text:
Højesteret melder klart ud: Godtgørelse for brud på 48-timers reglen - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Det følger af arbejdstidslovens § 4, at den gennemsnitlige ugentlige arbejdstid ikke må overstige 48 timer inkl. overarbejde i en periode på fire måneder. Opmålingen af arbejdstiden skal foretages på baggrund af det udførte arbejde inkl. overarbejde i en periode på fire måneder.
 Ansat med 42,5 timers arbejdstid om ugen
 I juli 2008 blev en medarbejder ansat som traktorfører på en maskinstation med en ugentlig arbejdstid på 42,5 time. Arbejdet som traktorfører er meget sæsonpræget, og særligt i løbet af foråret og i forbindelse med høst krævede mange arbejdstider. Medarbejderen tilrettelagde mere eller mindre frit sin egen arbejdstid, så længe opgaven blev løst inden for den fastsatte frist.
 Opgørelser over medarbejderens arbejdstid viste, at han i perioden 2010-2013 gennemsnitligt havde en ugentlig arbejdstid på over 50 timer, og i de perioder, hvor han arbejdede mest, kunne den ugentlige arbejdstid overstige 60 timer.
 Medarbejderen havde aldrig afvist eller vægret sig ved overarbejde, da han havde haft vanskeligt ved at sige fra over for arbejdsmængden.
 Arbejdsgiveren oplyste i den sammenhæng, at medarbejderen altid havde været villig til at påtage sig ekstra arbejde, hvis han blev spurgt. Arbejdsgiveren oplyste desuden, at selvom medarbejderen ofte havde mange arbejdstimer, havde han på et tidspunkt henvendt sig til arbejdsgiveren for at spørge, om han i lavsæsonen måtte påtage sig andet arbejde.
 Byretten og landsretten tilkender medarbejderen en godtgørelse
 Medarbejderen blev tilkendt en godtgørelse for arbejdsgiverens overtrædelse af 48-timers reglen. Byretten fandt, at medarbejderen var berettiget til en godtgørelse på 15.000 kr., mens Landsretten tilkendte medarbejderen en godtgørelse på 50.000 kr. og lagde bl.a. vægt på overtrædelsens karakter og omfang.
 Højesteret fastsætter generelle retningslinjer for godtgørelsesniveauet
 I sagen for Højesteret var der ikke tvivl om, at medarbejderen havde ret til en godtgørelse. Spørgsmålet var derfor alene, hvor stor en godtgørelse medarbejderen skulle tilkendes efter arbejdstidsloven.
 Højesteret bemærkede for det første, at en godtgørelse efter arbejdstidsloven ikke er en kompensation for et økonomisk tab, men alene en godtgørelse for den særlige arbejdsbelastning, som en overtrædelse af 48-timers reglen indebærer.
 Herefter udtalte Højesteret sig generelt om, hvordan godtgørelsesniveauet bør fastsættes.
 Godtgørelsesniveau fastsat på 25.000 kr. – med forbehold for formildende eller skærpende omstændigheder
 Ifølge Højesteret bør en godtgørelse for overtrædelse af 48-timers reglen som udgangspunkt udmåles til 25.000 kr., medmindre der i den konkrete sag er særlige holdepunkter for enten at mindske eller forhøje godtgørelsen.
 Formildende omstændigheder, som kan medføre en godtgørelse på et mindre beløb end 25.000 kr., kan bl.a. være, at overtrædelsen af 48-timers reglen er bagatelagtig, eller at der er tale om en enkeltstående, tilfældig eller undskyldelig overtrædelse, og at arbejdsgiveren straks har taget skridt til at undgå gentagelser.
 Skærpende omstændigheder, som kan tale for en godtgørelse, der er over 25.000 kr. og op til 50.000 kr., kan bl.a. skyldes, at overskridelsen af 48-timers reglen har haft et meget betydeligt omfang eller er foregået i flere eller længere perioder. Skærpende omstændigheder kan også foreligge, hvis medarbejderen er blevet pålagt at arbejdere


text:
mere end 48 timer om ugen, eller hvis arbejdsgiveren har truet med at opsige medarbejderen. På samme vis kan det indgå som en skærpende omstændighed, hvis medarbejderen ikke har fået betaling for det udførte overarbejde.
 I ganske særlige tilfælde, f.eks. hvis der foreligger flere skærpende omstændigheder, kan der udmåles en godtgørelse på over 50.000 kr.
 I forhold til den konkrete sag fastslog Højesteret – ligesom landsretten – at medarbejderen skulle tilkendes en godtgørelse på 50.000 kr.
 Begrundelsen for skærpelsen var bl.a., at medarbejderen i hele den fireårige periode havde arbejdet mere end 48 timer ugentligt, og i flere perioder havde medarbejderen arbejdet betydeligt mere end grænsen på 48 timer om ugen. Det indgik dog i Højesterets vurdering, at medarbejderen udførte arbejdet efter eget ønske og modtog fuld betaling for arbejdet.
 Første gang Højesteret har taget stilling til godtgørelse efter arbejdstidsloven
 Dommen er særlig interessant, fordi det er første gang, Højesteret har haft lejlighed til at udtale sig om udmåling af godtgørelse for brud på 48-timers reglen i arbejdstidsloven.
 I dommen udtaler Højesteret sig klart om, hvordan godtgørelsesniveauet bør fastsættes, og det må derfor forventes, at dommen vil få særdeles stor betydning for fremtidige sager om godtgørelse for overtrædelse af 48-timers reglen.
 Af Højesterets dom kan det også udledes, at den omstændighed, at medarbejderen selv har ønsket at påtage sig merarbejde i et omfang, der samlet set overstiger 48 timer om ugen, ikke kan frikende arbejdergiveren for ansvar. Det kan dog indgå som ét af flere momenter i fastsættelsen af godtgørelsens størrelse, at medarbejderen selv har fremsat ønske om merarbejde, eller at medarbejderen har modtaget betaling for alt det udførte arbejde.

type: other


text:
Højesteret har afsagt dom i en sag om, hvorvidt virksomhedsoverdragelsesloven fandt anvendelse i forbindelse med udbud af busruten mellem Viborg og Herning med det resultat, at en gruppe medarbejdere ikke kunne kræve manglende løn udbetalt af erhververen af udbuddet.
 Midttrafik satte i efteråret 2011 busruten mellem Viborg og Herning i udbud. Brande Buslinier ApS vandt udbuddet og overtog 19 ud af 20 medarbejdere fra Skjern Bilen, der tidligere drev ruten. Medarbejderne, der overgik til Brande Buslinier ApS, bevarede anciennitet, løn og ansættelsesvilkår fra deres tidligere ansættelsesforhold i Skjern Bilen.
 Kort tid efter Brande Buslinier ApS' overtagelse af ruten, blev Skjern Bilen taget under konkursbehandling, hvorefter medarbejderne rettede et krav for manglende løn mod Brande Buslinier ApS. Lønmodtagernes Garantifond, der normalt dækker lønkrav i forbindelse med arbejdsgiverens konkurs, afslog at dække lønkravene med henvisning til, at der var sket virksomhedsoverdragelse.
 Spørgsmålet i sagen var derfor, om virksomhedsoverdragelsesloven fandt anvendelse i forbindelse med udbuddet, og om medarbejderne på den baggrund kunne rette deres lønkrav mod Brande Buslinier ApS, som erhverver af Skjern Bilen.
 Ingen overdragelse af busser
 Virksomhedsoverdragelsesloven finder anvendelse, når der sker overførsel af en økonomisk enhed, som bevarer sin identitet.
 Højesteret udtalte med henvisning til EU-Domstolens praksis, at, når det skal vurderes, om der foreligger en overførsel af en økonomisk enhed, er det nødvendig at tage hensyn til samtlige omstændigheder ved overdragelsen. Vurderingen afhænger af den aktivitet, som virksomheden udfører og de produktions- og driftsmåder, der anvendes.
 Ved drift af offentlig bustransport, er det ifølge retspraksis de fysiske elementer (busserne), der udgør de væsentlige elementer i virksomhedens drift - og ikke arbejdskraften. Sker der således ikke en overførsel af væsentlige fysiske elementer mellem de to enheder, dvs. busserne, vil det klare udgangspunkt være, at der ikke er tale om overførsel af en enhed i henhold til virksomhedsoverdragelsesloven.
 Begge busselskaber anvendte leasede busser til driften af busruten, og Brande Buslinier ApS overtog ikke busser, som havde være anvendt af Skjern Bilen. Brande Buslinier ApS overtog foruden medarbejderne alene billetborde, chaufførtasker, møntborde og byttepenge til en samlet værdi af ca. 61.000 kr.
 Højesteret: Ikke omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven
 Højesteret fastslog ligesom Vestre Landsret, at der ikke var overført væsentlige fysiske elementer fra Skjern Bilen til Brande Buslinier ApS, og at der derfor ikke var tale om en overdragelse omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven. Det var desuden uden betydning for vurderingen af, om der forelå en virksomhedsoverdragelse, at begge busselskaber anvendte leasede busser.
 Da der ikke var sket en overførsel af væsentlige fysiske elementer mellem Skjern Bilen og Brande Buslinier ApS, var overtagelsen af busruten ikke omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven. Medarbejderne havde derfor ikke i medfør af loven et lønkrav mod Brande Buslinier ApS.
 Fandt virksomhedsoverdragelsesloven anvendelse i medfør af særskilt aftale?
 Det fremgik af udbudsbetingelserne, at virksomhedsoverdragelsesloven skulle følges, og at den nye kontrakthaver derfor ville være stillet som ved erhvervelsen af en virksomhed. Et spørgsmål i sagen var derfor, om der i forbindelse med udbuddet var indgået en aftale om, at virksomhedsoverdragelsesloven skulle følges, selvom betingelserne for virksomhedsoverdragelsesloven ikke var opfyldt.
 Højesteret udtalte, at det


text:
ikke fremgik klart af ordlyden i udbudsbetingelserne, at erhververen af kontrakten ville overtage forpligtelserne i henhold til medarbejderne, eller at medarbejderne blev tillagt rettigheder, som følger af virksomhedsoverdragelsesloven.
 Højesteret udtalte desuden, at udbudsbetingelserne var en aftale mellem Midttrafik og Brande Buslinier ApS, og der skal foreligge særlige holdepunkter for, at en aftale kan anses for at indeholde vilkår om tredjemands (medarbejdernes) rettigheder. Sådanne særlige holdepunkter var ifølge Højesteret ikke til stede i den pågældende aftale, og Brande Buslinier ApS blev derfor frifundet for medarbejdernes lønkrav.
 Højesterets afgørelse bekræfter hidtidig retspraksis, hvorefter det ved udbud af busruter er afgørende for vurderingen af, om der er gennemført en Virksomhedsoverdragelse omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven, hvorvidt der er sket overførsel af ”væsentlige fysiske elementer”, hvilket vil sige busser. Det forhold, at der anvendes leasede busser, kan ikke føre til, at der foreligger en overdragelse omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven, medmindre erhververen får stillet de samme leasede busser til rådighed.
 En henvisning til virksomhedsoverdragelsesloven i udbudsbetingelserne medfører heller ikke automatisk, at virksomhedsoverdragelsen finder anvendelse med den konsekvens, at erhververen skal overtage forpligtelserne i forhold til de overdragne medarbejdere.


text:
Skat.dk: Lønmodtager eller selvstændig erhvervsdrivende - hæftelse - A-skat og arbejdsmarkedsbidrag
 10 Dec 2003 13:30
 SKM2003.555.HR
 2. afdeling, 536/2001
 En journalist arbejdede som freelance ved H1, hvor han fungerede som afløser (vikar) for andre journalister ved sygdom og ferie. Journalisten havde ingen ansættelseskontrakt og havde samme arbejdstid og arbejdsopgaver som den journalist, han afløste. Han fremsendte faktura for udført arbejde og fik udbetalt vederlag én gang om måneden. Han fik ikke feriepenge og løn under sygdom.
 Efter en samlet bedømmelse tiltrådte Højesteret, at journalistens indkomst ved H1 måtte anses som lønindkomst, jf. kildeskattelovens § 43, stk. 1, og arbejdsmarkedsfondslovens § 7, stk. 1, a), således at der skulle indeholdes A-skat og arbejdsmarkedsbidrag. Højesteret tiltrådte landsrettens præmisser, hvorved der særligt var lagt vægt på, at journalisten var underlagt samme arbejdsvilkår som de journalister, han vikarierede for, og på, at han fik udbetalt kørselsgodtgørelse og ulempetimebetaling. Endvidere lagde retten vægt på, at journalisten udførte arbejde for H1 gennem flere år og på, at han blev aflønnet månedligt efter faste takster.
 På dette grundlag, der var H1 bekendt, havde bladet ikke haft for øje at anse journalistvikaren som selvstændig erhvervsdrivende, og Højesteret tiltrådte derfor også, at H1 var ansvarlig for den manglende indbetaling af A-skat og arbejdsmarkedsbidrag.
 Højesteret stadfæstede derfor landsrettens dom.
 Ligningsvejledningen 2003 - 2 E.A.4.2
 Ligningsvejledningen 2003 - 2 E.A.4.3.1
 A-skattevejledningen 2003 - 2 B.1.1.1
 A-skattevejledningen 2003 - 2 K.2.2
 (advokat Michael Svanholm)
 Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen, Per Sørensen, Lene Pagter Kristensen og Thomas Rørdam.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 7. afdeling den 30. oktober 2001.
 H1 K/S har gentaget sin påstand.
 Til brug for Højesteret er der tilvejebragt yderligere oplysninger og afgivet supplerende forklaring af MT.
 Det er oplyst, at A i 1994 fik udbetalt 101.780 kr. af H2. Skattemyndighederne har for årene 1994 og 1995 skønsmæssigt ansat As overskud af virksomhed til henholdsvis 20.000 kr. og 30.000 kr.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at As indkomst i 1994-1996 hos H1 var lønindkomst.
 På dette grundlag, der var H1 bekendt, har bladet ikke haft føje til at anse A som selvstædig erhvervsdrivende, og Højesteret tiltræder derfor, at H1 er ansvarlig for den manglende indbetaling af A-skat og arbejdsmarkedsbidrag.
 Herefter stadfæster Højesteret dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 K/S betale 30.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Samarbejde var ikke omfattet af handelsagentloven - Læs kendelsen
 afsagt tirsdag den 8. maj 2018
 Sag 39/2017
 I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 28. maj 2014 og kendelse af Østre Landsrets 9. afdeling den 27. oktober 2016.
 I påkendelsen har deltaget fem dommere: Thomas Rørdam, Henrik Waaben, Michael Rekling, Jens Kruse Mikkelsen og Anne Louise Bormann.
 Telekæden A/S og Telia Danmark havde i årene 2001 til 2011 et samarbejde om salg af mobiltelefoner og abonnementer, hvor Telekæden solgte telefoner, som blev leveret fra Telia, og formidlede tegning af mobilabonnementer hos Telia. Salget skete helt overvejende således, at telefonen og abonnementet blev solgt som en samlet pakke, hvor abonnementet var bindende i en periode på seks måneder. Frem til 2009 blev telefonen solgt kontant til en meget lav pris, der kunne være helt ned til 1 kr., når kunden samtidig tegnede et Telia abonnement. Fra 2009, hvor markedet i stigende grad blev præget af dyrere smartphones, begyndte salget tillige at ske på kredit, således at kunden ved købet indgik en kreditaftale med Telia. Også ved kreditsalgene blev telefonen solgt til en væsentligt lavere pris, når kunden samtidig tegnede et Telia abonnement, end hvis telefonen skulle sælges uden abonnement, hvilket kun skete meget sjældent. Parterne er for Højesteret enige om, at kreditaftalekunderne i gennemsnit beholdt det Telia abonnement, som de havde tegnet sammen med købet af telefonen, i seks måneder.
 Der er fremlagt eksempler på salg, hvor prisen på telefonen uden abonnement oversteg den samlede pris på et abonnement i seks måneder, mens den samlede pris på abonnementet i seks måneder oversteg den pris, hvortil telefonen blev solgt, når salget skete med abonnement.
 Denne sag angår, om parternes samarbejde var omfattet af lov om handelsagenter og handelsrejsende (handelsagentloven). Handelsagentloven gennemfører Rådets direktiv af 18. december 1986 om samordning af medlemsstaternes lovgivning om selvstændige handelsagenter (86/653/EØF). Efter handelsagentlovens § 2, som svarer til direktivets artikel 1, stk. 2, er det bl.a. betingelser for, at Telekæden kan anses for handelsagent for Telia i direktivets og lovens forstand, at der var tale om salg af varer, og at salget skete i Telias navn og for Telias regning.
 Det følger af forarbejderne til handelsagentloven (Folketingstidende 1989-90, tillæg A, lovforslag nr. L 106, sp. 2687), at i de tilfælde, hvor agenten formidler salg af såvel varer som tjenesteydelser, vil lovens anvendelighed bero på, om varesalget er det dominerende element i aftalen. Det er derfor afgørende for, om samarbejdet mellem Telekæden og Telia kan være omfattet af loven, om salget af telefoner og ikke tegning af abonnementer må anses for det dominerende element.
 Højesteret finder det ikke godtgjort, at værdien af telefonen, hverken når salget skete kontant, eller når de dyrere telefoner blev solgt på kredit, oversteg værdien af abonnementet i den periode, hvor kunderne gennemsnitligt beholdt det. Højesteret har herved lagt vægt på, at telefonerne kun meget sjældent blev solgt uden abonnement, og at det i øvrigt efter bevisførelsen er usikkert, hvilken værdi mobiltelefonen havde i samarbejdsperioden, når den blev solgt uden abonnement.


text:
Højesteret finder, at parternes økonomiske interesser hovedsageligt har været knyttet til salget af abonnementer, som må anses for at være formålet med samarbejdet. Højesteret har herved lagt vægt på, at der i parternes aftale er opstillet mål for antallet af indgåede abonnementsaftaler, at Telekæden fik provision ud fra antallet af indgåede abonnementsaftaler og en årlig bonus, som tillige var beregnet efter antallet af abonnementsaftaler, og at det efter vidneforklaringerne må lægges til grund, at det hovedsageligt var abonnementsaftalerne, som parterne tjente penge på, idet mobiltelefonerne blev anvendt som et middel til at opnå abonnementsaftaler.
 På den anførte baggrund finder Højesteret, at Telekæden ikke har godtgjort, at det dominerende element i parternes samarbejde var salg af varer (telefoner), og parternes samarbejde er derfor allerede af den grund ikke omfattet af handelsagentloven. Dette gælder både for telefoner solgt kontant og for telefoner solgt på kredit og dermed for alle telefoner solgt i samarbejdsperioden.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Telekæden A/S betale 400.000 kr. til Telia Danmark, filial af Telia Nättjänster AB, Sverige. Det idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretskendelses afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Højesterets dom om Post Danmarks prispolitik - Horten Advokatpartnerselskab
 Den 27. marts 2012 besvarede EU-Domstolen et præjudicielt spørgsmål fra Højesteret i en sag mellem Post Danmark og Konkurrencerådet. Højesteret har nu afsagt dom i sagen.
 Sagen vedrørte markedet for distribution af adresseløse forsendelser i Danmark. De faktiske omstændigheder fandt sted i 2003-2004 på et tidspunkt, hvor Post Danmark var tillagt en eneret for befordring af visse adresserede forsendelser under en nærmere bestemt vægtgrænse.
 Post Danmark indgik i denne periode kontrakt med tre supermarkedskæder – SuperBest, Spar og Coop – om distribution af adresseløse forsendelser, hvilket vil sige forsendelser, som ikke var omfattet af eneretten.
 Disse supermarkedskæder havde tidligere været kunde hos Forbruger-Kontakt, som var en anden distributør af adresseløse forsendelser og konkurrent til Post Danmark.
 Forbruger-Kontakt klagede til Konkurrencemyndighederne, der gav Forbruger-Kontakt medhold i, at Post Danmark havde misbrugt sin dominerende stilling i form af selektivt lave priser i forhold til de nævnte supermarkedskæder.
 Østre Landsret, som behandlede sagen i første instans, stadfæstede konkurrencemyndighedernes afgørelse.
 Post Danmark ankede herefter dommen til Højesteret, som valgte at stille EU-Domstolen et præjudicielt spørgsmål om, hvorvidt den selektive prisfastsættelse kunne udgøre misbrug af dominerende stilling, når prisniveauet ikke var fastsat med henblik på at eliminere en konkurrent.
 Domstolen fastslog, at det forhold, at en dominerende virksomheds praksis kan kvalificeres som prisdiskrimination, ikke i sig selv indicerer, at der foreligger ekskluderende misbrug.
 Omstændighederne var, at den pris, der var blevet tilbudt Coop, ikke gav Post Danmark dækning for de gennemsnitlige samlede omkostninger, der kunne henføres til den samlede aktivitet med distribution af adresseløse forsendelser, men den gav dækning for de gennemsnitlige inkrementelle omkostninger i forbindelse med den pågældende aktivitet.
 De priser, der var blevet tilbudt Spar og SuperBest, blev derimod vurderet til et niveau, der lå over de pågældende gennemsnitlige samlede omkostninger, og priserne havde under disse omstændigheder ikke konkurrencebegrænsende virkninger.
 Domstolen fastslog, for så vidt angår de priser, der blev anvendt i forhold til Coop, at en prispolitik som den i hovedsagen omhandlede ikke kunne kvalificeres som et ekskluderende misbrug alene med den begrundelse, at den pris, som den dominerende virksomhed har anvendt over for én kunde, ligger på et lavere niveau end de gennemsnitlige samlede omkostninger, der kan henføres til den pågældende aktivitet, men over dennes gennemsnitlige inkrementelle omkostninger. Domstolen tilføjede i den forbindelse, at en konkurrent i princippet ville have mulighed for at konkurrere på disse priser uden at lide uholdbare tab på lang sigt.
 Domstolen anførte, at med henblik på at vurdere, om der foreligger konkurrencebegrænsende omstændigheder, skal det undersøges, om den pågældende prispolitik uden objektiv begrundelse medfører, at konkurrenten faktisk eller sandsynligvis elimineres til skade for konkurrencen og følgelig for forbrugernes interesser.
 Efter Domstolens dom var det derfor efterladt til Konkurrencemyndigheden at påvise, at Forbruger-Kontakt faktisk eller sandsynligvis ville blive elimineret fra markedet som følge af Post Danmarks prispolitik.
 Ved Højesteret havde Konkurrencerådet – i lyset af Domstolens besvarelse – ikke gjort gældende, at Post Danmarks prisadfærd udgjorde misbrug af dominerende stilling, for så vidt angår supermarkedskæderne, Spar og SuperBest.


text:
Derfor ophævede Højesteret konkurrencemyndighedernes afgørelse med hensyn til disse virksomheder.
 Sagen for Højesteret angik herefter, hvorvidt Post Danmarks prisadfærd over for Coop udgjorde ekskluderende misbrug i strid med artikel 102 og konkurrencelovens § 11.
 Højesteret anførte, at der kunne foreligge et ekskluderende misbrug, hvis Post Danmarks prisadfærd overfor Coop medførte, at Forbruger-Kontakt sandsynligvis ville blive elimineret fra markedet.
 Højesteret indledte med at slå fast, at Konkurrencemyndighedernes afgørelse led af en retlig mangel set i lyset af Domstolens dom, idet afgørelsen ikke beviste, at Forbruger-Kontrakt sandsynligvis ville blive elimineret pga. Post Danmarks prispolitik. Det var herefter op til Konkurrencerådet at løfte denne bevisbyrde for Højesteret.
 Højesteret fandt efter en samlet vurdering ikke, at konkurrencerådet havde godtgjort, at Forbruger-Kontakt sandsynligvis ville være blevet elimineret fra markedet.
 Højesteret lagde herved navnlig vægt på, at Post Danmarks gennemsnitlige priser til samtlige kunder lå over de gennemsnitlige samlede omkostninger. Post Danmarks kunder kunne opsige aftalerne om distribution af adresseløse forsendelser med et varsel på en eller tre måneder uden betingelser eller sanktioner, og kunderne havde i praksis gjort brug heraf. Derfor måtte det lægges til grund, at Forbruger-Kontakt havde mulighed for at konkurrere med Post Danmarks priser, såfremt Forbruger- Kontakt var lige så effektiv som Post Danmark.
 Højesteret bemærkede endvidere, at Forbruger-Kontakt, der var en division i Søndagsavisen A/S, i 2003 og 2004 havde en betydelig markedsandel på området for adresseløse forsendelser, at Forbruger-Kontakt foretog distribution af adresseløse forsendelser sammen med bladet ”Søndagsavisen”, at der ikke foreligger nærmere oplysninger om og analyse af Forbruger-Kontakts økonomiske forhold, herunder omkostningsstrukturen i selskabet, og at Forbruger-Kontakt trods Post Danmarks overtagelse af Coops forsendelser kunne bevare sit distributionsnetværk.
 Højesteret ophævede herefter Konkurrencemyndighedernes afgørelse i sin helhed, idet Højesteret ikke fandt, at Post Danmark havde misbrugt sin dominerende stilling. Højesteret afsagde dom i sagen den 15. februar 2013. Ved bedømmelsen deltog 9 dommere, hvilket afspejler dommens principielle betydning.


text:
NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. | SvJT
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDSSYGES ANSVAR.
 Naar jeg har taget disse Spørgsmaal op til Behandling har det dels sin Grund i at jeg vedrørende Børns og Sindssyges Ansvar mener at kunne fremdrage nogle Synspunkter, som maaske ogsaa kan have Interesse for svenske Jurister, men dels er det begrundet i at jeg — opmuntret af Justitierådet ALEXANDERSONS Foredrag om Skadeståndsansvar og Anmeldelse af HJALMAR KARLGRENS Bog om Skadeståndsläran — har følt Trang til at fremføre nogle Tanker, som længe har ligget mig paa Sinde, vedrørende det almindelige Spørgsmaal om Fastsættelsen af Erstatningens Størrelse og om Forholdet mellem Erstatning og Forsikring.
 Jeg vil gerne her have Lov til at indskyde den Bemærkning, at det er vigtigt stadig at holde sig for Øje, at det nordiske Samarbejde paa Lovgivningens Omraade ikke bør standse ved Tilvejebringelsen af saavidt muligt ensartede Love, men at man paa de Felter hvor saadan Lovgivning er gennemført, bør se tilat Retspraksis i de forskellige Lande ikke uden tvingende Grund udvikler sig i forskellig Retning, der i væsentlig Grad tilintetgør de gavnlige Virkninger af Samarbejdet. Teorien har her en vigtig Opgave. Det bliver nordisk Retsvidenskabs Opgave at holde sig à jour med Retsudviklingen i de andre Lande, drage Nytte af dens Erfaringer og holde igen overfor Afvigelser, der ikke er begrundet i særlige Forhold i det paagældende af Landene.
 I Forbindelse med det skandinaviske Samarbejde vedrørende Formynderskabsretten tog man ogsaa Spørgsmaalet op om Børns
 Forelæsning den 19. Oktober 1944 efter Indbydelse af Svenska avdelningen för de nordiska juristmötena samt Juristföreningen i Stockholm.
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. 435
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 435og Sindssyges Erstatningsansvar. I Norge blev man dog staaende ved Reglen i Straffeloven af 1902 §§ 22—23, hvorefter Børn under 14 Aar og sindssyge Personer principielt er ansvarsfri menkan paalægges Erstatning, hvis de (undtagelsesvis) har Formue. Disse Regler er fra norsk Side blevet betegnet som uheldige ogforældede, se NILS FINN SIMONSEN i T.f.R. 1936 S. 145. I Finland gælder stadig Reglen i Straffeloven af 1889 Kap. 9 § 5, hvorefter Børn under 15 og sindssyge (og andre utilregnelige Personer) er subsidiært ansvarlige for den Skade som de harforvoldt, nemlig forsaavidt Skaden ikke kan faas erstattet hos andre paa Grund af manglende Tilsyn eller andet uforsvarligt Forhold.
 De danske og de svenske Regler om Børns og Sindssyges Ansvar er derimod i alt væsentligt overensstemmende. For dansk Rets Vedkommende findes Bestemmelserne i Lov om Umyndighed og Værgemaal af 30. Juni 1922.
 Barn under 15 Aar er erstatningspligtigt for skadegørende Handlinger efter samme Regler som Personer over denne Alder; dog kan Erstatningen nedsættes eller endog helt bortfalde, forsaavidt det findes billigt paa Grund af manglende Udvikling hos Barnet, Handlingens Beskaffenhed og Omstændighederne i øvrigt, derunder navnlig Forholdetmellem den skadegørendes og den skadelidendes Evne til at bære Tabetog Udsigten til at faa Skaden godtgjort hos andre.
 En Person som paa Grund af Sindssygdom, Aandssvaghed, forbigaaende Sindsforvirring eller lignende Tilstand har manglet Evnen til at handle


text:
fornuftsmæssigt, er erstatningspligtig for skadegørende Handlinger efter samme Regler som sjælssunde Personer; dog kan Erstatningen nedsættes eller endog helt bortfalde, for saavidt det findes billigt under Hensyn til Personens Sindstilstand, Handlingens Beskaffenhed eller Omstændighederne iøvrigt, derunder navnlig Forholdet mellem denskadegørendes og den skadelidendes Evne til at bære Tabet og Udsigten til at Skaden kan faas godtgjort hos andre.
 Har den skadelidende ved Misbrug af Beruselsesmidler eller paa lignende Maade forbigaaende hensat sig i en Sindstilstand som ovenfornævnt er en Lempelse i Erstatningen udelukket.
 I svensk Ret er Reglerne om Ansvar for Børn under 15 Aar og sindssyge samlet i en enkelt Paragraf, nemlig Strafflagens 6. kap. 6 §:
 Är skada gjord av person under femton års ålder eller sådan, som i 5 kap. 5 § omtalas, vare han pliktig att ersätta skadan, om och i den
 436 O. A. BORUM.mån det med hänsyn till hans sinnesart, gärningens beskaffenhet och omständigheterna i övrigt må anses skäligt. Vad han sålunda utgivit äge han söka åter av den, som genom underlåten vård om hans person vållat skadan.
 Forsaavidt angaar de Sindssyge henviser den svenske Ansvarsregel til Strafflagen 5. kap. 5 §. Denne angaar som bekendt den som er »avvita» eller som Forstandens Brug »genom sjukdom eller ålderdomssvaghet är berövat». Af Modsætningen til 6 §, derhandler om den som »saknat förståndets bruk, ehuru han ej kanför strafflös anses efter 5 §», fremgaar at Omraadet for den svenske Særregel om Sindssyges Ansvar er snævrere end den tilsvarende danske Regel, der omfatter alle Tilfælde af »rubbad själsverksamhet» paa samme Maade som den svenske Lag af 1924 om verkan av avtal som slutits under inflytande av rubbad själsverksamhet. Det er formentlig almindeligt erkendt at den svenske Ansvarsregels Afgrænsning ikke er rationel. Naar 5 § nu (Juni 1945) i Overensstemmelse med Strafflagberedningens Betänkande af 31. December 1942, jfr Första lagutskottets utlåtande nr. 36, ændres saaledes at Straffrihed indtræder for Gerninger, som er begaaet under Indflydelse at sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet, faar dette automatisk Virkning for Reglerne om unormale Personers Erstatningsansvar. Omraadet for den svenske Ansvarsregel vil da i Realiteten komme til at ligge nær ved den danske.
 De Momenter som den svenske Regel fremhæver som bestemmende for hvorvidt en Lempelse af Ansvaret skal ske: »hans sinnesart, gärningens beskaffenhet och omständigheterna i övrigt» svarer til de danske Regler med den Modifikation, at da de danske Regler er givet i to Paragraffer, har man ved de unge Personer kunnet fremhæve »den manglende Udvikling», medens man kun ved de unormale Personer taler om Sindstilstandens Betydning.
 Baade de danske og de svenske Regler fremhæver ved Ordene »Omstændighederne iøvrigt» at Domstolen der skal fastsætte Erstatningens Omfang kan tage Hensyn til samtlige i Betragtningkommende Momenter, som findes at være af Betydning for Vurderingen af Ansvaret. Men der er den ikke uvæsentlige Forskel i Formuleringen af Reglerne at de danske Bestemmelser udtrykkelig fremhæver to saadanne Momenter, nemlig 1) Forholdet mellem Skadevolderens og skadelidendes økonomiske Forhold 2) Udsigten til at Skaden kan faas erstattet af andre,
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES


text:
ANSVAR. 437
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 437hvilket dels berører Forældrenes Ansvar, dels Betydningen af Forsikring enten paa skadelidtes eller Skadevolderens Side.
 At der ogsaa efter den svenske Regel kan tages Hensyn til »olikheten i förmögenhetsförhållanden» siges klart i Lagberedningens Betænkning af 1921 (S. 546); men den udtrykkelige Fremhævelse af de to nævnte Momenter i de danske Bestemmelser har naturligvis paa en langt mere haandgribelig Maade tvunget dedanske Domstole til at tage Hensyn til disse Momenters Betydning for de unge og de unormale Personers Erstatningsansvar.
 Jeg gaar derefter over til at redegøre for hvorledes Udviklingen har formet sig i Danmark ved den praktiske Tilrettelæggelse af Reglerne om Børns Ansvar.
 Den gamle Regel i Chr. den V's Danske Lov 1—24—9 bestemte at »Barn, som er under sine femten Aar, bøder Skaden tilden, som han forsetligen haver forbrut sig imod. . .» Børn over 15 Aar var helt ansvarlige ligesom voksne. Børn under 15 Aar var ansvarlige for deres forsætlige Skadetilføjelser, men ansvarsfri for deres uagtsomme Handlinger. Myndighedslovens § 63 har fastholdt Grænsen 15 Aar. Børn over 15 Aar er ligesom efterældre Ret fuldt ansvarlige for deres Retsbrud. Forsaavidt angaar Børn under 15 Aar har Loven af 1922 derimod indført en helt ny Ordning, idet man har opgivet den principielt forskellige Behandling af Børns forsætlige og uagtsomme Handlinger.
 Naar det udtales i § 63 at Barn under 15 Aar er erstatningspligtigt for skadegørende Handlinger efter samme Regler som Personer over denne Alder, betyder dette, at de almindelige Erstatningsbetingelser skal være tilstede. Der skal foreligge Culpa, en uforsvarlig Handling, der kan tilregnes den paagældende som forsætlig eller uagtsom og som paa adækvat Maade har fora arsaget den indtrufne Skade. Det der volder Tvivl baade her og ved § 64 om abnorme Personers skadegørende Handlinger er de subjective Betingelser for Ansvaret. Skal Spørgsmaalet om Culpa foreligger bedømmes individuelt eller efter en Gennemsnitsmaalestok? Svaret er at der i alle Tilfælde anvendes en Gennemsnitsmaalestok, men ikke den samme i alle Tilfælde. Ved voksne Personer er stadig bonus-pater-familias Skønnet afgørende. Kun Normalvildfarelsen kommer i Betragtning. Skadevolderens Abnormitet og dermed følgende manglende Dømmekraft diskulperer ikke.
 Ved Børn under 15 Aar anvendes ogsaa en Gennemsnitsmaale-
 438 O. A. BORUM.stok. Man bortser fra individuel Underlegenhed. Men man forlanger ikke, at Barnet skal have udvist samme Agtpaagivenhed overfor andres Retsgoder som en voksen, men kun at det har handlet som man med Føje kan forlange af et normalt udviklet Barn i den Alder. Dommene betoner stadig hvad man kan forlange af Barnet under Hensyn til dets Alder. Gaar Kravet ud herover, foreligger der ikke Culpa og Barnet frifindes for Ansvar.Ligeledes maa Barnet naturligvis frifindes, naar Aarsagsforholdet ikke er tilstrækkelig oplyst, og det derfor ikke er godtgjort at det har udvist noget til Erstatning forpligtende Forhold.
 Jeg skal her først nævne en dansk Dom fra 1943 (U.f.R. S. 380).
 Den 11-aarige Ove leger Rævejagt med to syvaarige Drenge Preben ogIb. Ove er Jæg er og har laant Ibs Luftbøsse. Som Projektil anvendes raa Kartoffelmasse af Størrelse som en Ært. Ib og Preben gemmer sig


text:
i et af Brædder bygget Hønsehus. For at skræmme dem bort fradette Sted, affyrer Ove Bøssen mod Hønsehuset i en Højde af 1,25 m. Noget af Kartoffelmassen trænger ind gennem en Revne i Brædderne paa 3/4 cm og rammer Preben i højre Øje, der beskadiges. Preben var kum een Meter høj, men havde stillet sig paa en Redekasse med Ansigtet mod Revnen for at se hvad Ove foretog sig. Landsrettens Dom lød paa Frifindelse, fordi der ikke var tilstrækkelige Holdepunkter for at Ove — da han affyrede Skudet — havde bemærket Revnen i Brædderne eller havde bemærket at Preben holdt Ansigtethen til Bræddevæggen; man fandt at han ikke ved som sket at skydeind mod denne havde gjort sig skyldig i et til Erstatning forpligtende Forhold.
 Jeg kan i denne Sammenhæng ogsaa nævne et tilsvarende svensk Retstilfælde, nemlig Dommen i N.J.A. 1940 S. 226. To niaarige Drenge, Björn og Åke, følges hjem fra Skole. Björn finder en fyrkantig Papskive paa ca. 25 cm, tager den op og kaster den mod Åke, idet hansiger: Här skall du få, Åke. Papskiven rammer Åkes Øje saa uheldigtat Synet gaar tabt. Åkes Fader kræver Erstatning, medens Björns Fader hævder at der foreligger en ren »olyckshändelse timad under lek». Häradsrätten tilkender Åke halv Erstatning, men Hovrätten og Högsta Domstolen frikender Björn helt med den Motivering at »skadan timat av våda och icke genom vållande för vilket Björn är ansvarig».
 M. L. § 63 handler som sagt om Børn under 15 Aar. Loven angiver ikke nogen Undergrænse. At en saadan findes er imidlertidgivet. Barnet i Vuggen kan der ikke paalægges noget Ansvar. Men hvor Grænsen skal sættes, kan under Lovens Tavshed være tvivlsomt. Tysk Ret sætter — i Lighed med Romerretten —Grænsen ved 7 Aar. Dette forekommer mig at svare til Livets Forhold. Danske Domstole er imidlertid gaaet længere ned, ogf. Eks. statueret Ansvar ved 6 Aar og 51/2 Aar.
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. 439
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 439 Jeg skal nævne et Par danske Højesterets domme af særlig Interesse.
 H.R.D. i U.f.R. 1928 S. 243. Et 22 Maan eder gammelt Barn Egonblev paakørt af Toget og kom saa alvorligt til Skade at venstre Arm maatte amputeres. Barnet var lagt til at sove under Tilsyn af Naboens 9-aarige Datter. Uden at nogen havde opdaget det, var Barnet vaagne tog havde spaseret ud paa den 300 m. fra Hjemmet værende Banelinie.
 Landsretten frifandt Jernbaneselskabet. Det var ikke godtgjort, sagde man, at der fra Personalets Side forelaa Fejl eller Forsømmelser eller Overtrædelser af de gældende Forskrifter. Derimod maatte der gives Selskabet Medhold i at Ulykken var hidført ved det skadelidte Barns Uagtsomhed, og det kunde ikke udelukke Banens heraf følgende Frihed for Ansvar, at det var et lille Barn der havde udvist saadan Uagtsomhed.
 Højesteret dømde derimod Jernbanes elskabet til at betale fuld Erstatning med følgende Motivering:
 Under Hensyn til Barnets Alder kan dets Forhold ikke betegnes som uagtsomt. Vedrørende Spørgsmaalet om Forældrenes eventuelle Ansvar paa Grund af manglende Tilsyn med det lille Barn


text:
udtalte den danske Højesteret: Det kan ikke anses for godtgjort at der ikke har været behørigt Tilsyn med Barnet, som — medens Forældrene var paa Arbejde — blev passet af en 9-aarig Pige.
 Dette Præjudikat er senere blevet fulgt af Østre Landsret i Sagen U.f.R. 1944 S. 392. En lille Dreng, Kurt, paa 3 Aar 10 Maaneder løber ud paa Landevejen med sit Løbehjul. Han falder paa Cyclestien. Forat undgaa at køre ham over, maa en ældre Overlærer der kommer kørende paa Cycle, bremse brat op og dreje af. Overlæreren vælter og paadrager sig en Invaliditet paa 8 pCt; han anlægger Erstatningssagmod den lille Dreng og dennes Fader som han paastaar har tilsidesat sin Tilsynspligt. Resultatet blev, at Faderen blev anset ansvarlig, fordi han havde ladet en saa lille Dreng færdes paa den stærkt befærdede Landevej uden tilbørligt Opsyn. Den lille Kurt blev derimod pure frifundet med den Begrundelse at det efter hans Alder ikke kan antages, at han har haft Forstaaelsen af det uforsvarlige i hans Færdsel over Landevejen.
 Spørgsmaalet om Grænsen nedad tilspidsede sig under en anden Sag, som blev paadømt af Højesteret i 1941; U.f.R. 1941 S. 1054. Randysagen angaar en 4 1/2 Aar gammel Pige, Randy, der ved Stenkastmod en 6-aarig Legekammerat, Lilli, havde ødelagt dennes Øje. Denærmere Omstændigheder var følgende:
 Lilli siger til Randy, at hvis Randy ikke lod være at bande, vilde Lilli fortælle Randys Moder det. Herpaa kastede Randy en rød Sten, som hun havde i Haanden, efter Lilli, der stod kun faa Meter frahende, og ramte Lillis Briller, hvis Glas ud for højre Øje splintredes og nogle af Splinterne trængte ind i Øjet, der maatte fjernes. Lillis Fader kræver Erstatning: positive Udgifter 467 Kr.; for Øjet 10,000 Kr.
 Forsvaret lød paa at Randy efter sin Udviklingsgrad ikke har haft Mulighed for ud fra de for hende normale Motiver at overveje sin Handling og dennes Følger, og at der derfor ikke fra hendes Side kan
 440 O. A. BORUM.siges at være udvist hvad der normalt forstaas ved Forsæt eller Uagtsomhed.
 Landsrettens Flertal frifinder Randy, idet man siger, at hun efter sin Alder ikke kunde gøres ansvarlig for Skaden. Hertil slutter et Mindretal (2 Dommere) i Højesteret sig. Men Flertallet kommer til det modsatte Resultat, i det man udtaler: Efter Randys Alder maa hun antages at have haft Forstaaelsen af, at det at rette et Stenkast modden i hendes umiddelbare Nærhed staaende Lilli var en Forseelse, som nemt kunde volde Lilli Skade.
 Erstatningen fastsættes herefter til 5,000 Kr. for Øjet plus de positive Udgifter 467 Kr. Højesteret drøfter særlig Spørgsmaalet om derikke er Grund til at nedsætte Erstatningen. Men udtaler herom: Under Hensyn til Handlingens Beskaffenhed og til at der er tegnet Ansvarsforsikring for Randy findes der ikke Anledning til at nedsætte Erstatningen i Medfør af M.L. § 63.
 Dommen vakte en betydelig Opsigt. Den almindelige Mening var vist nærmest at Landsretten havde Ret i at et Barn paa 41/2 ikke kangøres ansvarlig for en saadan Skade. — Saaledes som Dommen erformuleret, skal man


text:
imidlertid være forsigtig med at drage for vidtgaaende Konsekvenser af den. Præmisserne fremhæver stærkt det elementære i Handlingssituationen. Dommen udelukker derfor ikke at danske Domstole i andre Tilfælde vil statuere Ansvarsfrihed ved Handlinger foretaget af saadanne Smaabørn paa mere komplicerede Omraader, der ligger udenfor Barnets Fatteevne.
 Det er blevet sagt om Dommen at Højesteret vilde være kommet tilet andet Resultat hvis Randy ikke havde været dækket af Ansvarsforsikringen. Enkel te Dommeres private Udtalelser har kunnet give nogen Støtte for denne Opfattelse. Hvad man imidlertid end kan mene om Ansvarsforsikringens Betydning for Spørgsmaaalet om Lempelse af Ansvaret er det efter min Opfattelse ikke tilladeligt at statuere Ansvar, naar Ansvarsforsikring foreligger, men de almindelige Ansvarsbetingelser mangler.
 Findes Betingelserne for Ansvar at være tilstede, aabner § 63, andet Led Adgang til at nedsætte Erstatningen eller endog lade den helt bortfalde, forsaavidt det findes billigt paa Grund af manglende Udvikling hos Barnet, Handlingens Beskaffenhed og Omstændighederne i øvrigt, derunder navnlig Forholdet mellemden skadegørendes og den skadelidendes Evne til at bære Tabet og Udsigten til, at Skaden kan faas godtgjort hos andre. Bestemmelsen giver Anvisning paa en Lempelse af Ansvaret efter Billighed, naar de fremhævede Omstændigheder foreligger. Der nævnes først manglende Udvikling hos Barnet. Er Barnet nær ved 15 Aarsgrænsen er der mindre Grund til at lempe Ansvaret, end naar detlige er kommet over den Undergrænse, hvor Ansvaret begynder. Er Barnet efter en individuel Bedømmelse mindre udviklet end
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. 441
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 441andre Børn i den Alder, kan der ogsaa tages Hensyn hertil. Ved Handlingens Beskaffenhed sigtes først og fremmest til dens større eller mindre Farlighed. Men dernæst ogsaa til Barnets subjective Forhold til Handlingen, Skyldgraden, om der foreligger Forsæt, grov eller simpel Uagtsomhed. Navnlig ved Uagtsomhedens ringere Grader synes der at være god Grund til — selvom Skaden er betydelig — at lempe Ansvaret eller lade det helt bortfalde.
 Jeg skal her nævne en Dom fra 1941 S. 707. To Smaa piger, Gerdader er 91/4 Aar og Frida der er 63/4 Aar, leger sammen. Den lille Fridas Pandebaand glider ned om Halsen paa hende og man kan ikke faadet løs. Gerda vil klippe det over. Hun tager en ca. 20 cm lang spids Saks. Da hun skal til at klippe Baandet over, sker der efter Gerdas Forklaring det, at Frida bøjer sit Hoved fremad og nedad hvorved enaf Saksens Spidser, der holdtes foran Fridas Ansigt med Spidsen opad, kommer til at ramme Fridas venstre Øje. Landsretten og Højesterets Flertal tilkendte Frida en Erstatning paa 5,000 Kr. for Øjet, 500 Kr. for Svie og Smerte og 348 Kr. for positive Udgifter.
 I Højesteretsdommens Præmisser findes igen en Udtalelse om Ansvarsforsikring. Det siges nemlig, at det med Hensyn til Spørgsmaalet om en Lempelse af Erstatningen findes at maatte komme i Betragtning at der er tegnet Ansvarsforsikring for Gerda. Et Mindretal i Højesteret fremsætter derimod den om Kendskab til Børn vidnende Bemærkning, at Gerdas Handling — omend den maa betegnes som skødesløs —tillige i væsentlig Grad er præget


text:
af Kejtethed og Mangel paa Erfaring, hvorfor man finder at Erstatningen bør nedsættes med en Trediedel.
 Ved Siden af Barnets Udvikling og Handlingens Beskaffenhed nævner den danske Ansvarsregel — ligesom den svenske — Omstœndighederne i øvrigt. Der gives herved Domstolene et megetfrit Skøn. I Modsætning til den svenske Regel nævner den danske Regel udtrykkelig to Eksempler paa Omstændigheder som skalkomme i Betragtning.
 Først Forholdet mellem Skadevolderens og skadelidendes Evnetil at bœre Tabet. Der hjemles herved en Hensyntagen til Parternes økonomiske Forhold som ellers i Almindelighed ikke antagesat kunne komme i Betragtning. Der er større Grund til at paalægge fuld Erstatning, hvor Barnet har Formue hvor af Erstatningen kan udredes, end hvor det intet ejer; jfr Ø.L.D. af 28. November 1929, der fremhæver at Barnet havde en Formue i Overformynderiet paa ca. 90,000 Kr. Betyder Tabet paa den anden Side økonomisk set ikke noget for skadelidende, kan dette være et Motiv til at lempe Ansvaret for Barnet, hvem det vil ramme haardt.
 442 O. A. BORUM. Som en anden Omstændighed der kan bevirke Lempelse af Ansvaret fremhæver den danske Regel endelig Udsigten til at Skaden kan faas godtgjort hos andre. Der rejser sig herunder navnlig to Spørgsmaal, dels om Betydningen af Forsikring, dels om Betydningen for Barnets Ansvar at dets Forældre eller andre, der har Tilsyn med det, f.Eks. en Lærer eller Principal kan drages til Ansvar for den af Barnet begaaede skadegørende Handling. Reglen herom er i og for sig klar nok. Ansvar paahviler kun Forældrene og andre, naar de har ladet det mangle paa tilbørligt Tilsyn med Barnet. Betydningen heraf afhænger imidlertid i allerhøjeste Grad af hvorledes Bevisbyrden er ordnet, og hvilke Krav man stiller til Beviset for at Forældrene har opfyldt deres Tilsynspligt. Dommen i U.f.R. 1921 S. 58 opstiller den Sætning, at Forældrene har Bevisbyrden for at de har opfyldt deres Tilsynspligt overfor Barnet. USSING oplyser, at denne Regel er gennemført i Frankrig, Schweiz og Tyskland. Ussing hævder iøvrigt, at man ikke bør paalægge Forældrene Bevisbyrden, men de maa have en Oplysningspligt og i visse Tilfælde, f.Eks. hvor mindre Børn gør Skade med farligt Legetøj (Leksak) der er givet dem i Hjemmet, maa Forældrene antageliggøre, at der er vist fornødent Tilsyn med Brugen af dette Legetøj. Denne Fordeling af Bevisbyrden følges i Praksis og rammer vistnok i det hele rigtig. Derimod synes der nok at kunne stilles noget større Krav til Opfyldelsen af Tilsynspligten. Særlig gælder det i de almindelig forekommende Sager, hvor Børn har forvoldt alvorlig Skade ved Legmed Flitsbuer, Salonbøsser ol. Naar Forældrene selv har givet Barnet det farlige Legetøj eller iøvrigt er vidende om at det har dette, bør det efter min Formening ikke være nok til at fritage dem for Ansvar, at de har paalagt Barnet at være forsigtig og ikke sigte paa andre Personer, men man synes at burde krævedels at de efter Barnets Karakter og Opdragelse kan regne med at Paabudet vil blive fulgt, dels at de fører et virkeligt effektivt Tilsyn hermed.
 Jeg kan her nævne en interessant svensk Dom,


text:
der er egnet til at belyse mine Synspunkter. Den findes i N.J.A. 1941 S. 661. En femtenaarig Dreng Curt kommer sammen med sin trettenaarige Søster ind i Familiens Køkken, hvor et noget svagt begavet »hembiträde» paa 20 Aar, Märta, er i Færd med at forberede Lunchen. Curt raaber: »Märta, titta här.» Derefter affyrer han en Luftbøsse mod hende. Han tror at der kun var en Uldstump i Bøssen. Der var imidlertid ogsaa et lille Metalstykke, der rammer Pigen i Øjet, der maa fjernes. Om Drengens
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. 443
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 443fulde Ansvar var der ingen Tvivl; han var lige fylde 15 Aar. Tvivlen drejede sig alene om Faderens Ansvar. Rådhusrätten, Hovrätten og to Justitieråd vilde paalægge Faderen Ansvar for Skaden, men Högsta Domstolens Flertal tog Afstand herfra. Hovrättens Motivering for at paalægge Faderen Ansvar for Sønnens Handling var, at man fandt at Faderen var ansvarlig fordi han ikke — før han overlod Curt Bøssen— nøje havde instrueret ham om Nødvendigheden af at han aldrig rettede Bøssen — i ladet eller u ladet Tilstand — mod noget Menneskeog for di han ikke havde forvisset sig om at Drengen ved Behandlingen af Bøssen iagttog en saadan Regel.
 Uden at tage noget Standpunkt til hvilken Afgørelse der var den rette af det konkrete Retstilfælde, hvis nærmere Omstændigheder jeg kun kender gennem det trykte Referat, vil jeg gerne have Lov at sige, at Hovrättens Betragtninger er en fortræffelig konkret Illustration af den teoretiske Opfattelse, som jeg er kommet til om hvorledes man bør stille sig til Forældrenes Ansvar, naar der sker Skade ved Barnets uforsigtige Brug af farligt Legetøj.
 Jeg kommer dernæst til det vigtige Spørgsmaal om Betydningen af Forsikring. Har den skadelidende forsikret mod det Tab han har lidt, kan dette være en Grund til at lade Barnets Ansvar bortfalde. Jeg tænker herved paa at den skadelidende har en Brandforsikring, eller en Glasforsikring eller en Ulykkesforsikring. At tage Hensyn hertil er i god Overensstemmelse med Reglen i Forsikringsaftalelovens § 25. Det Tilfælde som har voldt Tvivl erderimod det, hvor det Ansvar der maatte blive paalagt Barnet erdækket af en Ansvarsforsikring, normalt en af Barnets Forældretegnet Familieansvarsforsikring (Drulleförsäkring). Disse Forsikringer er i de senere Aar i Danmark blevet saa almindelige, at det efterhaanden snarest er Undtagelsen, at det ikke tilsidst er et Forsikringsselskab, der skal betale, hvis den unge Skadevolder bliver dømt. Den oprindelige Indstilling fra Teoriens Side varvist nok i det hele den, at da Ansvarsforsikringen kun skulde betale den Erstatning, som den forsikrede Skadevolder var retligforpligtet til at erlægge, kunde og burde der ikke tages Hensyn til Ansvarsforsikringen ved Afgørelsen af Spørgsmaalet om Nedsættelse eller Bortfald af Erstatningen efter § 63. Domstolene kom imidlertid allerede paa et tidligt Tidspunkt ind paa at tillægge Ansvarsforsikringen Betydning, i det man — naar Ansvarsforsikring var tegnet — saa bort fra en enhver Lempelse af Ansvaret. I Begyndelsen fandt dette ikke positivt Udtryk i Dommene. Den Diskussion der opstod om Ansvarsforsikringens Betydning for Anvendelsen af F. A. L.


text:
§ 25, akcentuerede Problemet ogsaa for M. L. § 63's Vedkommende. Det kan nu betragtes som fast-
 444 O. A. BORUM.slaaet, at der — naar Ansvarsforsikring er tegnet — i hvert Fald som Hovedregel ikke gives nogen Lempelse i Erstatningsansvaret. Begrundelsen for i det hele at tage Hensyn til Ansvarsforsikringen, og naar denne foreligger se bort fra en Lempelse af Ansvaret efter § 63, 2. Led maa søges deri, at Loven paalægger Domstolen i sit Skøn over om Ansvaret bør lempes efter Billighed at tage Hensyn til Skadevolderens økonomiske Forhold. Et væsentligt Motiv til Lempelsesreglen er at det fulde Ansvar vildevirke for haardt. Herom bliver der ikke Spørgsmaal, naar Erstatningen skal dækkes af et Forsikringsselskab. Man har fra Forsikringsside udtalt sig for, at Domstolene — selv om Ansvarsforsikring foreligger og Barnet saaledes er i Stand til at bære Erstatningen — alligevel skulde prøve om der ikke er anden Grund til Lempelse af Ansvaret, navnlig Barnets manglende Udvikling eller den udviste ringe Uagtsomhed; man har som Eksempel nævnt et Tilfælde som det, at Skaden er forvoldt ved en ringe Uforsigtighed udvist af en 12-aarig Dreng, der er noget tilbage i Udvikling. Selvom en Del kunde tale herfor, maa det dog erkendes, at Praksis mere generelle Løsning støttes af at Reglen i § 63, 2. Led fremtræder som een samlet Billighedsregel, hvis enkelte Bestanddele det er vanskeligt at udskille i Skønnet. Ansvarsforsikringen bør derimod, som jeg tidligere har nævnt,være uden Betydning for Afgørelsen af hvorvidt de almindelige Erstatningsbetingelser er tilstede.
 Forinden jeg forlader Spørgsmaalet om Forsikringens Betydning for Anvendelsen af Reglen om Lempelse af Børns Ansvar, skal jeg nævne en Højesterets dom fra 1944 (U.f.R. 1944 S. 430) der er egnet til yderligere at klargøre de danske Domstoles Stilling hertil. To 12-aarige Drenge, Børge og Orla, skyder til Maals med en Luftpistol. En 10-aarig Dreng, Vagn, staar og ser paa. Drengene gaar ind i et Værkstedsskur for at smøre Pistolen. Da det er sket, putter Orla en tilspidset Træpind i Pistolen. Han kommer til at trykke paa Aftrækkeren, Skuddet gaar af og Træpinden rammer Vagn i Øjet, hvilket medfører en Invaliditet paa 20. 0%. Det bemærkes udtrykkelig i Præmisserne at der ikkeer tegnet Ansvarsforsikring for Børge eller Skadesforsikring (Ulykkesforsikring) for Vagn og at begges Forældre er ubemidlede. Erstatningen for Beskadigelsen af Øjet fastsættes til 3,000 kr., hvortil kommer Svie og Smerte 500 Kr. og positive Udgifter 250 Kr., ialt 3,750 Kr. Landsretten finder ikke Anledning til at lempe Erstatningen. Men Højesteret nedsætter denne til halv Erstatning eller 1,875 Kr., dels under Hensyn til det i Dommen om Forsikringsforholdene og om Drengenes Forældres Formue forhold oplyste og dels under Hensyn til Handlingens Beskaffenhed som en under kammeratligt Samvær udvist Uagtsomhed
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. 445
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 445af ikke videre grov Karakter. — Jeg tror at man — lidt skarpt — for dansk Rets Vedkommende herefter med nogenlunde Sikkerhed kan udtrykke Forholdet saaledes, at vore Domstole ikke anser Reglen om Nedsættelse eller Bortfald af Erstatning for Børn


text:
under 15 Aar for anvendelig, naar Barnets Ansvar er dækket af en Ansvarsforsikring; eller med andre Ord, naar Barnet er ansvarsforsikret, fastsættes Erstatningen ganske som om man stod overfor en voksen Skadevolder.
 Det er fra flere Sider i Danmark gjort gældende, at Domstolenes Praksis med Hensyn til Børns Ansvar er for streng. Bl. a. har Professor VIGGO BENTZON — der som bekendt var et meget virksomt Medlem af de nordiske Familieretskommissioner — retstærkt kritiseret Domstolene. For mit eget Vedkommende er jeg ogsaa af den Opfattelse, at der er god Grund til i flere Tilfælde—enddet hidtil er sket — at lempe Barnets Ansvar. At paalægge et Barn, der intet ejer, at udrede en Erstatning af adskillige Tusinde Kroner er betænkeligt, fordi der derved lægges for tung en Byrde paa Barnet, en Forpligtelse, som det først kan begynde at afdrage paa mange Aar efter, naar dets Indtægter gør det muligt. Hertilkommer at den skadelidende normalt ikke vil have nogen Fordelaf et saadant Krav mod det formueløse Barn. Den gamle Regel i D.L. 1—24—9 var for stiv, for saavidt som den kun gav Valgetmellem fuld Erstatning ved Forsæt og slet ingen Erstatning i Uagtsomhedstilfældene. Men den skarpe Fremhævelse af Forsættilfældene var alligevel Udtryk for en rigtig Tanke, der stadighar Værdi. Ved forsætlig Skadetilføjelse vil det i Almindelighed til Hævdelse af Retsordenens Autoritet være nødvendigt at paalægge Barnet det fulde Ansvar. Ved Uagtsomhed bør Ansvaretderimod lempes, saaledes at der ikke paalægges Barnet en Erstatning der gaar udover hvad det indenfor en overskuelig tid vil være i Stand til at udrede; jfr. herved Ø.L.D. i A.S.D. 1930 S. 161, derunder Hensyn til Graden af den udviste Uagtsomhed og til at hanintet ejede paalægger en 12-aarig Dreng en Erstatning af kun300 Kr. for et læderet Øje. Ved den helt ringe Uagtsomhed bør Ansvaret efter min Opfattelse bortfalde, hvis Barnet ikke har Midler, hvoraf den skadelidende straks kan fyldestgøres.
 Vedrørende sindssyge Personers Erstatningsansvar skal jeg kunsige nogle faa Ord. Som jeg har nævnt er Omraadet for den danske Regel betydeligt videre end den tilsvarende svenske Regel, der — i Modsætning til den danske — ikke omfatter alle Tilfældeaf »rubbad själsverksamhet». I Realiteten er Forskellen imidlertid ikke saa stor. De danske Domstole har nemlig i det hele vist
 446 O. A. BORUM.sig utilbøjelige til at lempe Ansvaret for unormale Personer derhar begaaet skadegørende Handlinger. Dette gælder særlig ved Brandstiftelser der er foretaget af sindssyge Personer. Fuldt Erstatningsansvar er her paalagt. Som et ret enkeltstaaende Tilfælde hvor Lempelse har fundet Sted, kan jeg nævne en Sag fra 1935 S. 374. En alderdomssvækket Moder var kommet til at medvirke til sin Søns Bedrageri overfor et Forsikringsselskab ved atmed underskrive som Vitterlighedsvidne paa en falsk Laanebegæring. Dommen gaar ud fra at hun manglede Fornuftens Brug i Handlingsøjeblikket. Desuagtet var hun ansvarlig. Men manfandt Grund til at nedsætte Erstatningen til ca. Halvdelen af Tabet, bl. a. under Hensyn til at der forelaa nogen Uforsigtighed fra Forsikringsselskabets Side, idet dette muligt havde kunnet undgaa Tabet ved at fremsende Laanebeløbet i rekommanderet, og ikke


text:
som sket i almindeligt Brev.
 Inden jeg forlader Børnene og de sindssyge skal jeg nævne et Spørgsmaal som særlig har interesseret Forsikringsfolkene i Danmark. Har skadelidende selv ved uforsvarligt Forhold medvirket til den af et Barn eller en sindssyg forvoldte Skade, bør der naturligvis efter almindelige Regler ske en Fordeling af Tabet efter Forholdet mellem de paa hver Side begaaede Fejls Beskaffenhed. Er skadelidende derimod et Barn eller en sindssyg Person maadet antages, at Grundsætningen om Lempelse af Ansvaret fordisse Personer finder Anvendelse, saaledes at man, hvor det efter Omstændighederne findes billigt, kan undlade at tillægge egen Skyld hos Barnet eller den sindssyge skadelidende sædvanlig Betydning. Mod denne Opfattelse er det ganske vist fra Forsikringsside indvendt, at Lempelsesreglerne direkte kun hjemler Nedsættelse eller Bortfald af et Barns eller en sindssygs Ansvarog derfor ikke bør anvendes til en Forøgelse af Trediemands Ansvar. Hertil skal dog bemærkes, at Analogien er meget nærliggende og velbegrundet. Der er i begge Tilfælde Spørgsmaal om at beskytte Barnet og den sindssyge mod de retlige Følger af en uforsvarlig Handling, som vilde indtræde, hvis denne skulde bedømmes helt efter almindelige Regler. Ved egen Skyld er Trangen tilat beskytte Barnet mod for vidtgaaende Følger af dets uagtsomme Handling utvivlsom størst. Man kan forlange af den, derbenytter f. Eks. et Motorkøretøj eller en farlig Maskine, at hantager Hensyn til den Risiko der altid vil være for at et Barn kommer i Berøring med den. Men man kan langt vanskeligere paa
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. 447
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 447lægge ham en lignende Hensyntagen til eventuelle sindssyge Personer. Der vil derfor oftere være Grund til at lempe Betydningen af egen Skyld, naar den skadelidende er et Barn end naar denneer en sindssyg Person.
 Spørgsmaalet har ogsaa været fremme for norske och svenske Domstole. Til Trods for at Barn under 14 Aar principielt er ansvarsfri efter norsk Ret, har den norske Højesteret i Domme af 1933 og 1935 antaget at 13 Aars Drenge, der var kommet til Skade ved Motorulykker og Uforsigtighed med Sprængstoffer (Norsk R.T. 1935 S. 1046 og 1933 S. 544), var medansvarige forde Skader som de selv havde lidt. GJELSVIK har i sin Personretudtrykt Forholdet saaledes at selvom Barn under 14 Aar ikke har Skyldevne, kan det godt have Selvskyldevne.
 For svensk Rets Vedkommende har Professor KARLGREN udtalt sig paa en Maade, der nøje svarer til det af mig hævdede Standpunkt. Karlgren siger først: Även små barns medverkan till skada kan föranleda jämkning. Men der efter tilføjes: Detta utesluter dock inte, att jämkningen enligt grunderna för 6:6 strafflagen må kunna begränsas på ett sätt, som icke vore riktigt för en fullvuxen individs vidkommande (Skadeståndsläran S. 157—158).
 Jeg har hermed afsluttet min Gennemgang af de særlige Reglerom Børns og Sindssyges Erstatningsansvar. Karakteristisk fordem er det fri Skøn som de giver Domstolene ved Bestemmelsen af Erstatningens Størrelse. Disse Regler bryder afgørende modden fra Romerretten som et Axiom nedarvede Sætning, at naar Betingelserne for Erstatningsansvar overhovedet foreligger, skal Skadevolderen altid dømmes til at erstatte den skadelidende


text:
hans fulde økonomiske Tab, ikke blot vera rei estimatio, men det individuelle Tab, quod interest. Nogen Adgang til Nedsættelse af Erstatningen anerkendes ikke. Der tages saaledes ikke Hensyn til Parternes økonomiske Forhold; om Skadevolderen bliver ruineret, eller om Skaden slet ikke spiller nogen økonomisk Rolle forden skadelidende, kommer ikke i Betragtning. Heller ikke Skyldgraden kommer i Betragtning. Hvad enten der foreligger simpel eller grov Uagtsomhed eller endog Forsæt er Ansvaret overaltdet samme, lig med Skadens Størrelse.
 Denne Opfattelse har længe staaet for mig som et Levn fra Fortiden, til Fordel for hvilken der i Virkeligheden ikke kan anføres afgørende Grunde. Det sædvanlige Argument, at den Tryghed som Erstatningsreglerne skal skabe, formindskes naar
 448 O. A. BORUM.de skadelidte ikke kan være sikre paa altid at faa Tabet fuld uderstattet, kan der ikke tillægges større Vægt. I de fleste Tilfældeejer Skadevolderen ikke tilstrækkelige Midler til at dække en større Skade. Den Tryghed som den skadelidende opnaar ved en Dom der paalægger Skadevolderen at betale en Erstatningssum, som han er aldeles ude af Stand til at skaffe Dækning for, er ikke meget værd. Vil en Person opnaa virkelig Tryghed for sine Goder maa han forsikre dem.
 Den berømte Bestemmelse i F.A.L. § 25 viser at man har mentat Retslivet meget vel var i Stand til at bære en Regel, hvorefter Forsikringsbolagets Regresret lempes eller helt bortfalder, naar Skaden er fremkaldt ved en vårdslöshet som ikke kan betegnessaa som grov. Erfaringene siden Lovens Ikrafttrædene synes at have bekræftet Forventningerne herom. Efter den dansk-norske Opfattelse er det endda ikke blot Regresansvaret, men selve Erstatningsansvaret der modificeres ved culpa levis. Ansvaret bortfalder dog ikke uden videre som efter den svenske Regel, der tilGengæld ikke er præceptiv. Efter den dansk-norske Regel tilkommer det Domstolene i Tilfælde af culpa levis, naar Forsikring foreligger, nærmere at fastsætte Størrelsen af Ansvaret eller endog lade det helt bortfalde.
 Naar man i mange Aar indgaaende har beskæftiget sig med desærlige Erstatningsregler for Børn og Sindssyge, kan det vanskeligt undgaas at man har spurgt sig selv, om ikke den Frihed som disse Regler giver Domstolene ved Erstatningens Fastsættelse burde gælde ogsaa i andre Tilfælde.
 Som Vidnesbyrd om Udviklingens Retning kan her — foruden F.A.L. § 25 — nævnes Sømandslovens § 50 og Sølovens § 59, hvis danske, norske og svenske Affattelse er overensstemmende. Efter disse Regler er en Sømand eller Skibsfører forpligtet aterstatte den Skade som han forvolder ved Fejl eller Forsømmelse i Tjenesten. Men Erstatningen kan nedsættes under Hensyn tagentil den udviste Skyld, Skadens Størrelse og Omstændighederne iøvrigt.
 Man forstaar meget vel at Lagrådet ved Granskningen i 1922 af Sjömanslagens § 50 og 1924 års lag om skada av barn och sinnessjuka »förordade utredning, om ej den princip som här kommit till användning borde upphöjas till allmän regel». Det var ganskea abenbart inkonsekvent at aabne Adgang til Lempelse af Ansvaret for den menige Sømand, naar Kaptajnens Ansvar overfor Rederen
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. 449
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 449var absolut. Og hvorfor skal der gælde en anden og


text:
strengere Regel om en Lods Ansvar, end den som gælder for en almindelig Sømand, spurgte et af Lagrådets Medlemmer.
 Efter min Opfattelse er Tiden nu inde til at tage Spørgsmaalet op om Indføreise af en almindelig Regel om at Erstatningen kan nedsættes under Hensyntagen til den udviste Skyld og Omstændighederne iøvrigt. Skadens Størrelse bør efter min Formeningikke — udenfor Søretten — anføres som et selvstændigt Moment, men indgaa under Omstændighederne iøvrigt. En saadan Regel vilde naturligvis faa sin største praktiske Betydning ved culpalevis. Men ved ikke udtrykkelig at nævne dette Begreb, undgaar man den altid vanskelige Sondring mellem culpa levis og culpa lata. Ved Fremhævelsen af Omstændighederne iøvrigt vilde der blive fuld Frihed til at tage Hensyn til Forholdet mellem Parternes økonomiske Bæreevne og til den Betydning som det maatte have at en af Parterne eller begge er dækket gennem Forsikring.
 Angaaende Begrundelsen for en Regel som den foreslaaede viljeg udover hvad jeg allerede har sagt gerne tilføje følgende:
 Livet i vor Tid er blevet saa kompliceret, at selv en ringe Uagtsomhed ikke sjældent kan forvolde en meget betydelig Skade, som Skadevolderen ikke vil være i Stand til at dække uden at hele hans Tilværelse slaas i Stykker.
 At præventive Grunde skulde kræve fuld Erstatning i saadanne Tilfælde maa bestrides. Overfor den simple Uagtsomhed, som den ene Dag udvises af mig, i Morgen af dig, virker Erstatningsreglensom aldeles overvejende Hovedregel ikke præventivt. Dette gælder saaledes den Skade der — uden grov Uagtsomhed — forvoldes, fordi Optagethed af andre Ting, Træthed o. 1. faar os til atglemme den Agt paagivenhed, som vi ellers udviser. Ethvert Menneske handler med en vis Fejlprocent og enhver Arbejdsgiver maaregne med Tab ved at Opmærksomheden, Agtpaagivenheden hos hans Arbejder paa et eller andet Tidspunkt kan svigte. Dette gælder ligesaavel Fabrikherren overfor de i Virksomheden ansatte Funktionærer og Arbejdere, som Husmoderen i Forhold til sin Husassistent. Vilde man i disse Forhold ved en haardhændet Gennemførelse af Erstatningstruselen fremtvinge en 100 % Anspændelse og dermed følgende yderste Forsigtighed, vilde det medføre en saadan Nedsættelse af Arbejdstempoet at det slet ikke vilde kunne betale sig for Arbejdsgiveren.
 At Erstatningens andet Hovedformaal: Skadens Oprettelse,
 29—457004. Svensk Juristtidning 1945.
 450 O. A. BORUM.Reparationen af den skete Skade ubetinget skulde kræve, at den økonomiske Skade i alle Tilfælde erstattes fuldt ud, kan ikke udenvidere erkendes. For mig staar Oprettelsen af Skaden som Erstatningens primœre og vigtigste Formaal. Erstatningen skal— saavidt gørligt — skabe Sikkerhed for Person og Ejendom. Ligesom Retssamfundet vender sig mod Kontraktsbrudet, reagerer det overfor det for andre skadelige Retsbrud. Erstatningsreglernes Formaal er, ligsom alle andre Retsregler: at skabe Roog Orden i Samfundet og den dermed følgende Tryghed for dets Borgere.
 Men det er ingenlunde selvindlysende at Erstatningens Størrelse skal være lig med den indtrufne økonomiske Skade. Herligesom ellers ved Løsningen af retlige Problemer maa Løsningens øges, ikke i en Deduktion ud fra abstrakte Principer, men veden Afvejelse af de kolliderende Interesser.
 Den erstatningsretlige Teori har i de senere Aar efter min Opfattelse været Genstand for altfor mange filosofiske Spekulationer,der


text:
har fordunklet Problemerne, i højere Grad end de har bragtvirkelig Klarhed over de i Betragtning kommende Hensyn, som ikke kan reduceres til nogle faa Principer, hvorfra alt kan deduceres.
 Man er — som Justitierådet ALEXANDERSON1 har sagt — efter den yderliggaaende Præventionsteori kommet saa langt, at den skadelidtes Interesse i at faa Skaden genoprettet savner Betydning fra Samfundets Synsvinkel. Han faar Erstatning, ikke fordi hans Skade bør flyttes over paa en anden som retfærdigvis ernærmere til at bære den, men kun fordi andre, som ikke harlidt nogen Skade, skal føle sig trygge for det Tilfælde at det i Fremtiden bliver deres Tur at rammes af en Skade.
 Overfor en saa ejendommelig Tankegang er der Grund til atraabe Vagt i Gevær.
 Erstatningsrettens Problemer maa fra Filosofiens Stratosfæresænkes ned i det virkelige Livs ofte forvirrende Mylder og løsesunder Hensynstagen til og Afvejelse af de mange forskelligartede Momenter og Interesser som karakteriserer Konfliktsituationerne, og paa alle andre Omraader — navnlig hele Kontraktsretten —er bestemmende for Løsningen af de retlige Spørgsmaal.
 Erstatningsrettens Hovedproblem i de Aar som kommer, bliver Forholdet til Forsikringsretten. Spørgsmaalet er senest paaudmærket Maade behandlet af den norske Strafferetslærer Dr.
 1 Tidskrift, utg. av Juridiska föreningen i Finland, 1944 s. 111.
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGS-MAAL, SÆRLIG OM BØRNS OG SINDS-SYGES ANSVAR. 451
 NOGLE ERSTATNINGSRETLIGE SPØRGSMAAL. 451JOHS. ANDENÆS i et Foredrag, som han holdt i Maj 1943 i Norsk Forsikringsjuridisk Forening og som bærer Titelen: Fortid og Fremtid i Erstatningsretten. 1 Jeg skal ikke her gaa ind paa Spørgsmaalet om hvorvidt og i hvilket Omfang Erstatningsretten kan tænkes afløst af Forsikringsretten. Men det staar for mig saaledes at Forsikringsvæsenets Udvikling maa faa betydelig Indflydelse paa Løsningen af en Del af de Spørgsmaal, som man hidtil har været tilbøjelig til at løse efter mere abstrakte Linier. Ved Spørgsmaalet om Ansvar for culpa levis maa man saaledes paa den ene Side tage Hensyn til den Adgang, der nu er til at forsikre sine Goder mod Skade, ogsaa den rent hændelige. Paa den anden Side maa Betydningen af at man gennem Ansvarsforsikring kan dække sig mod Ansvar for uagtsomme Handlingertages ' Betragtning.
 Om en Regel som den jeg her har forsvaret, der frigør Erstatningen fra den absolutte Afhængighed af Tabets Størrelse,vil kræve ny Lov eller kan tænkes indført uden ny Lov, alenegennem en ændret Praksis ved Domstolene er det vanskeligt at udtale sig om. Efter danske Juristers Syn paa Forholdet mellem skreven Lov og en friere Retsdannelse efter Forholdets Natur erjeg tilbøjelig til at mene at en Udvikling henimod den antydede Regel meget vel vil kunne ske uden ny Lov, under Forudsætning af at der bag Forslaget staar en communis opinio doctorum. Om dette ogsaa kunde tænkes at ske i Sverige vover jeg ikke at udtale nogen Mening om.
 Jeg er dog klar over at vi i Danmark er mere tilbøjelig til veden fri Skønsregel at overlade det til Domstolene nærmere at udforme den Praksis der skal følges vedrørende visse intrikate Spørgsmaal, som endnu ikke anses for tilstrækkelig afklarede. I Sverige derimod finder man — saa


text:
vidt jeg har forstaaet — en stærkere Tendens til at kræve, at Lagen mere præcist skal angive de Regler, hvorefter Domstolenes Afgørelse skal træffes. Jeg minder her blot om den forskellige Formulering af § 25 i den danske og den svenske Forsikringsaftalelov. Begge Synspunkter kan have deres Berettigelse og Fordele. Det er saadanne og andre lignende Differencer i Synspunkterne, der gør det nordiske Samarbejde paa Juridikens Omraade saa berigende og frugtbart.
 1 Se SvJT 1944 s. 936.


text:
Hvad skal vi med jurister? – HeresyBlog
 Hvad skal vi med jurister?
 Posted on July 6, 2006 by Kian Conteh / 2 Comments
 Hvad skal vi med jurister? I Jyllandsposten stillede højesteretsdommer, professor, dr.jur. Jens Peter Christensen dette fantastiske spørgsmål som overskrift i sin kronik. Man kan kun håbe, at overskriften er blevet ændret af debatredaktøren, for jeg tvivler på at en mand med så imponerende en titel og beskæftigelse, vil undlade at svare på sit eget spørgsmål.
 Jens Peter Christensen besvarer et helt andet spørgsmål, som i sin simple udformning er lige så svær at svare på som spørgsmålet i overskriften: Hvad er en jurist? Selvom jeg ikke selv er jurist, synes jeg kronikken indeholder nogle spændende pointer. Men jeg mangler stadig svar på hvad vi egentlig skal med jurister. Ifølge Jens Peter Christensen er jurastudiet det største med 6000 studerende og 700 nye jurister hvert år. Men hvad skal vi med dem?
 Det frække svar er, at vi skal bruge en masse jurister til at fortolke de love, andre jurister har skrevet. Selvom svaret er frækt, så er der efter min mening en hvis sandhed i det. Jens Peter Christensen illustrer det selv med hans eget eksempel på at jurister har spændende jobs:
 Men virkeligheden har det med at overgå fantasien.
 Byretten var delt 2-1 til fordel for, at spytklatten var § 244-vold. Landsretten var delt 4-2. Nu er spørgsmålet så én gang for alle blevet afklaret af Højesteret. Med deltagelse af ikke mindre end otte dommere.
 Sådan kan jurastudiet føre til de mærkeligste beskæftigelser.
 Det lyder da som en ganske spændende og særdeles vigtig juridisk problemstilling, som kun personer med en dybgående indsigt i den sagnomspundne juridiske metode kan svare ordentligt på: Er en spytklat vold eller er det bare en æreskrænkning? Problemet er bare, at det slet ikke er det spørgsmål Højesteret har taget stilling til, og selv eksperter i den juridiske metode kan i deres ekspertegenskab svare på det spørgsmål. Det Højesteret har svaret på er: Er en spytklat vold eller den en æreskrænkelse ifølge den lov andre jurister har skrevet? Der er mange kedelige og trivielle spørgsmål, som er nødvendige at få besvaret. Og dette spørgsmål er ét af dem. Jens Peter Christensen bringer selv citatet:
 »Juristers udgangspunkt har altid været, at man ser på: “Hvad står der i reglerne”. Og det er jo deres styrke. Det holder dem til jorden, til det der er overskueligt. Og selv om det fremmer en vis form for pernittengrynhed, betyder det også, at juristerne ikke lader sig spise af med hvad som helst«.
 De to ret så forskellige spørgsmål illustrerer forskellen mellem politikeren og juristen, og forvekslingen af de to spørgsmål illustrer sammenblandingen af hvad en politiker er, og hvad en jurist er. Gør man sig ikke klart hvad forskellen er på den politiske tankegang og den juridiske metode, eller hvis man er jurist, synes man nok det var et meget spændende at få afklaret et spytkast er. Selvom Jens Peter Christensen givetvis er en af de


text:
dygtigste jurister i Danmark, så bærer hans kronik præg af, at også han sammenblander politik og jura.
 Jeg tænker nok mere som politikeren, for jeg synes ikke det var særligt spændende. Hvis Højesteret var kommet til den modsatte konklusion; at spytkast ikke er vold, så ville det bare betyde for mig at loven skulle skrives om. Det er en sjov anekdote at juristernes repræsentation i Grundlovsforsamlingen ville svare til at have 50 jurister i Folketinget, men jeg kommer til at gyse af den. Politikere med en juridisk baggrund, har en naturlig tendens til at anvende deres tillærte udefinerbare juridiske metode som politikere. Deres svar når jeg foreslår at lave loven om, så spytkast straffes som vold vil være: “Jamen, Højesteret har sagt spytkast ikke er vold, og de er dygtige jurister, der har anvendt den juridiske metode.”
 Jeg beskylder langt fra Jens Peter Christensen for, at bruge den type argumenter i en politisk debat, men glorificeringen af den juridiske metode og dens anvendelse i Højesteret er med til at forstærke sammenblandingen af jura og politik. Højesterets afgørelse af spytsagen er kun spændende for de juranørder, der forhåbentlig er mange af i vores udmærkede retssystem. For politikeren fungerer Højesteret kun som en kvalitetssikring af det arbejde, lavet af de jurister politikerne har ansat til at oversætte deres politik til lov. For at bruge Jens Peter Christensens egne ord, så overgår virkeligheden nogen gange fantasien i hvor kedelig noget kan være. Men selv kedeligt arbejde kan være vigtigt for samfundet.
 Jurister er altså vigtige fordi de forstår den juridiske metode, og den juridiske metode skal bruges til at forstå hvad andre jurister har skrevet. Men hvorfor skal vi dog bruge 700 nye jurister hvert eneste år, der har brugt mindst 5 år på at forstå juridiske metode? Jeg synes det er et sygdomstegn at vi har brug for så mange nye jurister hvert år, og sygdommen er, at vores love er blevet så komplicerede og mangfoldige at kun jurister kan hitte ud af det. Almindelige mennesker må enten hyre en jurist, eller krydse fingre for at det de gør, er lovligt.
 Selvom vi skal bruge nogen jurister til at kvalitetssikre lovene, så må det være politikernes fornemmeste opgave at tilintetgøre jura som profession. Lovene skal forsimples. Jurister skal overflødiggøres og den juridiske metode skal ikke anvendes på politik. Sidstnævnte fortjener den nedladende titel: Juristeri.
 Se artiklen som debatindlæg i Jyllandsposten.
 SF og uagtsom voldtægt (part II)
 Jeg holder af mine laster
 Kian, du skriver:
 “Jeg synes det er et sygdomstegn at vi har brug for så mange nye jurister hvert år, og sygdommen er, at vores love er blevet så komplicerede og mangfoldige at kun jurister kan hitte ud af det. Almindelige mennesker må enten hyre en jurist, eller krydse fingre for at det de gør, er lovligt.”
 Ligger svaret ikke lige for?? Behovet for jurister skyldes ikke jurister – men politikere! Det er politikerne, der beder om detailregulering – for at opfylde dette krav må juristerne lave komplicerede love.
 Én ting


text:
er forholdet mellem staten og borger. Et andet emne er forholdet mellem borgere. Hvis ikke vi havde et retssamfund (og et retssamfund forudsætter jurister) ville vi have privat konfliktløsning. Er du for det?
 Jeg er glad for at du synes svaret ligger lige for, for det er netop meningen 🙂
 Jeg er klart tilhænger af en retsstat, men man kan fint undlade en stor mængde detailregulering, og lade det være op til parterne selv at definere forholdet mellem dem, og definere hvordan konflikten løses (eksempelvis ligesom dommerne, der bijobber i dag). Når tvisten er afgjort, er der ikke noget i vejen for at voldsmopolet (læs staten) håndhæver afgørelsen.


text:
Somalisk statsborger udvist for altid. Højesteret ændrer landsrettens afgørelse. | Forum Orientering
 Somalisk statsborger udvist for altid. Højesteret ændrer landsrettens afgørelse.
 Skrevet af Allan Ohms d. 10/4 - 2017
 Tiltalte var i landsretten idømt fængsel i 4 år og 6 måneder for forsøg på hjemmerøveri og for vold af særlig rå, brutal eller farlig karakter. For Højesteret angik sagen alene spørgsmålet om udvisning for bestandig.
 Her nåede Højesteret til et andet resultat end landsretten: Der skulle ske udvisning for bestandig.
 Højesteret har foretaget en afvejning af behovet for udvisning overfor Danmarks forpligtelser ifølge internationale konventioner. Herom siger Højesteret i afgørelsen:
 I en sag som den foreliggende, der angår en voksen, ung mand, som ikke har etableret egen familie, indgår i proportionalitetsvurderingen navnlig det samfundsmæssige behov for udvisning under hensyn til karakteren og alvoren af den tidligere og nu begåede kriminalitet.
 I den forbindelse skal det tages i betragtning, om kriminaliteten er begået som mindreårig eller som voksen. I bedømmelsen indgår endvidere, hvor længe den pågældende har opholdt sig her i landet samt styrken af de familiemæssige, sociale og kulturelle bånd til opholdslandet og statsborgerskabslandet. Er der som her tale om en udlænding, der har tilbragt det meste af sin barndom og ungdom her i landet, skal der foreligge meget tungtvejende grunde for at udvise. Det fremgår endvidere af Domstolens praksis, at det kan indgå i proportionalitetsbedømmelsen, om domfældte har fortsat sin kriminelle løbebane, efter at myndighederne har advaret den pågældende om, at dette kan føre til udvisning.
 Højesteret finder, at der på den anførte baggrund, herunder især at T er fortsat med at begå
 personfarlig kriminalitet, efter han blev 18 år, er en betydelig risiko for, at han også fremover
 vil begå alvorlig kriminalitet i Danmark, hvis han ikke udvises. Meget tungtvejende grunde
 taler således for, at han skal udvises.
 T var som anført 6 år, da han med sin mor kom til Danmark fra Somalia i forbindelse med
 familiesammenføring med faderen. Han har kontakt med sine forældre og 12 halvsøskende,
 der bor her i landet. Der er derfor ikke tvivl om, at han har en sådan tilknytning til Danmark,
 at udvisning vil udgøre en væsentlig belastning for ham.
 Dette gælder, selv om han ikke har ægtefælle eller børn, og selv om han ikke kan anses for velintegreret her i landet, idet han ikke har nogen uddannelse og ikke har haft en fast tilknytning til det danske arbejdsmarked.
 T er somalisk statsborger, men han har ikke været i Somalia, siden han kom til Danmark. Han
 taler imidlertid flydende somali, idet hans familie i Danmark taler somali indbyrdes. Han er
 derfor ikke uden nogen form for tilknytning til Somalia, og han vil således ikke stå
 fuldstændig uden forudsætninger ved en tilbagevenden til Somalia.
 Efter en samlet vurdering finder Højesteret, at udvisning af T med indrejseforbud for
 bestandig må anses for en proportional foranstaltning med henblik på at forebygge uro eller
 Da udvisning dermed ikke er i strid med Danmarks internationale forpligtelser, ændrer Højesteret landsrettens dom, således at T udvises af Danmark


text:
med indrejseforbud for bestandig, jf. udlændingelovens § 32, stk. 2, nr. 5.
 Højesteret 16.03.2017. Sag 309/2016
 KOMMENTAR: Afgørelsen er naturligvis meget konkret begrundet, men det forklares udmærket hvorfor resultatet nås. Afgørelsen er muligvis udtryk for en hvis opstramning både ved EU-domstolen, Menneskerettighedsdomstolen og Højesteret. Dette kan være et resultat af de vinde, der aktuelt blæser i Europa.
 EJERLEJLIGHED/VILLALEJLIGHED
 Fejl ved visualisering i forbindelse ...
 Selskabslovens ikrafttræden
 Nye regler om beskatning af aktieavan...


text:
Skat.dk: Fradrag - moms - brændstof - busleasingsarrangement
 06 Oct 2016 10:48
 27 Apr 2016 12:24
 SKM2016.445.ØLR
 B-1688-14
 Fradrag, moms, brændstof, busleasing, udlandet, rutebus, leveringssted, finansering
 Et i Tyskland hjemmehørende selskab fandtes efter en samlet bedømmelse af det i sagen foreliggende momsbegrundede dansk-tyske busleasingarrangement ikke at have fradragsret for den danske moms af brændstof indkøbt fra et dansk benzinselskab. Brændstoffet var tanket af det danske rutebusselskab i en koncern af busselskaber på danske tankanlæg og påfyldt koncernens rutebusser. Rutebusserne blev anvendt her i landet til busselskabets opfyldelse af trafikaftaler indgået med amter/regioner (Tidligere dom i SKM2014.734.BR).
 Den juridiske vejledning 2016-2, afsnit D.A.5.11.4.2.
 Den juridiske vejledning 2016-2, afsnit D.A.3.4.
 Den juridiske vejledning 2016-2, afsnit D.A.4.1.6.2.
 Sagens oplysninger og partens påstand
 Byrettens dom af 23. maj 2014 (BS 42B-4401/2012) er anket af H1, der under ankesagen har nedlagt følgende påstande:
 Subsidiært: Ansættelsen af H1's momstilsvar for perioden 1. juli 2006 til 30. september 2009 hjemvises til SKAT. Skatteministeriet skal anerkende, at det af SKAT herved opgjorte momstilsvar forrentes fra sagens anlæg den 27. september 2012, og at H1 ikke skal tilbagebetale den efter Landsskatterettens kendelse af 27. juni 2012 udbetalte rentegodtgørelse.
 Mere subsidiært: Frifindelse mod betaling af 23.579.966 kr. med tillæg af rente fra sagens anlæg den 27. september 2012.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har under ankesagen nedlagt følgende påstande:
 Principalt: H1 skal til SKAT betale 23.579.966 kr. med tillæg af renter fra den 17. maj 2010, jf. opkrævningslovens § 7.
 Subsidiært: H1 skal til SKAT betale 23.579.966 kr. med tillæg af renter fra sagens anlæg, samt tilbagebetale 4.179.891,95 kr. af den til H1 efter Landsskatterettens kendelse af 27. juni 2012 udbetalte rentegodtgørelse.
 Mere subsidiært: H1 skal anerkende, at det momsmæssige leveringssted for H1's leverancer af brændstof i perioden 1. juli 2006 30. september 2009 til G1.1.1 A/S er her i landet, og at opgørelsen af H1's afgiftstilsvar for den nævnte periode på dette grundlag hjemvises til SKAT.
 Skatteministeriets i forhold til påstanden for byretten ændrede påstand afspejler den nedsættelse af momskravet, som SKAT ved afgørelse af 2. februar 2016 har foretaget i fortsættelse af byrettens hjemvisning.
 Ifølge § 12 i leasingaftalen af 10. juli 2002 mellem H1 GmbH (i det følgende G1) og G1.1.1 var H1 villig til efter udløb af den uopsigelige leasingperiode at forhandle med leasingtager om en forlængelse.
 Aftalen blev efter den oprindelige leasingperiodes udløb forlænget ved aftale af 4. september 2008 om forlængelse. Den månedlige ydelse blev samtidig forhøjet. Vilkårene blev i øvrigt ikke ændret.
 Vedligeholdelses- og reparationsaftalen mellem H1 og G1.1.2 (i det følgende G1.1.2) blev ved en aftale af 4. september 2008 ligeledes forlænget. Prisen blev samtidig forhøjet til 5.700 EUR om måneden pr. køretøj. Heller ikke i denne aftale blev vilkårene i øvrigt ændret.
 Det er ubestridt, at H1 aldrig fysisk har besiddet brændstofferne eller de øvrige forbrugsstoffer i form af motorolie, smøremidler, sprinklervæske m.v. og heller ikke har haft nogen indflydelse på, hvilke brændstoffer m.v., G1.1.2 har indkøbt og anvendt til vedligeholdelse og reparation af busserne. Det er således G1.1.2 - der er koncernforbundet med


text:
G1.1.1. og G1.1, som har fastlagt hvilket brændstof, motorolie m.v., busserne skulle påfyldes, og hvordan vedligeholdelsen i øvrigt skulle tilrettelægges. G1.1. har været den ultimative modtager af både busserne og ydelserne.
 Ved brev af 4. februar 2002 henvendte ToldSkat sig som citeret i byrettens dom til G1.1. med oplysning om blandt andet, at en anden Told- og skatteregion var kommet til et andet resultat.
 Ved brev af 22. juli 2004 henvendte SKAT København sig til SKAT Nordsjælland-Bornholm med spørgsmål om betaling af moms vedrørende de busser, G1.1.1. havde leaset af H1. Det fremgår af brevet blandt andet, at spørgsmålet var opstået i forbindelse med kontrol af H1. Desuden indeholdt brevet en beskrivelse af leasingarrangementet, der i store træk svarer til den beskrivelse, der er indeholdt i den af Landsskatteretten som bilag 7 omtalte kontrolrapport af 16. marts 2006 fra SKAT København, hvori det blandt andet hedder:
 Virksomhedens navn/adr./tlf.nr.
 H1 Gmbh, Tyskland
 Der er tale om et arrangement efter ARO Lease konceptet, blot med det særkende, at regnskabet føres i og af Det Tysk-Danske Handelskammer.
 H1 i Tyskland køber eksempelvis en række busser ved en dansk forhandler, der fakturerer busserne med moms. Denne moms fratrækker H1 i deres danske registrering. Selv leasingen faktureres fra Tyskland med tysk moms til det danske busselskab (der ikke er momsregistreret, idet deres aktivitet er persontransport), der herefter begærer leasingmomsen godtgjort i Tyskland, hvilket ifølge SKAT er muligt, fordi persontransport er momspligtig efter de tyske regler. Det danske busselskab har herefter busser momsfrit til rådighed uagtet, at de ikke har fradragsret for moms.
 Service og vedligeholdelse af de leasede busser fortages af busselskabets eget værksted og fakturaen med moms sendes til H1, der ligesom med købet fradrager momsen.
 Endelig foretages der i visse tilfælde et salg af busser efter endt leasingkontrakt, dette salg momses og afregnes i Danmark af H1 via deres registrering i Det Tysk-Danske Handelskammer.
 Regnskabsmæssigt kan bilagene for et helt år være i et almindeligt A4-ringbind.
 TIDLIGERE KONTROLLER
 Der har været foretaget diverse vurderinger, men ingen reel kontrol.
 KONTROLLENS PRAKTISKE GENNEMFØRELSE OG OMFANG
 Udbetalingskontrollen foregik i Det Tysk-Danske Handelskammer, og omfattede 27 bilag, der vedrørte indg afg i 1. kvt 2004. Der var tale om rep og vedligeholdelse af busselskabets busser, jf. ovenstående beskrivelse.
 Partiel kontrol blev foretaget i bilagsmaterialet for 2003.
 BESKRIVELSE AF UDFØRT KONTROL
 Udbetalingskontrollen omfattede en kontrol at samtlige bilag, der lå til grund for den neg momsangivelse.
 Den partielle kontrol havde det primære sigte at konstatere, hvorvidt der var basis for at statuere fast forretningssted i Danmark og dermed momspligt af leasingydelserne qva virksomhedens registrering ved Det Tysk-Danske Handelskammer.
 Konklusionen af denne undersøgelse er imidlertid, at der med udgangspunkt i C-195/95 ARO Lease dommens præmis 19 ikke er basis for at statuere fast forretningssted i Danmark.
 Den partielle kontrols andet mål var at afklare, om ikke H1 burde anvende godtgørelsesordningen i ML 45, stk. 1, frem for at fradrage afgiften som indgående afgift.
 Der er her taget kontakt med SKAT, der [har] oplyst, at forudsætningen for i praksis at


text:
opnå godtgørelse ... efter aftale med styrelsen [var], at den udenlandske virksomhed ikke havde et dansk SE nr., idet den udenlandske virksomhed herefter var henvist til at behandle momsen efter fradragsreglerne ganske [s]om det er sket i Det Tysk-Danske Handelskammer.
 Kontrollens tredje mål var at fastslå, om der blev foretaget korrekt udfakturering ved salg af busserne i Danmark.
 Denne kontrol gav ikke anledning til bemærkninger.
 Det fjerde og sidste mål var en scanning af en tilfældig bilagsmappe.
 Ved denne scanning af bilagene for 2003, blev det konstateret, at en lang række bilag fra G2 var faktureret til H1 Tyskland uden moms med henvisning til ML § 34, stk. 2, uagtet at de omhandlede busser var registreret på danske plader, og at der var anførte G1.1 som bruger. SO, Det Tysk-Danske Handelskammer, oplyste i den forbindelse, at det var hans opfattelse at busserne aldrig havde forladt Danmark.
 Af skatteministerens svar af 23. marts 2006 på spørgsmål 203 af 10. februar 2006 fra Folketingets skatteudvalg fremgår blandt andet:
 Spørgsmål 203:
 "Vil ministeren redegøre for skattemyndighedernes kendskab til omfanget af transportvirksomheders momsspekulation, hvor alle driftsmidler i det danske selskab sælges til et f.eks. tysk leasingselskab, hvorefter busser e.l. ofte inkl. vedligeholdelse eller brændstof leases tilbage til det danske selskab uden at busserne nogensinde har været ude af landet, samt redegøre for hvor stort det offentlige provenutab på en sådan spekulation er?"
 Skattemyndighederne er bekendt med, at virksomhederne i persontransportsektoren foretager deres momsplanlægning således, at virksomhederne indgår aftaler med udenlandske leasingvirksomheder om leasing af driftsmidler, herunder særligt transportmidler.
 For transportmidler indebærer aftalerne, at den moms, som efter gældende regler skal betales, er til den sats, som gælder i det land, hvori leasingvirksomheden er etableret. Leases f.eks. virksomhedens busser i Tyskland, vil der således alt andet lige være en momsbesparelse for virksomheden svarende til forskellen mellem den danske momssats på 25 pct. og den lavere tyske momssats på 16 pct.
 Det er efter reglerne ikke afgørende, om driftsmidlerne er købt i udlandet eller her i landet. Også i tilfælde af såkaldt "sale og lease back", hvor driftsmidlerne er købt af den senere leasingtager her i landet - og derfor stedse har befundet sig her inden salget til den udenlandske leasingvirksomhed er reglerne som beskrevet ovenfor. D.v.s., at momsen af leasingydelsen som udgangspunkt skal betales i det land, hvori leasingvirksomheden er etableret.
 EU-Kommissionen fremsatte i 2003 forslag (KOM 2003-822) om at langtidsleasing af transportmidler fremover skal momses i det land, hvor kunden er etableret eller bosiddende.
 SKAT har ikke noget præcist kendskab til omfanget af virksomhedernes leasing af driftsmidler under de nævnte omstændigheder. Det kan dog oplyses, at Dansk Kollektiv Trafik i sit høringssvar i forbindelse med ovennævnte forslag fra Kommissionen har skønnet, at meromkostningerne for virksomhederne ved ændring af reglerne om beskatningsstedet for langtidsudlejning eller -leasing af transportmidler, udgør omkring 300 mio. kr.
 Skatteministeriets tilsvarende beregning viser, at statens varige momsprovenu skønnes at ville stige med 282 mio. kr. om året før skat som følge af forslaget. Heraf vil ca. 279 mio. kr. vedrøre yderligere


text:
momsbetalinger fra operatører inden for momsfritaget kollektiv trafik og anden offentlig finansieret persontransport.
 Af skatteministerens svar af 11. oktober 2006 på spørgsmål 1 og 2 af 4. oktober 2006 fra Folketingets skatteudvalg fremgår blandt andet:
 Vil ministeren kommentere artiklen "Skatteekspert: Tysk momsfidus ulovlig" fra Politiken 27/9-2006, hvoraf det fremgår at momsfidusen, der koster staten i omegnen af 300 mio. kr. årligt, hvor busserne leases i Tyskland, er ulovlig og efter alt at dømme vil kunne kendes ulovlig af EF-domstolen, samt at SKAT har været vidende herom?
 Efter gældende EU-regler skal en leasingydelse momses i leasingvirksomhedens land. Leases en bus i Tyskland skal der derfor betales 16 pct. tysk moms til de tyske myndigheder, mens der for en bus leaset i Danmark vil skulle betales 25 pct. moms til de danske myndigheder.
 Da indenlandsk persontransport med rutebus er momsfritaget i Danmark, har de danske transportvirksomheder ikke fradragsret for moms af indkøb til brug for persontransport. De fleste rutebusser bruges dog også i mindre omfang til momspligtige formål som f.eks. reklame. Leases en bus i Danmark vil der derfor kun være ret til fradrag af den lille del af de 25 pct. moms af leasingydelsen, der forholdsmæssigt svarer til bussens anvendelse til momspligtigt formål.
 Når bussen imidlertid er leaset i Tyskland med moms indbetalt til de tyske myndigheder, er det disse myndigheder der skal give fradraget eller rettere sagt momsgodtgørelse til de danske virksomheder. I Tyskland er indenlandsk persontransport momspligtig og tyske transportvirksomheder har dermed fradragsret for leasingydelsen, når de leaser en bus i Tyskland. Tyskland fortolker de gældende EU-regler om momsgodtgørelse til udenlandske virksomheder således, at der skal godtgøres efter nationale tyske regler og godtgør derfor den fulde købsmoms til de danske virksomheder. Hermed undgår de tyske myndigheder det administrative besvær, som det i hvert enkelt tilfælde er at undersøge de enkelte virksomheders nationale fradragsretsmuligheder.
 Samlet set betyder dette, at danske virksomheder kan lease busser i Tyskland renset for moms.
 Jeg vurderer imidlertid, at så længe danske transportvirksomheder kan lease busser i Tyskland med den lavere tyske moms og dermed sparer momsforskellen mellem dansk og tysk moms, vil dette være så fordelagtigt, at busserne stadig vil blive leaset i Tyskland.
 Det er således ikke korrekt, når det i Politiken anføres, at den danske statskasse mister ca. 300 mio. kr. årligt fordi Tyskland godtgør den fulde moms af leasingydelsen til de danske virksomheder.
 Samlet set er det derfor min opfattelse, at en isoleret ændring af de tyske regler for moms-godtgørelse kun vil øge de danske virksomheders omkostninger og eventuelt give statskassen et provenutab, hvis de øgede udgifter i virksomhederne skal kompenseres for at undgå takststigninger i den kollektive trafik.
 Da det som sagt i sidste ende er beskatningsstedet for leasingydelsen der er afgørende for, om det er mere fordelagtigt at lease busser i Tyskland frem for i Danmark, har vi fra dansk side valgt at arbejde for en ændring af denne regel. Vi støtter derfor et forslag fra Kommissionen fremsat i 2003 om, at leasingydelsen fremover skal momses i det land, hvor


text:
transportvirksomheden (kunden) er etableret. En gennemførelse af dette forslag vil betyde, at uanset hvor danske transportvirksomheder leaser deres transportmidler, vil momsen skulle betales i Danmark og dermed vil det også være de danske fradragsretsregler der gælder.
 Jeg kan oplyse, at Kommissionen ligeledes har fremsat forslag om forenklede regler for momsgodtgørelse, herunder forslag til en tekst, der gør det klart, at godtgørelsen skal gives på baggrund at fradragsretsreglerne i det land, hvor den ansøgende virksomhed er etableret. Dette forslag støttes også fra dansk side.
 Med en ændring af beskatningsstedet for leasing til forbrugslandsbeskatning vil momsfordelen ved at lease i Tyskland forsvinde.
 Skatteministeriets beregninger viser, at ændres reglerne for beskatningsstedet vil den danske statskasse få et øget momsprovenu på knap 300 mio. kr. Den tyske statskasse vil ikke miste momsindtægter, da de jo alligevel i dag godtgør den fulde moms. De danske virksomheder vil imidlertid miste hele momsfordelen ved at lease i Tyskland og derved få øgede omkostninger på ca. 300 mio. kr.
 Da regeringen ikke ønsker stigende priser for offentlig transport på grund af ændringer i momsregler er det besluttet, at der efter vedtagelse at ændrede regler om beskatningssted, vil skulle ydes en kompensation til transportvirksomhederne.
 En ændring af beskatningsstedet for leasingydelsen indebærer også, at danske leasingvirksomheder vil kunne konkurrere om de danske kunder på lige vilkår med de tyske leasingvirksomheder. Dermed skabes mulighed for afledte indtægter for staten.
 Det er på baggrund af ovenstående, at jeg har valgt at koncentrere kræfterne på at opnå en ændring af beskatningsstedet for leasing i stedet for at arbejde isoleret på at få ændret den tyske opfattelse af godtgørelsesreglerne.
 Hvorfor har ministeren ikke oplyst til udvalget, at busselskabernes momsspekulationer ulovlig f.eks. i sin besvarelse af udvalgets spørgsmål 203, alm. Del samt § 20-spørgsmål S 3598 af Morten Homann (SF) når SKAT ifølge oplysningerne i Politiken 27/9-2006 udmærket har været klar over dette?
 Som det fremgår af mit svar på spørgsmål 1, foregår der ikke nogen ulovlig momsspekulation fra busselskabernes side. Reglen om, at en leasingydelse momses i leasingvirksomhedens land er helt klar i gældende EU-regler. Reglerne om momsgodtgørelse til udenlandske virksomheder er dog ikke så klare og Danmark og Tyskland fortolker disse forskelligt.
 Som det også fremgår af svaret på spørgsmål 1 taber statskassen imidlertid ikke penge på den forskellige fortolkning af godtgørelsesreglerne og det helt væsentlige i forbindelse med leasingproblematikken er reglerne for, hvor leasingydelsen skal momses.
 Derfor har jeg i de svar, som jeg har afgivet til de omtalte alm. del og S-spørgsmål fokuseret på arbejdet med at ændre beskatningsstedet for leasingydelsen.
 Af skatteministerens svar af 6. august 2007 på spørgsmål 304 af 27. juni 2007 fra Folketingets skatteudvalg fremgår:
 Spørgsmål: Hvad kan ministeren oplyse, om de omtalte afgiftsændringer for transportsektoren, der bliver nævnt i (trafikselskabernes brev af 5/6 til Danske Regioner og Kommunernes Landsforening), og hvoraf følgende fremgår: "Det gælder den påtænkte ophævelse af bus- og jernbaneoperatørers refusionsret for energi- og CO2-afgifter og momsen heraf samt fjernelsen af adgangen til at udnytte fordelagtige udenlandske momsbestemmelser ved leasingfinansiering af driftsmateriel og vedligeholdelse"