text:
det beløb efter skat, som H1 smba modtager i udbytte og avance ved aktietilbagekøb fra H5 A/S i det pågældende regnskabsår.
 Det fremgår bl.a. videre af § 15, at et medlem skal være forsikringstager pr. 31. december i det regnskabsår, som bonussen udbetales på baggrund af, såvel som på det tidspunkt, hvor vedtagelsen af udbetaling af bonus finder sted, og at retten til bonus er en personlig ret for medlemmerne, hvilken ikke kan overdrages til tredjemand hverken til eje eller sikkerhed.
 Af vedtægternes § 16 fremgår det bl.a., at H1 smba’s formue ved opløsning skal fordeles blandt medlemmerne efter principper, som skal godkendes af Erhvervsstyrelsen, og som nærmere skal bestemmes af repræsentantskabet.
 Det er bl.a. en grundlæggende betingelse for at anse en indkomst for omfattet af personskattelovens § 4 a, stk. 1, nr. 1, 1. led, at der er tale om aktieudbytte efter ligningslovens § 16 A. Af ligningslovens § 16 A, stk. 1, fremgår det, at bestemmelsen som udgangspunkt omfatter udbytter af aktier, andelsbeviser og lignende værdipapirer.
 Det fremgår, at det i sagen stillede spørgsmål omhandler udbetaling af bonus til visse medlemmer af H1 smba, og spørgsmålet i sagen er nærmere bestemt, om den udbetalte bonus i henhold til ligningslovens § 16 A, stk. 1, kan karakteriseres som udbytte af lignende værdipapirer. Dette fordrer for det første, at den omhandlede bonus kan karakteriseres som udbytte, og for det andet, at medlemmerne i den sammenhæng kan anses for indehavere af “lignende værdipapirer”.
 Ud fra en samlet, konkret vurdering finder retten, at den omhandlede bonus, der i henhold til vedtægternes § 15 kan udbetales ved H1 smba’s overskud i nærmere angivne tilfælde, kan karakteriseres som udbytte som omhandlet i ligningslovens § 16 A, stk. 1, og at medlemmerne må anses for indehavere af “lignende værdipapirer” som omhandlet i ligningslovens § 16 A, stk. 1.
 Det bemærkes bl.a., at H1 smba efter det oplyste beskattes efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2, hvilket ikke gjorde sig gældende for de foreninger, som dommene refereret i SKM2001.11.ØLR og SKM2004.259.HR omhandlede.
 Derfor ændres det bindende svar til et “Ja”.
 Forrige artikelSejlads i ”international trafik” – Artikel 14, stk. 3 i Dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern
 Næste artikelSkattefri grenspaltning – grenkrav ikke opfyldt
 Chokoladeafgiftsloven – Dekoration til bagværk
 Sportsudøver i udlandet – Køb af bolig i Danmark – Fuld...


text:
SKAT: Anmodning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand.
 Anmodning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand.
 Dokumentets dato25 sep 2015
 Dato for udgivelse22 dec 2015 08:52
 SKM-nummerSKM2015.794.LSR
 Sagsnummer12-0191538
 Overordnede emnerSkat
 EmneordGenoptagelse, hjemvisning, omkostningsgodtgørelse
 ResuméLSR fandt, at bistand fra en advokat i forbindelse med forelæggelse af en sag for EU-kommissionen ikke berettigede til omkostningsgodtgørelse, idet der ikke er hjemmel hertil i skatteforvaltningsloven. Forholdet ansås heller ikke for omfattet af SKATs tidligere nu ophævede praksis om omkostningsgodtgørelse i hjemvisningssager.
 Reference(r)Dagældende forretningsorden for Landsskatteretten § 17, stk. 2Dagældende skatteforvaltningslov § 54, stk. 1 og § 55Skatteforvaltningsloven § 52, stk. 1
 Henvisning-Klagen vedrører omkostningsgodtgørelse.
 Landsskatterettens afgørelseSKAT har afslået selskabets ansøgning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med SKATs forelæggelse af sagen om selskabets anmodning om fritagelse for opkrævede toldbeløb efter toldkodeksens artikel 236 eller artikel 239 for EU-Kommissionen. Udgifterne på 673.425 kr., ekskl. moms, blev afholdt, efter at Landsskatteretten ved kendelse i klagesagen over SKATs afslag på anmodningen om toldfritagelse havde pålagt SKAT at forelægge sagen for EU-Kommissionen og træffe afgørelse i overensstemmelse med EU-Kommissionens beslutning.
 Sagens oplysningerVed afgørelse af 1. august 2005 afslog SKAT en anmodning fra selskabet om fritagelse for opkrævede toldbeløb efter toldkodeksens artikel 236 eller artikel 239.
 "2. Bortset fra de tilfælde, der er nævnt i artikel 217, stk. 1 andet og tredje afsnit, foretages der ikke efterfølgende bogføring, når(...)
 b) det efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb ikke er blevet bogført som følge af en fejl, som toldmyndighederne selv har begået, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, hvis sidstnævnte i øvrigt i forbindelse med toldangivelsen har handlet i god tro og overholdt samtlige bestemmelser i de gældende forskrifter. (...)".
 Artikel 239. Godtgørelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter kan indrømmes i andre situationer end dem, der er omhandlet i artikel 236, 237 og 238,
 og som fastlægges efter udvalgsprocedureog som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har gjort sig skyldig i urigtigheder eller åbenbar forsømmelighed. De situationer, hvor denne bestemmelse finder anvendelse, samt de nærmere procedureregler herfor fastlægges efter udvalgsproceduren. Godtgørelsen eller fritagelsen kan undergives særlige betingelser. (...)".
 Artikel 905. Når den i kodeksens artikel 239, stk. 2, omhandlede ansøgning om godtgørelse eller fritagelse indeholder begrundelser, der kan udgøre en særlig situation, som skyldes omstændigheder, hvor den berettigede ikke har begået urigtigheder eller gjort sig skyldig i åbenbar forsømmelighed, forelægger den medlemsstat, hvorunder den pågældende toldmyndighed hører, sagen for Kommissionen, for at der kan træffes beslutning efter den i artikel 906 til 909 fastlagte procedure, når:
 "Europa-Kommissionens afgørelse i forelagt sag Den 6. oktober 2008 forelagde SKAT virksomhedens anmodning om fritagelse for told efter toldkodeksens artikel 236, stk. 220, litra b), respektive artikel 239, stk. 1, andet led, for Kommissionen.
 SKATs afgørelseSKAT har afslået selskabets ansøgning af 6. september 2011 om omkostningsgodtgørelse.
 Selskabets påstand og argumenterSelskabets advokat har fremsat påstand om, at selskabets ansøgning af 6. september 2011 om omkostningsgodtgørelse skal imødekommes.
 Advokatvirksomheden R1's indlæg på SKATs vegneSKAT har med rette fastslået, at Landsskatterettens kendelse af 13. september 2007 ikke er

type: other


text:
en hjemvisningsafgørelse. Dette er sket på baggrund af en nærmere analyse af kendelsens karakter. Den omstændighed, at der ikke tales om hjemvisning i kendelsen, indgår blot som ét blandt flere momenter i analysen. Ordvalget er ikke engang det vigtigste af de momenter, som SKAT har lagt vægt på.
 Sammenfattende gøres gældende, at selskabets udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med sagsbehandlingen i første instans efter Landsskatterettens kendelse af 13. september 2007 ikke er omfattet af omkostningsgodtgørelsesordningen, og at den påklagede afgørelse derfor bør stadfæstes. Der er således ikke hjemmel til omkostningsgodtgørelse i nærværende situation; hverken i loven eller i administrativ praksis. Selskabets advokats bemærkninger fremsat på mødet med Skatteankestyrelsens sagsbehandlerBaggrunden for den praksis, der er beskrevet i SKATs Juridiske Vejledning, afsnit A.A.13.4, hvorefter udgifter forbundet med behandlingen af en hjemvist sag er omkostningsgodtgørelsesberettigede, er beskrevet i Højesterets dom af 10. oktober 2013 (SKM2013.731.HR). Heraf fremgår, at en klagesag ved Landsskatteretten først anses for afsluttet, når den tidligere instans har truffet afgørelse. Indtil dette tidspunkt anerkendes klagesagen som fortsat verserende. Modsat situationer, hvor Landsskatteretten pålægger den tidligere instans at genoptage en sag til behandling. I så fald anses landsskatteretssagen for afsluttet, når der er truffet afgørelse om pålæg om genoptagelse, mens den sagsbehandling, der følger herefter, anses som behandling af en helt ny sag ved den tidligere instans.
 Advokatvirksomheden R1's bemærkninger fremsat på mødet med Skatteankestyrelsens sagsbehandler Det fastholdes, at der ikke er tale om, at Landsskatteretten hjemviste sagen til fornyet behandling hos SKAT.
 Advokatvirksomheden R1's udtalelse til Skatteankestyrelsens indstilling i sagenSKATs praksis er indskrænket til tilfælde, hvor sagsbehandlingen under hjemvisningen har karakter af et appendiks til landsskatterets- eller domstolssagen eller tilfælde, der kan sidestilles hermed.
 Selskabets advokats bemærkninger til indstillingen m.v. Før det første bemærkes, at nærværende sag vedrører perioden fra Landsskatterettens hjemvisningsafgørelse af 13. september 2007 til SKATs afgørelse af 16. december 2010 i den underliggende sag om toldfritagelse.
 Det fremgår entydigt af Procesvejledningen og Den Juridiske Vejledning, at der sondres mellem hjemvisningssager og genoptagelsessager, mens der ikke sondres mellem forskellige typer af hjemvisningssager. Det var ufornødent for Højesteret i dommen af 10. oktober 2013 (SKM2013.731.HR), at tage stilling til spørgsmålet om omkostningsgodtgørelse i hjemvisningssager, idet sagen handlede om genoptagelse.
 Det fremgår således af blot denne ene sag, at Østre Landsret har bekræftet SKATs praksis vedrørende tilfælde b) hjemvisningssager, mens SKAT, Landsskatteretten og Højesteret har bekræftet SKATs praksis vedrørende tilfælde a) "afsluttende arbejder". I nærværende sag var der tale om, at der efter Landsskatterettens kendelse af 13. september 2007 alene udestod bundne sagsbehandlingsskridt, som Landsskatteretten selv kunne have foretaget.
 SKATs Procesvejledning og Juridiske VejledningI 2004-4 udgaven af SKATs Procesvejledning, der er offentliggjort på SKATs hjemmeside, blev følgende to afsnit indsat i afsnit K.3.1 under overskrifterne "Afsluttende arbejder" henholdsvis "Hjemvisning":
 "Udgifter til afsluttende arbejderUdgifter til gennemførelse af en afgørelse dvs. afsluttende arbejder, der er udført af en sagkyndig, og som direkte relaterer sig til klage- eller domstolssagen er godtgørelsesberettiget. Det er kun de udgifter, der vedrører de påklagede indkomstår, der er godtgørelsesberettigede."Og:
 "Udgifter i forbindelse med hjemvisningHvis der i en


text:
klagesag sker hjemvisning til fornyet behandling hos den myndighed, der traf afgørelsen, gives der omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand forbundet med behandlingen af den hjemviste afgørelse ved den myndighed, der traf afgørelsen."
 Skatteretsrådets notat af 2. juni 2005Skatteretsrådet afgav den 2. juni 2005 et notat om domstolenes hjemvisning af skattesager til ligningsmyndighederne. Punkt 9 i notatet, der er offentliggjort på Skatteministeriets hjemmeside, har følgende ordlyd:
 SKATs styresignal af 2. december 2014Styresignalet, der er offentliggjort på SKATs hjemmeside som SKM2014.816.SKAT, har følgende ordlyd:
 Lov nr. 1500 af 23. december 2014Ved loven blev indsat en ny bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 55, stk. 4, med følgende ordlyd:
 3.5.2. LovforslagetLovforslaget skal ses på baggrund af Højesteret dom af 10. oktober 2013, som er offentliggjort på SKATs hjemmeside som SKM2013.731.HR.
 Advokatvirksomheden R1's supplerende udtalelse m.v.Lovbemærkningernes beskrivelse af de udgifter, der efter den administrative praksis er blevet dækket i hjemvisningssituationerne, er med til at afgrænse praksis. Beskrivelsen viser, at praksis ikke har været, at der blev ydet omkostningsgodtgørelse i enhver hjemvisningssituation. Godtgørelse er alene blevet ydet i de "normale" situationer, hvor klageinstansens resultat i relation til skatte- eller afgiftsansættelsen har været endelig, men hvor klageinstansen har overladt det rent talmæssige - og dermed en del af klagebehandlingen - til underinstansen.
 Lovbemærkningerne giver derfor ikke anledning til en ændret vurdering af sagen. Den påklagede afgørelse fastholdes derfor. Selskabets advokats bemærkninger til den supplerende udtalelse m.v.Advokatvirksomheden R1 er tilsyneladende nu enig i, at Landskatterettens kendelse af 13. september 2007 er en afgørelse om hjemvisning. Advokatvirksomheden R1 har så i stedet opfundet det synspunkt, at kendelsen ikke er en afgørelse om hjemvisning af den rigtige slags.
 Landsskatterettens afgørelseSkatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, har følgende ordlyd:
 "Godtgørelsesberettigede er følgende udgifter, når de ifølge regning skal betales eller er betalt:1) Udgifter til sagkyndig bistand, medmindre den sagkyndige er ansat hos den godtgørelsesberettigede.2) Retsafgifter bortset fra beløbet som nævnt i § 35 c.3) Udgifter til syn og skøn.4) Udgifter til sagkyndige erklæringer og andet bevismateriale, i det omfang der ikke er tale om dokumentation for kontrollerede transaktioner eller revisorerklæringer efter skattekontrollovens § 3 B.5) Pålagte sagsomkostninger.6) Udgifter til en sagkyndigs udtalelse om, hvorvidt en afgørelse i en klage- eller retssag bør påklages eller prøves ved domstolene."
 "Godtgørelse ydes i følgende tilfælde:1)Ved klage, hvor et skatteankenævn eller Landsskatteretten træffer afgørelse.2)Ved klage, hvor skatteankeforvaltningen træffer afgørelse efter regler udstedt i medfør af § 35 b, stk. 3.3)Ved Landsskatterettens behandling af en sag, som skatteministeren har indbragt efter § 40, stk.1.4)Ved en anmodning til skatteankeforvaltningen, skatteankenævnet eller Landsskatteretten om genoptagelse af vedkommende myndigheds egen tidligere afgørelse.5) I en sag vedrørende skatter for EF-domstolen, hvor den godtgørelsesberettigede er part.6)I en sag omfattet af EF-voldgiftskonventionen, når sagen er opstået som følge af, at de danske skattemyndigheder har forhøjet et dansk foretagendes skattepligtige indkomst.
 Landsskatteretten finder, at ydelse af omkostningsgodtgørelse til de i nærværende sag omhandlede udgifter, der blev afholdt til sagkyndig bistand efter Landsskatterettens kendelse, hvor SKAT blev pålagt at foretage forelæggelse for EU-Kommissionen, savner lovhjemmel. Det bemærkes herved, at bestemmelserne i skatteforvaltningslovens § 54, stk.


text:
1, og § 55 indeholder en positiv opremsning af de tilfælde, hvor der ydes omkostningsgodtgørelse, og at denne opremsning klart fremstår som udtømmende. Det bemærkes herved specielt, at den omstændighed, at der er fastsat en specifik bestemmelse om, at der ydes omkostningsgodtgørelse til de i skatteforvaltningslovens § 54, stk. 1, nr. 6, nævnte udgifter, understøtter, at lovens klare udgangspunkt er, at der ikke ydes omkostningsgodtgørelse for udgifter, der afholdes til sagkyndig bistand efter, at klage- eller domstolssagen er afsluttet. Højesteret har således også i dom af 10. oktober 2013 (SKM2013.731.HR), udtalt, at skatteforvaltningslovens § 55, stk. 1, hverken efter sin ordlyd eller forarbejderne hjemler ret til omkostningsgodtgørelse for sagkyndig bistand, der ydes efter, at der er truffet afgørelse i klageinstansen. Højesteret udtalte endvidere, at skattemyndighederne imidlertid i deres praksis tillige har anerkendt ret til omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand ydet efter klagesagens afslutning, når udgifterne direkte relaterer sig til udfaldet af klagesagen og er nødvendige for at realisere en truffen afgørelse. Højesteret gentog eller tilsluttede sig derimod ikke det anførte i Østre Landsrets præmisser om, at der efter administrativ praksis "godtgøres under bestemte forudsætninger omkostninger ved førsteinstansbehandling, hvis der er sket hjemvisning fra domstolene, idet betragtningen er, at klagesagen først afsluttes ved hjemvisningsinstansens afgørelse." Efter Landsskatterettens opfattelse må højesteretsdommen derfor forstås således, at Højesteret alene anså det for godtgjort, at der eksisterede en administrativ praksis, hvor der blev ydet omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand ydet efter klagesagens afslutning, når udgifterne direkte relaterede sig til udfaldet af klagesagen og var nødvendige for at realisere den trufne afgørelse.
 Disse retsmedlemmer finder, at dette tilfælde ikke er omfattet af teksten i SKATs Procesvejledning, afsnit K.3.1, og herefter SKATs Juridiske Vejledning, afsnit A.A.13.4. Herudover bemærkes, at det i øvrigt klart fremgik af skatteforvaltningslovens bestemmelser, at der ikke var hjemmel til at yde omkostningsgodtgørelse i et tilfælde som det omhandlede. Disse retsmedlemmer stemmer derfor for stadfæstelse af den påklagede afgørelse.


text:
Skat.dk: S.F.2.1.11 Ydelser i aktionærens interesse
 Hvis en hovedaktionær foranlediger, at selskabet foretager udbetalinger til formål, som udelukkende eller i det væsentlige tilgodeser hans personlige interesser, beskattes aktionæren af udbetalingerne. Selskabet kan ikke fradrage sådanne ydelser.
 Efter skd.cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om ligningsloven, pkt. 20.1 , er der alene fradragsret for gaver til almenvelgørende eller på anden måde almennyttige foreninger, stiftelser, institutioner m.v., jf. LL § 8 A, der er godkendt af skatteministeren. Gavebeløb skal sammenlagt udgøre mindst 500 kr. i løbet af et indkomstår til den enkelte forening. Ved opgørelse af den skattepligtige indkomst kan et selskab således fradrage det samlede gavebeløb, som overstiger 500 kr. Der kan højst fradrages 5.000 kr. om året. Det maksimale fradrag opnås således først, når de gaver, som tages i betragtning, udgør 5.500 kr. tilsammen.
 Beløb, der ikke overstiger de 500 kr. årligt, eller som overstiger 5.500 kr., kan således beskattes som maskeret udlodning hos hovedaktionæren, når gaveydelsen må anses at tilgodese hovedaktionærens personlige interesser.
 Reglerne om fradragsret for gaver medfører for selskaber, som i en periode ikke har udbetalt udbytte, at skattemyndighederne ikke kan statuere maskeret udlodning, hvis selskabet beslutter at give gaver til godkendte foreninger m.v.
 Vedrørende forskningsgaver, der gives af selskabet i henhold til LL § 8 H, kan der som udgangspunkt ikke statueres maskeret udlodning hos hovedaktionæren, eftersom selskabet har fuld fradragsret for sådanne gaver. Der henvises i øvrigt til skd.cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om lignigsloven, pkt. 20.2 .
 Løbende ydelser - LL § 12
 Selskaber har alene fradragsret for løbende ydelser omfattet af LL § 12, hvis der er tale om årlige ydelser, der ikke overstiger 15 pct . af yderens skattepligtige indkomst. Årlige ydelser, der ikke overstiger 15.000 kr., kan dog fradrages fuldt ud uanset de foranstående begrænsninger.
 Beløb, der overstiger de nævnte beløbsgrænser, kan beskattes som maskeret udlodning hos hovedaktionæren, når den løbende ydelse må anses at tilgodese hovedaktionærens personlige interesser. Se endvidere LV Almindelig del afsnit A.F.4.4 og skd.cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 om ligningsloven, pkt. 19 vedrørende LL § 12 om løbende ydelser.
 For så vidt angår ensidigt påtagne forpligtelser samt gensidigt bebyrdende aftaler indgået før den 1. juli 1999 er der fradrag for løbende ydelser. Gensidigt bebyrdende aftaler indgået den 1. juli 1999 eller senere behandles i henhold til reglerne i LL § 12 B. Se nærmere herom LV Alminelig del afsnit A.F.4.4.5.2.
 I TfS 1995, 454 HRD traf Højesteret afgørelse i en sag, hvorefter et anpartsselskab havde nedlagt påstand om fradrag for bidrag, der var ydet i henhold til et gavebrev, hvor selskabet forpligtede sig til i 10 år at betale Indre Mission 5 pct . af selskabets skattepligtige indkomst. Hovedanpartshaveren, der tillige var ansat i selskabet, havde samtidigt forpligtet sig til at bidrage til Indre Mission med maksimumsbidraget for personer. Højesteret bemærkede, at efter LL § 12, stk. 2, tilkommer der udtrykkeligt også selskaber fradragsret for løbende ydelser i henhold til en forpligtelse, som er påtaget overfor foreninger, stiftelser, institutioner, religiøse samfund m.v.,


text:
der er godkendt efter LL § 12, stk. 3. At det er en hovedaktionærs eller hovedanpartshavers ideelle interesse for en af de omhandlede foreninger m.v., der har ført til, at et selskab har påtaget sig en løbende forpligtelse, kan ikke bevirke, at der med støtte i et almindeligt princip om maskeret udbytte gøres undtagelse fra fradragsretten. Der er ikke i forarbejderne til lovændringen i 1986 tilstrækkelige holdepunkter for et andet resultat. Anpartsselskabet har følgelig ret til fradrag efter LL § 12, stk. 2, for løbende ydelser i henhold til forpligtelseskontrakter med de begrænsninger og på de betingelser, der følger af LL § 12.
 Højesteret nåede til samme resultat som ovenfor nævnt i en parallel sag vedrørende hovedaktionæren personligt, jf. TfS 1995, 455 HRD . Skatteministeriet har endvidere kommenteret de to Højesteretsdomme i TfS 1995, 649 DEP .
 Nedenstående afgørelser illustrerer en række situationer, hvor ydelser afholdt i aktionærens interesse blev betragtet som maskeret udlodning henholdsvis maskeret udbytte.
 TfS 1997, 367 VLD : Maskeret udbytte - børsintroduktion af aktier. Skatteyderen ejede kapitalen på 5 mio. kr. i et selskab, hvis aktiekapital i april 1991 blev søgt optaget til notering på Københavns Fondsbørs, ligesom det blev besluttet at udvide aktiekapitalen til 25 mio. kr. ved udstedelse af 20 mio. kr. fondsaktier til den hidtidige aktionær. Børsintroduktionen blev gennemført ved, at bestyrelsen traf beslutning om at udvide aktiekapitalen med yderligere 10 mio. kr. til kurs minimum 340 og uden fortrinsret for den hidtidige aktionær og med tegningsperiode 22. april 1991 til 24. april 1991 . De samlede udgifter ved børsintroduktionen udgjorde 3.515.453 kr., som blev modregnet i selskabets egenkapital som overkurs ved emission. Skatteyderen solgte i samme periode af sin aktiebeholdning 5,5 mio. kr. aktier til kurs 360 til private investorer. Den stedlige skattemyndighed beskattede som maskeret udbytte skatteyderen af en forholdsmæssig andel af udgifterne til børsintroduktionen. Landsretten bemærkede, at skatteyderens salg af aktier skete i nær tidsmæssig tilknytning til børsintroduktionen, og at salget var betinget af børsintroduktionen. Købsprisen svarede til den fastsatte kurs ved børsintroduktionen. Det var på denne baggrund med rette, at skatteyderen var anset skattepligtig af en forholdsmæssig andel af børsintroduktionsomkostningerne.
 TfS 1993, 362 VLD. Et anpartsselskabs bådudlejning blev ikke anset for erhvervsmæssig virksomhed, hvorfor underskuddet blev anset for at være maskeret udlodning til hovedanpartshaveren. Se også TfS 1991, 289 VLD om underskud ved hundekennel og LV Erhvervsdrivende afsnit E.A.1.2 om hobbyvirksomhed.
 TfS 1996, 180 LSR. En hovedaktionær solgte alle anparterne i det af ham ejede selskab på vilkår, at afregning i forbindelse med salget skete efter nettoafregningsmetoden. Hovedaktionæren havde ladet sig vederlægge for salget af anparterne ved samme dag at overføre selskabets indestående og tilgodehavender til sin personlige konto på et tidspunkt, hvor hovedaktionæren fortsat havde bestemmende indflydelse i selskabet, og dermed var den eneste, der var legitimeret til at disponere over selskabets midler. Landsskatteretten fandt, at dispositionerne måtte anses som skattepligtige som udlodning i medfør af LL § 16 A. Se også TfS 1996, 778 LSR vedrørende samme problemstilling.
 TfS 1995, 799 VLD. En skatteyder trak en check


text:
på 376.200 DEM eller 1.431.461 DKK på sit selskab, hvori han var eneanpartshaver, og han indsatte checken på sin konto i Jyske Bank i Hamburg. Checken blev senere overført til selskabets bankkonto i Schweiz. Skatteforvaltningen forhøjede hans skattepligtige indkomst med beløbet, som blev anset som maskeret udlodning. Skatteankenævnet stadfæstede ansættelsen og henviste til, at en over skatteyderen afsagt straffedom havde taget tilstrækkelig klar stilling til indkomstansættelsen, herunder at der forelå maskeret udbytte/udlodning. Landsretten tiltrådte ligesom tidligere Landsskatteretten , at beløbet var beskattet som maskeret udlodning for skatteyderen uanset, at kontoen i Schweiz var oprettet i selskabets navn og bl.a. henset til, at skatteyderen i selskabets kassekladde havde posteret beløbet som varekøb. Dommen i straffesagen (TfS 1991, 320 VLD) fandtes ikke at have taget stilling til unddragelsens betydning for afgørelsen af skattepligtig almindelig indkomst på en sådan måde, at skatteyderen var afskåret fra domstolsprøvelse af sine anbringender.
 TfS 1991, 16 ØLD. Ved udtræden af et revisorinteressentskab og påbegyndelse af ny revisionsvirksomhed udtog interessenten en større klientmasse end svarende til hans andel af interessentskabet. Der kunne ikke opnås enighed om betalingen herfor, hvorfor spørgsmålet blev undergivet voldgift. Omkostningerne ved voldgiftssagen blev betalt af et af interessenten stiftet anpartsselskab, og det blev gjort gældende, at udgiften vedrørte dettes interesser. Retten fandt, at sagsomkostningsbeløbet var en af SL § 4 omfattet indtægt for interessenten, idet omkostningerne alene påhvilede interessenten, der også i særlig grad havde haft interesse i voldgiftsagen. Afgørelsen blev indbragt for Højesteret og forligt den 22. november 1990. Anken blev hævet og interessenten anerkendte, at sagsomkostningsbeløbet skulle betales af ham personligt.
 I TfS 1985, 401 VLD blev et selskabs tilskud til opførelse af en ridehal tilhørende en klub, som selskabets hovedaktionær var formand for, kun i begrænset omfang anerkendt som en fradragsberettiget reklameudgift for selskabet, mens det resterende beløb blev anset som maskeret udbytte for hovedaktionæren.
 En eneanpartshaver og direktør blev anset skattepligtig som maskeret udbytte, af et tab som selskabet fik ved salg af en malerisamling til ham. Landsretten fandt, at der på grund af interessefællesskabet mellem parterne måtte stilles særlige krav til dokumentationen for at overdragelsen var sket på markedsvilkår, jf. TfS 1994, 530 VLD.
 Ved en børsintroduktion, der både omfattede nytegning af aktier og dele af de hidtidige aktionærers aktier, blev en del af de af selskabet afholdte udgifter til emissionsprovision, børsprospekt, annoncer og revision anset for udlodning til de hidtidige aktionærer, idet børsintroduktionen også var foretaget i disses interesse i forbindelse med ejerskifte, TfS 1990, 385 LSR.
 I TfS 1994, 641 LR blev hovedaktionæren efter en konkret vurdering udlodningsbeskattet ved selskabets aktietegning til overkurs i et ligeledes af hovedaktionæren domineret selskab. Se hertil TfS 1994, 631 LR hvor udlodningsbeskatning ikke gennemførtes. I TfS 1995, 803 LSR fandt Landsskatteretten , at der ikke var hjemmel til at gennemføre beskatning af den urealiserede værdistigning hos de pågældende aktionærer. Kursstigningen på aktierne opstod som følge af en kapitaludvidelse, der alene blev tegnet af selskabets moderselskab.
 TfS 2000, 184 HRD : Sagen drejede sig om, hvorvidt en skatteyder skulle beskattes af værdien


text:
af låneretten til rentefri lån, som et af ham ejet anpartsselskab havde oparbejdet, og som blev overført til ham. Højesteret fandt, at de overførte låneretter måtte anses som udlodning for skatteyderen og således indkomstskattepligtig for denne i medfør af LL § 16 A.
 TfS 1998, 119 HRD . Efter en skatteyders konkurs stiftedes selskab A med skatteyderens 3 mindreårige børn som stiftere, og skatteyderen blev ansat i selskabet. Senere stiftede A og en tredjemand et nyt selskab B, og A overdrog virksomheden til B. Endvidere stillede A skatteyderens arbejdskraft til rådighed for B, som betalte A for arbejdskraften. A købte endvidere 10 malerier af en kunstner samt ydede denne et lån på 20.000 kr. Højesteret lagde til grund, at skatteyderen havde den bestemmende indflydelse i A og B. Højesteret fandt, at den valgte konstruktion ikke var forbundet med en sådan realitet, at den kunne lægges til grund ved fastsættelsen af skatteyderens skattepligtige indkomst. De vederlag, som B betalte til A for skatteyderens arbejdskraft, var skattepligtige hos skatteyderen som vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold. Købet af malerierne og lånet til kunstneren kunne ikke anses som normale forretningsmæssige dispositioner for A, men skete i skatteyderens personlige interesse, og det godkendtes, at tilsvarende beløb var blevet ført til beskatning hos skatteyderen. I TfS 1999, 728 HRD fastslog Højesteret, at der kunne ske udlodningsbeskatning, jf. LL § 16 A, stk. 1, hvor en gave ydet af selskabet ikke har tilknytning til selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men alene er begrundet i selskabsejerens ideelle interesse. Højesteret bemærkede, at det selskab hvortil sponsorgaven var ydet, måtte anses som en erhvervsdrivende virksomhed, selv om selskabet i et vist omfang havde ydet økonomisk støtte og anden bistand til en lokal idrætsforening. Gaven kunne herefter ikke anses for ydet til almennyttige eller dermed ligestillede formål. Ydelsen havde endvidere ingen tilknytning til det givende selskabs erhvervsmæssige virksomhed, men var alene begrundet i eneanpartshaverens ideelle interesse i det modtagende selskabs virksomhed, hvor han var ulønnet direktør og bestyrelsesmedlem.
 I TfS 1999, 109 LSR havde skattemyndighederne anset aktieafgift afholdt af det modtagende selskab i forbindelse med en skattefri aktieombytning for maskeret udlodning, jf. LL § 16 A. Landsskatteretten fandt, henset til aftalefriheden med hensyn til fordelingen af aktieafgiften, at der ikke var påvist anden sædvane end efter den tidligere gældende børsstempellov, samt at parterne efter aktieafgiftslovens § 5, stk. 4, jf. lovbekendtgørelse nr. 644 af 27. august 1998 om afgift ved overdragelse af aktier m.v ., hæfter solidarisk for afgiftens betaling, at alene halvdelen af den betalte aktieafgift måtte anses for maskeret udlodning. (Kendelsen er indbragt for domstolene).
 I TfS 2000, 311 ØLD (appelleret) drev skatteyderen virksomhed gennem det sagsøgende anpartsselskab A, som han er ejer af, og han var desuden medejer af et andet anpartsselskab B. B købte i 1988 en ejendom, som blev finansieret ved optagelse af udlandslån i en bank. A deponerede i 1989 obligationer til en værdi af ca. 400.000 kr., ligesom skatteyderen indestod sammen med en medejer som selvskyldnerkautionist for lånet. Obligationerne blev i 1992 realiseret med henblik


text:
på nedbringelse af udlandslånet. Landsretten lagde til grund, at sikkerhedsstillelsen ikke havde været begrundet i en normal forretningsmæssig disposition i forhold til B, og at dette selskab ikke selv var i stand til at nedbringe lånet indenfor den af banken fastsatte frist. Ved indfrielsen af sikkerheden i form af obligationer tilførtes B et beløb på 391.515 kr. Herved blev skatteyderen fritaget for risikoen som selvskyldnerkautionist for et tilsvarende beløb. Landsretten fandt, at skatteyderen skulle beskattes af dette beløb som udbytte, og der var ikke fradragsret for det sagsøgende selskab for kurstab efter kursgevinstlovens regler.
 TfS 2000, 325 LSR : En bonusaftale mellem et produktionsselskab og salgsselskab, der var ejet af samme aktionærkreds (en moder og to sønner), blev ikke anset som forretningsmæssigt begrundet, og de af produktionsselskabet overførte beløb blev anset som ikke-fradragsberettigede tilskud til salgsselskabet. Der blev ikke givet medhold i et påberåbt forventningsprincip. Overførslerne til salgsselskabet blev samtidig anset som en begunstigelse af de to sønner på moderens bekostning i hendes interesse, idet moderen ejede en mindre andel af salgsselskabet end af produktionsselskabet. Moderen blev derfor beskattet som maskeret udlodning af 11 pct. af de overførte beløb svarende til forskellen i ejerandelene. Derimod fandtes der ikke grundlag for at beskatte sønnerne af maskeret udlodning, idet disse ikke havde realiseret nogen skattepligtig indkomst ved overførslerne.
 TfS 2000, 874 VLD: Skatteyderen var eneanpartshaver i et selskab, der i forbindelse med overdragelsen af selskabets virksomhed havde modtaget et gældsbrev på 910.644 kr. som delvist vederlag. Selskabet stiftede efterfølgende en fond og overdrog gældsbrevet som gave til fonden, hvorefter selskabet samme dag trådte i solvent likvidation. Skattemyndighederne havde anset den overdragne gave som maskeret udlodning til skatteyderen. Landsretten lagde til grund, at fonden måtte anses for at være af almennyttig og almenvelgørende karakter omfattet af § 83 i den dagældende anpartsselskabslov, og landsretten fandt det ikke godtgjort, at skatteyderen havde nogen økonomisk eller personlig interesse i ydelsen af gaven, som derfor ikke blev anset for at udgøre maskeret udlodning til skatteyderen.


text:
Skat.dk: Momsfritaget overskud - udlodning - ikke almennyttigt formål
 27 Jul 2011 07:27
 21 Jan 2011 11:21
 1. afdeling, 145/2008
 Overskud, udlodning, cafédrift, bardrift, koncertvirksomhed, velgørende, almennyttige, formål
 Foreningen H1 afholder hvert år H1, som er et momsfritaget arrangement. Sagen for Højesteret drejede sig om, hvorvidt foreningen kunne foretage udlodning af overskuddet fra festivalen til støtte af etableringen af projektet "H4" i H3.
 Etableringen af projektet "H4" i H3 indebar bl.a. en fortsættelse af den løbende drift af H3 som regionalt spillested med en forøget publikumskapacitet efter flytningen af det hidtidige regionale spillested H3 til den ombyggede bygning. Projektet indebar endvidere etablering af en natklub og af en café i en selvstændig bygning med åbent for alle dagligt og med almindeligt café-sortiment. Anvendelse af en del af overskuddet fra H1 2003 til etableringen af det nævnte projekt ville således bl.a. indebære økonomisk støtte til H3s momsbelagte løbende koncertvirksomhed, café- og bardrift m.v.
 Højesteret fandt, at de nævnte erhvervsmæssige aktiviteter indebar, at betingelserne for momsfritagelse efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 18, ikke var opfyldt, idet overskuddet ikke fuldt ud ville blive anvendt til velgørende eller på anden måde almennyttige formål.
 Højesteret tiltrådte derfor, at Fonden H1 ikke kunne anvende en del af de momsfritagne midler fra H1 2003 til etablering af projektet "H4". En af Foreningen H1 påberåbt direkte anvendelse af 6. momsdirektivs bestemmelser kunne ikke føre til et andet resultat.
 Landsretten var kommet til det samme resultat. (SKM2008.264.ØLR)
 Momssystemdirektivet artikel 132, stk. 1, litra o
 Den juridiske vejledning 2011-2 D.A.5.17.2
 Den juridiske vejledning 2011-2 D.A.5.21.1
 Per VaIsøe, Poul Søgaard, Jens Peter Christensen,Henrik Waaben og Lars Hjortnæs.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 17. afdeling den 18. februar 2008.
 Appellanten, Foreningen H1, har gentaget sin påstand.
 Foreningen H1 har gentaget sine anbringender og har subsidiært gjort gældende, at Skatteministeriet efter forvaltningsretlige principper for administrative praksisændringer vedrørende fortolkningsspørgsmål er afskåret fra en så væsentlig skærpelse af administrativ praksis, som ministeriets fortolkning af begrebet almennyttig i momslovens § 13, stk. 1, nr. 18, indebærer. Under alle omstændigheder kan skærpelsen i givet fald kun ske med virkning fra det tidspunkt, hvor den offentliggøres behørigt.
 Skatteministeriet har gentaget sine anbringender og har bestridt, at der er tale om en praksisændring.
 I den dagældende lovbekendtgørelse nr. 703 af 8. august 2003 om merværdiafgift (momsloven) § 4, stk. 1 hedder det således:
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 2, 6, 18 og 22, lyder således
 18) Varer og ydelser, der leveres i forbindelse med afholdelsen af velgørende arrangementer. Afgiftsfritagelse meddeles efter forudgående ansøgning til de statslige told- og skattemyndigheder. Som velgørende arrangementer anses arrangementer af kortere varighed, hvis overskud fuldt ud anvendes til velgørende eller på anden område almennyttige formål. Det er en betingelse for meddelelse afgiftsfritagelse, at leveringen sker for arrangørens regning og risiko, og at arrangøren ikke i øvrigt driver virksomhed med levering af tilsvarende varer og ydelser. Indsamling og salg af brugte varer af ringe værdi, der foretages af velgørende foreninger m.fl., fritages ligeledes for afgiften efter forudgående ansøgning


text:
til de statslige told- og skattemyndigheder. Det er en betingelse for meddelelse af afgiftsfritagelse, at den velgørende forening m.fl., ikke i øvrigt driver registreringspligtig virksomhed, og at salget udelukkende sker til registrerede virksomheder. Skatteministeren kan fastsætte nærmere regler for meddelelse af fritagelse.
 22) Varer og ydelser, der leveres af almenvelgørende eller på anden måde almennyttige foreninger m.fl. i forbindelse med afholdelsen af aktiviteter, under forudsætning af at fritagelsen ikke vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning. Det er en betingelse, at overskuddet fuldt ud anvendes til foreningens eget formål, samt at overskuddets anvendelse på anmodning af de statslige told- og skattemyndigheder kan dokumenteres. Levering af varer og ydelser af forretningsmæssig karakter er ikke omfattet af fritagelsen."
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 2, 6 og 18, fik i det væsentlige deres nugældende udformning ved lov nr. 375 af 18. maj 1994 om ændring af lov om merværdiafgift (momsloven). I lovforslagets almindelige bemærkninger hedder det bl.a. (Folketingstidende 1993-94, tillæg A, sp. 4363):
 "Der foreslås en generel revision af merværdiafgiftsloven (Momsloven). Lovrevisionen er forberedt af en arbejdsgruppe under Skatteministeriet med deltagelse af repræsentanter for advokat- og revisororganisationerne m.fl.
 Arbejdsgruppen har efter sit kommisorium haft til opgave at overveje en generel teknisk revision af merværdiafgiftsloven. Arbejdsgruppen har herunder skullet sammenholde loven med EFs momsdirektiver for at revurdere direktivernes gennemførelse i loven.
 Gruppen har endvidere skullet vurdere den gældende lovs struktur og udformning med henblik på ændringer, som kunne gøre loven mere overskuelig og enkel at arbejde med."
 I det nævnte lovforslags specielle bemærkninger til den foreslåede § 13 hedder det bl.a. (Folketingstidende 1993-94, tillæg A, sp. 4388):
 "Fritagelserne er fastsat i overensstemmelse med 6. momsdirektiv og svarer til direktivets artikel 13 om afgiftsfritagelser i indlandet"
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 22, blev indføjet i loven ved lov nr. 291 af 15. maj 2002. I lovforslagets almindelige bemærkninger hedder det bl.a. (Folketingstidende 2001-02, tillæg A, s. 3276):
 "Den nye bestemmelse om momsfritagelse for almenvelgørende foreninger, som regeringen nu foreslår, har baggrund i bestemmelsen om momsfritagelse i 6. momsdirektivs art. 13 (A)(1)(o) (Rådets direktiv nr. 77/388/EØF (EF-tidende 1977, L. 145, side 1) som senest ændret ved rådsdirektiv 2001/4/EF) om fritagelser til fordel for visse former for virksomhed af almen interesse. Ifølge art. 13 (A)(1)(o) er det en udtrykkelig betingelse, at fritagelsen ikke må kunne fremkalde konkurrencefordrejning. Betingelserne for anvendelse af de gældende regler i momslovens § 13, stk. 1, nr. 18 om momsfritagelse for velgørende arrangementer er fastsat for at hindre, at fritagelsen vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning, idet § 13, stk. 1, nr. 18 ligeledes har baggrund i 6. momsdirektivs art. 13 (A)(1)(o)."
 I det nævnte lovforslags specielle bemærkninger til den foreslåede § 13, stk. 1, nr. 22, hedder det bl.a. (Folketingstidende 2001-02, tillæg A, s. 3283):
 "Som eksempler på almenvelgørende eller på anden måde almennyttige formål kan nævnes amatøridrætsarbejde, sygdomsbekæmpelse, forebyggende børne- og ungdomsforsorg, u-landshjælp samt kirkeligt arbejde. Det er bredden i overskuddets anvendelse, der er afgørende for, om overskuddet kan anses for at blive anvendt til almennyttige formål. Overskuddet skal med andre ord komme en


text:
videre kreds af personer til gode."
 6. momsdirektiv (77/388/EØF) artikel 13, A, stk. 1, litra h, n) og o), lyder således:
 "A. Fritagelser til forde1 for visse former for virksomhed af almen interesse
 Med forbehold af andre fællesskabsbestemmelser fritager medlemsstaterne på betingelser, som de fastsætter for at sikre en korrekt og enkel anvendelse af nedennævnte fritagelser, og med henblik på at forhindre enhver mulig form for svig, unddragelse og misbrug:
 h) tjenesteydelser og levering af goder med nær tilknytning til beskyttelse af børn og unge, som præsteres af offentligretlige organer eller andre organer, der er anerkendt af den pågældende medlemsstat som foretagender af almennyttig karakter.
 n) visse kulturelle tjenesteydelser og levering af goder i nær tilknytning hertil, der præsteres af offentligretlige organer eller af andre kulturelle organer, som er anerkendt af den pågældende medlemsstat;
 o) tjenesteydelser og levering af goder, der præsteres af organer, hvis transaktioner er fritaget i overensstemmelse med litra b), g), h), i), l). m) og n), i forbindelse med indsamlingsarrangementer, der foretages til egen fordel, under forudsætning af at denne fritagelse ikke vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning. Medlemsstaterne kan indføre enhver nødvendig begrænsning navnlig med hensyn til antallet af de arrangementer eller størrelsen af de indkomne beløb, for hvilke der kan meddeles fritagelse."
 De pågældende litra er nu med visse ændringer erstattet af tilsvarende litra i artikel 132 i direktiv 2006/112/EF om det fælles merværdiafgiftssystem.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 18, giver mulighed for momsfritagelse for ellers momspligtig levering af varer og ydelser i forbindelse med et arrangement på betingelse af bl.a., at overskuddet fra arrangementet fuldt ud anvendes til velgørende eller på anden måde almennyttige formål.
 Etableringen af projektet "H4" (H3) indebar bl.a. en fortsættelse af den løbende drift af H3 som regionalt spillested med en forøget publikumskapacitet eller flytningen af det hidtidige regionale spillested H3 til den ombyggede bygning. Projektet indebar endvidere etablering af en natklub og af en café i en selvstændig bygning med åbent for alle dagligt og med almindeligt café-sortiment. Anvendelse af en del af overskuddet fra H1 2003 til etableringen af det nævnte projekt ville således bl.a. indebære økonomisk støtte til H3s momsbelagte løbende koncertvirksomhed, café- og bardrift mv.
 Højesteret finder, at de nævnte erhvervsmæssige aktiviteter indebærer, at betingelserne for momsfritagelse efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 18, ikke er opfyldt, idet overskuddet ikke fuldt ud ville blive anvendt til velgørende eller på anden måde almennyttige formål, jf. herved også § 13, stk. 1, nr. 22.
 Højesteret tiltræder derfor, at Foreningen H1 ikke kan anvende en del af de momsfritagne midler fra H1 2003 til etablering af projektet "H4".
 Højesteret finder, at den af Foreningen H1 påberåbte direkte anvendelse af 6. momsdirektivs bestemmelser ikke kan føre til et andet resultat.
 Det er ikke godtgjort, at skatternyndighedernes afgørelse i sagen er udtryk for en praksisændring.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Foreningen H1 betale 50.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Salg af goodwill - eget selskab - forpagtningsaftale - overdragelse af virksomheden
 30 May 2007 09:41
 09 May 2007 09:44
 1. afdeling, 388/2005
 Salg, goodwill, eget, selskab, overdragelse, hele, erhvervsvirksomhed, godkendelse, videresalg, ejendomsforbehold, forpagtningsaftale, hjemvisning
 Ved aftale af 31. januar 1993 solgte A goodwill i en revisionsvirksomhed til et selskab, som han selv ejede. Skattemyndighederne havde anset det aftalte vederlag for goodwill'en på kr. 1,5 mio. som maskeret udlodning til A.
 Med henvisning til indholdet og ordlyden af overdragelsesaftalen, fandt landsretten, at der var tale om særskilt overdragelse af goodwill. Landsretten fandt ikke, at A havde godtgjort, at overdragelsen til selskabet omfattede hele revisionsvirksomheden. I forlængelse heraf bemærkede landsretten, at det følger af retspraksis, at et vederlag modtaget under disse omstændigheder ikke kan anses som vederlag for afståelse af goodwill, der kan begrunde skattefrihed.
 Landsretten henviste også til, at det udtrykkeligt fremgik af overdragelsesaftalen, at selskabets eventuelle videresalg af goodwill'en skulle godkendes af A. På den baggrund fandt landsretten, at der ved overdragelsesaftalen ikke skete et reelt salg af goodwill.
 Højesteret anførte, at overdragelsesaftalen skulle ses i sammenhæng med en forudgående forpagtningsaftale, hvorved virksomheden havde været bortforpagtet til selskabet. Som følge heraf fandt Højesteret, at salget til selskabet ikke blot omfattede goodwill men også de øvrige formuegoder, som A forudgående havde bortforpagtet til selskabet. Der var således ikke tale om særskilt salg af goodwill.
 Højesteret fandt endvidere, at overdragelsesaftalens bestemmelser om As godkendelse af selskabets videresalg måtte forstås således, at godkendelsesbeføjelsen forudsatte, at selskabet ikke havde betalt købesummen fuldt ud til A. Under henvisning hertil fandt Højesteret, at godkendelsesbeføjelsen ikke indebar, at der ikke var sket et endeligt salg til selskabet.
 Da der efter de for Højesteret forelagte oplysninger ikke var grundlag for at fastslå, at den solgte goodwill ikke repræsenterede nogen værdi, tog Højesteret As påstand om hjemvisning til følge.
 Ligningsvejledningen 2007-2 E.I.4.1.1
 Ligningsvejledningen 2007-2 E.I.4.1.1.1
 Torben Melchior, Per Walsøe, Niels Grubbe, Thomas Rørdam og Michael Rekling
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 18. afdeling den 9. september 2005.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere:.
 I forpagtningsaftalen af 1. januar 1992 er anført bl.a.
 H1 ApS ... i det følgende kaldet Forpagter og Revisionsfirmaet H2 ... i det følgende kaldet Bortforpagter, er enige om følgende forhold som udgangspunkt for indgåelse af nærværende forpagtningsaftale:
 Bortforpagter er ejer i det nævnte geografiske område af klienter (kunder) (good-will), arkiver, arbejdspapirer, programmer, filer og systemer nævnt i nærværende aftale.
 bortforpagter ligeledes er ejer af nytilkomne klienter/kunder, og hvilke forpagteren ikke kan medtage ved ophør af forpagtningen.
 Fra 3. januar 1992 giver Bortforpagter Forpagter ret til at anvende navnet "H1", og som der i 1991 er givet midlertidig tilladelse til at få registreret hos Erhvervs- & Selskabsstyrelsen, de varemærker (Logo'er) samt bifirmaer, der er opført i bilag 1, ligesom Bortforpagter bortforpagter det af Revisionsselskabet H3X ApS indtil 31. december 1991 drevne og forpagtede revisionsfirma i Danmark til Forpagter. Forpagtningen har ligeledes sin start den 3. januar 1992.
 Klientliste/Kundeliste med oplysning om/klienters/kunders navn, adresse, telefonnr., klienter, m.v. vedhæftes nærværende aftale som


text:
bilag 2.
 Bortforpagter forpligter sig til at yde Forpagter følgende assistance, så længe aftalen er i kraft:
 b) Særlige forhold
 Bortforpagter vil give Forpagter gratis oplæring i forretningssystemer og metoder og overlade Forpagter alle eksisterende arkiver og kartoteker inkl. klientkartoteker, klientarkiver, tidligere og indeværende års arbejdspapirer, databaser, systemer, filer, programmer, korrespondance med klienter/kunder, emner, aftaler m.v. klientkartoteker, klientarkiver, tidligere og indeværende års arbejdspapirer, databaser, systemer, filer, programmer, korrespondance med klienter/kunder, emner, aftaler m.v.
 Forpagteren har ikke forkøbsret til det forpagtede i forpagtningsperioden.
 Bortforpagter kan sælge den bortforpagtede virksomhed til 3. mand.
 Sælger bortforpagter til forpagter, overtager forpagter arkiver og materialer, der er anført i nærværende aftale, som ved forpagtningens begyndelse overdrages til forpagter, som sin ejendom.
 Såfremt aftalen ophører, er Forpagter forpligtet til
 tilbagelevere alt udleveret materiale, herunder alle eksisterende kartoteker inkl.
 klientkartoteker, klientarkiver, tidligere og indeværende års arbejdspapirer, databaser, systemer, filer, programmer, korrespondance med klienter/kunder, emner, aftaler arkiver, kartoteker, databaser, korrespondance m.v.
 bistå Bortforpagter med at få overført firmatelefoner, lejemål m.v. til Bortforpagter eller dennes evt. nye forpagter.
 I overdragelsesaftalen af 31. Januar 1993 er yderligere anført bl.a.:
 I tilfælde af køberens misligholdelse af kontrakten, har sælgeren, hvis køberen ikke betaler restgælden med renter og omkostninger inden 7 dage efter, at påkrav er afsendt i anbefalet brev til køberen, ret til i henhold til tagne ejendomsforbehold uden en umiddelbar fogedforretning at tilbagetage klientmassen, arbejdspapirer, PC-programmer m.v. og overtage lejemålene og telefonerne samt alle de øvrige til køberen knyttede rettigheder."
 Der er for Højesteret fremlagt en allonge af 14. februar 1993 til overdragelsesaftalen.
 Til brug for Højesteret har A supplerende forklaret bl.a., at han den 1. januar 1992 bortforpagtede virksomheden til H1 ApS i forbindelse med, at han fik et antal af PJs breve fra advokater, der rejste krav om erstatning, og fra flere kunder, der ikke havde fået afleveret selvangivelser til tiden. Forpagtningen til H3 ApS blev ophævet og pr. 1. januar 1992 overført til H1 ApS, hvilket fremgår af forpagtningsaftale af 1. januar 1992. Hele virksomheden blev solgt til H1 ApS, tidligere Revisionsselskabet H1X.
 Efter salget blev der fortsat drevet revisionsvirksomhed frem til 2000, hvor selskabet blev lukket, da han fik helbredsmæssige problemer. Han fik tilkendt førtidspension. I dag driver han meget lidt revisionsvirksomhed i selskabsform, idet det tilpasses pensionen. Kunderne i H1 ApS faldt bort, nogle døde og andre skiftede revisor bl.a. på grund af, at selskaberne blev solgt til udlandet. Selskabet lukkede omkring 2000.
 Det fremgår af landsrettens dom, at han skulle have købt 2 revisionsselskaber i 1976. Det er ikke korrekt. Det ene selskab var en datavirksomhed. Datavirksomheden, G1 Data, som han købte af VN, blev solgt ved salgsaftale af 17. juni 1992. Da virksomheden blev solgt til G2 DataService ApS, var han ikke ejer af G2 DataService ApS.
 Landsskatterettens afgørelse vedrørende dette salg blev indbragt for landsretten. Han hørte ikke noget i et stykke tid. Han havde et forløb, hvor han tog mange piller på grund af sin sygdom, og han kan ikke huske meget fra perioden. Landsretten har oplyst, at denne sag er


text:
afsluttet, men kunne ikke oplyse hvorfor, da sagen var arkiveret. Så han ved ikke, hvad der er sket med sagen.
 Han blev i juni 1986 påkørt af en lastbil, hvorefter det ene ben blev længere end det andet. Han blev dårligere og dårligere. I sommeren 1990 kunne han pludselig ikke gå på vej til kontoret. Der blev foretaget forskellige undersøgelser, herunder en scanning. Der blev konstateret en diskosprolaps. Han blev behandlet herfor frem til sommeren 1992, men var fortsat meget medtaget. Efter yderligere undersøgelser blev det konstateret, at han ikke havde nogen diskosprolaps, men derimod en hofteskade. Han blev opereret første gang omkring den 24. november 1992, men hoften gik af led, inden han kom hjem. Herefter blev han omopereret 2 gange. Han var meget medtaget. Under genoptræningen med en fysioterapeut røg hoften i den anden side. Han blev dårlig op til nytår og fik nytårsaften en blodprop. Han blev gjort opmærksom på, at der var risiko for flere blodpropper, og fik besked på "at ordne det, der skulle ordnes". Det var derfor, at han solgte revisionsvirksomheden.
 Datavirksomheden blev solgt året før, bl.a. fordi lægerne havde forbudt ham at arbejde så meget, som han gjorde. Han arbejdede op til 3.500-3.700 timer om året. Der blev lavet en del aftaler og udstedt en række fuldmagter, således at andre kunne disponere for ham, hvis han ikke selv kunne. Han skulle opereres igen i hoften i den anden side i maj/juni 1993. Det kunne ikke lade sig gøre, da han var for medtaget. I sommeren 1994 blev hoften i den anden side opereret. I november 1997 faldt han, og hospitalet konstaterede bl.a. lårbensbrud. Efter dette havde han ikke kræfter i højre ben, og han har ikke fået det siden. Det bekræfter ham i, at dispositionen i januar 1993 var rigtig. Hertil er han i 1999 blevet blind på det venstre øje.
 Efter blodproppen i december 1992 blev han nødsaget til at overveje, hvad der skulle ske med virksomhederne. Lægerne havde henstillet dette til ham. Revisionsvirksomheden blev gjort klar til salg ved foreløbig aftale pr. 31. januar 1993. En god ven, ML, hjalp ham med at lave aftalen, der skulle laves hurtigt. De var enige om at rette aftalen til efterfølgende. De skulle have brugt en kopi af aftalen med VN, men A vidste ikke, hvor den var, og han kunne ikke komme på arkivet, fordi han sad i kørestol. De lavede en foreløbig aftale, så man kunne komme videre ved enten at sælge hele selskabet eller sælge aktiviteterne ud af selskabet. Man gik væk fra forpagtning af aktiviteterne, da det ville kunne virke uoverskueligt for en eventuel køber. Den 1-årige konkurrenceklausul bør ikke tillægges så stor betydning, da køber ville skulle afgøre omfanget af konkurrenceklausulen.
 Han var ikke, som anført i landsrettens dom, ejer af nogen edb-systemer. G2 Dataservice ApS havde købt en pakkeløsning hos G3 Data i 1992. Lejemålet i ... overtog H3 ApS senere og ikke som anført i landsrettens dom i 1972. Ligeledes var det også telefonnummeret fra ..., der


text:
blev overdraget. Udestående fordringer var overdraget fra H1 ApS til et factoringselskab, der havde været ejet af hans ægtefælle siden 1985. Det var H3 ApS, der dengang hed Revisionsselskabet H3X, der solgte Volvoen til H1 ApS. H1 ApS indtrådte i lejeaftalen vedrørende driftsmidlerne, som var indgået med G2 DataService ApS og H3 ApS.
 Efter overdragelsesaftalen af 31. Januar 1993, hvor der skulle betales 1,5 mio. kr., blev der alene betalt for goodwill, da andre aktiver i selskabet enten var lejede eller forpagtede. Af andre aktiver var der kun klienter, revisionssystemer, arbejdspapirer og gammelt arkivmateriale tilbage. Inventar var lejet via G2 DataService ApS. 10 stk. tilbageværende inventar blev overdraget uden beregning, hvilket fremgår af allongen af 14. februar 1993.
 Det er ikke korrekt, at han tog sig af administrationen i selskabet. Han var daglig leder. Det administrative arbejde udførtes af andre i H3 ApS og H1 ApS. Han var sjældent i ..., og andre måtte nødvendigvis have forskellige funktioner. Der blev ikke overdraget medarbejdere fra H3 ApS ved salget til H1 ApS, da det ikke ville være hensigtsmæssigt af hensyn til prisen ved eventuelt videresalg. Der var omkring 7 medarbejdere hos H3. Det var 2 registrerede revisorer med deponerede registreringer, der passede det daglige revisionsarbejde. Han havde dog stadig en del kontakt til klienterne, der kontaktede ham privat. Han havde også møder hjemme med klienterne. Han havde hjemme et dagligt møde med en af de registrerede revisorer og flere daglige telefonsamtaler. Alle større problemer varetog og dikterede han selv. Det var kun almindelig bogføring og små daglige regnskabsproblemer, der blev foretaget af de to registrerede revisorer. Alle regnskaber skulle underskrives af ham.
 Det er ikke korrekt, som det fremgår af landsrettens dom, at bogføring udførtes af revisionsvirksomheden. Revisionsvirksomheden foretog alene dataindtastning. Bogføring og databehandling blev foretaget af G2 Dataservice ApS. Oprindeligt var revisorer ikke momsregistrerede, så de lavede eget servicebureau for at kunne afløfte momsen. Da de blev momspligtige, søgte han om at lave en fusion af H1 ApS og G2 Dataservice ApS. Dette ville dog udløse beskatning af goodwill.
 Baggrunden for allongen af 14. februar 1993, der er lavet af ML, var, at der ikke var sammenhæng mellem de små selskaber. Det var ikke tanken, at A fortsat skulle drive disse videre. For at undgå en masse diskussioner omkring de små selskaber, påtog de sig alle en konkurrenceklausul og en klausul om, at de skulle acceptere krav herom fra en eventuel køber. Herudover havde man fundet aftalen med VN. Man havde kopieret teksten vedrørende bankgaranti, så A var sikker på at få sine penge. Perioden i konkurrenceklausulen blev ændret til 7 år, da det var en passende periode, og der så var en ens linje. Køber vil dog stadig kunne bestemme dette. Allongen var mere gennemtænkt og omfattede alle selskaber, hvor aftalen af 31. januar 1993 var blevet lavet hurtigere.
 Ved forrpagtningsaltalen af 1. januar 1992 bortforpagtede A sit personligt drevne revisionsfirma til H1 ApS. Det fremgår bl.a. af aftalen, at A "er ejer ... af klienter (kundere (good-will), arkiver,


text:
arbejdspapirer, programmer, filer og systemer nævnt i nærværende aftale", ligesom A "er ejer af nytilkomne klienter/kunder". Det fremgår af aftalens punkt 4, at hvis A sælger til H1 ApS, overtager dette selskab som sin ejendom de arkiver og det materiale, der er nævnt i aftalen.
 Ved overdragelsesaftalen af 3l. januar 1993 solgte A for en købesum på 1,5 mio. kr. til H1 ApS sin "klientmasse/kundemasse (goodwill) som p.t. er bortforpagtet til køber, og som er den revisionsvirksomhed køber p.t. driver". Endvidere medfulgte retten til at bruge navnet "H1" og det til navnet knyttede logo. I aftalens § 7 hedder det bl.a., at A i tilfælde af købers misligholdelse - for så vidt køber ikke betaler restgælden med renter og omkostninger - har ret til "at tilbagetage klientmassen, arbejdspapirer, PC-programmer m.v. og overtage lejemålene og telefonerne samt alle de øvrige til køberen knyttede rettigheder."
 Højesteret finder, at overdragelsesaftalen i sammenhæng med forpagtningsaftalen indebærer, at salget til H1 ApS ikke blot omfattede goodwill, men også de øvrige formuegoder, som A havde bortforpagtet til selskabet. Der var således ikke tale om særskilt salg af goodwill.
 Højesteret finder endvidere, at overdragelsesaftalens § 3, sidste afsnit, om As godkendelse af videresalg og om betaling af ejerskifteafdrag må forstås således, at godkendelsesbeføjelsen forudsætter, at købesummen ikke er fuldt ud betalt. Godkendelsesbeføjelsen indebærer således ikke, at der ikke er sket et endeligt salg til H1 ApS.
 Der er ikke efter de for Højesteret forelagte oplysninger grundlag for at fastslå, at den solgte goodwill ikke repræsenterede nogen værdi.
 Højesteret tager herefter As påstand om hjemvisning til følge.
 Ved fastsættelsen af sagsomkostninger er der taget hensyn til, at A for landsret og Højesteret har betalt i alt 22.110 kr. i retsafgift.
 Skatteministeriet skal anerkende, at As skattepligtige og personlige indkomst for indkomståret 1993 hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 150.000 kr. til A.


text:
Aktieprogram hos betalingstjenesten Nets har mødt heftig kritik fra politikere og fra den øvrige finanssektor. Men aktieprogrammet er blevet misforstået, siger formanden for Nets.
 Boligejeres advokat: Højesteret har skruet på aftalelov for at godkende bidragsforhøjelser
 Det er en ærgerlig advokat, Christian Dahlager, der onsdag har taget imod Højesterets dom, der gav realkreditinstitutterne medhold i, at de havde ret til at hæve bidragssatserne for en række boligejere. Men han hæfter sig ved, at Højesteret i sin dom faktisk fastslår, at bidragsforhøjelserne ikke er direkte forenelige med aftaleloven.
 Forbrugerrådet om højesteretsdom: Ny lovgivning er nødvendig for at sikre konkurrencen
 Realkreditinstitutternes sejr over boligejerne med onsdagens dom i Højesteret, viser ifølge Forbrugerrådet Tænk, at der er behov for lovgivning for at beskytte forbrugerne og sikre konkurrencen.
 Det er ikke kun bankerne, som sætter større miljøkrav til rederierne. Også kunder og investorer er begyndt at stille større krav, lyder det fra flere store rederier såsom Golden Ocean og Eagle Bulk over for ShippingWatch.
 Da tre andre pengeinstitutter i 2015 forlod den vestjyske stationsby Ulfborg, rykkede Sparekassen Thy ind. I dag er medarbejderantallet mere end fordoblet og sparekassen er netop rykket i nye lokaler, hvor en af de tidligere banker holdt til.
 MP Pension ekskluderer brasiliansk mineselskab
 Efter en række ulykker har MP Pension presset på for at få gennemført ændringer hos det brasilianske mineselskab Vale. Men nu trækker pensionsselskabet endelig stikket og ekskluderer selskabet fra sin investeringsliste.
 Digital chef til etablerede finanshuse: Skil jer ud med nyt design
 Finanssektorens produkter er temmelig ens, og derfor giver det forretningsmæssig god mening at adskille sig i den måde, som man præsenterer dem på. Det mener digital chef Tim Frank Andersen, der langer ud efter bankernes design af netbanker.
 Toplobbyist: Andre brancher er misundelige på finanssektorens vilkår på Christiansborg
 NÅR FINANSSEKTOREN LOBBYER: I et interview med FinansWatch fortæller Mads Rørvig, toplobbyist for Finans Danmark, om finanslobbyens udfordringer efter Folketingsvalget og forklarer, hvordan interesseorganisationen konkret arbejder med at sætte sig igennem på Christiansborg.
 Fransk finanskoncern opfordrer sektoren til at forny sig
 Selvom fintechselskaberne endnu ikke for alvor har formået at rykke meget rundt på markedsandele i finanssektoren, i hvert fald herhjemme, er budskabet fra fransk finanskoncern, at selskaberne skal ”forstyrre” deres egen forretning. Ellers gør andre det.
 Realkreditselskab glæder sig over sejr i principiel sag om bidragsforhøjelser
 Hos Totalkredit glæder man sig over at have sejret i Højesteret over boligejere, der var utilfredse med deres bidragsforhøjelser. Men sagerne har gjort indtryk, lyder det fra Totalkredits direktør, Camilla Holm.
 Boligejere taber sag i Højesteret
 En række boligjere har tabt en principiel sag om bidragsforhøjelser i Højesteret, som dermed har stadfæstet landsrettens dom fra sidste sommer.
 Særskat på bankerne er ikke et tabt slag endnu – lobbyisterne har mere krudt i bøssen
 Tag dine investeringer med i overvejelserne når du stemmer
 The second largest asset manager in the Nordics expects businesses to be affected by new EU standards for defining sustainable economic activities.
 PFA udnævner ny kundetillidsmand efter pensionering
 En ny kvinde skal se PFA efter i sømmene på vegne


text:
af kunderne.
 Familien fik ATP-chef til at afvise topjob: Men nu er baglandet med på idéen
 Mens han har varmet stolen som øverste direktør i ATP, har både Bo Foged og hans familie vænnet sig til tanken, om at han kunne være øverste chef i Danmarks største pensionskasse.
 Ny titel: Viceadministrerende direktør og finansdirektør
 Kasper A. Lorenzen
 Ny titel: Group Chief Investment Officer, koncerninvesteringsdirektør
 Ny arbejdsgiver: PFA
 David Heick-Poulsen
 Ny titel: Filialdirektør, Gentofte
 Industriens Pension har fundet sin nye risikochef hos AP Pension, efter at den hidtidige stoppede i foråret efter en mindre organisationsændring.
 Efter mange år i centraladministrationen ligger der nye udfordringer og venter for ATP's nye nummer to, Martin Præstegaard.
 Finanstjeneste med Danske Bank i ryggen vokser ud af iværksættermiljø
 Nordea Asset Management finder ny chef til investeringsenhed i egne række
 Swedbank's bestyrelsesformand, Göran Persson, håber at have fundet bankens næste topchef i slutningen af efteråret.
 En aktiv indsats hos Codan og Herning Turist har sænket busselskabets skadesantal markant.
 Amatørmusikere kan nu få samme instrumentforsikring som verdensstjernerne
 En aftale mellem forsikringsselskab og amatørforening sikrer amatørerne adgang til forskring.
 Den amerikanske centralbanks tidligere næstformand frygter, at et genvalg af Trump som præsident kan ødelægge centralbankens uafhængighed.
 FW PODCAST: Socialdemokraternes forslag om et samfundsbidrag på 1,5 mia. kr. årligt fra bankerne ligner en tabt sag. Men politikerne er også under pres - nye skatter kan ramme helt skævt. Tidligere cheflobbyist og kommunikationsdirektør for Finans Danmark fortæller i denne FinansWatch Podcast, hvordan brancheorganisationen arbejder med at påvirke politikerne på Christiansborg.
 Det Økonomiske Råd foreslår en oprydning i de mange regler og undtagelser i beskatningen af kapitalindkomster. Dansk Industri byder forslaget velkommen og ser gerne, at den kommende regering nedsætter et ekspertudvalg.
 ATP-formand om internt valg: "Når den konstituerede i stillingen gør det rigtig godt er barren stille og roligt blevet løftet"
 Direktør-valget af den interne kandidat i Bo Foged skal ikke ses som, at der ikke var andre muligheder, men at han har gjort det godt som konstitueret, fortæller Torben M. Andersen, formand for ATP. Den tidligere direktørs afgang har spøgt i rekrutteringsprocessen.
 Efter bankers nye miljøkrav: Rederier mærker også pres fra kunderne (17:24)
 Manden bag udskældt aktieprogram fra Nets kalder kritikken en misforståelse (17:08)
 Banker trak sig ud – nu oplever lokal sparekasse succes (16:32)
 Forbrugerrådet om højesteretsdom: Ny lovgivning er nødvendig for at sikre konkurrencen (15:37)
 MP Pension ekskluderer brasiliansk mineselskab (15:08)
 Boligejeres advokat: Højesteret har skruet på aftalelov for at godkende bidragsforhøjelser (14:30)
 Tidligere svensk statsminister bliver formand for Swedbank (14:22)
 Digital chef til etablerede finanshuse: Skil jer ud med nyt design (14:05)
 Ny Swedbank-formand klar til oprydning: Vi vil komme igennem anklager (13:13)
 Fransk finanskoncern opfordrer sektoren til at forny sig (13:11)
 Realkreditselskab glæder sig over sejr i principiel sag om bidragsforhøjelser (12:45)
 Boligejere taber sag i Højesteret (12:06)
 Amatørmusikere kan nu få samme instrumentforsikring som verdensstjernerne (11:56)
 Toplobbyist: Andre brancher er misundelige på finanssektorens vilkår på Christiansborg (11:55)
 PFA udnævner ny kundetillidsmand efter pensionering (11:25)
 Tidligere Fed-næstformand: Trump-genvalg vil ramme Feds uafhængighed (11:21)
 Britisk hedgefond stopper


text:
13 Sep 2013 09:44
 28 Jun 2013 14:02
 SKM2013.652.BR
 Retten i Aalborg, BS 2-1423/2012
 Udlejning, håndværkere, falske, fiktive, fakturaer, maskeret, udbytte, identitet
 A ejede nogle selskaber, der drev virksomhed med udlejning af håndværkere.
 Nogle af håndværkerne havde hans selskaber indlejet fra tredjemand. Selskaberne betalte tredjemanden sort, ligesom selskabernes håndværkere delvist blev aflønnet sort.
 De sorte betalinger blev gennemført på den måde, at A udstedte falske fakturaer til selskaberne, og betalingerne ifølge disse fakturaer videregav han til tredjemanden, og de håndværkere, der var ansat i hans selskaber.
 Bl.a. fordi der ikke forelå oplysninger om identiteten af dem, der havde modtaget de sorte betalinger, fandt retten, at A ikke havde godtgjort, at der havde været afholdt fradragsberettigede lønudgifter. Den omstændighed, at det under en straffesag mod A om samme forhold var blevet lagt til grund, at der havde været afholdt sorte lønninger, kunne ikke føre til et andet resultat.
 Den juridiske vejledning 2013-2 A.B.5.2
 Sagen drejer sig om, hvorvidt sagsøgeren, A, har krav på, at der i forbindelse med forhøjelse af hans aktieindkomst med maskeret udbytte tages højde for udgifter til lønninger, der er afregnet sort, som fradragsberettigede udgifter.
 A har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at sagen hjemvises til SKAT til fornyet behandling, for så vidt angår forhøjelsen af A ́s aktieindkomst med maskeret udbytte fra H1 A/S vedrørende indkomstårene 2005 2.787.193 kr. 2006 5.304.487 kr. og 2007 270.029 kr.
 Sagen er anlagt den 10. juli 2012.
 Denne dom indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a, stk. 2, men indeholder dog blandt andet en gengivelse af den forklaring, der er afgivet under hovedforhandlingen.
 Den 18. april 2012 afsagde Landsskatteretten kendelse i sagen.
 Det hedder i Landsskatterettens begrundelse vedrørende blandt andet det forhold, der er omtvistet under denne retssag:
 Bevisbyrden for, at der er afholdt udgifter til sort løn, påhviler som udgangspunkt klageren.
 Efter en konkret vurdering af de foreliggende oplysninger er det ikke dokumenteret eller tilstrækkelig sandsynliggjort, at der har været afholdte udgifter til sorte lønninger på 1.498.061 kr. i forbindelse med de af klageren udstedte udgiftsbilag, ligesom det endvidere ikke er sandsynliggjort, at der har været afholdt skønnede udgifter på 157.818 kr. ud af den udeholdte omsætning på henholdsvis 425.194 kr. i 2006 og 125.173 i 2007, hvorfor det er med rette, at klageren er blevet beskattet som maskeret udlodning af beløbene inkl. moms i henhold til ligningslovens § 16 A, stk. 1. Det er herved ikke tilstrækkelig sandsynliggjort, at klageren har afholdt udgifter til løn udover de lønudgifter, som allerede er selvangivet i selskabernes årsregnskaber.
 Der er ved afgørelsen henset til, at der fra klagerens side alene er fremlagt en opgørelse over udgifter til sorte lønninger, baseret på skøn. Klageren har således hverken villet oplyse navn på underleverandøren eller på de medarbejdere, som angiveligt skulle have modtaget de sorte lønninger, hvorefter SKAT ikke har kunnet få verificeret, om der er afholdt udgifter til sorte lønninger, herunder eventuelt størrelsen heraf, jf. SKM2011.209.HR. Det bemærkes i den forbindelse, at der ikke er fremlagt timesedler


text:
eller andet, der sandsynliggør klagerens påstand om afholdte udgifter til sorte lønninger, hvorfor det er med rette, at klageren er skattepligtig som maskeret udlodning af beløbene på henholdsvis 887.732 kr. i 2004, 3.327.742 kr. i 2005, 5.305.487 i 2006 og 270.029 kr. i 2007, jf. ligningslovens § 16 A, stk. 1.
 Det forhold, at der i straffesagen, som i øvrigt blev behandlet som en tilståelsessag, er givet medhold i de påståede skønnede udgifter til sorte lønninger, ændrer ikke herpå, jf. SKM2011.209.HR.
 Ved Vestre Landsrets ankedom af 21. juni 2011 [SKM2013.660.VLR red.SKAT], der stadfæstede byretsdom af 18. marts 2011, blev A på baggrund af sin tilståelse dømt for særlig grov skattesvig, jf. straffelovens § 289, stk. 1, jf. skattekontrollovens § 13, stk. 1, for særlig grov momssvig, jf. straffelovens § 289, stk. 1, jf. momslovens § 81, stk. 3, og for dokumentfalsk, jf. straffelovens § 171. A blev ved dommen idømt fængsel i 1 år 3 måneder samt en tillægsbøde på 3.400.000 kr. Det er oplyst, at størrelsen af den unddragne aktieskat, som fremgik af tiltalen, var opgjort efter fradrag for afholdte udgifter til sort aflønning i overensstemmelse med en opgørelse udfærdiget af A ́s advokat.
 A har forklaret, at han er uddannet rørlægger og tidligere arbejdede som smed. Han startede den omhandlede virksomhed i 2001-2002. I starten var det som enkeltmandsvirksomhed, men siden i selskabsform. Både H1.1 ApS og H1.2 ApS, der begge var en del af koncernen, drev virksomhed som vikarbureau med udleje af smede, svejsere og rørlæggere til navnlig store og mellemstore virksomheder i byggebranchen. Han havde to selskaber for at kunne dele medarbejderne mellem disse. H1.2 ApS lejede udelukkende medarbejdere ud til H1.1 ApS og ikke til andre. Hans egen rolle i koncernen var at styre den daglige drift samt finde kunder og indgå kontrakter om arbejdsopgaver.
 Som følge af byggeboomet i 2003-2005 steg kundernes efterspørgsel efter folk, men det blev tiltagende sværere at finde nye medarbejdere. En dag mødte han på en byggeplads en mand, der tilbød at levere medarbejdere. Efter overvejelse accepterede han tilbuddet. Manden kendte til afhørtes tidligere konkurser og stillede derfor som betingelse, at der skete kontant betaling få dage efter udløbet af en lønperiode. Afhørte fik som følge heraf ingen fakturaer fra manden, og der blev ikke beregnet moms. Han fulgte - lidt i panik - den fremgangsmåde at udstede falske fakturaer til H1.1 ApS for på den måde at få regnskabsmæssig dokumentation af hensyn til revisoren og for at kunne få fradrag for de afholdte udgifter. Revisoren har aldrig kommenteret eller stillet spørgsmål til de falske fakturaer.
 Den timeløn, han betalte til den nævnte mand som underleverandør, var højere end den timeløn, hans egne ansatte fik. Til egne ansatte skulle han dog ud over timelønnen også betale feriepenge, pension samt skattefri diæter og kørepenge m.v. Timelønnen til underleverandøren var derfor reelt lavere end den samlede afregning pr. time til egne ansatte. Afregningen til underleverandøren skete typisk ved, at underleverandøren ringede og oplyste timetallet til afregning på baggrund af de udfyldte timesedler.


text:
Afhørte hævede så det hertil svarende kontantbeløb. Ved udfærdigelsen af faktura til kunden anvendte han det tidsforbrug, der fremgik af timesedlerne, som medarbejderne udfyldte og som blev forelagt kunden til godkendelse. Han fik altid udleveret timesedlerne og fakturerede efter disse. I de fleste tilfælde kontrollerede han, om de timer, han fik oplyst af underleverandøren, stemte med timesedlerne. Både hans egne ansatte og de indlejede var dansktalende, idet de fleste kunder forlangte dette. Han er ikke i besiddelse af andet end bilag 9, som kan underbygge fremgangsmåde og tal vedrørende afholdte lønudgifter til underleverandøren. For så vidt angår de ansatte i koncernen, fremgik deres timetal af lønsedlerne.
 Vedrørende den fremlagte talmæssige opgørelse over købte "sorte timer", jf. bilag 9, har afhørte forklaret, at de heri anførte salgspriser pr. time på henholdsvis 246 kr., 250 kr. og 255 kr. er et gennemsnit af den timeløn, han har faktureret til kunderne. Han indgik alle aftaler selv, og 70-80 % af aftalerne var skriftlige og indeholdt timepris. Han formoder, at disse kontrakter var i det materiale, som SKAT og Politi medtog under ransagningerne. Timetaksterne på henholdsvis 225 kr. og 230 kr. til indlejede folk er fastsat ud fra priserne ifølge fakturaerne fra H1.2 ApS til H1.1 ApS. Også disse fakturaer var en del af det materiale, der blev medtaget af SKAT og Politi under ransagningerne. Timelønnen på henholdsvis 135 kr. og 139 kr. til egne ansatte fremgik af ansættelseskontrakterne, som også var med i det materiale, som SKAT og Politi medtog under ransagningerne. Han formoder, at SKAT og Politi har været i besiddelse af materiale, der har kunnet danne grundlag for efterprøvelse af bilag 9. Timetaksterne på henholdsvis 172 kr. og 175 kr. til underleverandøren er fastsat ud fra hans eget kendskab til timesedler og faktiske betalinger. Han vil mene, at de faktiske timetakster til underleverandøren reelt har været højere.
 I særligt pressede perioder fik egne ansatte ekstra betalinger kontant. Da dette begyndte at få et lidt voldsomt omfang og for at få lidt ud af det hele selv, oprettede han et selskab i Gibraltar, som blev benyttet i den forbindelse.
 Han kender identiteten på underleverandøren, men ønsker ikke at udtale sig herom udover, at det er en mand. Der er tale om en hård branche, og han har fået besked på ikke at udtale sig om den pågældendes identitet og har forstået, at det vil være bedst for ham ikke at give nærmere oplysninger om den pågældende. Han hilste lejlighedsvist på underentreprenørens folk, men ved ikke, hvem de er. Det var ca. 5-10 personer. Når der i hans forklaring i straffedommen står, at underleverandøren tilbød medarbejdere mod "sort" betaling, har han nok sagt dette, og det er også rigtigt, at det var sort arbejde, som blev leveret fra underleverandøren. Underleverandøren fik betaling hver 14. dag. Afhørte ringede i banken og bestilte kontantbeløbet, når det var blevet oplyst af underleverandøren. Han hentede herefter kontantbeløbet i banken og overgav det i en kuvert til underleverandøren på en byggeplads eller kontoret, alt efter hvor det var


text:
mest praktisk. Sort betaling til selskabernes egne folk skete ved, at han overgav den pågældende beløbet i kontanter. Dette var dog i få tilfælde, og timelønnen var da 180-200 kr. Han kan ikke sige, hvor meget han i alt har udbetalt sort til egne medarbejdere.
 A har under hovedforhandlingen procederet sagen på baggrund af sit påstandsdokument af 13. maj 2013. Heraf fremgår følgende:
 Nærværende sag indeholder en række momenter og antagelser vedrørende transaktioner foretaget i koncernforbundne selskaber, og antagelser omkring udlodning af maskeret udbytte.
 Sammenfaldende for SKATs afgørelse er, at SKAT underkender fradrag for udgifter i H1.1 ApS, og anser sagsøger for at have tilegnet sig samtlige hævede midler, som maskeret udbytte.
 SKAT har igennem hele sagens forløb indtaget og fastholdt det synspunkt, at sagen ikke vedrører skønsmæssige spørgsmål, men alene bevismæssige spørgsmål.
 Dette begrundes med, at SKAT har sikkert bevis for indtægterne, qua de falske fakturaer og de hævede beløb.
 Sagen vedrører således ikke alene, som SKATs og Landsskatterettens afgørelse foreligger, det klassiske spørgsmål om tilsidesættelse af et forvaltningsmæssigt skøn og den heraf afledede problemstilling om, hvorvidt skønnet er udført på et urigtigt grundlag og har medført et urimeligt resultat, men derimod, hvorvidt der er grundlag for fuldstændig - ud fra bevismæssige forhold, at underkende sagsøgers skønsmæssige opgørelse over fradragsberettigede udgifter.
 Dette standpunkt er indtaget af SKAT og anerkendt af Landsskatteretten.
 Sagen har således fra SKATs side alene vedrørt spørgsmålet omkring bevis for fradragsberettigede udgifter, hvilken bevisbyrde SKAT ensidig har pålagt sagsøger og ikke har anset for løftet.
 Således som sagen herefter foreligger, er sagsøger ikke indrømmet noget fradrag overhovedet i relation til de hævede midler og er således blevet beskattet af det samlede hævet beløb.
 Dette til trods for, at netop spørgsmålet omkring grundlaget for at indrømme fradragsberettigede udgifter var omdrejningspunktet for den verserende straffesag, hvor sagsøger blev anset for at have løftet sin bevisbyrde, i henhold til den udarbejdede skønsmæssige opgørelse, der tillige danner baggrund for påstanden om hjemvisning i nærværende sag.
 Der er ingen tvivl om, at det i en skattestraffesag er tiltalte, der ensidig bærer bevisbyrden for, at der har været afholdt fradragsberettigede udgifter, og at denne bevisbyrde er streng.
 Jan Pedersen udtaler i Skatte & afgiftsstrafferet side 62 vedrørende denne problematik, at
 Efter den almindelige strafferet finder grundsætningen om "in dubio pro reo" alene fuld anvendelse ved konstateringen af de almindelige gerningsbestemmelsers opfyldelse. Dette betyder bl.a., at tiltalte selv må dokumentere eller i det mindste sandsynliggøre tilstedeværelse af straffefrihedsgrunde.
 I skatte- og afgiftsstrafferetten har dette f.eks. medført, at tiltalte selv må dokumentere, at en konstateret unddragelse modsvares af ikke-foretagne fradrag. Praksis har her pålagt den tiltalte en streng bevisbyrde for eksistensen af sådanne modstående fradrag.
 Dette princip er tillige direkte fastslået i praksis jfr. SKM2004.316.VLR, hvor Landsretten udtalte, at
 Både for så vidt angår fradragsret vedrørende salget af A.A. Fitness & Aerobit og fradragsret vedrørende restaurant B.B. er det i en skattestraffesag tiltalte, der skal dokumentere, at en konstateret unddragelse modsvares af ikke-foretagne fradrag. Tiltaltes bevisbyrde for eksistensen af sådanne modstående fordringer er streng


text:
og ses ikke løftet af tiltalte.
 Praksis indenfor skattestrafferetten er således klar - det er tiltalte, der har bevisbyrden for, at der har været afholdt fradragsberettigede udgifter, der kan modsvare de konstaterede ikke selvangivne indtægter - og denne bevisbyrde er ifølge Landsretten streng, jfr. også TfS 2012.181.
 I nærværende sag, blev straffesagen netop afgjort på baggrund af dokumentation for, at der nødvendigvis måtte have været afholdt fradragsberettigede udgifter, og sagsøger havde således løftet sin strenge bevisbyrde for, at der havde været afholdt yderligere fradragsberettigede omkostninger.
 For så vidt angår kravene til bevisets styrke viser praksis således netop, jfr. SKM2004.316.VLR, at tiltalte/sagsøger havde en streng bevisbyrde i straffesagen - som sagsøger dog blev anset for at have løftet.
 Det er derfor vanskeligt at følge, at bevisvurderingen i straffesagen ikke skulle tillægges betydning i skattesagen, idet bevisbyrden i henhold til praksis for sagsøger i straffesagen var streng jfr. SKM2004.316.VLR, men til trods herfor, blev anset for løftet.
 Der foreligger endvidere ingen praksis, der viser, at bevisbyrden for sagsøger skulle være endnu strengere for sagsøger indenfor skatteretten, hvilket i øvrigt er en direkte følge af, at Landsretten i SKM2004.316.VLR netop præciserede, at der gælder en streng bevisbyrde indenfor strafferetten.
 Er bevisbyrden derfor løftet i straffesagen, bør den tillægges væsentlig betydning i skattesagen, idet SKAT i den civile skattesag, ikke har hjemmel til at stille krav om en strengere end streng bevisbyrde.
 Praksis viser endvidere, at dette ikke er tilfældet, jf. SKM2006.484.ØLR, hvor SKAT netop foretog en beregning over hvilket antal timer, de "hvide" ansatte kunne levere og på baggrund af den konstaterede underbalance på 6.000 timer, i forhold til det reelle behov indrømmede et fradrag på kr. 300.000 for udokumenterede udgifter.
 Forelægger der ikke en sådan beregning, eller grundlag for at lave en sådan beregning, viser praksis derimod jf. SKM2011.209.HR, at der ikke indrømmes fradrag. I den pågældende sag blev der dog givet fradrag for sort løn for så vidt angår medarbejdere, der kunne identificeres, men ikke derudover.
 Dette har meget for sig, idet det er vanskeligt at gøre gældende, at der er afholdt sorte lønninger udover de sorte lønninger SKAT kunne konstatere, qua virksomhedens egne forhold. Dette gælder særligt, når der ikke er søgt lavet en beregning, der viser, at der nødvendigvis måtte have været yderligere arbejdskraft i virksomheden.
 Højesterets præmisser indeholder i øvrigt den vigtige pointe, at Højesteret slår fast, at der kan gives fradrag for "sorte" udgifter, såfremt det kan bevises, at der har været afholdt sådanne udgifter.
 Spørgsmålet er herefter, hvilke konkrete momenter, der er fremført til støtte for, at bevisvurderingen i straffesagen og den skønsmæssige opgørelse i sin helhed blot tilsidesættes?
 I realiteten ikke nogen, udover en intetsigende henvisning til SKM2011.209.HR, der ingen relevans har for denne sags problematik, idet sagen i vidt omfang vedrørte spørgsmålet om tilsidesættelse af skattemyndighedernes skønsmæssige forhøjelse af indtægten og, hvorvidt denne forhøjelse hvilede på et urigtig grundlag eller førte til et urimeligt resultat.
 Netop i denne situation kan en frifindelse i en straffesag ikke tillægges betydning, qua in dubio pro reo princippet,


text:
der ikke finder anvendelse i de tilfælde, hvor spørgsmålet er om der er ført bevis for fradragsberettigede udgifter, jf. direkte SKM2004.316.VLR.
 I denne sag er spørgsmålet derimod om der er grundlag for, at tilsidesætte og fuldstændig se bort fra sagsøgers skønsmæssige opgørelse over fradragsberettigede udgifter.
 Det er i den forbindelse paradoksalt, at synspunktet er, at skatteyderes skønsmæssige opgørelse blot tilsidesættes, når praksis ensidigt viser, at SKATs skønsmæssige opgørelse, hvor SKAT har bevisbyrden, det vil sige på indtægtssiden alene tilsidesættes, såfremt det ligefrem hviler på et urigtigt grundlag og medfører et urimeligt resultat, jf. også SKM2006.85.ØLR, SKM2006.309.VLR og SKM2007.951.ØLR
 Dette vel at mærke uden nogen reel begrundelse jf. SKATs kendelse, sagens bilag 2, og SKATs udtalelse til Skatteankenævnet af den 23. november 2009 hvori er anført, at der er tale om udokumenterede udgifter som der ikke kan gives fradrag for, uden at SKAT i øvrigt henholder sig til den talmæssige opgørelse.
 Det er særlig problematisk, idet sagsøger netop i straffesagen blev anset for at have løftet sin strenge bevisbyrde for, at sagsøger havde afholdt fradragsberettigede udgifter af de midler, han hævede i selskabet qua den skønsmæssige opgørelse, der blev lagt til grund i sagen,
 Der er ikke grundlag for, som sket, fuldstændig at tilsidesætte den bevismæssige værdi heraf i skattesagen og herefter underkende ethvert fradrag, idet dette netop vil medfører et forkert/urimeligt resultat.
 Dette i et tilfælde, hvor sagsøger er tillagt bevisbyrden i straffesagen, løfter sin bevisbyrde hvorefter udfaldet fuldstændig underkendes i skattesagen.
 Dette er i modstrid med FOB 98.331 hvoraf fremgår, at det i konkrete tilfælde medfører ugyldighed såfremt, at der ikke bliver inddraget relevante oplysninger fra andre myndigheder (oplysninger fra straffesagen, der blev opgivet).
 Ombudsmanden udtalte endvidere, at det var uden betydning for afgørelsen, at man ikke var forpligtet til at lægge de andre myndigheders bevisvurderinger til grund.
 Dette er netop tilfældet i nærværende sag, hvor SKAT ifølge SKATs egen opfattelse ikke har udøvet et skøn, fuldstændig underkender det grundlag straffesagen blev afgjort på baggrund af, og den bevisvurdering, der blev foretaget i sagen.
 Til trods herfor bortser man efterfølgende fuldstændig fra den bevisførelse og bevisvurdering, der har været foretaget.
 Det er herefter påstanden, at dette medfører, at afgørelsen hvilet på et forkert grundlag og medfører et åbenbart urimeligt resultat, og derfor bør hjemvises til fornyet behandling.
 Det skal i den forbindelse yderligere pointeres, at SKAT ikke har konstateret eller gjort gældende, at den skønsmæssige opgørelse skulle være mangelfuld, eller påvist konkrete fejl / mangler ved opgørelsen. Dette skal sammenholdes med, at opgørelsen er udarbejdet på baggrund af finanskontokort, selskabets udfaktureringspris, bogførte og selvangivne udgifter til ansat personale og øvrige udgifter.
 Der er således ikke blot tale om et tilfældigt skøn baseret på gisninger og formodninger, men selskabernes bogføring og årsrapporter, som SKAT og politiet tillige var i besiddelse af.
 At SKATs afgørelse herefter hviler på et urigtigt grundlag, underbygges af praksis der netop indrømmer fradrag for udokumenterede udgifter.
 Det fremgår direkte af den seneste afgørelse på området SKM2011.524.ØLR, hvor SKAT netop foretog en opgørelse over de eventuelle udgifter,


text:
der måtte være afholdt for at erhverve indtægten.
 I denne sag, var tiltalte i byretten tiltalt som den reelle daglige leder af et rengøringsselskab. Tiltalte lod selskabet anvende falske og fiktive fakturaer med et urigtigt indhold, som dokumentation for afholdte udgifter og udbetalte sort løn.
 Selskabet beskæftigede sig med rengøring og benyttede underentreprenører, når de manglede ansatte til at udføre arbejdet. En af underentreprenørerne var tidligere dømt for strafbart forhold og sad i fængsel, da tiltalte første gang henvendte sig til ham.
 Tiltalte forklarede i retten, at han alene var bogholder i selskabet og lavede lønsedler og fakturaer. Det var en anden der var egentlig leder og en anden igen, der normalt ville have haft kontakten med underentreprenøren. Tiltalte kendte ikke til at underleverandøren havde en straffedom, og havde ikke personligt kendskab til underleverandøren.
 Byretten lagde til grund, at tiltalte var den reelle daglige leder af selskabet, og at tiltalte havde henvendt sig til underentreprenøren for at få hjælp til at dække over, at han havde udbetalt løn til sine folk uden at indeholde A-skat og arbejdsmarkedsbidrag.
 Af de af underentreprenøren udarbejdede fiktive fakturaer fremgik, at underentreprenørens firma havde udført arbejdet. Tiltalte indsendte herefter fakturaerne med momsangivelse til SKAT. Byretten idømte tiltalte ubetinget fængsel i 2 år, samt en tillægsbøde på 4.675.000 kr.
 Landsretten stadfæstede byrettens dom. Landsretten fandt det godtgjort, at tiltaltes selskab anvendte fiktive fakturaer fra underentreprenøren. På den pc tiltalte benyttede for selskabet, var der fakturaskabeloner fra underentreprenørens selskab.
 Sagen minder til forveksling om denne sag, både i forbindelse med, at der er anvendt fiktive og falske fakturaer som grundlag for fradrag, men også idet, tiltalte godskrives et fradrag i sagen.
 Forskellen på det to sager er imidlertid interessant. I denne sag, er det sagsøger, der selv har forestået beregningen af den faktiske afholdte udgift til sort underleverandør.
 I SKM2011.524.ØLR er det derimod SKAT der laver denne beregning. SKAT og Landsretten godtager derfor, at der må have været afholdt udgifter til at realisere den pågældende indkomst, hvorfor skatteyderen i sagen naturligvis godskrives herfor. Dette uagtet, der først har været anvendt falske og urigtige fakturaer.
 Konstateres det, at det er umuligt for sagsøger selv at have leveret alt arbejde, må det anerkendes, at der har været anvendt underleverandør til at forestå visse dele af arbejdet. Dette er anerkendt i straffesagen, hvor sagsøger blev kendt skyldig, og dette er naturligvis også tilfældet her.
 Udgiften forsvinder ikke som følge af, at dette er en civil skattesag.
 For så vidt angår de talrig skrotsager, viser praksis, at der til trods for manglende dokumentation /bevis indrømmes et fradrag jf. SKM2008.647.VLR og SKM2008.536.VLR.
 Endelig kan der henvises til SKM2006.287.VLR, hvor sagen blev hjemvist til fornyet behandling qua, der ikke var foretaget noget reelt skøn, men alene sket forhøjelser med et beløb overført til udlandet.
 Landsretten udtalte vedrørende denne problematik, at
 Skattemyndighederne har som nævnt været berettigede til at ansætte sagsøgerens indkomst for 2002 skønsmæssigt. Skattemyndighederne har forhøjet sagsøgerens skattepligtige indkomst med 92.000 kr.
 Dette beløb svarer præcist til det beløb, sagsøgeren har overført


text:
til Thailand. Landsretten finder, at skattemyndighederne ved denne fremgangsmåde ikke har udøvet et skøn på sædvanlig måde over den skattepligtige indkomst, sagsøgeren må antages at have haft i 2002.
 Når beløbet på 92.000 kr. lægges til de 2.963 kr., som skattemyndighedernes beregning viste, sagsøgeren havde til rådighed i 2002, fremkommer et samlet privatforbrug på 94.963 kr. Der er ikke grundlag for at tilsidesætte sagsøgernes forklaring om, at han levede beskedent. Landsretten finder på den baggrund, at den forhøjelse af sagsøgernes skattepligtige indkomst i 2002, der er gennemført, er åbenbart urimelig
 Landsretten har i den forbindelse også lagt vægt på, at skattemyndighedernes beregning af det beløb, sagsøgeren havde til rådighed i 2001 til mad, tøj, transport mv., udgjorde 37.306 kr. og på, at sagsøgeren var under gældssanering
 Landsretten tager derfor sagsøgtes subsidiære påstand til følge.
 Overordnet set er det således påstanden, at sagsøger er berettiget til et skønsmæssigt fastsat fradrag, idet afgørelsen i modsat fald hviler på et forkert grundlag og giver et åbenbart urimeligt resultat, men omvendt også, at enhver uklarhed og usikkerhed om udgifterne nødvendigvis må komme sagsøger til skade, og at sagen således nødvendigvis må hjemvises til fornyet behandling ved SKAT.
 Det er endvidere ikke korrekt, at sagsøger gør gældende, at der er udbetalt sorte lønninger. Sagsøger gør gældende, som under straffesagen, at sagsøger har afholdt udgifter til en underleverandør, som der ikke er modtaget bilag fra.
 Hvorvidt denne underentreprenør har afregnet sine folk sort, er ikke et forhold, som sagsøger er bekendt med. Sagsøger har kun i et mindre omfang afregnet egne ansatte sort, i relation til bonusser m.v.
 Sagsøger er enige med sagsøgte i, at det bl.a. jf. SKM2004.162.HR påhviler sagsøger at dokumentere, at der har været afholdt fradragsberettigede udgifter.
 Højesteret udtalte specifikt i den pågældende sag, der vedrørte befordringsfradrag, at det påhvilede skatteyderen i fornødent omfang at dokumentere, eller i hvert fald sandsynliggøre, at befordringen havde fundet sted i det selvangivne omfang, og at beviskravet typisk vil blive skærpet i et tilfælde, hvor der foreligger omstændigheder, der taler imod, at befordringen havde fundet sted i det selvangivne omfang.
 Heri er der intet odiøst eller bemærkelsesværdigt.
 Denne bevisbyrde er netop kernen i problemstillingen og sagsøgte ses ikke at forholde sig til, at retspraksis i forbindelse med påståede fradrag i straffesager, som anført i stævningen, ikke blot taler om sandsynliggørelse, men derimod direkte angiver, at der påhviler den tiltalte en streng bevisbyrde.
 I den afgjorte straffesag, blev sagsøger anset for at have løftet sin strenge bevisbyrde, og der ses ikke i nogen af del, af den af sagsøgte citerede retspraksis, at være grundlag for at indfortolke "en strengere end streng" bevisbyrde.
 Sagen vedrører således, efter sagsøgers opfattelse, et helt grundlæggende spørgsmål om beviskrav, herunder navnlig, hvorvidt en løftet - streng, bevisbyrde i en straffesag, uden videre, kan tilsidesættes i den efterfølgende civile sag.
 I relation hertil er det i øvrigt tankevækkende, at sagen i sin tid, netop blev berostillet, mod sagsøgers protest, ved Skatteankenævnet med den begrundelse, at sagen vedrørte bevismæssige forhold.
 Jeg kan i relation hertil


text:
i øvrigt henvise til den Juridiske vejledning afsnit "A.C.3.4.6 Fremme eller berostillelse af klagesag i forhold til straffesagen" hvoraf fremgår, at
 Straffesag først
 Straffesagen søges dog fremmet uanset klage over det underliggende spørgsmål om kravet, hvis
 klagesagen overvejende vedrører bevisspørgsmål af betydning for afgørelsen om kravets størrelse
 klagesagen overvejende vedrører anvendelse af retsregler, som ikke frembyder fortolkningsmæssig tvivl
 den sigtede er varetægtsfængslet, og fængslingen ønskes opretholdt indtil domsafsigelsen.
 Nærværende sag blev netop berostillet, idet myndighederne fandt, at den faldt ind under andet bulletpoint, og dermed vedrørte bevisspørgsmål af betydning for afgørelse om kravets størrelse.
 Det må således konstateres, at berostillelse med henblik på afgørelse af kravets størrelse, og den bevismæssige værdi heraf således alene skulle have betydning, hvis beviset går skatteyderen imod, og ikke den anden vej rundt.
 For så vidt angår spørgsmålet om lov og ærbarhed i henhold til Danske Lovs 5-1-2 og den dertil citerede praksis bemærkes, at fradragsret ikke efter sagsøgers opfattelse, kan afskæres i henhold hertil. De afgørelser sagsøgte henviser til relaterer sig alene til retstvister imellem borgere, og ikke en tvist mellem borger og myndighederne. Danske lovs femte bog, og dermed 5-1-2 relaterer sig endvidere alene til spørgsmålet omkring kontrakter og aftaler, og har således ingen relevans i relation til spørgsmålet om en bebyrdende forvaltningsakt.
 Det gøres gældende, at der ikke kan ske afskærelse af en borgers ret til at få efterprøvet myndighedernes forvaltningsakter under henvisning til lov og ærbarhed, idet der ikke i skatteforvaltningslovens kapitel 17, eller forarbejderne hertil er anført nogen undtagelse til borgernes retskrav på prøvelse af administrative afgørelser, og at skatteretten i øvrigt ikke skelner mellem sorte, eller hvide fradragsberettigede udgifter, enten er en udgift afholdt for at "erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten" jf. statsskattelovens § 6, og er dermed fradragsberettiget, eller også er dette ikke tilfældet.
 Statsskatteloven § 4 og 6 har hjemmel i Grundlovens § 43, hvorefter der ikke kan opkræves skat uden ved lov, hvilket i realiteten vil være tilfældet, såfremt der afskæres fradragsret, for dokumenterede afholdte udgifter, begrundet med, at der er tale om sorte udgifter, i og med at skatteansættelsen alene vil basere sig på indtægtssiden, uden indrømmelse af afholdte driftsomkostninger.
 Statsskatteloven skelner ikke mellem strafbare og ikke strafbare indtægter og udgifter, men om der er tale om en skattepligtig indtægt og en fradragsberettiget udgift, der er sandsynliggjort eller bevist. Skulle sagsøgtes synspunkt følges, vil dette tillige medføre at strafbare indtægter ikke skulle kunne påkendes ved domstolene, da det tillige ville stride imod lov og ærbarhed.
 Der foreligger da ej heller praksis, der underbygger, at en skattesag skulle kunne afvises grundet lov og ærbarhed. Synspunktet har ej heller støtte i litteraturen, eller praksis i øvrigt. Der kan i den relation henvises til,
 SKM2011.209.HR, hvor Højesteret direkte forholdt sig til spørgsmålet omkring sorte lønudgifter, og underkendte fradrag, da de påberåbte sorte ansatte ikke kunne identificeres. Der forelå i sagen, i øvrigt ikke dokumentation/ sandsynliggørelse for afholdelse af udgifterne.
 Højesteret inddrog derimod ikke Danske Lovs 5-1-2.
 SKM2012.552.BR vedrørte også et spørgsmål om fradrag for sorte lønninger, hvor domstolen