text:
er opfyldt, ikke kan opnås fradrag for underskud i et deltidslandbrug, hvis virksomhedens omsætning er af ganske underordnet omfang.
 Udgifter til helforpagtning skal trækkes fra som en almindelig driftsomkostning, når det skal vurderes, om en egentlig landbrugsejendom har udsigt til fremtidige driftsoverskud på eller over 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger.
 SKM2009.24.HR, som er kommenteret i SKM2009.110.SKAT (styresignal)
 SKM2007.517.VLR
 TfS 1996, 301 VLD.
 Da udbetalinger fra EU's enkeltbetalingsordning er betinget af landbrugsmæssig drift, skal de henregnes til et landbrugs ordinære driftsresultat og dermed indgå i bedømmelsen af, om der er tale om en erhvervsmæssig drift. Se SKM2006.794.LSR.
 SKM2017.341.LSR vedrørte et tilfælde hvor en mindre landejendom, der var uden erhvervsmæssig aktivitet, men havde indkomster udelukkende hidrørende fra EU-tilskud og miljøtilskud, ikke blev anset for erhvervsmæssigt drevet. Landsskatteretten udtalte, at modtagelse af EU-støtte ikke i sig selv kan anses som udtryk for, at der har været aktiv virksomhedsdrift. Derimod skal den arbejdsindsats, der er ydet for at opnå EU-støtten, indgå i vurderingen.
 I sager, hvor der har været udmeldt syn og skøn, har der i skønstemaerne bl.a. indgået spørgsmål om, hvorvidt driftsformen var sædvanlig for en ejendom som i den konkrete sag, og i givet fald om en sådan sædvanlig driftsform ville kunne give overskud på den primære drift før eller efter af- eller nedskrivninger og bidrage til forrentning af den kapital, som er investeret i ejendommen og i driften.
 Et egentligt syn og skøn vil være et stærkere bevismiddel end en erklæring fra en landbrugskonsulent.
 Syn og skøn indgår i en række af de afgørelser, der er nævnt nedenfor i oversigten over afgørelser mv.
 Landbrug. Ikke erhvervsmæssigt. Forpagtningsudgift. Afskrivninger. Overskud i et enkelt år.
 I sagen var der enighed om, at landbrugsvirksomheden ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok var drevet sædvanligt og forsvarligt, og Højesteret lagde til grund, at skatteyderen havde tilsigtet at opnå et rimeligt driftsresultat.
 Det var herefter afgørende for, om driften kunne anses for at være erhvervsmæssig i indkomståret 2000, om det kunne fastslås, at driften selv ikke efter en længere årrække ville kunne blive overskudsgivende før renter.
 Højesteret fandt, at der ikke ved vurdering af landbrugsvirksomhedens driftsresultat før renter kunne ses bort fra den forpagtningsafgift, som skatteyderen havde betalt efter overdragelsen af ejendommen til sin søn i 1998, fordi der var tale om en nødvendig driftsomkostning ved den valgte driftsform.
 Driften havde herefter været underskudsgivende før renter i alle årene fra 1990 - 2004. Dette gjaldt, bortset fra 1995 og 1997, selv om de foretagne afskrivninger blev nedsat til det niveau på ca. 3.000 kr., som ifølge skatteyderen havde været det rigtige, hvis afskrivningerne kun var driftsmæssigt begrundet.
 Over for dette kunne der ikke lægges afgørende vægt på, at driftsresultatet havde været positivt i et enkelt af årene efter 2000, nemlig i 2005.
 Retten bemærkede, at der ikke var fremlagt oplysninger om driftsresultatet i 2006, og at der ikke kunne lægges afgørende vægt på, at skønsmanden - på baggrund af driftsresultatet i 2005 - havde ændret sin tidligere opfattelse, hvorefter landbrugsvirksomheden med den driftsform, som var valgt i


text:
år 2000, ikke ville kunne give et overskud på eller omkring 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger, men før renter.
 Højesteret fandt derfor, at det var med rette, at skattemyndighederne havde lagt til grund, at driften af landbrugsvirksomheden selv ikke efter en længere årrække ville kunne blive overskudsgivende, og at driften derfor ikke kunne anses for at være erhvervsmæssig.
 Dommen stadfæster SKM2006.239.ØLR.
 SKM2009.24.HR er kommenteret i SKM2009.110.SKAT (styresignal).
 SKM2007.59.HR
 Deltidslandbrug. Kvæghold. Ikke erhvervsmæssigt.
 Skatteyderen havde drevet et deltidslandbrug siden 1980 ́erne med et mindre kvæghold. Der var enighed mellem parterne om, at virksomheden var omfattet af den særlige praksis vedrørende fritidslandbrug. Landbruget havde løbende givet store driftsunderskud. I 1988 var der opført en stor staldbygning.
 Skatteyderen ønskede fradrag for underskud i indkomstårene 1996 - 1998.
 Landsretten lagde vægt på en syns- og skønserklæring, hvorefter det med den valgte driftsform i 1996 - 1998, hvor staldbygningerne ikke blev delvist udlejet, var usandsynligt, at der kunne opnås et resultat, der gav plads til afskrivninger i noget væsentligt omfang.
 Retten fandt derfor, at virksomheden i disse år ikke var tilrettelagt på en sådan måde, at der havde været udsigt til, at driften ville kunne give overskud efter driftsmæssige afskrivninger, og at virksomheden ikke havde været drevet erhvervsmæssigt forsvarligt.
 Højesteret stadfæstede afgørelsen.
 Dommen stadfæster SKM2005.327.ØLR.
 SKM2004.455.HR
 Intensitetskriteriet. Omsætning af ganske underordnet omfang. Minkfarm ikke erhvervsmæssig.
 Højesteret stadfæstede landsrettens dom. Landsretten havde i overensstemmelse med en syns- og skønserklæring lagt til grund, at minkfarmen efter sin størrelse og indretning kunne drives landbrugsfagligt forsvarligt, hvis kapaciteten blev udnyttet, og at skatteyderen havde de nødvendige forudsætninger for det.
 Lige siden et sygdomsudbrud blandt minkene i 1992 havde hensigten været at øge produktionen igen. Det var baggrunden for, at minkfarmen ikke var blevet solgt eller afviklet helt, tidligere end det skete.
 Driften havde været erhvervsmæssig før sygdomsudbruddet. Ved vurderingen af, om driften var erhvervsmæssig i indkomstårene 1996, 1997 og 1998 tog retten udgangspunkt i, at ejeren skulle have en vis periode til at sikre sig mod yderligere sygdom og få produktionen i gang igen.
 Retten fandt dog, at det ikke skyldtes hensynet til sygdomsbekæmpelsen, men økonomiske overvejelser, at ejeren ikke øgede produktionen i 1996 og de følgende år.
 I 1996, 1997 og 1998 havde der imidlertid kun været en omsætning på 11.153 kr., 6.996 kr. og 19.502 kr. Driften af minkfarmen havde derfor ikke haft et sådan omfang, at den kunne anses for at være erhvervsmæssig, og der var derfor ikke fradrag for underskud.
 TfS 1994, 364 HRD
 Landbrug. Erhvervsmæssigt.
 Højesteret lagde på baggrund af en syns- og skønsrapport til grund, at driften af et landbrug var teknisk landbrugsfagligt forsvarlig og sædvanlig for et deltidslandbrug af den størrelse og beskaffenhed.
 Til spørgsmålet om en sådan driftsform kunne give overskud på den primære drift før af- og nedskrivninger, svarede syns- og skønsmanden, at der kunne forventes et driftsoverskud på omkring 0.
 Retten udtalte, at efter SL § 6 a, kan underskud ved drift af en landbrugsejendom efter den mangeårige særlige ligningspraksis vedrørende deltidslandbrug fratrækkes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst

type: other


text:
på betingelse af, at driften af ejendommen bedømt ud fra en teknisk- landbrugsfaglig målestok kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig og tilsigter at opnå et rimeligt driftsresultat. I så fald må ejendommen i skattemæssig forstand anses for at være drevet erhvervsmæssigt, medmindre det må lægges til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke vil kunne blive overskudsgivende.
 Højesteret gav derfor skatteyderen medhold i, at landbruget var erhvervsmæssigt drevet.
 Dommen er kommenteret af Skatteministeriet i TfS 1994, 583 DEP.
 Ikke erhvervsmæssig virksomhed. En eller flere virksomheder.
 En lastvognschauffør drev et deltidslandbrug med planteavl. Driften havde i perioden 1998-2003 været underskudsgivende. Sagen angik, om landbruget havde været erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2001-2003.
 Landbruget gav i indkomstårene 2005-2008 mindre driftsoverskud, og skatteyderen gjorde derfor gældende, at landbruget som konsekvens af dette havde været erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2001-2003. Han anførte i den forbindelse, at driftsformen i 2005-2007 havde været ganske den samme som i 2001-2003. Skatteyderen havde imidlertid i 2005 omlagt driften, ved at påbegynde udlejning af en driftsbygning og opnåede nye indtægter fra jagtudleje og salg af brænde.
 Hvis man så bort fra indtægterne fra de nye aktiviteter, var landbrugsbedriften fortsat underskudsgivende i 2005-2008. Spørgsmålet var herefter, om landbrugsbedriften samt udlejningsvirksomheden og virksomheden med salg af brænde og jagtudleje udgjorde én og samme virksomhed, eller om de nye aktiviteter måtte bedømmes som særskilte økonomiske aktiviteter, der var uafhængige af landbrugsbedriften.
 Byretten fandt, at de nye indtægtskilder ikke kunne anses som en integreret del af landbrugsbedriften, som derfor også i indkomstårene 2005-2008 havde været underskudsgivende. Af den grund - og fordi syn- og skønsmanden ikke fandt, at der i indkomstårene 2001-2003 var udsigt til, at sagsøgerens landbrugsbedrift med den valgte driftsform på sigt kunne give overskud på eller omkring 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger, men før renter og driftsherreløn, anså retten ikke landbrugsvirksomheden for erhvervsmæssigt drevet. Der var derfor ikke fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a, for underskud i indkomstårene 2001-2003.
 Dommen stadfæster SKM2010.197.BR.
 Forpagtet jord ikke erhvervsmæssigt drevet. Ikke fradrag for forpagtningsafgift.
 Skatteyderen havde forpagtet dyrkbar jord (som tilhørte hans mor) for en 5-årig periode og ønskede fradrag for underskud på henholdsvis 35.472 kr. og 21.428 kr. i indkomstårene 2000 og 2001.
 Det var ubestridt, at driften af den forpagtede jord ud fra en teknisk- landbrugsfaglig målestok havde været sædvanlig og forsvarlig.
 Landsretten henviste til, at en syns- og skønsmand bl.a. havde udtalt, at driften selv efter en længere årrække ikke kunne blive overskudsgivende. Retten fandt derfor, at driften ikke kunne anses for at være erhvervsmæssig, og udtalte i den forbindelse, at forpagtningsafgiften og afskrivninger på nogle maskiner, som sagsøgeren havde købt af sin far, skulle indregnes som omkostninger ved opgørelsen af virksomhedens resultat.
 Skatteyderen havde subsidiært påstået fradrag for forpagtningsafgiften med henvisning til, at afgiften kunne sidestilles med renteudgifter. Landsretten fandt imidlertid ikke grundlag for skattemæssigt at sidestille forpagtningsafgiften med fradragsberettigede renter. Se SL § 6, litra e.
 Fårehold og åledrift. Udlejning af minilæsser.
 Landsretten fandt på baggrund af en skønserklæring, at driften af en ejendom


text:
bedømt ud fra en teknisk/landbrugsfaglig målestok ikke kunne betegnes som sædvanlig og forsvarlig, ligesom den ikke tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat.
 Retten fandt heller ikke, at der havde været udsigt til, at driften, selv efter en længere årrække, kunne blive overskudsgivende, heller ikke selvom der blev medregnet en anslået indtægt fra udlejning af minilæsseren.
 Indholdet af en tinglyst deklaration på ejendommen om jordbrugsmæssig anvendelse kunne ikke føre til et andet resultat.
 Spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden var erhvervsmæssig, var ikke omfattet af anken til Højesteret. Se SKM2007.278.HR.
 SKM2004.432.VLR
 Kvægavl. Erhvervsmæssig drift. Driftsmæssige afskrivninger.
 Skatteyderen, der drev et fritidslandbrug med kvægavl, havde trukket driftsunderskud fra. Skatteyderens resultatopgørelse for indkomstårene før og efter viste beskedne overskud, som imidlertid kun var en følge af, at skatteyderen ikke indregnede driftsmæssige afskrivninger.
 Skatteyderen gjorde gældende, at aktiverne var så slidte og gamle, at der ikke var nogen yderligere forringelse ved fortsat benyttelse af dem, og at han derfor var berettiget til at sætte de driftmæssige afskrivninger til 0 kr.
 Landsretten fandt ikke, at de driftsmæssige afskrivninger kunne sættes til 0 kr., men fandt ud fra oplysningerne om driftsbygningernes og maskinernes alder og stand, at afskrivningerne måtte sættes til meget beskedne beløb.
 På den baggrund fandt landsretten ikke at kunne lægge til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke ville kunne blive overskudsgivende, jf. TfS 1994, 364 HRD. Skatteyderen var derfor berettiget til fradrag for underskud.
 Avl af prydfasaner, karantænestation. Ikke erhvervsmæssig.
 En virksomhed, der omfattede avl med prydfasaner samt drift af en karantænestation for strudse blev ikke anset for at være erhvervsmæssig.
 Landsretten fandt det ikke dokumenteret, at skatteyder ved at deltage i et "strudseprojekt" havde udsigt til at opnå betydelige indtægter.
 Omsætningen udgjorde 14.038 kr. i 1993 og 25.280 kr. i 1994. Af omsætningen i 1994 vedrørte 16.000 kr. salg af resterende strudse, da "Strudsekompagniet", der stod for det projekt, som skatteyder deltog i, var ophørt. Det samlede underskud for perioden 1992-1995 var på 104.424 kr.
 Under de anførte omstændigheder anså landsretten ikke skatteyders virksomhed for at være erhvervsmæssig, uanset om den særlige ligningsmæssige praksis for deltidslandbrug måtte finde anvendelse.
 TfS 1998, 256 VLD
 Heste- og svinehold. Ikke erhvervsmæssigt.
 Skatteyderne drev et landbrug med svinehold og hestehold, men svineproduktionen havde ikke haft en sådan intensitet, at driften efter en teknisk-landbrugsfaglig vurdering kunne anses som forsvarlig, og der var ikke udsigt til at opnå fortjeneste ved hesteholdet.
 To tidligere indkomstår er behandlet i dommen TfS 1998, 257 VLD.
 TfS 1997, 177 ØLD
 Svinehold og harehold. Ikke erhvervsmæssigt.
 Det blev ikke anset for godtgjort, at skatteyderens landbrugsvirksomhed havde haft en sådan karakter og et sådant omfang, at driften ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok kunne anses som sædvanlig og forsvarlig.
 Driften ville selv efter en længere årrække ikke kunne give overskud.
 TfS 1999, 215.ØLD nåede til samme resultat vedrørende klagerens ægtefælle for indkomståret 1992.
 TfS 1996, 301 VLD
 Forpagtning. Ikke erhvervsmæssig.
 Landsretten lagde til grund, at driften ved forpagtning af en landejendom samt leje af græsareal til dyrehold var sædvanlig og forsvarlig efter en


text:
teknisk landbrugsfaglig målestok.
 Efter syns- og skønserklæringer blev det desuden lagt til grund, at driften tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat.
 Retten nægtede alligevel fradrag for underskud, fordi der ikke kunne ses bort fra udgifterne til forpagtning, græsleje og faktiske merudgifter ved bilkørsel ved vurderingen af, om driften måtte anses som erhvervsmæssig.
 Når disse udgifter blev taget med, ville driften selv efter en længere årrække ikke kunne blive overskudsgivende.
 TfS 1994, 566 ØLD
 En mekaniker, der havde købt sin fars landbrugsejendom, kunne trække underskud, på henholdsvis 4.318 kr., 7.641 kr. og 6.133 kr., fra i tre år efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Retten fandt, at der ikke var grundlag for at antage, at ejendommen primært var købt med henblik på beboelse, og lagde vægt på en skønserklæring, hvorefter
 driften ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok var forsvarlig
 driften tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat
 en landbrugsbedrift af samme størrelse måtte forventes at give et driftsoverskud på omkring 0.
 TfS 1994, 366 VLD
 Gartneri. Erhvervsmæssigt.
 En skatteyder, der i sin fritid drev et gartneri på 5 tdr. land med det formål at blive selvstændig erhvervsdrivende gartner på fuld tid, kunne trække driftsunderskuddet fra i anden indkomst.
 Der var ikke tale om en lystejendom, og den form for virksomhed, som skatteyderen havde drevet, var uden enhver lighed med hobbyvirksomhed.
 På grundlag af en planteavlskonsulents oplysninger, fandt retten ikke grundlag for at antage, at virksomheden ikke inden for en overskuelig tidsfrist kunne have været drevet med overskud.
 Virksomheden var derfor erhvervsmæssig, selvom den blev drevet i fritiden, og selvom manglende faglig indsigt kunne have medvirket til de dårlige driftsresultater.
 TfS 1992, 566 VLD
 Landbrug. Ikke erhvervsmæssigt.
 Landsretten tilkendegav i et forlig, at der ikke kunne opnås fradrag for underskud, selvom landbrugsejendommen ud fra en teknisk landbrugsfaglig betragtning var forsvarligt drevet. Retten lagde til grund, at ejendommen ikke havde givet noget driftsmæssigt overskud i ejerperioden, og at der heller ikke var udsigt til, at driften ville give overskud - heller ikke selvom driften blev lagt om til fx korndyrkning.
 Landbrug. Manglende intensitet. Ikke erhvervsmæssigt.
 En akademiingeniør blev nægtet fradrag for underskud ved driften af en mindre landbrugsejendom.
 Skatteyderen havde indhentet en erklæring fra det lokale amtsråds konsulent i økologisk/biodynamisk jordbrug. I erklæringen bekræftede konsulenten, at gården blev drevet fagligt forsvarligt.
 Landsretten fandt imidlertid ikke, at den landbrugsmæssige udnyttelse af ejendommen havde en sådan intensitet, at underskuddet kunne trækkes fra.
 Det var uden betydning, at virksomheden var momsregistreret.
 TfS 1989, 188 VLD
 Landbrug. Bierhverv. Erhvervsmæssigt.
 Skatteministeriet tog på baggrund af en syns- og skønsrapport bekræftende til genmæle, så fradrag for underskud blev anerkendt.
 TfS 1989, 159 ØLD
 Lille landbrug. Erhvervsmæssigt.
 En skatteyder drev ved siden af sin fuldtidsbeskæftigelse som lønmodtager et landbrug på 2,8 hektar. Han havde tidligere i 15-20 år været fuldtidsbeskæftiget i landbruget, senest som ejer af en gård på 69 tønder land. Udgifterne ved driften af landbruget blev anset for at være fradragsberettigede bl.a. på baggrund af en syns- og skønserklæring, der var udarbejdet til sagen.
 TfS 1986, 359


text:
VLD
 Fritidslandbrug. Ikke erhvervsmæssigt. Manglende intensitet.
 Sagen drejede sig om en ikke-landbrugsuddannet, der på traditionel vis drev en lille landbrugsejendom med produktion af fedekalve.
 Retten fandt, at driften var forsvarlig i teknisk landbrugsfaglig forstand.
 På grund af det beskedne omfang af køb og salg af dyr havde driften imidlertid ikke den fornødne intensitet til, at den kunne anses for at være erhvervsmæssig.
 Dommen er omtalt i kommentaren TfS 1994, 583 SKM til TfS 1994, 364 H.
 SKM2014.584.BR
 Skov- og hedeejendom. Underordnet omfang. Ikke erhvervsmæssig.
 Sagen vedrørte, om anvendelsen af en skov- og plantageejendom var erhvervsmæssig, således at skatteyderen kunne anvende virksomhedsskatteordningen.
 Det var ubestridt, at bedømmelsen skulle ske på grundlag af den særlige ligningspraksis vedrørende deltidslandbrug.
 Retten fandt ikke, at driften af ejendommen havde eller i fremtiden ville have udsigt til at opnå et sådant omfang, at der var tale om erhvervsmæssig virksomhed.
 Retten lagde herved bl.a. vægt på,
 at der ikke var fremlagt uvildige udtalelser om den fremtidige prognose for ejendommens udvikling og drift i økonomisk henseende, samt
 at ejendommen ifølge skatteyderens egne oplysninger i perioden 2003-2011 med fradrag af et offentligt tilskud i 2004 på 111.420, kr. kun havde genereret et nettoresultat på i alt 189.340 kr., hvoraf sagsøgerens andel udgjorde 1/3, dvs. gennemsnitligt godt 7.000 kr. på årsbasis.
 Dommen er af skatteyderen anket til Vestre Landsret, xhvor Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle den 2. oktober 2018.x
 Ved bedømmelsen af, om et landbrug kunne anses for erhvervsmæssigt drevet, kunne der ikke inddrages indtægter i form af fleksjobydelser. Landbruget blev herefter ikke anset for erhvervsmæssigt drevet, og der kunne derfor ikke ske fradrag for underskud herved.
 Se også Skattemi-
 Om sygedagspenge, se SKM2015.262.HR i afsnit C.C.1.1.2.
 Landejendom - beskedent omfang - kun tilskud. Ikke erhvervsmæssigt.
 En mindre landejendom, der var uden erhvervsmæssig aktivitet, men kun havde indkomster i form af EU-tilskud og miljøtilskud, kunne ikke anses for erhvervsmæssigt drevet.
 Landsskatteretten udtalte, at modtagelse af EU-støtte ikke i sig selv kan anses som udtryk for, at der har været aktiv virksomhedsdrift. Derimod skal den arbejdsindsats, der er ydet for at opnå EU-støtten, indgå i vurderingen.
 Henset til skatteyderens indtægter i virksomheden, som udelukkende havde bestået af tilskud og støtte, samt hans manglende arbejdsindsats i virksomheden og benyttelsen af ejendommen, fandt retten, at han hverken kunne anses for at have drevet en erhvervsmæssig landbrugsvirksomhed eller anden erhvervsmæssig virksomhed.
 Denne konkrete bedømmelse af klagerens virksomhed stred ikke mod praksis på området, hvor det er anerkendt, at tilskud og støtte skal indgå i et landbrugs driftsresultat ved vurderingen af virksomhedens rentabilitet i tilfælde, hvor der i modsætning til i skatteyderens tilfælde faktisk er en egentlig landbrugsdrift på ejendommen.
 Endvidere bemærkede retten, at der ikke forelå drift af en virksomhed, hvorfor tilskud og støtte ikke kunne indgå ved opgørelsen af resultatet af en ikke-erhvervsmæssig virksomhed.
 Tilskuddene og støtten var skattepligtige efter SL § 4. Beløbene kunne ikke anses for erhvervet som led i et lønmodtagerforhold eller selvstændig erhvervsvirksomhed og sås ikke i øvrigt ikke at være omfattet af arbejdsmarkedsbidragsloven. Da tilskuddene og støtten således


text:
ikke indgik i driftsresultatet for en erhvervsmæssig virksomhed, blev beløbene ikke anset for arbejdsmarkedsbidragspligtige.
 Ud fra nettoindkomstprincippet i SL § 4 kunne der ved opgørelsen af skattepligtigt tilskud og støtte fratrækkes udgifter til ansøgning om tilskud og støtte, da de er direkte forbundet med selve erhvervelsen af tilskud og støtte.
 Udgiften til regnskab ansås ikke at være direkte forbundet med erhvervelsen af tilskud og støtte, men derimod med klagerens personlige indkomstopgørelse. Udgifter til kontingent og skadedyrsbekæmpelse ansås ligeledes ikke at være direkte forbundet med erhvervelsen af tilskud og støtte, og kunne derfor heller ikke nedsætte de skattepligtige nettobeløb.
 Ikke erhvervsmæssig drift af landbrug.
 En landbrugsejendom, der gav underskud i en årrække, og hvis besætning bestod af ganske få dyr, blev ikke anset for erhvervsmæssigt drevet. Den opfyldte ikke kravene om rentabilitet og intensitet.
 Derimod blev udlejning af en bygning til ikke nærtstående anset for erhvervsmæssig.
 SKM2016.460.LSR
 Deltidslandbrug. Ikke erhvervsmæssigt.
 Da der ikke var udsigt til at et landbrug med planteavl og kvægdrift, der blev drevet som bi-virksomhed, selv efter en længere årrække kunne give et resultat på 0 eller derover efter driftsmæssige afskrivninger, fandt Landsskatteretten ikke, at der var drevet erhvervsmæssig virksomhed i skattemæssig henseende i de pågældende indkomstår.
 Landsskatteretten lagde til grund, at der skulle ske årlige afskrivninger i størrelsesordenen 200.000 kr. under henvisning til en syn og skønserklæring i sagen. Disse afskrivninger var i øvrigt underbygget af de afskrivninger, skatteyderen havde foretaget regnskabsmæssigt.
 Det kunne ikke føre til et andet resultat, at landbruget arealmæssigt var af betydeligt omfang og måtte anses for at være drevet teknisk landbrugsfagligt forsvarligt.
 SKM2015.278.LSR
 Deltidslandbrug. Erhvervsmæssigt.
 En landmand, der efter frasalg af jord var skiftet fra mælkeproducent til producent af kødkvæg, kunne fratrække underskud for indkomstårene 2010 og 2011 i forbindelse med den ny produktion.
 Landsskatteretten lagde vægt på, at der på trods af underskud i årene 2009-2013 måtte anses at være en opadgående tendens på nær i et enkelt år, hvor der var omlagt til en anden kvægrace. Dette sammenholdt med det positive resultat i indkomståret - selv efter driftsmæssige afskrivninger - og det positive skift af kvægrace, førte efter rettens opfattelse til, at virksomheden ville kunne opnå positive resultater.
 Resultatet af udlejning af en ejendom skulle ikke indgå i vurderingen, da der var tale om en virksomhed for sig.
 SKM2014.872.LSR
 Skovejendom. Underordnet omfang. Ikke erhvervsmæssig.
 En skovbrugsvirksomhed med 6 ha fredskov kunne ikke anses for erhvervsmæssig virksomhed i indkomstårene 2010-12.
 Skatteyderen havde siden 2006 modtaget pension.
 Landsskatteretten udtalte, at underskud ved drift af en skovbrugsejendom er fradragsberettiget, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, hvis driften af ejendommen ud fra en teknisk-landbrugsfaglig målestok kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig samt tilsigter at opnå et rimeligt driftsresultat, jf. Højesterets dom af 15. april 1994 (offentliggjort i TfS 1994, 364).
 Ved bedømmelsen af om der foreligger et rimeligt driftsresultat lægges vægt på, om ejendommen - efter driftsmæssige afskrivninger - har udsigt til at give et resultat omkring 0 kr. eller blive overskudsgivende. Der skelnes herefter mellem, hvorvidt virksomheden kan betegnes som erhvervsmæssig


text:
eller ej.
 Landsskatteretten bemærkede bl.a., at skovbrugsvirksomhedens resultat skulle bedømmes isoleret, dvs. uden resultat af solcellevirksomhed, idet dette var en aktivitet, der ikke indgik som en naturlig del af skovbrugsvirksomheden. Det var således alene skovbrugsvirksomhedens drift og resultat, der var afgørende for vurderingen af, hvorvidt denne virksomhed var erhvervsmæssigt drevet.
 Retten bemærkede også, at der i skovbrugsvirksomhedens resultat ikke indgik bygningsafskrivninger, som efter fast praksis skal indgå i virksomhedens resultat, særligt når det af BBR-meddelelse for ejendommen fremgår, at der er bygninger af nyere dato.
 Vedrørende budgetter for 2014 og 2015 var der kun medtaget udgifter til dieselolie, benzin, kædeolie, reservedele m.v. på 5.000 kr. Der var ikke medtaget andre ordinære og årligt tilbagevendende udgifter til f.eks. reparation og ejendomsskatter, ligesom der ikke er medtaget udgifter til konsulentbistand o. lign.
 Retten fandt, at skovbrugsvirksomheden ikke var erhvervsmæssigt drevet. Retten lagde vægt på, at
 der havde været underskud af virksomheden siden 2006
 der ikke var redegjort for størrelsen af forventede indtægter ved fredskoven
 det fredskovpligtige areal kun var på ca. 6 ha.
 Der syntes herefter ikke at være udsigt til, at skovbrugsvirksomheden kunne opnå et resultat på mindst 0 kr.
 To virksomheder
 Virksomhed med landbrugsdrift og virksomhed med udlejning af maskiner skulle bedømmes hver for sig. Landbrugsvirksomheden, som var underskudsgivende, kunne derefter ikke anses for erhvervsmæssigt drevet.
 SKM2006.794.LSR
 EU's enkeltbetalingsordninger
 Da udbetalinger fra EU's enkeltbetalingsordning er betinget af landbrugsmæssig drift, skal de regnes med til et landbrugs ordinære driftsresultat og dermed indgå i bedømmelsen af, om der er tale om en erhvervsmæssig drift.
 TfS 1999, 48 LSR
 Et deltidslandbrug blev anset for at være erhvervsmæssig virksomhed.
 Landsskatteretten fandt, at det ved afgørelsen af, om en virksomhed havde udsigt til at give overskud, principielt var resultatet efter de driftsmæssige afskrivninger, der måtte tages i betragtning.
 Se også TfS 1994, 364 HRD.
 TfS 1990, 418 LSR
 Landbrugsejendom. Juletræer. Ikke erhvervsmæssig.
 En lønmodtager havde en mindre landbrugsejendom, hvor han boede, og hvor størstedelen af de 2,8 ha var tilplantet med juletræer. Skatteyderen havde anvendt virksomhedsordningen på beplantningen og bl.a. medtaget to udhuse på indskudskontoen samt trukket disse huses andel af prioritetsrenter fra.
 Myndighederne havde ikke godkendt dette fradrag i den personlige indkomst, men overført rentefradraget til kapitalindkomst.
 Landsskatteretten statuerede, at virksomheden med juletræer ikke kunne anses for at være erhvervsmæssig, og skatteyderen var som lønmodtager derfor ikke berettiget til at anvende virksomhedsskattelovens regler.
 Udlejning af jord. Ikke erhvervsmæssig.


text:
Seneste appeltilladelser inden for ansættelsesretten
 Procesbevillingsnævnet har for nyligt givet appeltilladelser i en række sager, som således nu skal prøves for Højesteret. Der følger her en kort beskrivelse af de pågældende sager, der alle hører inden for ansættelsesretten.
 Sag nr. 1 - Optælling af 120 sygedage ved delvist sygefravær
 Procesbevillingsnævnet har den 25. november 2016 meddelt en arbejdsgiverforening som mandatar for en arbejdsgiver tilladelse til anke til Højesteret af en dom, der er afsagt af Østre Landsret den 27. maj 2016. Du kan læse en tema-nyhed om dommen og 120-dages reglen her.
 Sagen vedrørte optælling af 120 sygedage ved delvist sygefravær i henhold til funktionærlovens § 5, stk. 2. Der var i forbindelse med opsigelse af funktionæren uenighed om, hvorvidt de 120 sygedage var nået eller ej.
 Landsretten udtalte, at en funktionær, der alene er delvist uarbejdsdygtig som følge af sygdom, kun oppebærer løn under sygdom for den del af sygdommen, der udløser fraværstid, da lønnen for den præsterede arbejdstid er løn for arbejde. På den baggrund fandt landsretten, at der ikke er grundlag for ved beregningen af antallet af sygedage at anvende en gennemsnitsmetode, hvorfor Landsretten ikke var enig i arbejdsgiverens beregning af antallet af sygedage.
 Landsretten fandt således – ligesom byretten - at funktionæren var berettiget til et opsigelsesvarsel svarende til det almindelige opsigelsesvarsel i henhold til funktionærlovens § 2, og landsretten dømte på den baggrund arbejdsgiveren til at betale løn i den fulde opsigelsesperiode.
 Højesteret skal således tage stilling til, om 120-dages reglen kan opgøres som en gennemsnitsmetode som gjort gældende af arbejdsgiver.
 Sag nr. 2 - Handicapbegrebet i forskelsbehandlingsloven
 Procesbevillingsnævnet har den 17. november 2016 meddelt henholdsvis et fagforbund som mandatar for en lønmodtager og en arbejdsgiverforening som mandatar for en arbejdsgiver tilladelse til anke til Højesteret af to domme, der er afsagt af Østre Landsret i maj og juni 2016.
 Arbejdsgiveren opsagde lønmodtageren ca. 6 måneder efter ulykken. Ca. 4 måneder efter opsigelsen blev lønmodtageren undersøgt på en privat klinik. Af referatet af undersøgelsen fremgik lønmodtagerens lidelse som en diagnose.
 Fagforbundet gjorde herefter gældende, at lønmodtagerens problemer med svimmelhed, hovedpine og synsforstyrrelse udgjorde et relevant handicap på opsigelsestidspunktet, og at opsigelsen derfor var i strid med forskelsbehandlingsloven.
 Byretten dømte arbejdsgiveren med en bodsbetaling på 6 måneders godtgørelse. Landsretten derimod frifandt arbejdsgiveren og lagde ved sin afgørelse vægt på, at det ikke var godtgjort, at lønmodtagerens tilstand på opsigelsestidspunktet var forårsaget af en lægeligt diagnosticeret sygdom, hvorfor det ikke var dokumenteret, at lønmodtageren på opsigelsestidspunktet led af et handicap omfattet af forskelsbehandlingsloven.
 I den anden sag var en lønmodtager ansat i en bank. Lønmodtageren led af en diagnosticeret sygdom, der ikke medførte begrænsninger/funktionsnedsættelser for lønmodtageren.
 Arbejdsgiveren opsagde ca. 11 måneder efter en operation lønmodtageren med henvisning til efterfølgende omfattende sygefravær. Ved speciallægeerklæring afgivet ca. to uger efter opsigelsen fremgik træthed som en diagnose.
 Fagforbundet gjorde herefter gældende, at lønmodtagerens kroniske træthed udgjorde et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand.
 Byretten fandt, at opsigelsen var sket i strid med forskelsbehandlingsloven, og at lønmodtageren var berettiget til en godtgørelse svarende


text:
til 12 måneders løn. Arbejdsgiveren ankede dommen til Østre Landsret, der stadfæstede byrettens dom.
 Højesteret skal således tage stilling til, hvor meget der skal til, for at det er dokumenteret, at lønmodtageren led af et handicap på opsigelsestidspunktet samt hvorvidt kronisk træthed kan betragtes som et handicap.
 Sag nr. 3 - Godtgørelse for arbejdsgivers overtrædelse af "48-timers reglen"
 En lønmodtager var ansat som traktorfører og havde en ugentlig arbejdstid på 42,5 time. Arbejdet, som lønmodtageren udførte, var meget sæsonpræget, og i perioder kunne der derfor være betydeligt overarbejde.
 Ansættelsesforholdet ophørte, og lønmodtageren rettede herefter krav imod den tidligere arbejdsgiver med henvisning til, at arbejdsgiveren havde overtrådt "48-timers reglen" i arbejdstidsdirektivgennemførelsesloven, idet lønmodtageren i adskillige 4 måneders perioder havde arbejdet mere end 48 timer om ugen i gennemsnit.
 Byretten dømte arbejdsgiveren til betaling af en godtgørelse på 15.000 kr. Lønmodtageren ankede dommen til Vestre Landsret med påstand om betaling af yderligere 112.598,04 kr., svarende til 4 måneders løn beregnet på baggrund af den gennemsnitlige månedsløn inklusiv overarbejde for en periode på 3 år. Landsretten fandt dog, at godtgørelsen skønsmæssigt passende kunne fastsættes til 50.000 kr.
 Højesteret skal derfor nu tage stilling til, hvad godtgørelsesniveauet skal være for overtrædelse af "48-timers reglen".
 Sag nr. 4 - Lønmodtagers erstatningskrav i medfør af virksomhedsoverdragelsesloven
 Procesbevillingsnævnet har den 27. oktober 2016 meddelt en lønmodtager tilladelse til anke til Højesteret af en dom, der er afsagt af Østre Landsret den 2. maj 2016.
 Lønmodtageren havde siden 1. december 2004 været ansat i en privat virksomhed. Virksomheden gik konkurs den 24. november 2011. Den 23. december 2011 blev der indgået en aftale om virksomhedsoverdragelse mellem konkursboet og et andet selskab. Aftalen havde virkning fra den 30. december 2011.
 Lønmodtageren anlagde sag mod erhververen af virksomheden med påstand om betaling af ca. 1,4 mio. kr. for manglende udbetalt løn i opsigelsesperioden samt godtgørelse for uberettiget afskedigelse. Til støtte for påstanden blev det bl.a. gjort gældende, at opsigelsen var uberettiget i medfør af virksomhedsoverdragelseslovens § 3, der siger, at afskedigelse begrundet i virksomhedsoverdragelse som udgangspunkt ikke anses for rimelig. Derfor hæftede erhververen for lønmodtagerens krav.
 Byretten gav lønmodtageren medhold i, at opsigelsen var uberettiget, og at kravet kunne rettes mod erhververen, fordi opsigelsen skete umiddelbart før overdragelsen. Landsretten fandt derimod, at erhververen som følge af fritstillingen ikke var indtrådt i den tidligere virksomheds forpligtelser efter virksomhedsoverdragelsesloven, idet ansættelsesforholdet ikke bestod på overtagelsestidspunktet. Afgørende er således vurderingen af, om ansættelsesforholdet bestod på overdragelsestidspunktet i henhold til virksomhedsoverdragelseslovens § 2, stk. 1.
 Højesteret skal derfor nu tage stilling til, i hvor lang en periode ansættelsesforholdet skal have været afbrudt ved en fritstilling, førend ansættelsesforholdet ikke overgår til erhververen, jf. førnævnte krav om ansættelsesforholdet "bestod".
 Bird & Bird vil følge alle ovennævnte sager og lave nyhedsbreve, når resultaterne for Højesteret foreligger.


text:
Højesteret Højesteret overgår til digital behandling af civile sager
 Højesteret overgår til digital behandling af civile sager
 Ved lov nr. 1867 af 29. december 2015 er det vedtaget, at civile retssager skal anlægges og behandles ved anvendelse af en digital sagsportal, som domstolene stiller til rådighed. Anvendelse af sagsportalen sker via hjemmesiden www.minretssag.dk.
 Sagsportalen tages for så vidt angår Højesteret i brug den 2. februar 2018.
 Visse sagstyper, herunder visse sager i medfør af udlændingeloven, foged- og tinglysningssager, visse skiftesager samt sager indgivet til Den Særlige Klageret, er ikke omfattet af reglerne om digital behandling. En part, som ikke er repræsenteret af advokat, kan efter Højesterets nærmere bestemmelse undtagelsesvis fritages for at benytte sagsportalen.
 I øvrigt henvises til vejledningen på www.minretssag.dk.
 Der henvises endvidere til Højesterets vejledning i behandling af civile sager, som findes på Højesterets hjemmeside. Det bemærkes, at Højesteret har bestemt, at ekstrakt i ankesager tillige skal - på samme måde som hidtil - indgives på papir, jf. retsplejelovens § 357, stk. 5. Højesteret henstiller at materialesamling og domme tillige indleveres i papirform i overensstemmelse med Højesterets vejledning om behandling af civile sager.


text:
Montana taber reol-strid i Højesteret | Rettigheder.dk
 Montana Møbler mente, at der var tale om en krænkelse af både ophavsretsloven og markedsføringsloven, og anlagde derfor sag ved Sø-og Handelsretten, hvor de krævede 2,5 millioner i erstatning og vederlag fra ABC-Reoler.
 Parterne var enige om, at Montana-reolen var ophavsretligt beskyttet, og derfor nød beskyttelse efter ophavsretsloven § 2. Spørgsmålet var dog, hvor bred beskyttelsen var, og om ABC-reolen krænkede denne beskyttelse.
 For brugskunst – herunder reoler – kræves normalt en nærgående efterligning, før der er tale om en krænkelse. Brugskunst vil ofte være betinget af funktionelle hensyn, hvorfor man ikke giver samme, brede beskyttelse som ved andre værker. Det afgørende var således, om ABC-reolen kunne betegnes som en nærgående efterligning af Montana-reolen.
 For at besvare dette spørgsmål, afholdtes syn og skøn, hvor to skønsmænd vurderede og sammenlignede de to reoler. Skønsmændene kom frem til, at der var betydelige ligheder mellem de to reoler, men også mindre forskelle - bl.a. forskelle i reolernes konstruktion og overordnede finish.
 Sø-og Handelsretten kom på baggrund af syn og skøn frem til, ABC-reolen ikke var en efterligning af Montana-reolen, men at udformningen blot havde fulgt den naturlige udvikling for reoler. Der var således ikke tale om en bevidst tilnærmelse fra ABC Reolers side, og dermed heller ikke nogen slavisk efterligning af Montana-reolen. Der var derfor ingen ophavsretlig krænkelse.
 Dernæst slog retten fast, at der heller ikke forelå nogen overtrædelse af markedsføringsloven. Selvom markedsføringsmaterialet for de to møbelvirksomheder mindede om hinanden, var der forskelle i det samlede look for materialet, og retten fandt derfor ikke, at der var risiko for, at forbrugere kunne forveksle de to reoler med hinanden.
 Sø-og Handelsretten frifandt ABC Reoler og dømte Montana til at betale 800.000 i sagsomkostninger.
 Dette var Montana ikke tilfreds med, og de ankede sagen til Højesteret og krævede ca. 4 millioner kroner i erstatning og vederlag. Montana hævdede, at det udførte syn og skøn ikke var korrekt, men derimod selvmodsigende og fejlbehæftet, hvorfor det ikke kunne lægges til grund for rettens afgørelse.
 Sagen fik sin afgørelse i starten af denne måned, da Højesteret stadfæstede Sø-og Handelsrettens dom. Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte det udførte syn og skøn, idet Montana ikke på nogen måde havde underbygget deres kritik.
 Højesteret udtalte, i overensstemmelse med Sø-og Handelsrettens afgørelse, at det særegne ved Montana-reolen var det samlede helhedsindtryk – ikke de enkelte detaljer. Derefter lagde de skønsmændenes vurdering til grund, hvorefter helhedsindtrykkene for de to reoler fandtes at være forskellige. Der var således ikke nogen ophavsretlig krænkelse.
 Endvidere fandt Højesteret, at ABC-reolen var en naturlig videreudvikling af en tidligere reol-model, og at der således ikke forelå nogen illoyal markedsfortrængning eller snyltning på Montana.
 Højesteret stadfæstede Sø-og Handelsrettens afgørelse og dømte Montana til at betale 500.000 i sagsomkostninger.
 Sagen viser, hvor snæver den ophavsretlige beskyttelse af brugskunst er, og hvor svært det kan være at godtgøre, at der er tale om en tilstræbt efterligning. Hvad Montana troede var en oplagt krænkelse, viste sig at være en taber-sag, og


text:
Skat.dk: C.H.2.1.18.3 Erstatninger i ekspropriationssituationer (frivillige salg)
 Dette afsnit beskriver betingelserne for skattefritagelse af fortjeneste ved modtagelse af erstatninger ved salg af fast ejendom til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen. Der er tale om skattefritagelse i de såkaldte ekspropriationssituationer, hvor der ikke er gennemført en ekspropriation af ejendommen. Overdragelsen sker så ved frivillig aftale mellem den skattepligtige og erhververen af den faste ejendom.
 Hvis betingelserne for skattefritagelse ikke er opfyldte
 Skatteforbehold
 Afståelsestidspunkt
 Særligt om regler for forlods ekspropriation (fremrykket ekspropriation)
 Genoptagelse som følge af praksisændring vedrørende den skattemæssige behandling af erstatninger udbetalt i forbindelse med ekspropriation for strukturskader
 Ekspropriationsbestemmelser i udvalgte love og eksempler på afgørelser efter EBL § 11, stk. 1, 2. pkt.
 Fortjeneste ved salg til en erhverver, der efter formålet med erhvervelsen opfylder betingelserne for at ekspropriere ejendommen, medregnes ikke ved indkomstopgørelsen. Se EBL § 11, stk. 1, 2. pkt.
 SKAT har fået forelagt sager, hvor der er blevet indgået aftale om overdragelse af fast ejendom inden, at der forelå en aktuel ekspropriationshjemmel eller inden, at den ekspropriationsberettigede myndighed havde truffet beslutning om en eventuel ekspropriation. I disse situationer var betingelserne for skattefritagelse ikke opfyldte. Se SKM2014.425.SR
 Skatterådet har fundet anledning til at præcisere, at der er mulighed for at ophæve eller omgøre en overdragelse af fast ejendom, hvis det har været forudsat, at overdragelsen ville være omfattet af fritagelsesbestemmelsen i dagældende EBL § 11, 2. pkt., men hvor det alligevel ikke er tilfældet. Se SKM2006.806.SKAT.
 Som eksempel på sådanne situationer kan nævnes, at parterne i en salgsaftale kan have aftalt, at handlen er indgået på "ekspropriationslignende vilkår". Parterne kan som følge af denne betingelse have forudsat, at handlen kun effektueredes, hvis betingelsen godkendes, og fortjenesten ved overdragelsen derfor er skattefri. Der tages på denne måde et skatteforbehold. Imidlertid er betingelserne for at handle i en ekspropriationssituation ikke opfyldt her, og fortjeneste i sådanne situationer er derfor som udgangspunkt skattepligtig for sælger.
 Hvis et skatteforbehold opfylder betingelserne i skatteforvaltningsloven, og overdragelsesaftalen bliver annulleret, bortfalder beskatningen. Se SFL § 28.
 Et skatteforbeholds gyldighed er dog betinget af, at forbeholdet er klart, skriftligt og oplyst over for SKAT senest samtidig med, at SKAT oplyses om dispositionens øvrige indhold. Se SFL § 28.
 Se nærmere afsnit (A.A.14.3) om skatteforbehold.
 Selvom der ikke i selve salgsaftalen er taget forbehold om, at fortjenesten skal være skattefri, jf. eksemplet ovenfor, kan det alligevel forekomme, at dispositionen utvivlsomt (helt sikkert) har haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der ikke er uvæsentlige.
 Det kan fx være tilfældet, hvor det kan dokumenteres, at sælgeren i forløbet lagde til grund, at fortjenesten ville være skattefri.
 Hvis betingelserne i SFL § 29 er opfyldt, har SKAT mulighed for at tillade omgørelse. Det vil sige, at beskatningen bortfalder, hvis ejendommen tilbageoverdrages til den oprindelige sælger. Det bemærkes, at både sælger og køber skal være enige om at anmode m omgørelse.
 Se afsnit (A.A.14.1) om omgørelse.
 I eksempelvis jernbanelovens § 33 (tidligere § 2 e), og i visse specialbestemmelser vedrørende større byggerier, kan der


text:
være bestemmelser om forlods ekspropriation. Det betyder, at der er hjemmel til at overtage en ejendom på et tidspunkt tidligere end tidspunktet for de ordinære ekspropriationer, hvis en række betingelser opfyldes.
 Der stilles krav om, at ejendommen berøres særligt indgribende af en projekteringsaktivitet, og at ejendommen derfor ikke kan sælges på normale vilkår. I disse situationer kan transportministeren efter anmodning fra ejeren overtage ejendommen på dette tidlige tidspunkt. Se eksempelvis jernbanelovens § 33 og Lov om projektering af fast forbindelse over Femern Bælt med tilhørende landanlæg i Danmark § 14.
 Hermed kan ekspropriationen fremrykkes, så den ikke behøver at afvente vedtagelsen af en projekteringslov.
 En erstatning udbetalt i forbindelse med forlods ekspropriation kan være omfattet af EBL § 11, og fortjenesten hermed skattefri, hvis de særlige betingelser, der stilles i bestemmelsen om forlods ekspropriation er opfyldt og der samtidig er ekspropriationsvilje (det skal være påregneligt, at hvis ejendommen ikke overdrages frivilligt, så vil myndigheden ekspropriere til fordel for projektet).
 Se SKM2014.721.SR, hvor Skatterådet bekræftede, at salget af ejendommen kunne ske skattefrit efter EBL § 11, hvis ejendommen opfyldte betingelsen for fremrykket ekspropriation i jernbanelovens § 2 e (nu § 33).
 Se også SKM2015.799.LSR, hvor salget af en ejendom ikke fandtes at opfylde betingelserne for forlods ekspropriation, da overtagelse på ekspropriationslignende vilkår var afslået af Vejdirektoratet forud for salget.
 xGenoptagelse som følge af praksisændring vedrørende den skattemæssige behandling af erstatninger udbetalt i forbindelse med ekspropriation for strukturskader - SKM2019.629.SKTST
 Skatterådet tog i SKM2011.846.SR stilling til den skattemæssige behandling af en række erstatninger udbetalt af Energinet efter Landsaftale for el- og fiberanlæg for landbrugsjord (i det følgende ”Landsaftalen”).
 Udgangspunktet i statsskatteloven er, at alle indtægter er skattepligtige i medfør af statsskattelovens § 4, medmindre der er gjort særlig undtagelse herfra, jf. f.eks. samme lovs § 5 om indtægter, som hidrører fra salg af den skattepligtiges ejendele uden for næring eller spekulationsøjemed.
 Fortjeneste ved afståelse af fast ejendom reguleres som hovedregel ikke længere af statsskattelovens § 5, men af ejendomsavancebeskatningsloven.
 Det fremgår af Den juridiske vejledning 2019-1, afsnit C.C.2.1.6., at en erstatningssum skattemæssigt behandles som det tab, erstatningen træder i stedet for. Der anlægges med andre ord en surrogatbetragtning.
 Dette princip er lovfæstet i ejendomsavancebeskatningslovens § 2, stk. 1, hvorefter "Erstatnings- og forsikringssummer sidestilles med salgssummer, jf. dog §§ 10 og 11.".
 Det betyder, at hvis erstatningen udbetales på baggrund af midlertidig skade på jorden, vil erstatningen skulle beskattes efter statsskattelovens § 4. Hvis erstatningen derimod træder i stedet for delafståelse af fast ejendom, behandles erstatningen som en afståelsessum efter ejendomsavancebeskatningsloven. En varig værdiforringelse af den faste ejendom, anses efter ejendomsavancebeskatningsloven som en delafståelse af fast ejendom og derfor skal erstatningerne i dette tilfælde anses som en afståelsessum efter ejendomsavancebeskatningsloven.
 I tilfælde hvor erstatningerne er udbetalt som et led i en ekspropriation i forbindelse med anlæg af el- og fiberanlæg, vil fortjenesten, som knytter sig til erstatningen blive anset for skattefri, hvis erstatningen udbetales som en erstatning for en varig skade, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 SKM2011.846.SR tog skatterådet stilling til den skattemæssige behandling


text:
af erstatninger udbetalt efter Landsaftalen.
 Af Landsaftalen fremgir, at der udbetales erstatning for, at jordens struktur ændres, hvorved jordens ydeevne forringes i de følgende år. Lodsejeren kan ind til 5 år efter arbejdets udførelse forlange en ny vurdering af strukturskadens omfang, hvis den tidligere udbetalte strukturskade ikke synes at dække det reelle tab.
 Efter den hidtidige praksis I SKM2011.846.SR kom Skatterådet frem til, at der først efter 5 år er foretaget en endelig vurdering, der konkluderer, om der er tale om en varig skade, og at der indtil da, måtte være tale om en midlertidig skade. Derfor anså Skatterådet erstatning udbetalt efter punkt 6 i Landsaftalen for at være en erstatning for midlertidige strukturskader og hermed en erstatning for mindre udbytte på jorden i en periode. Erstatningen var derfor skattepligtig efter statsskattelovens § 4. Skatterådet mente endvidere, at hvis skaden efter udløbet af de 5 år ansås for varig skulle erstatningen behandles som en afståelsessum for fast ejendom efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 De to sager som Landsskatteretten har taget stilling til i SKM2019.39.LSR og SKM2019.46.LSR vedrører også erstatninger udbetalt efter Landsaftalens punkt 6. Landsskatteretten tager hermed stilling til den skattemæssige behandling af samme erstatninger som Skatterådet i det bindende svar SKM2011.846.SR, men anser erstatningerne for at være udbetalt for en varig skade på den faste ejendom. Ligeledes lægger Landsskatteretten ikke vægt på, at erstatningen første efter 5 år vurderes endeligt.
 I SKM2019.39.LSR og SKM2019.46.LSR godkendte Landsskatteretten derfor, at den erstatning, der blev udbetalt for strukturskade i forbindelse med ekspropriation af en del af ejendommen skulle anses for en varig værdiforringelse af ejendommen og som følge heraf skulle anses for omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 11. Hermed bliver den fortjeneste, der kan henføres til erstatningen skattefri.
 Afgørelserne vedrørte indkomstårene 2013 og 2014.
 Landsskatteretten har i SKM2019.39.LSR og SKM2019.46.LSR anset det for godtgjort, at erstatninger udbetalt efter Landsaftalens punkt 6 om strukturskader, blev anset for udbetalt for varige skader på fast ejendom og derfor omfattet af ejendomsavancebeskatningsloven.
 Landsaftalens kan også indeholde erstatning for afgrøde og ulempe. Det er alene strukturskade erstatningen som Landsskatteretten har taget stilling til og det vil derfor alene være strukturskadeerstatningen, der er omfattet af praksisændringen.
 ”Det anses for godtgjort, at der sker varige skader på jordens struktur ved udførelsen af arbejde med nedlæggelse af højspændingskabel, hvorved der sker en værdiforringelse af den faste ejendom. Erstatningssummen kompenserer således for et værditab på den faste ejendom og er således omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, 2. punkt.”.
 Selvom Landsskatteretten anvender ordet ”godtgjort” er begrundelsen af generel karakter. Det er ikke i sagerne oplyst, hvilke konkrete skader, der er påført ejendommen, og der foreligger ikke en beskrivelse af det udførte arbejde. Der er alene henvist til, hvad der sker, ved nedgravning af kabelanlæg, definitionerne i landsaftalen, tre forskningsartikler samt billeder af eksempler på strukturskade 25 år efter skaden opstod.
 Landsskatteretten har afgjort et antal sager med enslydende begrundelser, to af disse er offentliggjort som SKM2019.39.LSR og SKM2019.46.LSR.
 Det er derfor Skattestyrelsens opfattelse, at afgørelserne fra Landsskatteretten er udtryk for en ændring


text:
af den praksis som Skatterådet anlagde i SKM2011.846.SR for så vidt angår erstatning for strukturskader.
 I Landsskatterettens kendelser anerkendes alle 3 former for strukturskader som varige skader på fast ejendom.
 Erstatning for strukturskader er således opdelt i tre kategorier i Landsaftalens punkt 6:
 "6: ERSTATNING FOR SKADER PÅ JORDENS STRUKTUR
 Anlægs- og reparations- og tilsynsarbejde medfører, at jordens normale struktur ændres, hvorved jordens ydeevne forringes i de følgende år. For forringelsen af jordens struktur betales der erstatning. Graden af strukturskade inddeles i tre kategorier: let, middelsvær eller svær.
 Det bemærkes, at graden af strukturskade afhænger meget af, under hvilke forhold arbejdet udføres.
 Således spiller det en væsentlig rolle, hvordan jordbunds- og vejrforholdene er, når arbejdet udføres. Der betales strukturskade for alle berørte arealer efter opmåling.
 LETSTRUKTURSKADE
 Kørsel med mindre materiel, f.eks. mindre materiel på larvebånd.
 Kørsel på udlagte køreplader.
 Det er forudsat, at arbejdet udføres på tidspunkter, hvor jorden er så tør, at der ikke opstår væsentlige kørespor og/eller trykskader.
 Kørsel med mellemstort materiel.
 Kørsel med tungt materiel på larvebånd, der udføres på tidspunkter, hvor jorden er tør.
 Kørsel på køreplader, der forårsager trykskader.
 Kørsel på arealer, hvorpå der er placeret opgravet jord.
 SVÆRSTRUKTURSKADE
 Opgravning (alle opgravede arealer).
 Kørsel med materiel, f.eks. materiel, der forårsager større hjulspor og/eller større trykskader.”
 Landsskatteretten godkendte, at alle tre strukturskader medførte varige skader på den faste ejendom ud fra generelle betragtninger og undersøgelser.
 Det betyder, at Skatterådets afgørelse om, at der først efter 5 år skal foretages en endelig vurdering af, om strukturskaden er midlertidig eller varig ikke længere er den fremgangsmåde, hvorpå man skal vurdere virkningen af en strukturskade. Dette kan således fremover for det første allerede ske på selve skadestidspunktet, hvor erstatningen udbetales.
 For det andet har Landsskatteretten med afgørelserne generelt fastsat, at disse skader vil være at betragte som varige skader på fast ejendom. Derfor skal erstatningsbeløbet fremover anses for en afståelsessum for en del af den faste ejendom.
 At fortjenesten, der kan henføres til erstatningen fremover behandles efter ejendomsavancebeskatningsloven, betyder, at fortjenesten bliver skattepligtig efter ejendomsavancebeskatningsloven, og at fortjenesten, kan være omfattet af skattefriheden i ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 Hvis der i forbindelse med udbetalingen af erstatningen konstateres et tab ved afståelsen af en fast ejendom, vil tabet ikke være omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 11. Tabet vil derimod være fradragsberettiget ved indkomstopgørelsen efter de almindelige regler i ejendomsavancebeskatningsloven.
 Det er således en betingelse for skattefriheden, at erstatningen dækker strukturskader opstået i anledning af en ekspropriation eller en indgået en frivillig aftale, som sidestilles med ekspropriation og derfor er omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 11.
 At erstatningen anses som en afståelsessum for en del af en fast ejendom efter ejendomsavancebeskatningslovens betyder, at det skal opgøres, hvor stor en del af anskaffelsessummen for ejendommen, der skal henføres til denne varige værdiforringelse. Beløbet, der er skattefrit efter § 11, er således erstatningsbeløbet reduceret med anskaffelsessummen, der skal henføres til denne del af den faste ejendom.
 Da det er fortjenesten, der efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11 skattefritages, forudsætter anvendelse af reglerne, at der bliver opgjort ejendomsavance på


text:
tidspunktet for udbetalingen af erstatningen for strukturskaden og hermed, at der bliver taget stilling til, hvor stor en del af ejendommens anskaffelsessum, der anvendes.
 Se afsnit C.H.2.1.9.5 Opgørelse af anskaffelsessummen for en del af en fast ejendom i Den juridiske vejledning 2019-1 for den nærmere beregning af anskaffelsessummen. Da der ikke er tale om afståelse af en fysisk del af den fast ejendom, kan anskaffelsessummen beregnes efter samme principper, som anvendes ved pålæg af varige rådighedsindskrænkninger på den faste ejendom.
 I forhold til strukturskadeerstatning kan man ved beregning af forbruget af anskaffelsessummen tage udgangspunkt i følgende formel:
 Erstatning på strukturskadetidspunktet pr. hektar/handelsprisen på strukturskadetidspunktet pr hektar for et tilsvarende jordstykke (bygningsløs landbrugsjord i nærområdet) = det procentmæssige værditab.
 Denne procentdel kan anvendes til fastsættelse af, hvor stor en del af den samlede anskaffelsessum for ejendommen, der kan henføres til netop den del af jorden, der er strukturskadet.
 Da ejendomsavancebeskatningsloven ikke har særlige regler om, hvordan anskaffelsessummen ved et delsalg af en fast ejendom skal opgøres, hvor der ikke afstås en fysisk del, vil skatteyderen og Skattestyrelsen i konkrete tilfælde, hvor der er særlige grunde, der taler for at opgøre anskaffelsessummen anderledes, godt kunne anvise en anden opgørelsesmetode, såfremt denne giver et rimeligt resultat.
 De konkrete sager i Landsskatteretten har alle vedrørt strukturskader ved el- og fiberanlæg. Det er imidlertid Skattestyrelsens opfattelse, at Landsskatterettens afgørelse er af så generel karakter, at også andre strukturskader vil være omfattet, såfremt der er tale om samme skader og samme aktiviteter som ved nedlægning af El- og fiberanlæg. F.eks. strukturskader vedrørende nedgravning af kloak, gas eller andre anlæg, der kan sidestilles med arbejdet ved anlæg af El- og fiberanlæg.
 Det er også her en forudsætning for skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, at der i disse tilfælde er foretaget ekspropriation eller indgået en frivillig aftale, der sidestilles med ekspropriation.
 Landsskatterettens afgørelser i SKM2019.39.LSR og SKM2019.46.LSR indebærer en praksisændring og deraf følgende adgang til genoptagelse efter reglerne i skatteforvaltningslovens §§ 26 og 27.
 I tilfælde hvor Skattestyrelsen har kendskab til, at skatteansættelserne er forhøjet i henhold til den nu underkendte praksis, vil Skattestyrelsen genoptage sagerne af egen drift.
 I øvrige tilfælde skal den skattepligtige selv rette henvendelse til Skattestyrelsen.
 Indkomståret 2016 og senere indkomstår er omfattet af reglerne for ordinær genoptagelse.
 Hvis fristen i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2, er udløbet, kan der i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, efter anmodning ske ekstraordinær genoptagelse til gunst for den skattepligtige fra og med det indkomstår, der har været til prøvelse i den første sag, der resulterede i en underkendelse af praksis, eller fra og med det indkomstår, der er påbegyndt, men endnu ikke udløbet 3 år forud for underkendelsen af praksis.
 Hvis betingelserne i øvrigt er opfyldt, kan der ske ekstraordinær genoptagelse af sager, der vedrører indkomstår 2013, da dette indkomstår er det første indkomstår, der har været til prøvelse.
 For indkomstårene 2013-2015 skal genoptagelse ske efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr.
 Genoptagelse af ejendomsavance på restejendommen eller en del heraf i perioden


text:
2013-2019
 Hvis ejendommen eller en del heraf er afstået i perioden 2013-2019 efter udbetalingen af strukturskadeerstatningen, er det en betingelse for genoptagelse efter dette styresignal, at der samtidig med anmodningen om genoptagelse fremsendes en ny avanceopgørelse på restejendommen eller den afståede del heraf. I den nye avanceopgørelse skal der være taget højde for det forbrug af anskaffelsessum, som udbetalingen af strukturskadeerstatningen i henhold til dette styresignal medfører.
 Det fremgår af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, at en anmodning om ekstraordinær genoptagelse skal fremsættes senest 6 måneder efter den skattepligtige er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelse af fristen i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2.
 Anmodning om genoptagelse skal indgives til Skattestyrelsen, enten elektronisk via hjemmesiden SKAT.dk eller til Skattestyrelsen, Nykøbingvej 76, 4990 Sakskøbing.
 Anmodningen om genoptagelse skal vedlægges dokumentation for, at der er udbetalt erstatning for strukturskade. Erstatningsaftalen skal derfor indsendes. For el- og fiberanlæg vil det særligt være Landsaftalens punkt 6, der er relevant.
 Herudover skal også indsendes dokumentation for, at erstatningen er udbetalt i forbindelse med ekspropriation eller som et led i en frivillig aftale, der kan sidestilles med ekspropriation. Der skal således indsendes samme dokumentation som for andre ekspropriationserstatninger, der omfattes af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, for at erstatningen omfattes af skattefriheden.
 Der skal tillige fremsendes dokumentation for, hvordan de udbetalte erstatninger er medregnet i skatteregnskabet.
 Herudover skal anmodningen om genoptagelse også indeholde en specifikation/dokumentation for, hvor stor en del af ejendommens samlede anskaffelsessum, der kan henføres til værdiforringelsen og hermed delsalget af ejendommen.
 Såfremt ejendommen eller jorden, eller dele heraf, er solgt i perioden fra 2013 til datoen for praksisændringen, skal dokumentationen også indeholde en ny ejendomsavanceopgørelse, hvor der er taget hensyn til det delsalg, der er foretaget i forbindelse med, at erstatningen er modtaget.x
 Med virkning fra den 1. august 2009 kan kommunalbestyrelsen ikke længere ekspropriere fast ejendom for at sikre gennemførelsen af en byudvikling i overensstemmelse med en kommuneplan.
 Eksempel: Betingelserne for skattefritagelse var opfyldte
 Højesteret fandt i 1995, at afståelse af et areal til et privat varmeværk var omfattet af dagældende EBL § 11, 2. pkt. Fjernvarmeværket var ikke ekspropriationsberettiget. Arealet blev erhvervet for at opføre et nyt flisfyr, som også blev opført kort tid efter erhvervelsen. Inden underskrivelsen af det betingede skøde havde kommunalbestyrelsen, som måtte antages generelt at have en væsentlig interesse i fjernvarmeværkets virksomhed, vedtaget et forslag til tillæg til kommuneplanen og et forslag til en lokalplan, som kun havde til formål at muliggøre den ønskede anvendelse af arealet. På den baggrund fandt Højesteret, at det på aftaletidspunktet havde stået klart, at afståelsen af arealet ville blive gennemtvunget ved ekspropriation efter varmeforsyningsloven § 23 eller kommuneplanloven § 34, hvis en frivillig aftale ikke blev indgået. Se TfS 1996, 356 HRD.
 Eksempel: Serieekspropriation
 Et byråd havde godkendt en indstilling om opkøb af syv specifikke ejendomme og havde herefter forsøgt at indgå frivillig aftale med ejerne. Det var ikke muligt at indgå aftale med tre af disse, og der var i forlængelse heraf indkaldt til åstedsforretning. Efterfølgende indgik en ejer


text:
en frivillig aftale med kommunen. Kommunalbestyrelsen havde ikke specifikt tilkendegivet, at den ville ekspropriere ejerens ejendom, men da ejendommen var en del af et og samme projekt, der skulle gennemføres inden for en snæver tidsramme, mente Skatterådet i et bindende svar, at der var tale om en situation med serieekspropriation. Det var på denne baggrund sikkert at antage, at kommunalbestyrelsen ville have eksproprieret samtlige ejendomme, herunder ejerens ejendom, hvis der ikke var indgået en frivillig aftale. På denne baggrund blev der statueret ekspropriationsvilje, og fortjenesten var skattefritaget. Se SKM2007.266.SR.
 Eksempel: Ikke dokumenteret, at der forelå ekspropriationsvilje hos kommunalbestyrelsen
 Ved et eventuelt salg af et jordareal til boligbebyggelse på grundlag af en vedtaget lokalplan var det oplyst, at kommunen ikke havde drøftet ekspropriation eller truffet ekspropriationsbeslutning i den konkrete sag. Kommunen havde aldrig vedtaget et princip om, at det kun skulle være kommunen, der udstykkede byggegrunde. Ejere af andre arealer havde byggemodnet og videresolgt uden, at kommunen havde været involveret. Det var derfor ikke dokumenteret, at betingelsen om ekspropriationsvilje hos kommunalbestyrelsen (den ekspropriationsberettigede) var opfyldt på aftaletidspunktet. Se SKM2006.687.SR.
 Eksempel: Skattefritagelse, når byrådet havde godkendt overdragelsen af ejendommen på angivne vilkår
 Skatterådet bekræftede i et bindende svar, at salg af byggejord til en kommune kunne ske skattefrit på de i et købstilbud nævnte betingelser, hvis byrådet vedtog overdragelsen af ejendommen efter, at lokalplanen var vedtaget og offentliggjort. Betingelserne i købstilbuddet var bl.a., at byrådet bekræftede, at ekspropriationen ville blive gennemført, hvis en frivillig aftale ikke blev indgået. Se SKM2007.43.SR.
 Eksempel: Ikke skattefritagelse ved afståelse til tredjemand, da der ikke forelå ekspropriationsvilje
 Skatterådet fandt i et bindende svar, at det ikke var dokumenteret, at kommunalbestyrelsen ville have eksproprieret et jordareal til fordel for tredjemand, hvis ejeren ikke havde indgået frivillig aftale om overdragelse af arealet. Som følge heraf var betingelserne for skattefritagelse i dagældende EBL § 11, 2. pkt. ikke opfyldte. Se SKM2007.328.SR.
 Eksempel: Ikke skattefritagelse, da der ikke var mulighed for at ekspropriere
 Landsskatteretten fandt i en sag, at fortjeneste ved salg af en ejendom til en kommune ikke var skattefri efter EBL § 11. På aftaletidspunktet var der ikke vedtaget en kommuneplan eller lokalplan, som omfattede ejendommen. I skødet stod der dog, at køber agtede at overtage arealet efter reglerne om ekspropriation, hvis overtagelsen ikke fandt sted ved et frivilligt salg. Det forhold var dog ikke konkret tilstrækkeligt til at opfylde betingelserne i EBL § 11. Se SKM2007.427.LSR.
 Eksempel: Skattefritagelse ved frivilligt salg til tredjemand
 Skatterådet fandt i et bindende svar, at betingelserne for skattefritagelse i dagældende EBL § 11, 2. pkt., var opfyldte ved salg til tredjemand. Se SKM2008.297.SR.
 Skatterådet fandt i et bindende svar, at betingelserne for skattefritagelse efter dagældende EBL § 11, 2. pkt., var opfyldte ved en frivillig aftale om overdragelse af en ejendom til en privat tredjemand. Se SKM2008.471.SR.
 Eksempel: En tidligere indrømmet køberet kunne ikke sidestilles med afståelse
 Landsskatteretten fandt i en sag, at salg af en ejendom, der frivilligt blev afstået til et ekspropriationsberettiget formål efter, at kommunen havde truffet beslutning om ekspropriation


text:
og efter offentliggørelse af lokalplan, var omfattet af dagældende EBL § 11, 2. pkt. En tidligere indrømmet køberet kunne ikke i denne relation sidestilles med afståelse. Se SKM2009.663.LSR.
 Eksempel: Ikke skattefritagelse, da det ikke var sandsynliggjort, at ejendommen ville blive eksproprieret i mangel af frivillig aftale
 Landsskatteretten stadfæstede en afgørelse om, at fortjenesten ved salg af en ejendom ikke var skattefri efter EBL § 11. Retten fandt det ikke sandsynliggjort, at det på aftaletidspunktet stod klart, at ejendommen ville blive eksproprieret, hvis der ikke blev indgået en frivillig aftale om salg af ejendommen. Se SKM2009.528.LSR.
 Eksempel: Skattefritagelse for areal, der var omfattet af lokalplan
 Skatterådet fandt i et bindende svar, at et jordsalg af 4,6 ha, som var omfattet af lokalplanen, opfyldte betingelserne for skattefritagelse efter dagældende EBL § 11, 2. pkt., mens salget af et areal på 1,23 ha ikke opfyldte betingelserne for skattefritagelse efter bestemmelsen, fordi der for dette areal ikke var ekspropriationsrealitet. Endvidere opfyldte jordsalget af de 1,23 ha ikke betingelserne efter § 16 i lov om fremgangsmåden ved ekspropriation vedrørende fast ejendom (ekspropriationsloven), fordi ejeren kun havde forlangt en del af restejendommen afstået. Se SKM2009.301.SR.
 Overtagelse efter planloven § 48 og § 47 a
 Efter planloven § 48 kan en ejer under nærmere betingelser forlange sin ejendom overtaget af kommunen, når ejendommen i lokalplan eller byplanvedtægt er udlagt til et offentligt formål. Det vil sige, at det kun er områder, der fx er udlagt til vejareal, parker og institutioner, der er omfattet af bestemmelsen. Arealer, der er udlagt til erhverv eller boliger, er derfor ikke omfattet. Der er altså ikke overtagelsespligt, hvis et landbrugsareal udlægges til offentligt formål, fordi landbrugsdriften kan foregå som hidtil, indtil det offentlige formål skal realiseres. Hvis det derimod er en ubebygget industrigrund, der udlægges til offentlige formål, kan der være en hindring for fx udvidelsen af en fabrik. I så fald vil en overtagelse efter planloven § 48, kunne komme på tale. Der er kun overtagelsespligt for kommunen, hvis ejendommen på grund af bestemmelsen ikke kan udnyttes økonomisk rimeligt i overensstemmelse med anvendelsen af de omkringliggende ejendomme.
 Betingelser for skattefritagelse ved overtagelse efter planloven § 48
 Hvis en rådighedsbegrænsning indskrænker en grundejers forventede dispositionsmuligheder over hans ejendom i et sådant omfang, at den ikke kan udnyttes på en rimelig økonomisk måde, må situationen sidestilles med, at der rent faktisk er gennemført et tvangsmæssigt indgreb på ejendommen. Det er dog en betingelse for skattefritagelse, at kommunen vedkender sig sin forpligtelse efter planloven § 48 og opfylder denne forpligtelse ved at købe ejendommen. Se SKM2008.816.SR.
 Der er ikke skattefritagelse ved overtagelse efter § 47 a i planloven. Denne bestemmelse er ikke en ekspropriationsbestemmelse. Se eksempelvis SKM2017.588.HR og SKM2015.702.LSR. Bestemmelsen blev indsat i planloven ved en ændring, der overførte den tidligere bestemmelse i frigørelsesafgiftsloven § 8 til planloven. Se lov nr. 458 af 9. juni 2004 om ændring af forskellige skatte- og afgiftslove og af lov om planlægning samt ophævelse af ejerlejlighedsavancebeskatningsloven og frigørelsesafgiftsloven.
 Hensigten med bestemmelsen er at sikre, at en ejer af


text:
en fast ejendom, der benyttes til landbrug, gartneri, planteskole eller frugtplantage, kan forlange, at kommunen overtager ejendommen henholdsvis den overførte del af den til et beløb, der er fastsat af taksationsmyndighederne efter de samme regler, som der efter planloven §§ 47 og 50 gælder for ekspropriation af ejendomme. Reglen gælder i de tilfælde, hvor ejendommen helt eller delvist overføres fra landzone til byzone eller sommerhusområde. Ejerens frist for at forlange, at kommunen overtager, er senest 4 år efter overførslen. Se SKM2010.723.ØLR og SKM2007.544.SR.
 Ekspropriationshjemmel: Byfornyelsesloven § 9, stk. 1, pkt. 7, jf. § 158 i BEK nr. 135 af 1/3 2001
 Eksempel: Ikke skattefritagelse, da det ikke var bevist, at kommunen ville have eksproprieret ejendommen
 Da en ejer underskrev et skøde på en ejendom, var han bekendt med en aftale, der var indgået mellem køberen (en sparekasse) og kommunen om en frivillig gennemførelse af planerne for bygningsfornyelse. Herefter var skattefrihed efter dagældende EBL § 11, 2. pkt. betinget af, at det på aftaletidspunktet måtte påregnes (stod klart), at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, hvis en frivillig aftale ikke blev indgået. Bevisbyrden var ejerens. Retten fandt det ikke bevist, at kommunen ville have eksproprieret ejerens ejendomme, hvis han ikke havde indgået den frivillige aftale med sparekassen. Retten lagde i den forbindelse bl.a. vægt på, at ejeren kendte til aftalen mellem sparekassen og kommunen. Se SKM2010.510.VLR.
 Ekspropriationshjemmel: Lov om fremgangsmåden ved ekspropriation § 16
 Ved ekspropriation kan en ejer efter ekspropriationsloven § 16, stk. 3 forlange, at hele ejendommen overtages af anlægsmyndigheden, når en del af ejendommen bliver afskåret ved ekspropriationen. Fortjenesten ved en sådan overtagelse er omfattet af skattefritagelsen i EBL § 11, 2. pkt.
 Et salg af en del af et restareal på 1,23 ha opfyldte ikke betingelserne efter § 16 i ekspropriationsloven, da ejer kun havde forlangt en del af restejendommen afstået. Se SKM2009.301.SR.
 Ekspropriationshjemmel: Miljøbeskyttelsesloven § 58
 Eksempel: Skattefritagelse for erstatning for pålæg af dyrkningsbegrænsning i areal i kildepladszone
 En ejer kunne modtage en erstatningssum skattefrit efter dagældende EBL § 11, 2. pkt., efter pålæg om dyrkningsbegrænsning på sin landbrugsejendom ved gennemførelse af en spildevandsplan. Skattefriheden gjaldt for arealet i delindsatsplanens område benævnt "kildepladszone", mens der ikke var hjemmel i loven til skattefritagelse for området, der lå i "sårbar nærzone". Skattefriheden omfattede ikke den del af erstatningen, som blev ydet som strukturerstatning for nedgang i udnyttelsesmuligheden for jorden. For så vidt angik erstatning for beplantning, afhang skattefriheden af, om der var fradrag for udgifter til beplantning. Se SKM2008.437.SR.
 Ekspropriationshjemmel: Naturbeskyttelsesloven § 60
 Eksempel: Ikke skattefritagelse ved salg af jordareal til naturgenopretningsprojekt
 Fortjeneste ved salg af jordareal til et naturgenopretningsprojekt var ikke skattefri efter dagældende EBL § 11, 2. pkt., fordi det ikke var godtgjort, at det på aftaletidspunktet stod klart, at afståelsen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, hvis frivillig aftale ikke var blevet indgået. Skov- og Naturstyrelsen havde hjemmel til (ret til i loven) at ekspropriere, når det var for at fremme en planlægning af lovens formål. Det var ikke godtgjort, at erhvervelsen af jordstykket havde været


text:
nødvendig for at gennemføre projektet. Det var særligt vurderet ud fra, at projektet i sin helhed var baseret på frivillighed, og at der ikke lå en aktuel konkretiseret plan efter hvilken, det erhvervede jordstykke skulle indgå i det omhandlede projekt. Det var også vurderet ud fra projektets tidsramme samt, at jordstykket efter overdragelsen var bortforpagtet som landbrugsjord og ellers ville blive solgt til landbrugsformål, hvis det ikke skulle benyttes i projektet. Se TfS 1997, 167 LSR.
 Eksempel: Skattefritagelse ved salg af landbrugsejendom til Skov- og Naturstyrelsen
 Fortjeneste ved salg af en landbrugsejendom til Skov- og Naturstyrelsen i forbindelse med et naturgenopretningsprojekt var skattefri efter dagældende EBL § 11, 2. pkt. Landsskatteretten lagde ved afgørelsen til grund, at Skov- og Naturstyrelsen havde haft ekspropriationskompetence efter naturbeskyttelsesloven § 60. Endvidere lagde Landsskatteretten vægt på en erklæring fra Skov- og Naturstyrelsen i sagen. Da gennemførelsen af projektet forudsatte, at Skov- og Naturstyrelsen disponerede over ejendommens arealer, var det opfattelsen, at ejendommen var blevet eksproprieret, hvis den ikke var blevet erhvervet ved en frivillig aftale. Se TfS 2000, 1017 LSR.
 Eksempel: Ikke skattefritagelse ved salg af areal ved gennemførelse af Vandmiljøplan II
 Landsretten fandt, at en erstatning for rådighedsbegrænsning ved etablering af et vådområdeprojekt inden for rammerne af Vandmiljøplan II ikke var skattefri efter dagældende EBL § 11, 2. pkt., fordi der ikke var ført bevis for, at det stod klart, at der ville blive eksproprieret, hvis ejeren havde nægtet at acceptere en frivillig aftale. Se SKM2007.34.VLR. (Tidligere instans SKM2005.128.LSR).
 Eksempel: Afvisning af spørgsmål om skattefritagelse ved gennemførelse af Vandmiljøplan II
 Skatterådet afviste i et bindende svar at tage stilling til, om de erstatninger, som kommunen udbetalte til lodsejere efter frivillige aftaler om etableringen af et vådområde som følge af Vandmiljøplan II, i alle tilfælde eller i nogle tilfælde opfyldte betingelserne for skattefrihed efter dagældende EBL § 11, 2. pkt. Det var, fordi naturbeskyttelsesloven forudsætter, at der kun kan ske ekspropriation, hvis "en enkelt eller nogle få lodsejere forhindrer et projekt, hvortil der i øvrigt er stor lodsejertilslutning". Da dette ikke var afklaret på det tidspunkt, hvor Skatterådet blev spurgt, var det ikke muligt at afgøre, om kommunen overfor de enkelte lodsejere opfyldte betingelserne for at kunne ekspropriere eller ej. Se SKM2009.250.SR.
 Ekspropriationshjemmel: Stærkstrømsloven § 18
 Eksempel: Skattefritagelse ved frivillig aftale om rådighedsindskrænkning ved etablering af transformerstation
 Betingelserne for skattefrihed efter dagældende EBL § 11, 2. pkt., blev anset for opfyldt ved frivillig aftale om rådighedsindskrænkning ved placering af en transformerstation. Aftalen blev indgået mellem grundejeren og et elværk, som skulle etablere et opsamlingsnet, fordi to vindmøller var opstillet i et vindmølleområde, der var udpeget af kommunen og amtet. Til brug for opsamlingsnettet skulle elværket opføre en transformerstation. Landsskatteretten lagde ved afgørelsen vægt på det konkrete formål med den omhandlede rådighedsindskrænkning. Se TfS 1997, 442 LSR.
 Ekspropriationshjemmel: Vandforsyningsloven § 37
 Eksempel: Ikke skattefritagelse, da det ikke var godtgjort, at der var ekspropriationsvilje
 Skatterådet fandt i et bindende svar ikke, at frivillig afståelse af et areal på 1.841 kvm. til et vandværk kunne ske skattefrit


text:
efter dagældende EBL § 11, 2. pkt. Skatterådet fandt det tvivlsomt, om der var ekspropriationshjemmel, og den eksproprierende myndighed havde ikke vist vilje til at ekspropriere. Derfor var den indgåede aftale om overdragelse af arealet/skelforandringen ikke omfattet af EBL § 11, 2. pkt. Eventuel fortjeneste var derfor skattepligtig efter ejendomsavancebeskatningsloven. Se SKM2009.361.SR.
 Ekspropriationshjemmel: Vandløbsloven § 71
 Eksempel: Skattefritagelse for fortjeneste ved nedlæggelse af vandkraftværk
 Fortjeneste ved nedlæggelse af et vandkraftværk, der tilhørte et ejerlaug, var skattefri for ejerlaugets medlemmer efter EBL § 11, 2. pkt. Se SKM2008.46.SR.
 Ekspropriationshjemmel: Varmeforsyningsloven § 16
 Eksempel: Skattefritagelse for fortjeneste ved pålæg af deklaration
 Et erstatningsbeløb, der blev udbetalt for en deklaration, var skattefri efter EBL § 11. Derimod var strukturskadeserstatning og afgrødeskadeserstatning skattepligtige efter SL § 4. Se SKM2008.466.SR. Se også SKM2013.657.SR, hvor ekspropriationshjemlen fandtes i varmeforsyningslovens § 16.
 Ekspropriationshjemmel: Vejloven § 49, jf. § 43
 Eksempel: Skattefritagelse ved afståelse af et areal til kommunen til ny vejstrækning
 Betingelserne for skattefritagelse i den tidligere EBL § 11, 2. pkt., var opfyldte ved en frivillig afståelse af et areal til kommunen, der var nødvendiggjort af et vejanlæg. Se SKM2007.873.SR.
 I tilfælde, hvor ekspropriation af en del af en ejendom medfører, at den tilbageværende del af ejendommen bliver af en sådan størrelse eller beskaffenhed, at den ikke skønnes hensigtsmæssigt at bevare som selvstændig ejendom, eller hvor den ikke kan udnyttes på rimelig måde, så kan ejeren efter § 51, stk. 3, i lov om offentlige veje kræve, at hele ejendommen bliver overtaget. Under tilsvarende omstændigheder kan ejeren kræve, at en del af ejendommen overtages, når denne del bliver afskåret ved en vejlinje. Fortjeneste ved sådanne afståelser er omfattet af skattefritagelsen i EBL § 11, stk. 1, 2. pkt.
 I forhold til spørgsmålet om delegation fra kommunalbestyrelsen til at træffe beslutning om ekspropriation efter vejlovens bestemmelser har Økonomi- og Indenrigsministeriet behandlet spørgsmålet i vejledende udtalelse nr. 1214 fra 25. oktober 2012. Det fremgår af denne, at det er Økonomi- og Indenrigsministeriets opfattelse, at det ikke vil være i overensstemmelse med vejloven, hvis det delegeres til den kommunale forvaltning at træffe beslutning om ekspropriation efter vejloven.
 Af udtalelsen fremgår også, at det er Økonomi- og Indenrigsministeriets opfattelse, at beslutningskompetencen i ekspropriationssager efter vejloven, som udgangspunkt frit kan delegeres til stående udvalg, med mindre særlige forhold gør sig gældende, og at dette udgangspunkt alene gælder for delegation af ekspropriationsbeslutninger efter vejloven til kommunale udvalg. Om dette udgangspunkt i konkrete tilfælde må fraviges i forhold til stående udvalg, må afgøres på baggrund af de konkrete omstændigheder i den pågældende sag.x
 Når en offentlig myndighed, der aktuelt kunne have eksproprieret arealerne til jordfordeling, i stedet erhverver arealerne til samme formål ved en frivillig aftale (køb), er fortjenesten ved afståelsen omfattet af skattefritagelsen i EBL § 11, stk. 1, 2. pkt.
 I andre tilfælde, hvor der ikke er en aktuel hjemmel i loven til at gennemføre en jordfordeling ved ekspropriation, kan EBL § 7, stk. 1 om jordombytning eventuelt anvendes. Se afsnit (C.H.2.1.12) om jordombytning mv.
 Eksempel: Ikke skattefritagelse ved konkret fredningsforslag


text:
og jordfordeling
 Højesteret fandt, at dagældende EBL § 11, 2. pkt. ikke kunne anvendes i forbindelse med et konkret fredningsforslag og jordfordeling. Ejeren solgte som led i en jordfordeling et areal til Skov- og Naturstyrelsen og påtog sig en rådighedsindskrænkning på et andet areal, som han fik erstatning for. Højesteret mente, at både fredningsforslaget og jordfordelingen var baseret på frivillighed, og at der herefter ikke i forbindelse med aftalen om overdragelse eller i forbindelse med aftalen om rådighedsindskrænkninger var konkrete holdepunkter for, at det stod klart, at ekspropriation ville være sket, hvis aftalerne ikke var blevet indgået frivilligt. Se SKM2008.165.HR.
 SKM2017.588.HR
 Spørgsmålet i sagen var, om appellantens avance ved afståelse af en landbrugsejendom til Y1 Kommune var skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11. Appellanten havde begæret ejendommen overtaget af kommunen i medfør af planlovens § 47 a efter jorden var overført fra landzone til byzone.
 Højesteret fastslog, at afståelsen ikke var omfattet af skattefritagelsen i EBL § 11, stk. 1, 1. pkt., idet arealerne ikke blev eksproprieret.
 Dernæst fastslog Højesteret, med henvisning til UfR 1995.831 H, at det er en betingelse for skattefrihed efter EBL § 11, stk. 1, 2. pkt., at ekspropriation måtte påregnes på aftaletidspunktet. Højesteret bemærkede, at det i den konkrete sag var ubestridt, at kommunen havde opgivet planerne om at ekspropriere arealerne, da anmodningen om overtagelse efter planlovens § 47 a blev fremsat. Derfor var avancen heller ikke skattefri efter 2. pkt.
 Endelig tog Højesteret stilling til, om formålet med EBL § 11, stk. 1, kunne føre til, at kommunens overtagelse af arealerne efter planlovens § 47 a – ligesom overtagelser efter planlovens § 48 – alligevel må anses for omfattet af skattefriheden. Særligt med henvisning til formålet med og forarbejderne til planlovens § 47 a fandt Højesteret, at bestemmelsen forudsætter, at en værdistigning som følge af en zoneændring vil blive beskattet efter ejendomsavancebeskatningsloven.
 Kommunens overtagelse af arealerne kunne på den baggrund ikke sidestilles med de afståelser af ejendom, der er skattefri efter EBL § 11, stk. 1.
 Tidligere instans SKM2017.138.VLR og SKM2015.517.BR
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at det på tidspunktet for salget af en ejendom til trejemand måtte påregnes, at ekspropriation ville være sket, såfremt et frivilligt salg af ejendommen ikke havde fundet sted. Højesteret stadfæstede derfor Vestre Landsrets dom som lagde vægt på det konkrete forhandlingsforløb mellem kommunen og ejeren, den generelle udvikling vedrørende planlægning til boligformål i området, samt oplysninger om kommunens praksis for ekspropriationer til boligformål. Da det faktiske salg af ejendommen skete til tredjemand og på andre vilkår end et tidligere tilbud fra kommunen, var et tidligere afgivet ligningssvar fra skatteforvaltningen ikke bindende. Afslag.
 Tidligere instans SKM2011.779.VLR
 Ekspropriation, naturgenopretning. Højesteret fandt, at dagældende EBL § 11, 2. pkt., ikke kunne anvendes i forbindelse med et konkret fredningsforslag og jordfordeling. Ejeren solgte som led i en jordfordeling, et areal til Skov- og Naturstyrelsen og påtog sig mod erstatning en rådighedsindskrænkning på et andet areal. Højesteret anførte, at både fredningsforslaget og jordfordelingen var baseret på frivillighed, og at der herefter ikke


text:
i forbindelse med aftalen om overdragelse i 1996 eller i forbindelse med aftalen om rådighedsindskrænkninger i 1997 var konkrete holdepunkter for, at det stod klart, at ekspropriation ville være sket, hvis aftalerne ikke var indgået. Skattepligt.
 TfS 1996, 356HRD
 Ekspropriation, salg af areal til varmeværk til opførelse af et flisfyr. Der var i varmeforsyningsloven hjemmel til at ekspropriere jord til dette formål, hvis enighed om frivillig overdragelse ikke kunne opnås. Da salget var sket direkte til det private varmeværk og ikke til kommunen som eksproprierende myndighed, og da varmeværket ikke havde hjemmel til at foretage ekspropriation, fandt Landsretten, at fortjenesten ikke var skattefri efter EBL § 11, 2. pkt. Højesteret lagde vægt på, at kommunen havde vedtaget et forslag til kommuneplanen og til lokalplan, som alene havde til formål at muliggøre den ønskede anvendelse af arealet. Det måtte herefter kunne påregnes (stå klart), at afståelsen af arealet ville blive gennemført ved ekspropriation efter varmeforsyningsloven § 23 eller kommuneplanloven § 34, hvis en frivillig aftale ikke blev opnået. Herefter var betingelserne for skattefrihed efter dagældende EBL § 11, 2. pkt. opfyldt. Skattefrit.
 Fjernvarmeværksdommen.
 TfS1995, 575HRD
 Ekspropriation, tredjemand. Ejeren havde sammen med en medinteressent truffet aftale med et menighedsråd om rådighedsindskrænkning over en del af en ejendom, der tilhørte interessentskabet. Vederlaget for rådighedsindskrænkningen blev betalt af menighedsrådet. Ejeren mente, at hans fortjeneste var skattefri, fordi den var omfattet af dagældende EBL § 11, 2. pkt., og at erhververen opfyldte betingelserne for at ekspropriere arealet. Det var imidlertid usikkert, om kommunen havde så stor interesse i udsigten til kirken, at den ville have forsøgt rådighedsindskrænkningen gennemført ved ændret lokalplan og ekspropriation mod sædvanlig erstatning. Højesteret fandt, at det var en betingelse for at anvende dagældende EBL § 11, 2. pkt., at det på aftaletidspunktet stod klart, at dispositionen ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, hvis en frivillig aftale ikke blev indgået. Skattepligt.
 Menighedsrådsdommen.
 Spørgsmålet i sagen var, om fortjenesten ved afståelse af en ejendom var skattefri efter dagældende EBL § 11, 2. pkt. Der var forud for ejendommens afståelse vedtaget en lokalplan, som udlagde ejendommen til boligformål. Ejendommen, der hidtil var anvendt til landbrugsdrift, blev herefter afstået til tredjemand, som havde til hensigt at opføre boliger på ejendommen. Landsretten udtalte, at skattefrihed efter dagældende EBL § 11, 2. pkt., var betinget af, at sagsøgeren kunne løfte bevisbyrden for, at det på tidspunktet for salget af ejendommen måtte påregnes, at kommunen ville ekspropriere ejendommen, hvis ikke ejeren selv sørgede for, at den blev anvendt til boligformål. Landsretten udtalte videre, at det forhold, at kommunen vedtog en lokalplan, der fastlagde områdets anvendelse til boligformål, ikke i sig selv medførte, at det kunne påregnes, at kommunen ville ekspropriere ejendommen, hvorved landsretten bemærkede, at kommunen ifølge planlovens § 18 ikke var forpligtet til at sikre, at ejendommens aktuelle anvendelse ændredes. Efter bevisførelsen - herunder de afgivne vidneforklaringer - fandt landsretten ikke, at sagsøgeren havde løftet bevisbyrden for, at ekspropriation kunne påregnes, hvis der ikke var sket et frivilligt salg. Sagsøgeren støttede sig særligt på anbringendet om, at der


text:
forelå den fornødne ekspropriationsrealitet, så grundejeren ved ejendommens overgang fra landzone til byzone kunne have valgt at lade kommunen overtage ejendommen efter planlovens § 47 a. Landsretten udtalte hertil, at kommunens købepligt efter planlovens § 47 a er væsensforskellig fra ekspropriation, som er kendetegnet ved, at ejeren ikke har mulighed for at nægte afståelse og ved at være en begivenhed, som ejeren ikke selv har fremkaldt. Den omstændighed, at lokalplanen muliggjorde en anvendelse af købepligten i planlovens § 47 a, fandtes derfor på ingen måde at kunne sidestilles med ekspropriationsrealitet.
 Efter at ejeren havde indgået en købsoptionsaftale med en sparekasse om køb af ejendommen, traf kommunen beslutning om bygningsfornyelse, og der blev vedtaget en lokalplan for området. Efterfølgende solgte ejeren sin ejendom til et ejendomsselskab, der var ejet af sparekassen. Da ejeren underskrev skødet, var han bekendt med en aftale indgået mellem sparekassen og kommunen om en frivillig gennemførelse af planerne for bygningsfornyelsen. Retten fandt det ikke bevist, at ejendommen ville være blevet eksproprieret, hvis han ikke havde indgået den frivillige aftale med sparekassen. Skattepligt.
 SKM2007.34.VLR
 Erstatning for rådighedsindskrænkning, ekspropriation, frivillig aftale. Det blev lagt til grund, at spørgsmålet om ekspropriation ikke var omtalt af amtets dokumenter i sagen. Amtet havde desuden ikke tilkendegivet, at sælger måtte regne med, at hans ejendom ville blive eksproprieret, hvis han ikke indgik en frivillig aftale. Skattepligt.
 Ekspropriation, genvundne afskrivninger. Sagen handlede om, hvorvidt der var hjemmel til at beskatte genvundne afskrivninger i forbindelse med salg på ekspropriationslignende vilkår. Skattepligt.
 SKM2013.383.BR Byretten fandt, at der ikke var hjemmel i den dagældende planlov til at foretage ekspropriation til etablering af et idrætsanlæg på tidspunktet for sælgerens frivillige salg af ejendommen. Der var endvidere ikke konkrete holdepunkter for at antage, at det på tidspunktet for det frivillige salg af ejendommen blev tilkendegivet af kommunen, at afståelse ville blive gennemtvunget ved ekspropriation, hvis der ikke blev indgået frivillig aftale om salg. Skattepligt. Tidligere afgørelse SKM2011.792.LSR
 Der blev indgået aftale om køb af fast ejendom med privat køber. Aftalen var bl.a. betinget af, at der var vedtaget en lokalplan for området. Enighed om suspensiv betingelse, der blev opfyldt ved lokalplanens vedtagelse den 21. marts 2007. Retten fandt efter formålet med dagældende EBL § 11, 2. pkt., at det afgørende for skattefritagelse var forholdene den 26. august 2005, hvor den bindende aftale var blevet indgået. Efter en samlet vurdering af oplysningerne i sagen fandt retten, at ejeren ikke havde godtgjort, at han kunne regne med ekspropriation, da ejendommen blev solgt. Skattepligt.
 Et erstatningsbeløb for strukturskade i forbindelse med nedlæggelse af elkabel mv. ansås for at kompensere et værditab på den faste ejendom, og fortjenesten, der kunne henføres til beløbet, ansås for omfattet af EBL § 11, stk. 1, 2. pkt. xDer er udsendt genoptagelsesstyresignal SKM2019.629.SKTST på baggrund af afgørelsenx
 Et erstatningsbeløb for strukturskade i forbindelse med nedlæggelse af elkabel m.v. ansås for at kompensere et værditab på den faste ejendom, og fortjenesten, der kunne henføres til beløbet, ansås for omfattet af EBL § 11, stk. 1, 2. pkt. xDer


text:
er udsendt genoptagelsesstyresignal SKM2019.629.SKTST på baggrund af afgørelsenx
 SKM2015.799.LSR
 Landsskatteretten fandt, at salget af en ejendom, hvor forlods overtagelse var afslået af Vejdirektoratet, ikke opfyldte betingelserne for salg på ekspropriationslignende vilkår. Skattepligt. Tidligere afgørelse SKM2014.425.SR
 SKM2015.702.LSR En overtagelse efter planlovens § 47 a fandtes ikke at kunne sidestilles med et ekspropriativt indgreb, hvorfor den fortjeneste, der knyttede sig til erstatningssummen, ikke var fritaget for beskatning efter EBL § 11. Skattepligt.
 SKM2010.613.LSR Det blev anset for tilstrækkelig sandsynliggjort, at klageren på aftaletidspunktet måtte påregne, at en kommune ville lade en lokalplan gennemføre ved ekspropriation af en del af klagerens ejendom, hvis frivillig aftale ikke blev indgået. Der blev bl.a. lagt vægt på det konkrete hændelsesforløb i kommunen, hvor borgmesteren og to kommunalpolitikere havde presset på for at kunne overtage grundstykket. Skattefritagelse.
 SKM2009.528.LSR
 Landsskatteretten stadfæstede Skatterådets afgørelse om, at fortjenesten ved salg af en ejendom ikke var skattefri efter EBL § 11. Skattepligt.
 Ekspropriation, flytteomkostninger. Godtgørelse på 100.000 kr., for flytteudgifter, herunder 25.000 kr. ydet for flytning af erhverv. I forbindelse med en ekspropriation blev for de første 75.000 kr. anset for skattefrie, fordi beløbet var ydet som kompensation for påtvungne private flytteomkostninger. De 25.000 kr., der var ydet som flytteudgifter for erhverv, blev anset som kompensation for fradragsberettigede udgifter og var derfor skattepligtige. Skattefritagelse for erstatning for private påtvungne flytteudgifter. Skattepligt/Skattefritagelse.
 SKM2007.427.LSR
 Ekspropriationssituation, manglende hjemmel. Der var ikke på aftaletidspunktet vedtaget en kommune- eller lokalplan, hvor ejendommen var omfattet. Der var derfor ikke hjemmel til at ekspropriere. Salget var derfor ikke omfattet af dagældende EBL § 11, 2. pkt. Skattepligt.
 Afgørelsen er indbragt for domstolene, men retssagen er efterfølgende hævet.
 Erstatning for tab af hegn. Skattepligtigt, fordi erstatning var ydet til dækning af en fradragsberettiget udgift. Erstatning, der blev ydet for driftstab var også skattepligtigt efter SL § 4. Skattepligt.
 TfS 2000, 1017 LSR
 Ekspropriationssituation, naturgenopretningsprojekt. Fortjeneste ved afståelse af landbrugsejendom var omfattet af dagældende EBL § 11, 2. pkt., da det på aftaletidspunktet stod klart, at ejendommen ville være blevet eksproprieret, hvis der ikke var indgået en frivillig aftale. Skattefritagelse.
 TfS 1997, 442 LSR
 Ekspropriationssituation, rådighedsindskrænkning, aftale med privat elværk om placering af transformerstation. Landsskatteretten fandt på baggrund af det konkrete formål med rådighedsindskrænkningen, at betingelserne for skattefritagelse efter dagældende EBL § 11, 2. pkt., var opfyldte. Skattefritagelse.
 TfS 1997, 167 LSR
 Ekspropriationssituation, naturgenopretningsprojekt. Fortjeneste ved afståelse af ejendom var ikke omfattet af dagældende EBL § 11, 2. pkt., da det på aftaletidspunktet ikke stod klart, at ejendommen ville være blevet eksproprieret, hvis der ikke var indgået en frivillig aftale. Skattepligt.
 Skatterådet kunne bekræfte, at spørgers ejendom kunne overtages af Vejdirektoratet ved en forlodsekspropriation i forbindelse med anlæg af en ny jernbane over Vestfyn uden skattemæssige konsekvenser. Skattefritagelse
 Skatterådet kunne bekræfte, at spørgers ejendom kunne afstås på ekspropriationslignende vilkår i forbindelse med anlæg af en ny jernbane over Vestfyn uden skattemæssige konsekvenser efter skattefritagelsen i EBL § 11. Skattefritagelse.
 SKM2015.436.SR Skatterådet bekræftede, at spørger kunne indgå en frivillig aftale om erstatningen for deklarationspålæg efter miljøbeskyttelseslovens § 24, med den følge,


text:
at erstatningen i forhold til ejeren af ejendommen sidestilledes med en ekspropriationserstatning efter EBL § 11, stk. 1. Skattefritagelse. Sagen har tidligere været behandlet i Skatterådet som SKM2014.423.SR.
 SKM2014.722.SR Skatterådet kunne bekræfte, at den fortjeneste, der var opnået ved modtagelsen af nogle nærmere beskrevne erstatningssummer i forbindelse med nedlæggelsen af en jernbaneoverskæring, kunne anses for omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 11. Skatterådet kunne dog ikke bekræfte, at modtagerens eventuelle anvendelse af dele af erstatningssummen til erhvervelse af ret til ny vejadgang, vil var fritaget for beskatning hos den modtagende ejendomsejer. Skattefritagelse/Skattepligt.
 SKM2014.721.SR Skatterådet kunne bekræfte, at salget af en ejendom kunne ske skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, såfremt ejendommen opfyldte overtagelsesforpligtigelsen i jernbanelovens § 2 d, eller forpligtigelsen til fremrykkede ekspropriation i jernbanelovens § 2 e. Skatterådet kunne også bekræfte, at det var uden betydning for skattefriheden, om erstatningens størrelse fastsattes ved en frivillig aftale mellem parterne eller af taksationsmyndighederne, når afståelsen blot skete som følge af jernbanelovens § 2 d eller § 2 e. Skattefrihed.
 SKM2014.564.SR Skatterådet kunne ikke bekræfte, at en kommunes overtagelse af fast ejendom i medfør af planlovens § 47 a, kunne anses for omfattet af skattefritagelsen i ejendomsavancebeskatningslovens § 11. Skattepligt.
 SKM2014.423.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at fortjeneste ved modtagelse af en erstatning for påbud efter miljøbeskyttelseslovens § 24 efter de konkrete omstændigheder var skattefri efter EBL § 11. Skattepligt.
 SKM2014.205.SR Skatterådet kunne bekræfte, at avance opstået ved frivillig afståelse af nogle nærmere angivne parceller, samt visse erstatningsbeløb ydet i forbindelse hermed efter en konkret bedømmelse vil være skattefri efter bestemmelsen i EBL § 11, stk. 1, 2. pkt. Der var ved afgørelsen lagt vægt på, at kommunalbestyrelsen tidligere havde tilkendegivet at være indstillet på at udnytte ekspropriationsadgangen til at få virkeliggjort lokalplanen i forbindelse med en påtænkt afhændelse til en anden køber. Ved afgørelsen blev der ligeledes lagt vægt på, at kommunen på ny under sagens behandling stadig var indstillet på at udnytte den ekspropriationsadgangen for at få virkeliggjort lokalplanen.
 Skatterådet tog ikke stilling til, hvilke andele af de aftalte erstatnings- og kompensationsbeløb, der faldt ind under ejendomsavancebeskatningslovens anvendelsesområde. Skattefritagelse
 SKM2013.712.SR Skatterådet bekræftede, at spørger ved frivillig aftale med en kommune, der træder i stedet for ekspropriation efter § 43 i lov om offentlige veje, kunne afstå et areal skattefrit til etablering af en sti. Herudover bekræftede Skatterådet, at fortjeneste ved modtagelse af en erstatning for den varige ulempe for spørger, der fulgte af afståelsen af arealet, ligeledes var omfattet af skattefritagelsen. Skattefritagelse.
 SKM2013.657.SR Skatterådet bekræftede, at en frivillig afståelse af en ejendom fra spørger til en kommune kunne ske skattefrit for spørger i henhold til EBL § 11, stk. 1, 2. pkt. Hjemlen til ekspropriation fandtes i varmeforsyningslovens § 16. Skattefritagelse.
 SKM2013.434.SR
 Skatterådet bekræftede, at en eventuel fortjeneste ved salg af spørgers ejendom var skattefri efter EBL § 11, stk. 1, 2. pkt., hvis spørger senest 1 år efter ibrugtagning af højspændingsforbindelsen anmodede køber om at overtage hele ejendommen. Det var Skatterådets opfattelse, at den indgåede aftale skulle forstås, således at der på aftaletidspunktet