvidere nedlagt påstand om, at leveringsstedet for factoringsydelser, som selskabet leverer til factoringsvirksomheder, der er etableret uden for EU, faktisk udnyttes der, hvor den udenlandske factoringsvirksomhed har etableret sin økonomiske interesse. Subsidiært har repræsentanten nedlagt påstand om, at leveringsstedet ikke er Danmark for de fordringer, der vedrører debitorer, der er hjemmehørende uden for Danmark.
 For så vidt angår kommissionsvederlaget har repræsentanten bl.a. anført, at hovedformålet med ydelsen er inddrivelse af fordringen. Som en direkte og dertil knyttet ydelse indgår en kreditvurdering og overtagelse af risikoen for misligholdelse at fordringen.
 Ifølge Unidroit Convention vedrørende international factoring fra 28. maj 1988 kendetegnes en factoringsaftale ved at være en aftale indgået mellem en leverandør og en factor, hvoraf følger, at leverandøren overdrager en fordring på en kunde til factor, at debitor underrettes om overdragelse af fordringen, og at factor skal udføre mindst to af følgende punkter;
 finansiere fordringen, inklusiv långivning eller forudbetaling
 føre kontiene over fordringerne
 inddrive fordringerne
 overtage risikoen for debitors misligholdelse af fordringen
 Selskabet skal ifølge FCI samarbejdet inddrive fordringerne, samt overtage risikoen for misligholdelsen af fordringerne, hvorfor der foreligger en ægte factoringsydelse, jf. Unidroit Conventions definition af factoring.
 Som eksempel kan nævnes, at en kinesisk factoringsvirksomhed, der har overtaget en portefølje af fordringer på debitorer i Europa, vælger at kontrahere med selskabet, der tilbyder at påtager sig at inddrive og bære risikoen på hele porteføljen af fordringer på debitorer i hele Europa. I konceptet ligger der den fordel for den kinesiske factoringvirksomhed, at denne alene har en samarbejdspartner i Europa. Årsagen til at den kinesiske factoringsvirksomhed vælger at lade selskabet overtage risikoen og opgaven med at inddrive fordringen skyldes, at selskabet har nemmere adgang til at kreditvurdere og undersøge forholdene omkring debitor, hvilket skyldes sproglige, kulturelle og andre faktorer. Selskabet foretager en kreditvurdering af debitorerne og aftaler herefter med den kinesiske virksomhed et loft for, hvor stor risiko selskabet vil overtage. Når selskabet overtager risikoen og inddrivelsesopgaven, foregår det som en åben overdragelse, og der bliver denuntieret over for debitor, der herefter alene kan betale med frigørende virkning over for selskabet. Det er aftalt i FCI regi, at selskabets hæftelse for fordringen indtræder ved debitors manglende betaling 90 dage efter den pågældende fordrings forfald.
 Kommissionsvederlaget bliver beregnet på


text:
baggrund af størrelsen af den potentielle hæftelsesrisiko, som selskabet overtager samt på baggrund af omkostningerne i forbindelse med inddrivelse at fordringerne. Der bliver dermed beregnet ét samlet honorar for ydelsen.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c implementerer momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d, som fritager transaktioner, herunder forhandlinger, vedrørende anbringelser af midler, kontokurantkonti, betalinger, overførsler, fordringer, checks og andre handelsdokumenter, dog ikke inddrivelse af fordringer.
 EF-domstolen fandt i sag nr. C-305/01 (MKG Kraftfahrzeuge-Factoring GmbH), at ydelser, der består i at overtage opgaven med inddrivelse at fordringer og samtidig overtage risikoen for, at debitor misligholder fordringen (uden regres), er økonomisk virksomhed i momssystemdirektivets artikel 2, stk. 1, litra c's forstand. Herudover fastslår EF-domstolen, at denne form for factoring er momspligtig.
 Der henvises i øvrigt til de svenske skattemyndigheders fortolkning af EF- domstolens dom i sag nr. C-305/01 (MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring), der støtter det ovenfor anførte.
 For så vidt angår leveringsstedet har repræsentanten bl.a. anført, at det skal vurderes, hvor selskabets ydelse kan antages at blive udnyttet, når ydelsen leveres til aftagere etableret uden for EU. Som eksempel kan gives en factoringsvirksomhed i Kina, som har overtaget en fordring fra en kinesisk eksportør, der har solgt varer til en importør i Europa. Selskabet fortager inddrivelsen af fordringen, hvorfor ydelsen leveres til factoringsvirksomheden i Kina. Udnytter den kinesiske factoringsvirksomhed ydelsen i Kina, hvor denne har etableret sin økonomiske interesse og erhvervsmæssige virksomhed med inddrivelse at fordringer, eller udnytter den kinesiske factoringsvirksomhed ydelsen i det land, hvor debitor er etableret for eksempel i Tyskland.
 Factoringsydelser leveret af selskabet til aftagere uden for EU vedrørende fordringer på debitorer i Europa. Der er ikke kun tale om debitorer bosiddende i Danmark. Der knytter sig derfor ikke samme tilknytningsmoment til debitors hjemlige forhold, som der gør ved inkassationer, hvor det afhænger af konkret viden om lokal lovgivning. En ikke EU factoringsvirksomhed udnytter inddrivelsesydelsen til brug for sine økonomiske interesser, der består i et retsforhold, som den udenlandske factoringsvirksomhed har med det selskab, som factoringsvirksomheden har overtaget fordringen fra. De ydelser, som selskabet leverer til factoringsvirksomheder, der er etableret uden for EU, faktisk udnyttes der, hvor den udenlandske factoringsvirksomhed har etableret sin økonomiske interesse.
 Indledningsvis bemærkes det, at selskabet ikke har dokumenteret, at der foreligger overdragelse af fordringerne til eje.
 Således som sagen foreligger oplyst for Landsskatteretten indestår fordringshaverne/de udenlandske factoringsselskaber for skyldnerens betalingsevne.
 Kommissionsvederlaget er modydelse for dels opgaven med inddrivelse af fordringerne dels en debitorbetalingsgaranti, hvilken dækker ca. 90 % af fordringens pålydende, såfremt debitors betaling udebliver.
 Spørgsmålet er, om de enkelte delleverancer skal kvalificeres selvstændigt eller om de skal anses for at udgøre en integreret del af den samlede transaktion, jf. herved EF-domstolens dom i sag nr. C349-/96 (Card Protection Plan Ltd).
 Retten finder, at kommissionsvederlaget vedrører dels en momspligtig inddrivelsesydelse, jf. momslovens § 4, stk. 1 jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, dels en momsfri forsikringsydelse, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 10.
 Der er herved bl.a. henset til, at inddrivelsesydelsen må anses for et mål i


text:
sig selv, idet fordringshaveren/det udenlandske factoringsselskab får udbetalt 80 % af fordringens pålydende før forfaldstidspunktet, ligesom denne slipper for inddrivelsesopgaven. Ligeledes må debitorsikringsydelsen anses for et mål i sig selv, idet fordringshaveren/det udenlandske factoringsselskab herved sikrer sig mod udeblevne betalinger, hvilket ikke kan anses for blot et middel til at udnytte inddrivelsesydelsen bedst muligt. Der er herved også henset til, at selskabet tilbyder de samme løsninger ved indenlandsk factoring dog mod særskilt betaling, og at selskabets prisfastsættelse af kommissionsvederlaget fastsættes efter omsætningen med det udenlandske factoringsselskab samt fakturaens størrelse.
 Den momspligtige ydelse, der består i inddrivelse af fordringen anses for omfattet af momslovens § 15, stk. 2, nr. 3.
 Af momsloven § 15, stk. 4 følger, at leveringsstedet for ydelsen, der leveres af en afgiftspligtig person her i landet, ikke er her i landet, hvis ydelsen leveres til en afgiftspligtig person i et andet EU-land, jf. nr. 2 eller ydelsen leveres til en aftager uden for EU, medmindre ydelsen faktisk benyttes eller udnyttes her i landet, jf. nr. 4.
 Ved salg til aftagere udenfor EU er leveringsstedet her i landet, såfremt ydelsen faktisk benyttes eller udnyttes her i landet, jf. § 15, stk. 4, nr. 4. Modsætningsvis er leveringsstedet ikke her i landet, såfremt ydelsen faktisk benyttes eller udnyttes i et andet EU-land eller i et tredjeland.
 SKATs afgørelse stadfæstes på dette punkt, hvilket er tiltrådt af SKAT, Hovedcentret.
 Selskabet har på et møde med SKAT den 2. marts 2005 spurgt om, hvorvidt selskabet kan anvende SKM2004.464.TSS
 "Retningslinier for beregning af pengeinstitutters delvise fradragsprocent efter momslovens § 38, stk. 1."
 SKAT har ved afgørelse af 9. december 2005 truffet afgørelse, hvorefter selskabet, såfremt dets ydelser i forbindelse med indlån og udlån opfylder de samme karakteristika, som gør sig gældende i SKM2004.464.TSS, kan gøre brug af princippet om modregning af renteudgifter i renteindtægterne.
 Selskabet kan som udgangspunkt ikke betragtes som en egentlig udlånsvirksomhed i den forstand, som det fremgår af SKM2004.464.TSS. Selskabet findes dog, at drive udlånsvirksomhed for så vidt angår aktiviteten vedrørende belåning af fakturaer i forbindelse med factoringsvirksomheden, hvorfor selskabet kan modregne renteudgifterne til factoringskunder i forbindelse med factoringsaktiviteten i renteindtægterne.
 Renteudgifter til for eksempel moderselskabet, som ikke er opstået i forbindelse med indlån, som følge af en aftale om factoring mellem selskabet og moderselskabet, kan derimod ikke modregnes i renteindtægterne. Dermed er renteudgifterne til moderselskabet opstået som led i finansieringen af selskabets udlånsrenter til eksterne kunder, hvorfor der ikke kan indrømmes fradrag i renteudgifterne ved opgørelsen af den delvise fradragsret, da renterne til moderselskabet ikke er en del af selskabets udlånsvirksomhed.
 Selskabets repræsentant har nedlagt påstand om, at selskabets skal benytte nettorenteprincippet ved opgørelsen af den momsfritagne omsætning, og dermed kan modregne samtlige renteudgifter, herunder også renteudgifter til moderselskabet, i renteindtægterne.
 Til støtte herfor har repræsentanten bl.a. anført, at ved belåning af de indenlandske fordringer kræves der rådighed over en vis kapital, hvilken tilvejebringes gennem moderselskabet. Selskabets kunder kan have beløb stående i form af ikke hævede beløb på factoringskreditten, disse beløb forrentes som indlån. De hævede beløb


text:
på factoringskreditten forrentes som kreditter, og selskabet betaler moderselskabet en fundingrente, hvilken er fastsat i overensstemmelse med armslængdeprincippet. Nettorenten vil herefter udgøre den samlede omsætning, hvorfor det er underordnet om renteudgiften kommer fra indlån, gæld til pengeinstitutter eller anden form for fremmed finansiering.
 Under sagens behandling ved Landsskatteretten har SKAT ved brev af 27. februar 2009 bl.a. udtalt:
 at vi finder, at klager kan støtte ret på SKM2004.464.TSS. Vi skal henvise til, at medmindre andet fremgår af særlige bestemmelser, skal ydelser momsmæssigt behandles efter deres art og karakter, og ikke efter, hvem der leverer ydelserne. Konkret skal vi videre henvise til, at SKAT i pkt. 4.2 og 6.2 i SKM2008.553.SKAT har udtalt, at forsikringsvirksomheder kan modregne renteudgifter i forbindelse med indlånsvirksomhed i renteindtægter mv. på samme måde som for pengeinstitutter, jf. SKM2004.464.TSS, pkt. 4.1. SKAT har dog samtidig udtalt, at ved indlånsvirksomhed forstås modtagelse af indlån fra offentligheden. Denne bemærkning i SKM2008.553.SKAT skal forstås i forlængelse af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c), hvorefter bl.a. anbringelse af midler og kontokurantkonti er fritaget for moms, jf. momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d), hvorefter bl.a. anbringelse af midler og løbende konti er fritaget for moms.
 Det er således alene renteudgifter i forbindelse med indlånsvirksomhed, der efter SKM2004.464.TSS og SKM2008.553.SKAT kan modregnes i virksomhedens renteindtægter. Derimod kan renteudgifter, der ikke vedrører indlånsvirksomhed, ikke modregnes. I den konkrete sag kan SKAT anerkende, at klager driver indlånsvirksomhed. Der henvises til, at virksomheden i forbindelse med udlånsdelen af sin factoringsvirksomhed også tilbyder sine kunder mulighed for at foretage indlån og for at anvende sine konti hos klager som almindelige "bankkonti". Imidlertid finder SKAT ikke, at klager driver indlånsvirksomhed, når klager selv optager lån hos moderselskabet for at finansiere sine aktiviteter. Der henvises til, at klager i denne forbindelse optræder som en almindelig låntager og ikke som en finansiel tjenesteyder. Der henvises yderligere til, at disse låneforhold ikke er sammenlignelige med de indlånstilbud, som klager tilbyder sine kunder.
 SKAT har i den påklagede afgørelse allerede taget højde for, at renteudgifterne i forbindelse med den i forbindelse med udlånsvirksomheden udøvede indlånsvirksomhed kan modregnes i klages renteindtægter. (...)
 SKAT skal derfor fortsat indstille, at SKATs afgørelse stadfæstes.
 Told- og Skattestyrelsen har ved SKM2004.464.TSS efter drøftelse med Finansrådet, fastsat retningslinier for, hvorledes pengeinstitutter skal opgøre den samlede omsætning i henhold til momslovens § 38, stk. 1.
 SKAT har i nærværende sag anerkendt, at selskabet, uanset at denne ikke driver egentlig udlånsvirksomhed, kan anses for at drive udlånsvirksomhed for så vidt angår aktiviteten med belåning af fakturaer i forbindelse med factoring, hvorfor selskabet kan anvende principperne om modregning af renteudgifter i renteindtægter hidrørende herfra, jf. SKM2004.464.TSS.
 Retten finder i overensstemmelse med SKAT, at selskabet ikke kan anses for at udøve aktiviteter, der kan betegnes som en egentlig indlånsvirksomhed.
 Retten finder således ikke, at selskabet ved opgørelsen af den momsfritagne omsætning kan modregne samtlige renteudgifter i renteindtægterne, jf. SKM2004.464.TSS, men alene sådanne renteudgifter, der har en direkte og umiddelbar forbindelse til udlåns- /factoringaktiviteten.
 SKATs afgørelse stadfæstes på dette


text:
punkt, hvilket er tiltrådt af SKAT.
 Det fremgår af selskabets hjemmeside, at selskabet inden for national factoring tilbyder hovedydelserne finansiering, administration og debitorsikring. Finansiering består i belåning af udstedte fakturaer med op til 80 % af beløbet inden for 48 timer. Administration består i bogføring og inddrivelse af fakturaerne, herunder ved retslig inkasso. Debitorsikring består i at sikre virksomhederne mod udeblevne betalinger med 90-100 % af fakturaens pålydende. Hovedydelserne sælges enkeltvis med de øvrige ydelser som frivillige tilkøbsydelser, dog således, at der ved salg af finansieringsydelser stilles krav om, at kunden samtidig indgår en administrationsaftale.
 Selskabet anvender "Factoring-aftale almindelige bestemmelser 1/2003" ved nationale factoring aftaler. Det fremgår af bestemmelsernes punkt 2, at selskabet tilbyder at finansiere klientens kreditsalg inden for en aftalt beløbsramme mod at få samtlige klientens fakturakrav tiltransporteret. Ifølge punkt 3 er selskabet berettiget til at kræve fakturakrav forsikret, og omkostningerne hertil afholdes af klienten. Hvis klienten ikke er forsikret, indestår klienten ifølge punkt 8 for kundens betalinger, og selskabet betinger sig regres over for klienten for eventuelle tab og omkostninger på overtagne fakturakrav, herunder renter. Hvis selskabet har overtaget kreditrisikoen, indestår klienten for eventuelle tab og omkostninger på overdragne fakturakrav, herunder renter, som følge af berettigede indsigelser fra kunden.
 Som eksempel på en national factoringaftale er blandt andet fremlagt aftale af 11. april 2004 mellem selskabet og G2. Det fremgår af aftalen, at selskabets almindelige bestemmelser for factoringaftaler gælder for aftalen, og at factoringaftalen omfatter en finansiering på 80 % af fakturabeløbet med en udlånsrente svarende til Nationalbankens udlånsrente med tillæg af 5,6 % p.a. og en indlånsrente svarende til Nationalbankens udlånsrente med fradrag af 0,75 % p.a. Herudover tilbydes kunden mod særskilt betaling en forsikring på 90 % eller 100 % af fakturabeløbet.
 Det fremgår af et fremlagt klientkontoudtog vedrørende selskabets nationale factoringaftaler, at der afregnes særskilt for factoringgebyr, forsikringsgebyr og kreditnotagebyr.
 Selskabet indgår desuden i et samarbejde om international factoring med Factors Chain International. Det fremgår af selskabets hjemmeside, at selskabet inden for international import factoring tilbyder sikkerhed for betaling af leverancen samtidig med, at kunden frigøres for administrative problemer ved remburser.
 Det fremgår af Factors Chain Internationals hjemmeside, at Factors Chain International blev etableret i 1968 som paraplyorganisation for uafhængige factoringselskaber rundt om i verden, og at det i dag er verdens største factoring netværk. Netværket omfatter 247 factoringvirksomheder fordelt over 66 lande og er involveret i mere end halvdelen af alle internationale factoringaftaler.
 Af hjemmesiden fremgår endvidere blandt andet:
 Factoring is a complete financial package that combines working capital financing, credit risk protection, accounts receivable bookkeeping and collection services. It is offered under an agreement between the factor and a seller. Under the agreement, the factor purchases the seller's accounts receivable, normally without recourse, and assumes the responsibility for the debtor's financial ability to pay.
 Af Factors Chain Internationals almindelige aftalebetingelser ("General rules for international factoring") fra juli 2004 fremgår blandt andet følgende:
 Article 1 Factoring contracts and receivables
 A factoring contract means a contract pursuant to which a supplier may or will


text:
assign accounts receivable (referred to in these Rules as "receivables" which expression, where the context allows, also includes parts of receivables) to a factor, whether or not for the purpose of finance, for at least one of the following functions:
 Receivables ledgering
 Article 12 Assignment
 The assignment of a receivable implies and constitutes the transfer of all rights and interest in and title to such receivable by any means.
 Article 16 Definition of credit risk
 The credit risk is the risk that the debtor will fail to pay a receivable in full within 90 days of its due date otherwise than by reason of a dispute.
 The assumption by the Import Factor of the credit risk on receivables assigned to him is conditional upon his written approval covering such receivables.
 Article 17 Approvals and requests for approvals
 Requests of the Export Factor to the Import Factor for the assumption of the credit risk must be in writing and must contain all the necessary information to enable the Import Factor to appraise the credit risk and the normal payments terms.
 The approval of a credit line binds the Import Factor to assume credit risks on those receivables up to the approved amount for shipments made before cancellation or expiry date of the line.
 Article 20 Rights of the Import Factor
 By reason of the assignment to the Import Factor of full ownership of each receivable, the Import Factor shall have the right of bringing suit and otherwise enforcing collection ... and the Import Factor shall have the benefits of all rights and lien, stoppage in transit and all other rights of the unpaid supplier to goods which may be rejected of returned by debtors.
 Article 21 Collection
 The responsibility for collection of all receivables assigned to the Import Factor rests with him and he shall use his best endeavours promptly to collect all such receivables whether approved or unapproved.
 Article 24 Payment under guarantee
 Except as provided in Articles 25 and 27:
 the Import Factor shall bear the risk of loss arising from the failure of the debtor to pay in full any approved receivable on the due date in accordance with the terms of the relevant contract of sale or service; and
 to the extent that such receivable shall not be paid by or on behalf of the debtor by the 90th day after the due date as described above, the Import Factor shall on such 90th day make payment to the Export Factor ("payment under guarantee").
 Af interfactor aftale af 14. september 2005 mellem selskabet og F1 bank, Rusland, som er fremlagt som eksempel på en international factoringaftale, fremgår blandt andet følgende:
 Each of the parties hereby subscribes to and agrees to be bound by all of the terms and provisions of the General Rules for International Factoring ("GRIF"), the edifactoring.com Rules and the Rules of Arbitration, all promulgated by the Factors Chain International as formally revised from time to time, subject to the following country modifications:
 Selskabet har


text:
oplyst, at der ved international factoring beregnes et samlet gebyr for inddrivelse af fordringer og fuld forsikring af debitorrisikoen, hvoraf 90 % genforsikres i G1. Gebyret udgør en procentsats på mellem 0,64 % og 0,84 % af fakturaens pålydende afhængig af FCI-medlemmets årsomsætning hos selskabet.
 Det fremgår af en oversigt over fordelingen af selskabets omsætning på debitorer i Danmark, i EU og uden for EU, at mellem 89,32 % og 95,24 % af selskabets omsætning i perioden 1. oktober 2002 til 31. august 2005 vedrørte internationalt factoringsamarbejde, hvor klienten er hjemmehørende uden for EU, og debitorerne er hjemmehørende uden for Danmark.
 Der er fremlagt dokumenter fra Irland, Storbritannien, Sverige og Tyskland, som viser, at myndighederne i disse lande ved ægte factoring anser såvel inddrivelse som debitorforsikring for at være momspligtig.
 Selskabet har i det væsentligste gjort følgende gældende:
 Ad påstand 1. Momspligt ved international factoring
 Til støtte for den principale påstand gøres det gældende, at selskabets ydelse, der består i, at selskabet som led i den indgåede factoringaftale med export factor overtager inddrivelsen og debitorrisikoen knyttet til fordringer i form af de omhandlede ikke-forfaldne fakturatilgodehavender, udgør ægte factoring.
 Selskabets ydelse er én momspligtig factoringydelse, jf. momslovens § 4, stk. 1, sammenholdt med § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, in fine, jf. (dagældende) 6. momsdirektivs artikel 13 B, litra d, nr. 3 in fine, som fortolket ved EU-Domstolens dom af 26. juni 2003 i sag C305/0l, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring GmbH (herefter MKG-dommen).
 En factors overtagelse af debitorrisikoen er definerende for ægte factoring. EU-Domstolen har i MKG-dommen afgjort, at overtagelsen af debitorrisikoen ikke udgør en selvstændig forsikringstransaktion. EU-Domstolen har dermed afgjort sagen.
 Den praksis fra EU-Domstolen vedrørende blandede transaktioner, som Skatteministeriet påberåber sig, er af samme grund ikke relevant. Det er ikke udtryk for, at EU-Domstolen har overset sin egen omfattende praksis herom, når den har fastslået, at ægte factoring er momspligtig.
 Landsrettens afgørelse af sagen er således helt uafhængig af, om selskabets overtagelse af debitorrisikoen teoretisk måtte kunne anses for at indebære et forsikringselement.
 Men det kan den ikke, og selv hvis den kunne, ville det ikke udgøre en selvstændig ydelse i forhold til factoringydelsen. EU-Domstolens præmisser efterlader ingen tvivl:
 49. På den ene side leverer et factoringselskab ubestrideligt en tjenesteydelse til sin kunde, der i det væsentlige består i at frigøre kunden fra inddrivelsen af fordringer og fra risikoen for misligholdelse af betalingen af fordringer, når det, som i en sådan sag, foretager ægte factoring ved opkøb af fordringer fra sin kunde uden regresret mod denne i tilfælde af misligholdelse.
 Domstolen har fremhævet, at ægte factoring i det væsentlige omfatter inddrivelse af fordringer og overtagelse af debitorrisikoen, og at det vederlag, som betales herfor, skal pålægges moms. Landsretten må derfor bortse fra Skatteministeriets synspunkt om, at en ægte factoringydelse kan opdeles i en factoring- og en forsikringsydelse.
 Alle EU-lande er forpligtet til at følge MKG-dommen, og selskabet har ikke kendskab til andre lande i EU, hvor myndighederne gør et forsikringssynspunkt gældende.
 Afgiftsmyndighederne i Tyskland, Storbritannien, Sverige og Irland anser ægte


text:
factoring for at udgøre én momspligtig ydelse.
 Det er ikke udtryk for en juridisk kvalifikation, at selskabet benævner overtagelsen af debitorrisikoen som en forsikring af debitorerne, og det er under alle omstændigheder uden betydning for den momsmæssige behandling af factoringydelsen.
 Om en fordring er overdraget til eje eller til sikkerhed er uden betydning for den momsmæssige behandling af factors ydelse. Det er udelukkende relevant at konstatere, at selskabet har overtaget inddrivelsen og debitorrisikoen knyttet til de omhandlede fordringer.
 Det følger imidlertid utvetydigt af aftalen mellem selskabet og export factor, at fordringerne er overdraget til selskabet til eje.
 Til støtte for den subsidiære påstand under påstand 1 gøres det gældende, at hvis landsretten anser factoringydelserne for at indebære en selvstændig forsikringsydelse, så har selskabet under alle omstændigheder ret til godtgørelse af momsen af indkøb anvendt til levering af ydelserne, i det omfang ydelserne er leveret til export factors uden for EU, idet forsikringsydelser er omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 10, og momslovens § 45, stk. 4, som implementerer 6. momsdirektivs artikel 17, stk. 3, litra c.
 Til støtte for den mere subsidiære påstand gøres det gældende, at hvis landsretten finder, at en del af betalingen fra udenlandske factoringselskaber udgør "forsikringspræmier" - og dermed ikke udgør vederlag for momspligtig factoring - er selskabet berettiget til i disse "præmier" at modregne med "afgivne forsikringspræmier" og udbetalte "erstatninger" (dog fratrukket "genforsikringsdækning") ved opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1, da det alene er nettopræmieindtægterne, der kan anses for "omsætning" i henhold til momslovens § 38, stk. 1, jf. EU-Domstolens dom af 14. juli 1998 i sag C-172/96, First National Bank of Chicago (herefter First National Bank of Chicagodommen).
 Ad påstand 2. Leveringsstedet for international factoring
 Overordnet er et internationalt factoringforløb et forløb, hvor ingen af de parter, der leverer varer eller ydelser, er knyttet til Danmark, ud over selskabet selv.
 Selskabets ydelse som import factor leveres til en udenlandsk export factor. Export factors ydelse leveres til en udenlandsk sælger. Sælgers vare eller ydelse leveres fra udlandet.
 Begrebet "faktisk benyttes eller udnyttes" i momslovens § 15, stk. 4, nr. 4, er et selvstændigt fællesskabsretligt begreb med baggrund i 6. momsdirektivs artikel 9, stk. 3, litra b.
 Almindelige fortolkningsprincipper indebærer, at bestemmelsen i momsloven skal fortolkes strengt, da den er en undtagelsesregel til hovedreglen om, at leveringsstedet ikke er i Danmark ved levering til en aftager uden for EU.
 I overensstemmelse hermed er selskabets ydelse benyttet eller udnyttet uden for Danmark, medmindre der foreligger særlige tilknytningsmomenter eller lignende til Danmark. Dette er i overensstemmelse med Landsskatterettens kendelse refereret i SKM2007.161.LSR.
 Selskabets ydelse er samlet set én momspligtig leverance, der er knyttet til købet af fordringer fra export factor. Købet frigør export factor fra inddrivelsesopgaven og fra debitorrisikoen, hvilket er factoringydelsens væsentlige elementer.
 Den eventuelle faktiske inddrivelse sker på selskabets egne vegne som (ny) kreditor på fordringerne som følge af købet af fordringerne.
 For export factor indebærer frigørelsen en administrativ og økonomisk lettelse. En frigørelse udnyttes i sagens natur hos


text:
den, der frigøres, dvs. på det sted, hvor den frigjorte - export factor - har de interesser, der lettes ved frigørelsen. Da export factor er uden for EU, er leveringsstedet uden for EU (og ikke i Danmark).
 Dette bekræftes af, at selskabets ydelse over for export factor også kan karakteriseres som en forpligtelse til at betale export factor for fordringen. Opfyldelsen af en betalingsforpligtelse sker der, hvor kreditor er hjemmehørende (pengeskyld er bringeskyld).
 Ydelserne til export factor har til formål, at export factor opnår betaling. De har udelukkende en økonomisk og administrativ karakter. For udnyttelse af økonomiske og administrative interesser må stedet for den økonomiske og administrative udnyttelse nødvendigvis være afgørende.
 Det giver ikke mening, at leverandørens forhold skulle være afgørende for, hvor aftageren udnytter en ydelse, og særligt ikke når denne består i varetagelse af en rent økonomisk og administrativ interesse hos aftageren. Det afgørende må være, hvor udnyttelsesstedet ville være, hvis aftageren selv varetog interessen. Resultatet af en inddrivelsesaftale er, at aftageren får betaling hos sig selv.
 Momslovens § 15, stk. 4, nr. 4, ville endvidere miste ethvert indhold for denne type aftaler, hvis leveringsstedet altid var i leverandørens land for leverancer, hvor leverandøren selv bestemmer, hvordan ydelsen skal præsteres.
 Selskabets ydelse til export factor består ikke i aktiv inddrivelse, men i overtagelse af export factors risiko for, at en inddrivelse bliver nødvendig.
 Ad påstand 3. Opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens 38. stk. 1.
 Til brug for beregningen af fradragsprocenten efter momslovens § 38, stk. 1, skal den årlige omsætning vedrørende udlånsaktiviteten opgøres, og for at opnå et retvisende billede af omsætningen fra udlånsaktiviteten i denne periode skal den opgøres ud fra en rentemarginal, hvor renteudgifter modregnes i renteindtægter gennem et givet tidsrum.
 Dette bekræftes af First National Bank of Chicago-dommen. Det bekræftes desuden af Told- og Skattestyrelsen i SKM2004.464.TSS, hvoraf fremgår, at pengeinstitutter ved opgørelsen af omsætningen skal anvende en rentemarginal, hvor renteudgifterne modregnes i renteindtægterne.
 Renteudgifterne kan hidrøre fra gæld til andre pengeinstitutter eller Nationalbanken, obligationer udstedt af pengeinstituttet eller indlån. Et pengeinstitut har adgang til at modregne de samlede "fundingudgifter" i renteindtægterne ved opgørelsen af omsætningen. Et pengeinstitut, der driver factoring, kan altså modregne "fundingrenter" i renteindtægterne fra factoringaktiviteten, herunder renter betalt til andre pengeinstitutter.
 H1.1 A/S har placeret sine factoringaktiviteter i selskabet, der er et datterselskab af H1.1 A/S, men dette ændrer ikke karakteren af factoringaktiviteten, og den momsmæssige behandling af en aktivitet beror ikke på, hvem der udøver den, men på, hvad der udøves, og det er derfor uden betydning for opgørelsen af omsætningen, om aktiviteten foregår i et pengeinstitut eller et datterselskab af et pengeinstitut eller et helt tredje selskab.
 Det må i sagens natur være uden betydning, om selskabet har tilvejebragt fundingen til udlånsaktiviteten via en factoringkunde eller via et pengeinstitut, ikke mindst da størrelsen af vederlaget for et udlån ikke afhænger af, hvorledes långiveren tilvejebringer den funding, der er nødvendig for at yde det pågældende lån.
 Selskabet gør på denne baggrund gældende, at selskabet er berettiget til at


text:
modregne renteudgifter til pengeinstitutter i renteindtægter ved opgørelsen af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1.
 Selskabets fortolkning bekræftes af forbrugsbegrebet, EU-Domstolens praksis og Told- og Skattestyrelsens meddelelse i SKM2004.464.TSS.
 Momssystemet indebærer alene en beskatning af forbrug. Det er således alene en betaling for forbrug, der udgør vederlag i momsmæssig henseende. Heraf følger, at det alene er den del af en renteindtægt, der udgør betaling for forbrug, som er udtryk for vederlag i momsmæssig henseende. Af dette følger, at det alene er den del af en renteindtægt, der udgør betaling for forbrug, som er udtryk for vederlag i momsmæssig henseende.
 En renteindtægt består af forskellige elementer:
 Indtægten består således for det første af en ren tidsmæssig værdi af penge, der udgør en kompensation for udsættelse af forbrug.
 For det andet foreligger der et risikotillæg, der udgør kompensation for kreditrisikoen, dvs. risikoen for, at låntageren misligholder sin betalingsforpligtelse.
 Endelig foreligger der betaling for ydelse af lån, hvilket er betaling for forbrug hos låntageren. Det er således alene dette element af en modtaget renteindtægt, der i momsmæssig henseende udgør et vederlag, og som dermed udgør (momsfritaget) omsætning i henhold til momslovens § 38, stk. 1.
 Dette er baggrunden for, at det er rentemarginalen, der skal anvendes til opgørelse af omsætningen fra en udlånsvirksomhed, som den selskabet har udøvet.
 First National Bank of Chicago-dommen bekræfter, at en rentemarginal, hvor renteudgifter modregnes i renteindtægter gennem et givet tidsrum, udgør et retvisende billede på vederlaget for ydelse af lån i den pågældende periode og dermed omsætningen i henhold til momslovens § 38, stk. 1.
 Dommen omhandler valutatransaktioner i form af køb og salg af forskellige valutaer, hvor ydelsen består i selve omvekslingen af valuta og i, at valutahandleren er villig til at indgå sådanne transaktioner i de valutaer, denne har specialiseret sig i. Dommen fastslår, at alene en del af det beløb, som en sælger af valuta modtager, udgør vederlag i momsmæssig henseende, og at vederlaget udgøres af forskellen mellem salgskurser og købskurser i en given periode.
 Dommen anvender udtrykket "bruttoresultatet" som udtryk for nettofortjenesten gennem et givet tidsrum.
 Nettofortjenesten ved udlånsvirksomhed gennem et givet tidsrum er ganske enkelt rentemarginalen i form af renteindtægter fratrukket renteudgifter. Rentemarginalen er det beløb, som långiver reelt selv kan råde over, og det har i den forbindelse ingen betydning, hvordan renteudgifterne til fundingen af udlånsvirksomheden sammensætter sig. Selskabet er derfor berettiget til at modregne fundingudgifter vedrørende lån fra pengeinstitutter i renteindtægterne.
 Selskabets fortolkning bekræftes af Told- og Skattestyrelsens meddelelse SKM.2004.464.TSS, hvori der er udstedt retningslinier for beregning af fradragsprocenten efter momslovens § 38, stk. 1, i forhold til pengeinstitutters ind- og udlånsvirksomhed.
 Det regnskabsmæssige begreb "nettorenteindtægter" i pengeinstitutters årsregnskab fremkommer netop ved at modregne pengeinstituttets renteudgifter i dets renteindtægter, jf. den dagældende regnskabsbekendtgørelse (bekendtgørelse nr. 12504 af 23. oktober 2001 om regnskabsaflæggelse m.v. for pengeinstitutter, sparevirksomheder og visse kreditinstitutter).
 Et pengeinstituts resultatopgørelse skal ifølge § 4, stk. 2, i regnskabsbekendtgørelsen opstilles i overensstemmelse med skemaet FB1. Det fremgår af dette skema, at "nettorenteindtægter" fremkommer ved at modregne


text:
"renteudgifter" i "renteindtægter", og ifølge § 43, stk. 1, nr. 1, jf. stk. 3, i regnskabsbekendtgørelsen omfatter posten "renteindtægter" bl.a. "renteindtægter hidrørende fra udlån". Om posten "renteudgifter" anføres i § 44, stk. 2, blandt andet, at posten omfatter "alle renteudgifter vedrørende passivposter, herunder renteudgifter m.v. vedrørende gæld til kreditinstitutinstitutter og centralbanker", og i stk. 3, at "renteudgifter" omfatter "renteudgifter m.v. vedrørende indlån".
 Ved opgørelsen af "nettorenteindtægter" skal et pengeinstitut således modregne alle fundingrenter, herunder renteudgifter fra andre pengeinstitutter.
 Det fremgår af bilag 1 til lov om finansiel virksomhed, at pengeinstitutvirksomhed omfatter udlånsvirksomhed, der omfatter factoring, og et pengeinstitut, der foretager factoring, kan derfor modregne de renteudgifter, der funder denne udlånsvirksomhed, herunder renteudgifter til andre pengeinstitutter, i renteindtægterne.
 Ifølge lovens § 24, stk. 2, kan pengeinstitutter drive udlånsvirksomhed gennem datterselskaber, og H1.1 A/S har valgt at placere den udlånsvirksomhed, der består i fakturabelåning, i et datterselskab. Fundingen til brug for selskabets udlånsvirksomhed tilvejebringes via indlån fra factoringkunder og lån fra pengeinstitutter, nøjagtig som hvis factoringaktiviteten var udøvet i H1.1 A/S.
 På denne baggrund gøres det gældende, at det også følger af meddelelsen i SKM2004.464.TSS, at selskabet er berettiget til at modregne fundingrenter i form af renteudgifter til pengeinstitutter i renteindtægterne ved opgørelsen af omsætningen.
 I forhold til Skatteministeriets anbringende om, at der ikke kan foretages modregning i forhold til fundingrenteudgifter, som ikke er en del af selve indlåns-/udlånsvirksomheden i forhold til factoringkunderne, da der er tale om renteudgifter til tredjemand, der er omsætningsopgørelsen uvedkommende, gøres det gældende, at det ifølge SKM2004.464.TSS ikke er en betingelse for modregningen, at pengeinstituttet har både renteindtægter og renteudgifter i relation til samme kunde. Et pengeinstitut kan modregne renteudgifterne i renteindtægterne uanset grundlaget for renteudgifterne, herunder lån optaget i andre pengeinstitutter.
 Den eneste forskel på selskabet og et pengeinstitut er, at selskabet ikke har renteudgifter til indlån fra kunder i samme omfang, som hvis aktiviteten havde været udøvet i et pengeinstitut, og selskabet har derfor i højere grad fundet udlånsvirksomheden ved lån. Udlånsvirksomheden knyttet til factoringvirksomheden er imidlertid den samme.
 Skatteministeriets synspunkt er i strid med det neutralitetsprincip, som følger af momssystemets fradragsordning, og som blandt andet indebærer, at identiske transaktioner eller sammenlignelige transaktioner, som konkurrerer indbyrdes, skal behandles ens.
 Ad påstand 4. Lønsumsafgift.
 Der er enighed om, at den lønsumsafgiftspligtige del af selskabets aktiviteter skal opgøres efter en omsætningsfordeling i overensstemmelse med lønsumsafgiftsbekendtgørelsens § 4, dvs. en fordeling, der svarer til forholdet mellem omsætningen i den lønsumsafgiftspligtige del af virksomheden og virksomhedens samlede omsætning i det pågældende indkomstår.
 Spørgsmålet om, hvorvidt selskabets hovedaktivitet anses for at være finansiel virksomhed i lønsumsmæssig henseende, og dermed spørgsmålet om, hvorvidt selskabet skal opgøre afgiftsgrundlaget i henhold til lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 1 eller stk. 2, afhænger af, om selskabets fradragsprocent for moms efter momslovens § 38, stk. 1, jf. momsbekendtgørelsens § 16, i et regnskabsår udgør mindst 50 %.
 Spørgsmålet om, hvorvidt fradragsprocenten for selskabet er mindst 50 %, beror på landsrettens afgørelse vedrørende påstand 1 og 2.
 Sagen bør derfor hjemvises til SKAT til fornyet opgørelse af


text:
selskabets lønsumsafgiftstilsvar på grundlag af de principper, der følger af landsrettens dom.
 Skatteministeriet har i det væsentligste gjort følgende gældende:
 Ad påstand 1. Momspligt ved international factoring.
 Til støtte for frifindelsespåstanden over for selskabets principale påstand under påstand 1 gøres det gældende, at selskabets ydelser i henhold til interfactor-aftaler leveret til udenlandske factoringselskaber inden for FCI-samarbejdet i momsmæssig henseende skal anses for selvstændige og opdelelige ydelser, der dels består i momspligtige factoringydelser (inddrivelsesydelser, debitoradministrationsydelser), som er omfattet af momspligten efter momslovens § 4, stk. 1, 1. pkt., jf. § 13, stk. 1, nr. 11, litra c (der svarer til 6. momsdirektivs artikel 13, punkt B, litra d, nr. 3, nu momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d), dels momsfritagne forsikringsydelser, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 10 (der svarer til 6. momsdirektivs artikel 13, punkt B, litra a, nu momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra a), i form af kreditforsikringsvirksomhed.
 Det gøres endvidere gældende, at der ikke er noget grundlag for at tilsidesætte SKATs skøn, hvorefter halvdelen af de oppebårne kommissioner er anset for vederlag for de momspligtige inddrivelses- og administrationsydelser, mens den anden halvdel er anset for vederlag for de momsfrie forsikringsydelser, idet skønnet hverken er udøvet på et urigtigt grundlag eller har ført til åbenbart urimelige resultater for sagsøgeren.
 EU-Domstolen har i flere domme taget stilling til den momsmæssige behandling af sammensatte ydelser. I dom af 11. juni 2009 i sag C-572/07, Tellmer Property, har Domstolen senest sammenfattet retsstillingen med hensyn til den momsmæssige behandling af sammensatte ydelser:
 I nærværende sag udgør forsikringsydelsen et selvstændigt mål i sig selv for eksportfactoren, der indgår aftale med selskabet, i forhold til inddrivelsesydelsen og debitoradministrationen. Eksportfactoren har således i henhold til den bagvedliggende factoringaftale med eksportøren selv mod vederlag påtaget sig en kreditrisiko over for eksportøren for debitorernes betalingsevne, som eksportfactoren herefter afdækker (genforsikrer) ved interfactoraftalen med sagsøgeren.
 Kreditforsikringen og vilkårene om garantibetalinger ("payments under guarantee") er således et selvstændigt hovedelement i importfactoringaftalen og i FCI's almindelige regler for international factoring (GRIF), som interfactor-aftalen mellem eksportfactoren og selskabet normalt er underlagt. Kreditforsikringsdelen af aftalen indgår således også som et selvstændigt element i selskabets priskalkulation. Ved indenlandsk factoring betragter selskabet i øvrigt selv kreditforsikringen som en særskilt tilkøbsydelse for factoringkunderne, som kunderne opkræves et særskilt vederlag for, hvis de ønsker denne ydelse oven i debitoradministrationen og inddrivelsesydelserne.
 Den omstændighed, at selskabet fakturerer et samlet vederlag for sine ydelser til de udenlandske eksportfactorselskaber (kommissionen) er ikke ensbetydende med, at der er tale om én samlet og uopdelelig ydelse, når de faktiske omstændigheder viser, at aftagerne af ydelserne ønsker at erhverve flere særskilte ydelser, nemlig dels en inddrivelsesydelse, dels en kreditforsikringsydelse, jf. EU-Domstolens dom i sag C-349/96, Card Protection Plan Ltd. I nærværende sag er der ikke tale om ydelser, som er uadskillelige, og som det ville være kunstigt at opdele. I princippet kunne kreditforsikringsydelserne være leveret af tredjemand, herunder af et kreditforsikringsselskab, i stedet for af importfactoren. Således har selskabet også selv afdækket sin risiko ved en genforsikringsaftale med kreditforsikringsselskabet G1.
 Det


text:
gøres endvidere gældende, at det er uden betydning for den momsmæssige behandling af selskabets importfactoringydelser, om disse kvalificeres som "ægte" factoring (dvs. overdragelse af fakturaer til eje med overtagelse af risikoen for kundernes betalingsevne) eller "uægte" factoring (belåning af fakturaer uden overtagelse af debitorrisikoen, men med mulighed for tilkøb af debitorforsikring). MKG-dommen, der vedrørte "ægte" factoring, tager ikke stilling til, om der kan ske en opdeling af ydelserne i en importfactoringkontrakt i henholdsvis momspligtige inddrivelsesydelser og momsfritagne forsikringsydelser (kreditforsikringsydelser). Denne dom er derfor ikke afgørende for resultatet i nærværende sag.
 Sagen vedrørte spørgsmålet, om der ved "ægte" factoring er tale om leverancer mod vederlag i 6. momsdirektivs forstand omfattet af momssystemets anvendelsesområde, og om "ægte" factoring i givet fald skulle være momsfritaget efter reglen om momsfritagelse for visse transaktioner vedrørende betalinger, overførsler, fordringer mv. i direktivets artikel 13, punkt B, litra d, nr. 3, eller momspligtig som omfattet af begrebet "inddrivelse af fordringer" i samme bestemmelses sidste led.
 Domstolen fastslog, at factoringvirksomhed som den i sagen omhandlede var omfattet af momsens anvendelsesområde.
 Herefter tog Domstolen stilling til, om "ægte" factoring skulle anses for momsfritaget eller momspligtig virksomhed som omfattet af begrebet "inddrivelse af fordringer". Domstolen fastslog, at factoring efter sin objektive natur har inddrivelse og opkrævning af tredje- mands fordringer som hovedformål, og at factoring derfor blot må anses for at være en variant af det mere generelle begreb "inddrivelse af fordringer" i direktivet. Tilsvarende præmisser fremgår af Domstolens dom af 28. oktober 2010 i sag C-175/09, AXA UK.
 Domstolen har dog som nævnt ikke med dommen i MKG-sagen fastslået, at ydelserne i en importfactoringaftale - hvad enten der er tale om "ægte" eller "uægte" factoring - ikke i momsmæssig henseende skulle kunne opdeles i en momspligtig inddrivelsesydelse og en momsfritaget kreditforsikringsydelse. MKG-dommen vedrørte således alene fortolkningen af ordlyden af fritagelsesbestemmelsen i 6. momsdirektivs artikel 13, punkt B, litra d, nr. 3, og rækkevidden af ordene "inddrivelse af fordringer" i forhold til de foregående led i nr. 3, og ikke direktivets artikel 13, punkt B, litra a, der vedrører forsikringstransaktioner. Det afgørende for den momsmæssige bedømmelse af selskabets ydelser er således principperne fastslået ved dommen i CPP-sagen og de tilsvarende domme i Levob-sagen (dom af 27. oktober 2005 i sag C-41/04), Part Service-sagen (dom af 2l. februar 2008 i sag C-425/06), sagen vedrørende Aktiebolaget NN (dom af 29. marts 2007 i sag C-111/05) og Tellmer Property-sagen.
 Skatteministeriet tager bekræftende til genmæle over for de subsidiære påstande under påstand 1.
 Ad påstand 2. Leveringsstedet for international factoring.
 Til støtte for frifindelsespåstanden over for selskabets principale påstand gøres det gældende, at selskabets momspligtige importfactoringydelser (inddrivelsesydelserne) har momsmæssigt beskatningssted her i landet, jf. momslovens § 4, stk. 1, 1. pkt., jf. § 15, stk. 2, nr. 3, jf. § 15, stk. 4, nr. 4, eftersom den faktiske benyttelse eller udnyttelse af ydelserne er her i landet, når debitorerne er danske. I disse tilfælde foretages administrationen og den faktiske inddrivelse af fordringerne her i landet, hvorfor transaktionerne overvejende har tilknytning til Danmark.
 Det bestrides,


text:
at benyttelses- eller udnyttelsesstedet skulle være i eksportfactorselskabernes hjemlande i denne situation. Der kan således ikke lægges afgørende vægt på stedet for den økonomiske udnyttelse af ydelserne, eftersom dette ville føre til, at beskatningsstedet altid ville ligge uden for Danmark efter lovbestemmelsen, jf. herved SKM2006.203.VLR.
 Det faktiske benyttelses- eller udnyttelsessted i nærværende sag er dér, hvor inddrivelsesydelserne rent faktisk tilrettelægges, koordineres, iværksættes og gennemføres, dvs. dér hvor både selskabet og debitorerne er hjemmehørende.
 Skatteministeriet anerkender derimod, at leveringsstedet ikke er her i landet i de tilfælde, hvor debitorerne er hjemmehørende uden for Danmark. Sagsøgte tager derfor bekræftende til genmæle over for selskabets subsidiære påstand under påstand 2.
 Ad påstand 3. Opgørelse af momsfradragsretten i henhold til momslovens § 38, stk. 1.
 Til støtte for frifindelsespåstanden over for selskabets påstand 3 gøres det gældende, at selskabet ved opgørelsen af sin momsfrie omsætning i form af renteindtægter fra udlånsvirksomheden under den indenlandske factoringvirksomhed ikke kan modregne renteudgifter til H1.1 A/S, eftersom disse renteudgifter ikke direkte kan henføres til indlåns- og udlånsaktiviteten under factoringvirksomheden. Selskabet er derfor ikke berettiget til at benytte nettorenteprincippet i henhold til SKM2004.464.TSS ved opgørelsen af sin momsfrie omsætning fra factoringvirksomheden.
 Udgangspunktet i momslovens § 38, stk. 1, er, at virksomhedens samlede indtægter skal medregnes ved opgørelsen af virksomhedens samlede omsætning. § 38, stk. 1, indeholder en opregning af de undtagelser, der er til hovedreglen. Da fundingrenter ikke er nævnt her, er der ikke hjemmel til modregning.
 De eneste renteudgifter, som kan reducere renteindtægterne ved opgørelsen af selskabets momsfrie omsætning fra udlånsaktiviteten under fakturabelåningsvirksomheden, er de indlånsrenter, som selskabet betaler til indenlandske factoringkunder, der har en sikringskonto hos selskabet i forbindelse med factoringaftalen, f.eks. i tilfælde, hvor trækket på kontoen er mindre end de indbetalinger, som debitorerne måtte have indbetalt på kontoen. SKAT har ved opgørelsen af omsætningen taget højde for disse indlånsrenter, som selskabet har krediteret factoringkunderne.
 Det bestrides, at den manglende modregning af renteudgifterne til H1.1 A/S skulle være i strid med vederlagsbegrebet i momslovens § 27, stk. 1, jf. den bagvedliggende bestemmelse i 6. momsdirektivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a.
 Nettorenteprincippet i meddelelsen i SKM2004.464.TSS er baseret på principperne i First National Bank of Chicago-dommen, der vedrørte fortolkningen af bestemmelsen om beskatningsgrundlaget i 6. momsdirektivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a, i relation til visse valutatransaktioner. Der var i sagen tale om særlige spothandler eller terminsforretninger, der afvikledes ved differenceafregning. Spørgsmålet var, hvad der var beskatningsgrundlaget for resultatet af disse valutatransaktioner, der bestod i forskellen mellem købs- og salgskurserne på de underliggende valutaer.
 Domstolen fastslog, at beskatningsgrundlaget efter direktivet ("modværdien") skulle fastlægges efter, hvilket beløb banken reelt selv kunne råde over som modydelse for sin tjenesteydelse i forbindelse med valutaomvekslingstransaktionen. Domstolen fastslog, at det beløb, som banken reelt kunne råde over, udgjordes af bruttoresultatet af transaktionerne gennem et givent tidsrum. Med udgangspunkt i princippet i dommen fastslås det i SKATs meddelelse fra 2004 om pengeinstitutternes opgørelse af deres delvise fradragsret for moms, at det alene er rentemarginalen ved udlåns- og indlånsvirksomheden


text:
under ét, der er beskatningsgrundlaget for moms, dvs. bankens nettorenteindtægter.
 Overført til nærværende sag er det alene selskabets nettorenteindtægter fra selve udlånsvirksomheden - efter fradrag af de betalte indlånsrenter til factoringkunderne - der indgår i den momsmæssige (her momsfritagne) omsætning. Renteudgifterne til H1.1 A/S, som ikke er en del af selve indlåns-/udlånsvirksomheden i forhold til factoringkunderne, kan derimod ikke modregnes i omsætningen, da der er tale om renteudgifter til tredjemand, der er omsætningsopgørelsen uvedkommende. Låneoptagelsen hos moderselskabet H1.1 A/S er således ikke en del af indlånsvirksomheden, hvorfor renteudgifterne til banken ikke kan reducere den momsfrie omsætning.
 Der tages bekræftende til genmæle over for påstand 4.
 Påstand 1. Momspligt ved international factoring
 EU-Domstolen har i MKG-dommen lagt til grund, at ydelsen ved ægte factoring i det væsentligste består i, at factoringvirksomheden frigør sin kunde fra selv at inddrive fordringen og fra risikoen for misligholdelse, samt at vederlaget består i forskellen mellem fordringens pålydende værdi og det beløb, som factoringvirksomheden betaler for fordringen. Domstolen har i samme sag lagt til grund, at økonomisk virksomhed, der består i, at en erhvervsdrivende opkøber fordringer med overtagelse af tabsrisikoen og som modværdi fakturerer sine kunder et gebyr, udgør "inddrivelse af fordringer", således som udtrykket er anvendt i det dagældende 6. momsdirektivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3, in fine, og derfor er udelukket fra den fritagelse, der er indført ved bestemmelsen.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, in fine, er fastsat i overensstemmelse med det dagældende 6. momsdirektiv og svarer til direktivets artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3, in fine.
 I overensstemmelse hermed fremgår det af momsvejledning 2010, punkt D.11.11.6.5 Fordringer, at transaktioner, der består i, at en factoringvirksomhed opkøber fordringer med overtagelse af tabsrisikoen og fakturerer sine kunder et gebyr for den ydelse til sælger, der består i at frigøre kunden (sælger af fordringen) fra inddrivelsen af fordringer og fra risikoen for misligholdelse af betalingen, udgør "inddrivelse af fordringer" og er derfor udelukket fra fritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, in fine.
 Det er uomtvistet, at selskabets deltagelse i internationalt factoringsamarbejde i den omhandlede periode foregik gennem factoringnetværket Factors Chain International (FCI).
 Det fremgår af FCI's hjemmesides beskrivelse af international factoring, at factoring ydelsen både omfatter inddrivelse og debitorsikring, og at den indebærer, at factoringvirksomheden køber sælgerens fakturafordringer, at dette normalt sker uden regresret, og at factoringvirksomheden overtager debitorrisikoen.
 Det fremgår endvidere af artikel 12 i FCI's almindelige aftalebetingelser (General Rules for International Factoring), at alle rettigheder til, interesse i og adkomst til fordringerne overdrages til import factor. Ifølge artikel 20 sker der overdragelse af fuldt ejerskab over fordringen til import factor, og ifølge artikel 24 skal import factor bære den fulde debitorrisiko og senest 90 dage efter overdragelsen af fordringen skal betale export factor.
 Det fremgår endvidere af aftalen mellem selskabet og F1 bank, at parterne er enige om at være bundet af FCI's almindelige aftalebetingelser (General Rules for International Factoring).
 Endelig har selskabet oplyst, at der ved international factoring beregnes