text:
Stk. 2. Retten kan tillade, at en part, der ikke er repræsenteret i retten, eller en rettergangsfuldmægtig deltager i hovedforhandlingen ved anvendelse af telekommunikation, hvis sådan deltagelse af særlige grunde er hensigtsmæssig.
 § 386 a er indsat ved § 1.97 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007.
 § 386 a finder anvendelse på telekommunikation med billede fra et tidspunkt, der fastsættes af Justitsministeren, jf. § 106, stk. 3, 2. pkt. i lov nr. 538 af 08.06.2006.
 § 387. Retten kan bestemme, at sagen afgøres uden mundtlig hovedforhandling, hvis
 1) parterne er enige herom,
 2) genstanden for forhandlingen alene er, om anken kan fremmes, eller
 3) det i øvrigt på grund af sagens særlige beskaffenhed findes hensigtsmæssigt.
 Stk. 2. Retten træffer i så fald bestemmelse om parternes udveksling af skriftlige procedureindlæg.
 Stk. 3. Indleverer appellanten ikke rettidigt sit første procedureindlæg, finder § 386, stk. 1 og 5, tilsvarende anvendelse. Indleverer en part i øvrigt ikke rettidigt et procedureindlæg, slutter retten den skriftlige procedure og optager sagen til afgørelse.
 § 387, stk. 1 er ændret ved § 1.98 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007. »domsforhandlingen eller en del af denne skal foregå skriftligt« ændres til »sagen afgøres uden mundtlig hovedforhandling«.
 § 387, stk. 2 og 3 er indsat ved § 1.99 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007.
 § 388. Har ankeinstansen hjemvist sagen, kan enhver af parterne inden 4 uger efter dommens afsigelse indgive skriftlig anmodning om fornyet behandling af sagen til den ret, til hvilken sagen er hjemvist. I tilfælde af fristoverskridelse finder § 372, stk. 2, tilsvarende anvendelse.
 § 388, stk. 2 er ophævet ved § 1.37 i lov nr. 1867 af 29.12.2015 fra d. 01.01.2016. Hidtidig formulering: Stk. 2. Med anmodningen om fornyet behandling skal følge en udskrift af hjemvisningsdommen. Sagen fremmes derefter efter lovens almindelige regler.
 § 389. Kendelser og beslutninger, der er afsagt af en byret, kan, medmindre andet er bestemt i loven, kæres til den landsret, i hvis kreds byretten ligger.
 Stk. 2. Kendelser og beslutninger om sagsomkostninger, der er fastsat til højst 20.000 kr., kan ikke kæres. Hvis det er bestemt, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part, kan afgørelsen herom kun indbringes uden tilladelse fra Procesbevillingsnævnet, hvis der er spørgsmål om tilkendelse af sagsomkostninger med mere end 20.000 kr. Procesbevillingsnævnet kan dog give tilladelse til kære, hvis særlige grunde taler derfor.
 Stk. 3. Beslutning efter § 334, stk. 4, om salær, der er fastsat til højst 20.000 kr., kan ikke kæres. Procesbevillingsnævnet kan dog give tilladelse til kære, hvis særlige grunde taler derfor.
 Stk. 4. Ansøgning om kæretilladelse efter stk. 2 og 3 skal indgives til Procesbevillingsnævnet inden 2 uger efter, at afgørelsen er truffet. Nævnet kan dog undtagelsesvis give tilladelse, hvis ansøgningen indgives senere, men inden 6 måneder efter, at afgørelsen er truffet.
 § 389, stk. 2, 1. pkt. er ændret ved § 1.60 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. I § 389, stk. 2, 1. pkt., ændres


text:
»10.000 kr.« til: »20.000 kr.«
 § 389, stk. 2, 2. pkt. er indsat ved § 1.61 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014.
 § 389, stk. 3 er indsat ved § 1.62 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. Stk. 3 bliver herefter stk. 4.
 § 389, stk. 4, 1. pkt. er æmdret ved § 1.63 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. I § 389, stk. 3, 1. pkt., der bliver stk. 4, 1. pkt., indsættes efter »stk. 2«: »og 3«.
 § 389 a. Kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse, kan ikke kæres. Procesbevillingsnævnet kan dog meddele tilladelse til kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væsentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten og der i øvrigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
 Stk. 2. Ansøgning om kæretilladelse efter stk. 1 skal indgives til Procesbevillingsnævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er truffet.
 § 389 a er indsat ved § 1.64 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014.
 § 390. Efter at der er afsagt dom i en sag, kan afgørelser, der er truffet under sagen, ikke kæres af en part, og retten kan ophæve en allerede iværksat kære, såfremt det spørgsmål, afgørelsen angår, kan inddrages under en senere anke af sagen.
 Stk. 2. Reglerne i § 370 finder tilsvarende anvendelse på kendelser, der afsiges efter reglerne i § 253.
 § 390, stk. 2 er indsat ved § 1.100 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007.
 § 391. Bestemmelser i domme afsagt af en byret om sagsomkostninger, der er fastsat til mere end 20.000 kr., kan indbringes særskilt for landsret ved kære. Hvis det er bestemt, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part, kan bestemmelsen herom kun indbringes særskilt, hvis der er spørgsmål om tilkendelse af sagsomkostninger med mere end 20.000 kr.
 Stk. 2. Procesbevillingsnævnet kan give tilladelse til kære af bestemmelser i domme om sagsomkostninger, der efter stk. 1 ikke kan påkæres, hvis særlige grunde taler derfor. Bestemmelserne i § 389, stk. 4, finder tilsvarende anvendelse.
 Stk. 3. Domme, hvorved retten afviser sagen, fordi den ikke er indbragt for rette domstol eller ikke rettidigt er indbragt for domstolene eller ankeretten, kan indbringes for højere ret ved kære. Hvis dommen er afsagt af en landsret som ankeinstans, kan kære kun ske med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan gives, hvis kæren vedrører spørgsmål af principiel karakter. Ansøgning om kæretilladelse skal indgives til nævnet inden 2 uger efter, at afgørelsen er truffet. Procesbevillingsnævnet kan dog undtagelsesvis give tilladelse, hvis ansøgning indgives senere, men inden 6 måneder efter, at afgørelsen er truffet.
 Stk. 4. Domme, hvorved landsretten afviser sagen efter § 368 a, kan indbringes for Højesteret ved kære. Kære kan kun ske med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan gives, hvis særlige grunde taler derfor. Ansøgning om kæretilladelse skal indgives til nævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er

type: other


text:
truffet. Procesbevillingsnævnet kan dog undtagelsesvis give tilladelse, hvis ansøgning indgives senere, men inden 6 måneder efter at afgørelsen er truffet.
 § 391, stk. 1 er ændret fra d. 01.07.2005 ved § 1.11 i lov nr. 554 af 24.06.2005: I § 391, stk. 1, udgår »og om processuelle straffe«.
 § 391, stk. 1 er ændret ved § 1.65 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. I § 391, stk. 1, ændres »10.000 kr.« til: »20.000 kr.«
 § 391, stk. 1, 2. pkt. er indsat ved § 1.66 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014.
 § 391, stk. 2, 2. pkt. er ændret ved § 1.67 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. I § 391, stk. 2, 2. pkt., ændres »§ 389, stk. 3,« til: »§ 389, stk. 4,«.
 § 391, stk. 4 er indsat ved § 1.68 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014.
 § 392. Kendelser og beslutninger, der afsiges af en landsret efter reglerne i § 253 i en sag, der behandles af retten som 1. instans, kan kæres til Højesteret, hvis afgørelsen kan fuldbyrdes eller Procesbevillingsnævnet har tilladt, at afgørelsen indbringes særskilt. Sådan tilladelse kan gives, hvis der foreligger særlige grunde, jf. § 253, stk. 4.
 Stk. 2. En kendelse om afvisning, der afsiges af en landsret efter § 226, stk. 5, kan kæres til Højesteret uden forudgående tilladelse fra Procesbevillingsnævnet.
 Stk. 3. I andre tilfælde kan landsrettens kendelser og beslutninger kæres til Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan gives, hvis kæren vedrører spørgsmål af principiel karakter. Hvis kendelsen eller beslutningen er afsagt efter reglerne i § 253, skal der desuden foreligge særlige grunde, jf. § 253, stk. 4.
 Stk. 4. Ansøgning om kæretilladelse efter stk. 1 og 3 skal indgives til Procesbevillingsnævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er truffet. Procesbevillingsnævnet kan dog undtagelsesvis give tilladelse efter stk. 3, 1. og 2. pkt., hvis ansøgning indgives senere, men inden 6 måneder efter at afgørelsen er truffet.
 Stk. 5. Hvis særlige grunde taler for det, kan en tilladelse efter stk. 3 til at kære til Højesteret som 3. instans begrænses til en del af sagen.
 § 392, stk. 2, 3. pkt. er indsat ved § 1.2 i lov nr. 536 af 26.05.2010 fra d. 01.07.2010.
 § 392, stk. 1 er ændret ved § 1.18 i lov nr. 84 af 28.01.2014 fra d. 01.02.2014. I § 392, stk. 1, udgår »eller af Sø- og Handelsretten«. Hidtidig formulering: Kendelser og beslutninger, der afsiges af en landsret eller af Sø- og Handelsretten efter reglerne i § 253 i en sag, der behandles af retten som 1. instans, kan kæres til Højesteret, såfremt Højesteret tillader det, jf. § 253, stk. 4.
 § 392, stk. 2 er indsat ved § 1.19 i lov nr. 84 af 28.01.2014 fra d. 01.02.2014. Stk. 2 bliver herefter stk. 3
 § 392, stk. 3, 1. pkt. er ændret ved § 1.20 i lov nr. 84 af 28.01.2014 fra d. 01.02.2014. I § 392, stk. 2, 1. pkt.,


text:
som bliver stk. 3, 1. pkt., udgår »eller Sø- og Handelsrettens«. Hidtidig formulering: I andre tilfælde kan landsrettens eller Sø- og Handelsrettens kendelser og beslutninger kæres til Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse.
 § 392 er ændret ved § 1.69 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. Hidtidig formulering: Kendelser og beslutninger, der afsiges af en landsret efter reglerne i § 253 i en sag, der behandles af retten som 1. instans, kan kæres til Højesteret, såfremt Højesteret tillader det, jf. § 253, stk. 4.
 Stk. 2. En kendelse om afvisning, der afsiges af en landsret efter § 226, stk. 5, kan kæres til Højesteret.
 Stk. 3. I andre tilfælde kan landsrettens kendelser og beslutninger kæres til Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan gives, hvis kæren vedrører spørgsmål af principiel karakter. Hvis særlige grunde taler for det, kan en tilladelse til at kære til Højesteret som 3. instans begrænses til en del af sagen. Ansøgning om kæretilladelse skal indgives til nævnet inden 2 uger efter, at afgørelsen er truffet. Procesbevillingsnævnet kan dog undtagelsesvis give tilladelse, hvis ansøgning indgives senere, men inden 6 måneder efter, at afgørelsen er truffet.
 § 392 a. Kendelser og beslutninger, der afsiges af Sø- og Handelsretten efter reglerne i § 253, kan kæres til landsretten, hvis afgørelsen kan fuldbyrdes eller Procesbevillingsnævnet har tilladt, at afgørelsen indbringes særskilt. Sådan tilladelse kan gives, hvis der foreligger særlige grunde, jf. § 253, stk. 4. Kære sker til den landsret, i hvis kreds sagen skulle have været anlagt efter reglerne i kapitel 22, hvis sagen ikke var blevet anlagt ved Sø- og Handelsretten.
 Stk. 2. I andre tilfælde kan Sø- og Handelsrettens kendelser og beslutninger kæres til landsretten med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan gives, hvis kæren vedrører spørgsmål af principiel karakter. Kære sker til den landsret, i hvis kreds sagen skulle have været anlagt efter reglerne i kapitel 22, hvis sagen ikke var blevet anlagt ved Sø- og Handelsretten.
 Stk. 3. Ansøgning om kæretilladelse efter stk. 1 og 2 skal indgives til Procesbevillingsnævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er truffet. Procesbevillingsnævnet kan dog undtagelsesvis give tilladelse efter stk. 2, hvis ansøgning indgives senere, men inden 6 måneder efter at afgørelsen er truffet.
 § 392 a er indsat ved § 1.21 i lov nr. 84 af 28.01.2014 fra d. 01.02.2014.
 § 392 a er ændret ved § 1.70 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014. Hidtidig formulering: Kendelser og beslutninger, der afsiges af Sø- og Handelsretten efter reglerne i § 253, kan kæres til landsretten, hvis landsretten tillader det, jf. § 253, stk. 4.
 Stk. 2. I andre tilfælde kan Sø- og Handelsrettens kendelser og beslutninger kæres til landsretten med Procesbevillingsnævnets tilladelse. Sådan tilladelse kan gives, hvis kæren vedrører spørgsmål af principiel karakter. Ansøgning om kæretilladelse skal indgives til nævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er truffet. Procesbevillingsnævnet kan dog undtagelsesvis give tilladelse, hvis ansøgning indgives senere, men inden 6 måneder efter at afgørelsen er truffet.
 § 393. Kære kan iværksættes af enhver, over for


text:
hvem kendelsen eller beslutningen indeholder en afgørelse.
 Stk. 2. Kendelser om dørlukning kan tillige kæres af personer, der
 1) er omfattet af § 172, stk. 1, 2 eller 4, og
 2) har været til stede eller været repræsenteret ved en person som nævnt i nr. 1 fra samme massemedie i det retsmøde, hvor retten behandlede spørgsmålet
 Stk. 3. Kære sker ved indlevering af et kæreskrift til den ret, hvis afgørelse kæres. Skriftet skal indeholde den kærendes påstand og om fornødent en angivelse af de grunde, hvorpå kæren støttes.
 Stk. 4. Kære af afgørelser, der er afsagt af en byret, kan dog altid fremsættes mundtligt til retsbogen. Det samme gælder kære af afgørelser, der er afsagt af en landsret eller af Sø- og Handelsretten, og som iværksættes af vidner, syns- og skønsmænd eller de i § 299 eller § 306, stk. 1 nævnte tredjemænd.
 Stk. 5. Kære kan støttes på nye anbringender og beviser.
 § 393, stk. 2 er indsat fra d. 01.10.1999
 § 393, stk. 4, 2. pkt. er ændret ved § 1.56 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007. »i København«, der kom efter »Sø- og Handelsretten« er udgået.
 § 393, stk. 4, 2. pkt. er ændret ved § 1.12 i lov nr. 168 af 12.03.2008 fra d. 01.04.2008. I § 393, stk. 4, 2. pkt., indsættes efter »§ 299«: »eller § 306, stk. 1«.
 § 393, stk. 3, 3. pkt. er ophævet ved § 1.37 i lov nr. 1867 af 29.12.2015 fra d. 01.01.2016. Hidtidig formulering: En genpart af kæreskriftet skal samtidig sendes til modparten.
 § 394. Kærefristen, der regnes fra den dag, afgørelsen er truffet, er 2 uger.
 Stk. 2. Kære skal ske inden kærefristens udløb eller, hvis der er meddelt tilladelse efter § 148 a, stk. 4, § 389, § 389 a, stk. 1, § 391, § 392 eller § 392 a, stk. 2, inden 2 uger efter, at tilladelsen er meddelt ansøgeren. Hvis der er meddelt tilladelse efter § 392, stk. 3, jf. § 253, stk. 4, skal kære ske, inden 4 uger efter at tilladelsen er meddelt ansøgeren. Iværksættes kære senere, afvises kæren af den ret, hvortil afgørelsen kæres. Retten kan dog undtagelsesvis tillade kære indtil 6 måneder efter afgørelsen. Kæreskriftet skal i så fald indleveres inden 2 uger efter tilladelsens meddelelse. Bestemmelserne i § 398 finder tilsvarende anvendelse ved behandling af ansøgning om tilladelse til kære efter fristens udløb.
 § 394, stk. 1 er ændret ved § 1.91 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007. », jf. § 219«, som sluttede stk. af, udgår.
 § 394, stk. 2, 2. pkt. er indsat ved § 1.71 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014.
 § 394, stk. 2, 1. pkt. er ændret ved § 4.2 i lov nr. 377 af 27.04.2016 fra d. 01.05.2016. I § 394, stk. 2, 1. pkt., ændres »§ 389, § 391 eller § 392« til: »§ 148 a, stk. 4, § 389, § 389 a, stk. 1, § 391, § 392 eller § 392


text:
a, stk. 2«.
 § 395. Kære har ikke opsættende virkning, medmindre andet er bestemt i loven, eller det bestemmes af den ret, hvis afgørelse kæres, eller den ret, hvortil afgørelsen kæres. Det samme gælder ansøgning til Procesbevillingsnævnet om tilladelse til kære efter § 389 a.
 § 395, 2. pkt. er indsat ved § 1.72 i lov nr. 737 af 25.06.2014 fra d. 01.07.2014.
 § 396. Den ret, hvis afgørelse kæres, indsender, for så vidt den ikke omgør sin afgørelse, jf. §§ 178 og 222, til den ret, hvortil afgørelsen kæres, inden en uge efter modtagelsen af kæreskriftet eller tilførsel til retsbogen om kæren:
 1) kæreskriftet eller, i de i § 393, stk. 4, nævnte tilfælde, kopi af retsbogen,
 2) kopi af den afgørelse, der kæres, og
 3) bilag af betydning for kæresagen.
 Stk. 2. Retten kan vedlægge en erklæring om kæren.
 Stk. 3. Retten giver parterne meddelelse om sagens indsendelse og om indholdet af rettens erklæring.
 § 396, stk. 1, nr. 1 og 2 er ændret ved § 1.38 i lov nr. 1867 af 29.12.2015 fra d. 01.01.2016. I § 396, stk. 1, nr. 1 og 2, ændres »udskrift« til: »kopi«.
 § 397. Parterne har adgang til at indsende skriftlige udtalelser til den ret, hvortil afgørelsen kæres. Udtalelser, der fremkommer til retten senere end 10 dage efter afgivelsen af den i § 396, stk. 3, nævnte meddelelse, tages kun i betragtning, såfremt der endnu ikke er truffet afgørelse i sagen.
 Stk. 2. Den ret, hvortil afgørelsen kæres, kan fra parterne og den ret, hvis afgørelse kæres, indhente oplysninger eller erklæringer.
 § 398. Retten træffer ved kendelse afgørelse i sagen på det indkomne skriftlige grundlag.
 Stk. 2. Hvor særlige grunde taler derfor, kan retten bestemme, at der skal foretages mundtlig forhandling. Parterne opfordres i så fald til at give møde. Retten kan tillade, at en part eller rettergangsfuldmægtig deltager i den mundtlige forhandling ved anvendelse af telekommunikation, medmindre sådan deltagelse er uhensigtsmæssig. Udebliver den kærende, afvises kæremålet.
 § 398, stk. 2, 3. pkt. er indsat ved § 1.101 i lov nr. 538 af 08.06.2006 fra d. 01.01.2007.
 § 398, stk. 2, 3. pkt. finder anvendelse på telekommunikation med billede fra et tidspunkt, der fastsættes af Justitsministeren, jf. § 106, stk. 3, 2. pkt. i lov nr. 538 af 08.06.2006.
 § 398 a. Omgørelse af en kendelse om dørlukning, der er kæret efter § 393, stk. 2, er uden retsvirkning for det retsmøde, der er afholdt i den ret, hvis afgørelse er kæret.
 § 398 a er indsat fra d. 01.10.1999
 § 399. Højesteret kan undtagelsesvis tillade, at en af retten afgjort sag genoptages, når:
 1) det må anses for overvejende sandsynligt, at sagen uden ansøgerens fejl har været urigtigt oplyst, og at sagen efter en genoptagelse vil få et væsentlig forskelligt resultat,
 2) det må anses for givet, at ansøgeren kun ad denne vej vil kunne undgå eller oprette et for ham indgribende tab, og
 Stk. 2. Højesteret kan under de i stk. 1 nævnte betingelser tillade, at en dom, der


text:
er afsagt af landsret eller byret, ankes efter udløbet af den i § 372, stk. 2, 5. pkt., nævnte frist på eet år.
 Stk. 3. Højesteret bestemmer, hvordan en ansøgning om tilladelse efter stk. 1 eller 2 skal behandles, og om lovens almindelige regler skal fraviges ved den fornyede behandling af sagen.
 Stk. 4. Når tilladelsen er givet, kan Højesteret eller den ret, der behandler sagen, efter anmodning bestemme, at virkningerne af den afsagte dom skal stilles i bero. Sådan bestemmelse kan betinges af, at der stilles sikkerhed.
 Stk. 5. Afkald på retten til ekstraordinær genoptagelse og anke er ikke bindende.
 § 399, stk. 2 er ændret ved § 1.39 i lov nr. 1867 af 29.12.2015 fra d. 01.01.2016. I § 399, stk. 2, ændres »4. pkt.« til: »5. pkt.«


text:
Skat.dk: C.B.1.7.8 Omkostninger
 Dette afsnit beskriver omkostninger.
 Låneomkostninger der er fradrag for
 Låneomkostninger der ikke er fradrag for
 Variabel tillægsrente på ejendomsobligation
 "back end fee" - SKM2012.12.HR
 Omkostninger - realisationsprincippet
 Omkostninger - valgt lagerprincip (udgangspunkt realisationsprincip)
 Omkostninger - lagerprincippet
 Omkostninger - lagerprincippet (tilladelse) - KGL § 25, stk. 6
 Skattepligtige, der skal medregne gevinst og tab på gæld ved indkomstopgørelsen, kan fratrække låne- og handelsomkostninger ved påtagelsen (stiftelse eller overtagelse) i anskaffelsessummen.
 De låneomkostninger, der kan indgå i opgørelsen af gevinst og tab omfatter fx
 stiftelsesprovisioner m.m. vedrørende lån med en løbetid på 2 år eller mere
 vekselomkostninger ved indfrielse af et lån i fremmed valuta
 ved salg af obligationer i forbindelse med stiftelse af et obligationslån
 ved opkøb af obligationer i forbindelse med indfrielse af et obligationslån.
 Se TfS 1998.581 (DEP).
 I de tilfælde, hvor der anvendes indgangsværdier, fx efter KGL § 41, stk. 14 - 17, og KGL § 42, stk. 11 - 15, kan omkostninger ved påtagelsen ikke fratrækkes indgangsværdien.
 Omkostninger i forbindelse med erhvervelse af fordringer som fx kurtage, transportstempel og handelsprovision, kan tillægges den faktiske anskaffelsessum. Se TfS 1984, 40 (T&S).
 Når der anvendes indgangsværdier, fx KGL § 42, stk. 11-15, kan omkostninger ved erhvervelse af fordringer ikke tillægges indgangsværdien.
 Omkostninger i forbindelse med afståelse af fordringer fradrages i den faktiske afståelses- eller indfrielsessum.
 Omkostninger i forbindelse med indfrielse af gæld tillægges indfrielsessummen.
 Det er Skattestyrelsens opfattelse, at låneomkostningsbegrebet skal fortolkes snævert. Der skal være tale om omkostninger, som kan henføres til selve gældens etablering eller indfrielse. Se SKM2012.2.HR.
 De udgifter, der kan indgå i opgørelsen af gevinst og tab efter kursgevinstloven, er begrænset til udgifter, der direkte angår gennemførelsen og berigtigelsen af låneoptagelsen. Det vil være bistand til
 at foretage de fornødne sikringsakter, fx tinglysning eller registrering i værdipapircentral.
 praktisk ekspedition af låneaftalen, så aftalen bliver opfyldt, fx overførsel af hovedstolen.
 Visse omkostninger til rådgivere. Se SKM2014.87.HR.
 Det er kun omkostninger, der vedrører det pågældende lån, som kan indgå i opgørelsen af gevinst og tab. Omkostninger ved lånetilbud kan derfor kun medregnes, hvis lånet faktisk hjemtages.
 I en kendelse fra Østre Landsret kommer Landsretten frem til, at to selskabers betaling af långivernes rådgivningsomkostninger havde en så direkte og nær tilknytning til gældsstiftelsen, at de to selskaber kunne tillægge disse omkostninger til den faktiske anskaffelsessum (dagældende KGL § 26, stk. 4). I forbindelse med opkøb af virksomhed og låneoptagelse havde de to selskaber påtaget sig en forpligtelse til at betale alle långivers udgifter, der med rimelighed var afholdt af disse til rådgivning m.v. fra advokater og revisorer. Landsretten fandt, at dette var en sædvanlig betingelse for at yde lån af denne karakter og størrelsesorden, og at alternativet til dette lånevilkår ville være et højere lånegebyr til långiverne. Se SKM2014.87.HR i afgørelsesskemaet nedenfor.
 Omkostninger til rådgivere kan medregnes i anskaffelsessummen ved opgørelsen af gældens værdi, såfremt de angår bistand, som knytter sig direkte til den indgåede aftale om det lån, der optages, og til gennemførelsen af låneoptagelsen. Sådan bistand kan alt afhængig af lånets karakter og


text:
størrelse f.eks. omfatte forhandling om og affattelse af låneaftalen, afgivelse af udtalelser om aftalens gyldighed og bindende virkning for låntager (legal opinions) samt bistand ved berigtigelse af sikkerhedsstillelse. Se SKM2014.87.HR
 Øvrige udgifter kan derimod ikke indgå i opgørelsen, fordi de ikke direkte angår selve gennemførelsen af anskaffelsen (afståelsen) af lånet (fordringen) eller berigtigelsen af lånet.
 Omkostninger til rådgivere for bistand ved den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af lånefinansieringen, herunder afsøgning af lånemarkedet, kan ikke medregnes i anskaffelsessummen, da sådan bistand ikke kan anses for at knytte sig direkte til lånet som anført, selv om bistanden ydes som baggrund for låneoptagelsen. Det samme gælder egne rådgiveres bistand vedrørende oplysning om, dokumentation for og almen rådgivning om låntagers virksomhed, herunder due diligence-undersøgelser, selv om bistanden ydes med henblik på kreditvurdering. Det er herved uden betydning, om långiver i låneaftalen har betinget lånets udbetaling af, at låntager fremlægger sådant materiale. Se SKM2014.87.HR.
 Det er skatteyderen, der har bevisbyrden for, at de omkostninger til egne rådgivere, der ønskes medregnet i anskaffelsessummen ved opgørelsen af gældens værdi, angår bistand af en sådan art, at de kan medregnes. Det samme gælder opdeling af rådgiveromkostninger på bistand, der kan medregnes, og bistand, der ikke kan, i tilfælde hvor omkostningen omfatter begge elementer. Se SKM2014.87.HR.
 Eksempler på øvrige udgifter, der er opgørelsen efter kursgevinstloven uvedkommende, fordi de falder uden for den type omkostninger er fx udgifter til (det er en forudsætning, at omkostningerne ikke er omfattet af ovenstående om "Låneomkostninger der er fradrag for")
 rådgivning. Se SKM2009.53.SR og SKM2010.199.ØLR.
 undersøgelser, fx kreditvurdering af kontraktspart eller due diligence
 forhandlinger, fx forhandlinger med en bank eller flere banker i forbindelse med opnåelse af syndikerede lån eller fastlæggelse af vilkår for lån eller obligationsudstedelse
 koncipering af låneaftale og lignende.
 Eksemplerne generelle og ikke udtømmende. Der vil altid skulle ske en konkret vurdering af omkostningen af, hvorvidt der er fradrag eller ej.
 Se bemærkningerne til KGL § 26 i lov nr. 439 af 10. juni 1997.
 Låneomkostninger ved gæld, der stiftes og indfries til pari, kan fradrages hvis, der i øvrigt er fradrag for tab på gælden. Se TfS 2003,449 (VLR). Det samme gælder for gæld i fremmed valuta, der optages og indfries til samme kurs.
 Omkostningerne kan kun fradages ved opgørelsen af gevinst og tab, hvis der ikke har været fradragsret efter andre bestemmelser. Se SKM2004.81.TSS.
 De andre bestemmelser kan fx være LL § 8, stk. 3 eller SL § 6, litra a. Det er uden betydning, om sådanne omkostninger rent faktisk er fratrukket ved indkomstopgørelsen efter de pågældende regler. Omkostningen skal fratrækkes i opgørelsen af den skattepligtige indkomst efter en af de nævnte regler i det indkomstår, hvor forpligtelsen er påtaget. Se TfS 1998.581.DEP.
 Låneomkostninger ved oprettelse af en kassekredit kan ikke fradrages ved oprettelsen, men først på det tidspunkt, hvor kassekreditten blev endelig indfriet. SKM2004.389.LSR.
 Det følger ikke af TfS 1998.581.DEP, at omkostninger, der ikke kan fratrækkes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst efter en af de nævnte regler, modsætningsvist kan indgå i opgørelsen af gevinst og tab på


text:
gæld efter KGL § 26. Det beror på en konkret vurdering, om der foreligger en låneomkostning efter KGL § 26, eller om det er en omkostning, der skal henføres til avanceopgørelsen efter fx aktieavancebeskatningsloven eller ejendomsavancebeskatningsloven, eller er indkomstopgørelsen uvedkommende.
 En variabel tillægsrente på en ejendomsobligation, der blev reguleret med den økonomiske performance af ejendomme, var omfattet af kursgevinstloven. Se SKM2006.20.LR
 Udsteder skulle opgøre gevinst og tab på gæld efter KGL § 26, stk. 2.
 Tab på tegningsretter og udgifter til et fee, der havde forbindelse med optagelse af et lån, kunne ikke var fradragsberettigede låneomkostninger efter kursgevinstloven.
 Kursgevinstloven regulerer ikke den skattemæssige behandling af tegningsretter til aktier, der er omfattet af ABL. Lånet og tildelingen af tegningsretter måtte anses for to separate ordninger, hvis skattemæssig behandlig var reguleret af forskellige regelsæt, og datterselskabets tab vedrørende tegningsretterne kunne derfor ikke anses for kurstagb i henhold til KGL.
 Et såkaldt "back and fee" skulle bedømmes som en integreret del af tegningsretterne og derfor behandles som tegningsretterne.
 Anvender den skattepligtige realisationsprincippet, skal en forholdsmæssig del af omkostningerne fradrages ved eventuelle afdrag på gælden.
 Skattepligtige, der kan vælge lagerprincippet efter KGL § 25, stk. 2 (Personer - KGL § 12) eller KGL § 25, stk. 4 (Selskaber - KGL § 2), er omfattet af praksis efter SKM2005.243.LSR. I forbindelse med behandlingen af L98 2014-15 (1. samling) henviste Skatteministeriet til SKM2005.243.LSR og den dagældende juridiske vejledning.
 Omkostninger, hvor udgangspunktet på fordringen eller gælden var realisationsprincippet og hvor der er valgt lagerprincip efter KGL § 25, stk. 2, eller KGL § 25, stk. 4, skal fradrages i takt med at gælden indfries eller der sker indfrielse af fordringen. Se SKM2005.243.LSR.
 Omkostninger, der relaterer sig til anskaffelse af en fordring, skal tillægges primoværdien i anskaffelsesåret, mens omkostninger, der relaterer sig til afståelse af fordringen, fradrages i ultimoværdien i afståelsesåret. Omkostninger, der relaterer sig til stiftelse af en gæld, skal fradrages i primoværdien i stiftelsesåret for gælden, mens omkostninger, der relaterer sig til indfrielse af gælden, tillægges ultimoværdien i indfrielsesåret.
 Har den skattepligtige fået tilladelse til generelt at anvende lagerprincippet efter KGL § 25, stk. 6, skal omkostningerne medregnes til gældens værdi i den periode, omkostningen forfalder til betaling, fx til gældens primo- eller ultimoværdi, hvis omkostningen relaterer sig til gældens stiftelse eller indfrielse.
 SKM2015.660.HR
 Sagen drejede sig om skattemæssigt fradrag på tab på lån efter kursgevinstlovens dagældende § 26, stk. 4, herunder navnlig om og i hvilket omfang omkostninger til investeringsbanker kunne medregnes ved opgørelsen af gældens værdi ved påtagelsen. Der var tale om udstedelse af virksomhedsobligationer i forbindelse med et kapitalfondsopkøb.
 Højesteret fastslog, at det ikke var afgørende for fradragsretten efter kursgevinstlovens dagældende § 26, stk. 4, om en finansiel virksomhed har virket som långiver eller som formidler af lån. Det afgørende var derimod, om de ydelser, som omkostningerne vedrører, kan henføres til selve gældens etablering eller indfrielse.
 I den konkrete sag måtte vederlaget til investeringsbankerne anses for eller kunne sidestilles med et gebyr, en kurtage eller en stiftelsesprovision som anført i forarbejderne til kursgevinstlovens


text:
dagældende § 26, stk. 4. Der var desuden ikke grundlag for at fastslå, at der i vederlaget indgik vederlag for den form for rådgivning, som ikke var fradragsberettiget efter kursgevinstlovens dagældende § 26, stk. 4.
 Vederlaget til investeringsbankerne kunne herefter henføres til selve gældens etablering, og H1 A/S fik derfor medhold i, at omkostningerne var fradragsberettigede efter kursgevinstlovens dagældende § 26, stk. 4.
 Dommen ændrer(SKM2014.576.ØLR).
 SKM2014.87.HR
 Højesteret afviser fradragsret for rådgiverudgifter i forbindelse med et kapitalfondsopkøb.
 Kapitalfondsopkøbet var foretaget gennem to danske selskaber, hvoraf det ene var stiftet til brug for opkøbet. De to selskaber havde afholdt udgifter til et antal advokater og revisorer. Herudover havde selskaberne betalt kapitalfondsforvalteren for dennes bistand i forbindelse med tilrettelæggelsen og gennemførelsen af investeringsprojektet. Selskaberne gjorde gældende, at udgifterne kunne tillægges anskaffelsessummen for et antal lån, der var optaget i forbindelse med opkøbet, jf. kursgevinstlovens § 26, stk. 3 (dengang stk. 4). Subsidiært gjorde selskaberne gældende, at advokat- og revisoromkostningerne var fradragsberettigede i henhold til den dagældende bestemmelse i ligningslovens § 8 J.
 Højesteret fandt, at hvis rådgiverudgifterne angår bistand, som knytter sig direkte til den indgåede aftale om det lån, der optages, og til gennemførelsen af låneoptagelsen, så kan udgifterne tillægges lånets hovedstol. Sådan bistand kan alt afhængig af lånets karakter og størrelse f.eks. omfatte forhandling om og affattelse af låneaftalen, afgivelse af udtalelser om aftalens gyldighed og bindende virkning for låntager (legal opinions), samt bistand ved berigtigelse af sikkerhedsstillelse.
 Derimod kan udgifter til rådgivere for bistand ved den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af lånefinansieringen, herunder afsøgning af lånemarkedet, ikke tillægges lånets anskaffelsessum efter kursgevinstlovens § 26, stk. 3.
 Højesteret fastslog, at det er skatteyderen, der har bevisbyrden for, at de omkostninger til egne rådgivere, der ønskes medregnet i anskaffelsessummen, angår bistand af en sådan art, at de kan medregnes. Det er også skatteyderens bevisbyrde, når det gælder opdelingen af rådgiveromkostninger på bistand, der kan medregnes, og bistand, der ikke kan, i tilfælde hvor omkostningen omfatter begge elementer.
 Højesteret fastslog, at udgifterne i den konkrete sag havde karakter af honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet uden den fornødne direkte tilknytning til lånet. Udgifterne kunne derfor ikke tillægges lånets hovedstol efter kursgevinstlovens § 26, stk. 3. Det samme gælder egne rådgiveres bistand vedrørende oplysning om, dokumentation for og almen rådgivning om låntagers virksomhed, herunder due diligenceundersøgelser selv om bistanden ydes med henblik på kreditvurdering. Det er i denne forbindelse uden betydning, om långiveren i låneaftalen har betinget lånets udbetaling af, at låntageren fremlægger sådant materiale.
 Videre afviste Højesteret, at der var fradragsret for advokat- og revisordelen af udgifterne efter den dagældende lovbestemmelse i ligningslovens § 8 J. Højesteret fandt, at det var kapitalfonden/kapitalfondsforvalteren, der havde etableret/udvidet sin virksomhed, og ikke de to danske selskaber.
 Højesteret stadfæstede herved Østre Landsrets kendelse i SKM2011.545.ØLR. Ved denne kendelse havde landsretten fundet, at selskaberne var berettiget til fradrag for udgifterne til långivernes rådgivere, hvilke udgifter de lånende selskaber efter låneaftalerne skulle betale. Skatteministeriet havde ikke anket dette spørgsmål til Højesteret.
 SKM2012.2.HR
 Højesteret fandt, at tab


text:
på tegningsretter og udgifter til et fee, der havde forbindelse med optagelse af et lån, kunne ikke var fradragsberettigede låneomkostninger efter kursgevinstloven.
 Udgifter til konsulenthonorar ved selskabets låneoptagelse kunne ikke fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a eller LL § 8, stk. 3.
 Da sagen verserede ved Landsskatteretten, fandt Landsskatteretten, at de pågældende udgifter ikke kunne fratrækkes som låneomkostninger i opgørelsen af gevinst og tab på gæld efter KGL § 26, stk. 2 (nugældende). Landsskatteretten lagde til grund, at det var en betingelse for, at de pågældende udgifter til konsulentydelser kunne indgå i opgørelsen efter KGL § 26, stk. 4, at de kunne henføres direkte til den pågældende låneoptagelse.
 Østre Landsret fandt, at udgifterne til konsulentydelserne hverken var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a eller LL § 8, stk. 3, litra c. Selskabets synspunkt om, at udgifterne til konsulentydelser havde karakter af kurtage, kunne ikke føre til et andet resultat. Selskabet havde i Østre Landsret frafaldet det tidligere fremførte synspunkt om, at de nævnte udgifter var fradragsberettigede efter KGL § 26, stk. 4.
 De pågældende udgifter til konsulentydelser kunne hverken indgå i opgørelsen af den skattepligtige indkomst efter SL § 6, stk. 1, litra a og LL § 8, stk. 3, litra c eller i opgørelsen af gevinst og tab på gæld efter KGL § 26, stk. 4.
 TfS 2003, 449 (VLR)
 Ifølge Landsskatterettens kendelse kunne låneomkostninger vedrørende et sparekasselån optaget af selskabet ikke anses for omfattet af KGL § 26, stk. 4 (dagældende), idet der som følge af gældens stiftelse til kurs pari og dennes indfrielse til kurs pari, ikke var tale om et kurstab. Landsskatteretten havde hermed fundet, at der ikke var hjemmel til at foretage en avanceopgørelse. Pari-pari-lån blev af Landsskatteretten endvidere ikke anset for omfattet af meddelelsen om praksisændring fra Skatteministeriet (TfS 1998, 581). Selskabet havde for landsretten nedlagt påstand om fradragsret for låneomkostningerne. Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle.
 SKM2014.292.LSR
 Landsskatteretten fandt, i en sag vedr. fradrag for rådgivning, at det er ubestridt, at 582.741 kr. af de bestridte udgifter vedrører rådgivning om finansiering. Rådgivning om finansiering vedrører finansiering af opkøbet
 Landsskatteretten kunne ikke godkende disse udgifter fratrukket i medfør af dagældende ligningslovs § 8 J, stk. 1. Udgifterne kunne heller ikke fratrækkes som låneomkostninger, jf. Højesterets dom, gengivet i SKM2012.2.HR.
 SKM2013.105.LSR Der blev ikke godkendt fradrag for låneomkostninger i form af "Recharge and Transaction Fee" til 5 kapitalfondsforvaltere. Der blev endvidere ikke godkendt fradrag for andre låneomkostninger. Omformuleringen af ligningsvejledningen fra 2010 vedrørende fradrag for låneomkostninger er alene en præcisering af praksis.
 Sagen handler om periodisering af låneomkostning ved et lån i EURO. Lagerprincippet skulle anvendes for gevinst og tab på ikke-børsnoteret gæld udløst af valutakursændringer. Retten lagde til grund, realisationsprincippet skalle anvendes på gevinster og tab udløst af andre forhold.
 SKM2004.389.LSR
 Landsskatteretten fandt under henvisning til TfS 2003, 449, der vedrørte låneomkostninger ved pari-parilån, at et selskab ikke var berettiget til fradrag for låneomkostninger i forbindelse med oprettelsen af en kassekredit. Fradrag kunne først indrømmes på det tidspunkt, hvor


text:
kassekreditten blev endeligt indfriet.
 SKM2017.109.SR
 Skatterådet kunne bekræfte, at et engangsbeløb til en bank på DKK 20 mio. kunne indgå ved opgørelsen af det afståede lån for indkomståret 2016.
 SKM2009.53.SR
 I besvarelsen af spørgsmål 6 fremgår følgende: "...Højesteret i dommene SKM2007.773.HR, SKM2007.775.HR og SKM2008.967.HR. Højesteret har fastslået, at accessoriske omkostninger kun i begrænset omfang skal indgå i avanceopgørelsen for så vidt angår aktier og tilsvarende ved opgørelse af afskrivningsgrundlaget for afskrivningsberettigede aktiver. Højesteret udtaler, at kun sådanne udgifter, der kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve købet indgår i anskaffelsessummen. Det er SKATs opfattelse, at disse principper må antages også at skulle anvendes ved opgørelse af avance/tab på fordringer og gæld."
 Det vil sige, at udgifter til fx advokat eller revisor skal kunne henføres direkte til gennemførelsen eller berigtigelsen af et lån eller erhvervelse af en fordring for at kunne medregnes i opgørelsen af gevinst og tab på lånet (gælden) henholdsvis fordringen efter kursgevinstloven.
 En variabel tillægsrente på en ejendomsobligation, der blev reguleret med den økonomiske performance af ejendomme, var omfattet af kursgevinstloven. Udsteder skulle opgøre gevinst og tab på gæld efter KGL § 26, stk. 2. Selskabet havde fradrag for den variable tillægsrente var omfattet af KGL § 26, stk. 4, mens investorernes gevinst/tab på obligationen var omfattet af KGL § 29, stk. 3.
 SKM2004.81.TSS
 Hvis lånoptagelsen og indfrielsen er sket til samme kurs, kan låneomkostninger ved stiftelse og indfrielse af lånet fradrages. Det er en betingelse, at der ikke er fradrag for disse omkostninger efter andre bestemmelser.
 (Fortolkning af genoptagelsescirkulære om pari-pari lån/låneomkostninger)
 TfS 1998, 581 (DEP)
 Låneomkostninger, der kan indgå i opgørelsen af gevinst og tab er fx stempelafgifter, stiftelsesprovisioner mm. vedrørende lån med en løbetid på 2 år eller mere, tinglysningsafgift, advokat- og revisorudgifter, vekselomkostninger ved indfrielse af et lån i fremmed valuta samt kurtage ved salg af obligationer i forbindelse med stiftelse af et obligationslån og kurtage ved opkøb af obligationer i forbindelse med indfrielse af et obligationslån.
 Omkostninger, fx kurtage ved salg og opkøb af obligationer, kan kun medregnes ved opgørelsen af gevinst og tab på gæld, hvis den skattepligtige ikke - i sin egenskab af kreditor - har medregnet omkostningen ved opgørelsen af gevinst og tab på obligationerne.
 Låneomkostninger og lignende kan medregnes i anskaffelses- og afståelsessummerne, hvis omkostningerne ikke har kunnet fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst efter andre skatteregler.


text:
Højesteret i Ajos-sagen: National bestemmelse har forrang - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret i Ajos-sagen: National bestemmelse har forrang for EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling
 Funktionærlovens § 2a, fastslår, at funktionærer med lang anciennitet (12 eller 17 år) har ret til en fratrædelsesgodtgørelse.
 Efter en tidligere undtagelsesbestemmelse i funktionærlovens § 2a, stk. 3, mistede en funktionær dog retten til fratrædelsesgodtgørelse, hvis funktionæren ved fratrædelsen havde ret til alderspension efter en med arbejdsgiveren aftalt pensionsordning, og hvis funktionæren var indtrådt i den pågældende pensionsordning før det fyldte 50 år.
 Som følge af en række sager om, hvorvidt funktionærlovens § 2a, stk. 3, var i uoverensstemmelse med EU-retten, blev bestemmelsen med virkning fra 1. februar 2015 fjernet i funktionærloven.
 I den såkaldte Ole Andersen-sag fandt EU-Domstolen, at funktionærlovens § 2a, stk. 3, var for vidtgående set i forhold til det bagvedliggende beskæftigelsesdirektivs forbud mod forskelsbehandling på arbejdsmarkedet. Ole Andersen-sagen og Højesterets efterfølgende dom er beskrevet i tidligere nyheder på horten.dk:
 Fratrædelsesgodtgørelse til ældre funktionærer
 Ajos- sagen
 En funktionær havde været ansat i en virksomhed i næsten 25 år, og han havde derfor som udgangspunkt ret til en fratrædelsesgodtgørelse svarende til 3 måneders løn i henhold til funktionærlovens § 2a. Medarbejderen var dog omfattet af undtagelsesbestemmelsen i den dagældende funktionærlovs § 2a, stk. 3, da han samtidig havde ret til arbejdsgiverbetalt alderspension. Arbejdsgiveren udbetalte derfor ikke fratrædelsesgodtgørelsen.
 Da funktionæren efterfølgende fik job i en anden virksomhed og derfor ikke gik på pension, anlagde han sag mod sin tidligere arbejdsgiver med krav om udbetaling af fratrædelsesgodtgørelse, samt godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Sø- og Handelsretten fandt under henvisning til Ole Andersen-dommen, at medarbejderen var berettiget til fratrædelsesgodtgørelse i henhold til funktionærloven, men fandt ikke, at medarbejderen havde krav på godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven.
 Sagen blev indbragt for Højesteret som skulle tage stilling til, om en klar og utvetydig regel som funktionærlovens § 2a, stk. 3, kan tilsidesættes eller tolkes i strid med dansk retspraksis med henvisning til et EU-retligt princip, som forbyder forskelsbehandling, eller om virksomhedens berettigede forventning om retstilstanden efter funktionærlovens § 2a, stk. 3, vil forhindre dette.
 Forskellen på denne sag og de tidligere sager, der omhandlede den dagældende undtagelsesbestemmelse til § 2a, er, at der i Ajos-sagen er tale om en tvist mellem to private parter, der som udgangspunkt ikke kan støtte direkte ret på EU-direktiver, hvilket medarbejderen omvendt kan, hvis arbejdsgiveren er en offentlig institution.
 EU-Domstolen: Forbud mod forskelsbehandling gælder også mellem private
 Højesteret forelagde på eget initiativ sagen for EU-domstolen, som i sit svar til Højesteret fastslog, at der gælder et almindeligt EU-retligt princip om forbud imod forskelsbehandling på grund af alder, der kan påberåbes i en tvist mellem private parter.
 Dette princip kan ifølge EU-Domstolen ikke fraviges med henvisning til en privat parts berettigede forventning om at kunne støtte ret på ordlyden af national lovgivning. Heller ikke den forurettedes mulighed for at søge erstatning fra den danske stat for fejlagtig implementering af et EU-direktiv kunne begrunde en tilsidesættelse af diskriminationsforbuddet.
 Læs Hortens nyhed


text:
om EU-Domstolens afgørelse her.
 Højesteret går imod EU-Domstolen
 Det var herefter op til Højesteret at afgøre sagens udfald på baggrund af EU-Domstolens besvarelse.
 Højesteret fastslog indledningsvist, at der foreligger en klar og utvetydig retstilstand vedrørende den dagældende funktionærlovs § 2a, stk. 3, og at forskelsbehandlingslovens § 1, ikke kan gives forrang for dermed at opnå en direktivkonform fortolkning.
 På denne baggrund konstaterede Højesteret at der forelå en "contra legem" situation, altså en situation, hvor den nationale ret og EU-retten ikke gennem direktivkonform fortolkning kan bringes i overensstemmelse.
 Spørgsmålet var dernæst, hvorvidt Højesteret skulle tilsidesætte den nationale retsstilling til fordel for det EU-retlige princip om forbud mod forskelsbehandling.
 Højesterets flertal (8-1) bemærkede, at spørgsmålet om hvorvidt en EU-retlig regel kan tillægges direkte virkning over for private, afhænger af om der er hjemmel hertil i loven om Danmarks tiltrædelse i Den Europæiske Union.
 Selvom princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder er udledt af EU's traktatgrundlag og derfor som udgangspunkt gælder på traktatniveau, fandt Højesteret, at denne situation, hvor et uskrevet princip som tillægges forrang for en modstående national lov, ikke var forudset i tiltrædelsesloven. Heller ikke EU-charteret om grundlæggende rettigheder fandt Højesteret, havde tillagt EU kompetencer ud over, hvad der fulgte af tiltrædelsesloven.
 Højesterets flertal fandt på denne baggrund, at tiltrædelsesloven ikke indeholder hjemmel til at tilsidesætte en national lovbestemmelse til fordel for et uskrevet EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling pga. alder, og at det ligger uden for Højesterets beføjelser som dømmende magt at anvende princippet frem for den nationale lov. Herefter frifandt Højesteret arbejdsgiveren.
 Funktionærlovens § 2a, stk. 3, er ikke længere gældende i dansk ret, men Højesterets dom har stadig relevans, da den omhandler, hvordan danske domstole forholder sig til en sag, hvor der er uoverensstemmelse mellem nationale regler og EU-retlige principper, og hvor det ikke er muligt at fortolke de nationale regler EU-konformt.
 EU-domstolen har traditionelt set haft en vigtig retsskabende funktion og det er i høj grad EU-domstolens opgave at fortolke EU-retsakter, samt at udfylde de huller, som retsakterne efterlader.
 I Danmark har lovgiver ofte taget stilling til de fleste spørgsmål, der kan opstå i forbindelse med fortolkning af lovgivningen, enten direkte i lovteksten eller i lovens forarbejder. Domstolene i Danmark har derfor mere snævre rammer for fortolkning af loven, og domstolene kan generelt ikke fortolke danske love ud over, hvad der findes hjemmel til i loven.
 Dette er en af grundene til, at Højesteret ikke fandt det muligt at følge EU-rettens dom i Ajos-sagen. Det er dog alligevel interessant, at Højesteret vælger at gå direkte imod EU-rettens dom. Det bliver interessant at se, om EU-Kommissionen vælger at anlægge et traktatbrudssøgsmål mod Danmark i forbindelse Højesterets afgørelse.


text:
Casumo Casino Bonus > Få 1.000 Kr + 20 Free Spins i Bonus
 + 20 free spins i bonus
 På det spritnye Casumo Casino får du lige nu 20 free spins og 100% op til 1000 kroner. Her kan du boltre dig i mere end 450 forskellige spil med den rundhåndede Casumo bonus! Ingen indsats nødvendig på free spins! Prøv dette nye, danske online casino før alle andre.
 Hent bonuskoden hér
 18+ | Kun nye spillere | 20 free spins ved registrering | 100% velkomstbonus op til 1000 kr | Min. indbetaling 100 kr. | 10 x omsætningskrav på første indbetaling tilhørende velkonstbonusbeløb inden for 183 dage | Indbetalingsbonus kun på den første indbetaling efter fuld verificering | Kun nye spillere, kun én gang pr. husstand / IP | Spil bidrager mellem 0-100% til omsætningskrav. | Bonusser kan ikke aktiveres med bonuspenge | Bonuspenge bruges i lige forhold til rigtige penge, når du spiller | Spil ansvarligt | StopSpillet: 70 22 28 25 | ROFUS.nu | Regler og vilkår gælder +18
 Hvad får jeg i Casumo casino bonus?
 Med din Casumo bonus får du 20 free spins til den skægge spillemaskine Starburst, som du kan bruge med det samme, du registrerer dig som kunde. Og ikke nok med det. Når du har verificeret din konto, får du adgang til helt op til 1000 kroner i bonuspenge, som du kan spille for. En ganske fin velkomstbonus, som vi varmt kan anbefale.
 Hos Casumo Casino er der dog endnu flere bonusser i vente til dem, der virkelig er spilleentusiaster. Er du ude efter den helt store jackpot? Så kan det betale at blive medlem af Casumo Casinos loyalitetsprogram. Det kan du læse mere om længere nede i denne artikel.
 Skal jeg bruge en Casumo bonuskode ?
 For lige at få det på plads: Nej, det er ikke nødvendigt med en Casumo bonuskode for at gøre brug af Casumo bonussen. Det eneste, du skal gøre, er at registrere dig som kunde og verificere din konto, så er bonussen din!
 Krav til din Casumo bonus
 Men selvfølgelig er der nogle krav, du skal være opmærksom på i forbindelse med din Casumo bonus. Det vigtigste, du skal vide, er:
 At du minimum skal indbetale 100 kroner til din konto, før dine bonuspenge på 100% op til 1000 kroner bliver frigivet.
 At du skal verificere din konto med dit NemID, før du kan modtage din Casumo bonus.
 At du skal gennemspille din Casumo bonus 10 gange, før pengene er tilgængelige.
 Et gennemspilningskrav på 10 gange er ikke meget i forhold til, hvilke gennemspilningskrav, man ellers kan støde på derude. Og da Casumo bonussen på de 20 free spins til spilleautomaten Starburst er dine helt uden hverken indskud eller omsætningskrav, og du ikke behøver en Casumo bonuskode, er din Casumo bonus helt bestemt en af de bedre på markedet.
 Casumo casino:et nyt casino i Danmark?
 Og hvem er så dette Casumo casino, som du måske ikke har hørt om før nu? Du er nok ikke den eneste,


text:
der ikke har stiftet bekendtskab med casinoet endnu, da den danske version er spritny! Men faktisk blev det oprettet tilbage i 2012. Så hvorfor det har varet syv år, før et dansk Casumo Casino er blevet tilgængeligt, må vi blive dig svar skyldig.
 Men nu er det her! Og Casumo Casinos mission er klar og tydelig: At udrydde kedsomhed! Intet mindre. Dette slogan understøttes på hjemmesiden af et sjovt design med en lille figur, der guider dig rundt på siden og et tiltrækkende, lidt gameboy-agtigt farveunivers, der leder tankerne hen på tidligere tiders computerspil. Casumo Casino er dog et højst moderne casino med et dejligt overskueligt design og en masse forskellige spil at byde på. En kæk tone med engelske ord blandet ind i de danske får en til at tænke, at de henvender sig til et ungt publikum. Men alle med lyst til spil kan få noget ud af Casumo Casino og ikke mindst Casumo Casino bonussen.
 Casumo Casino har selvfølgeli dansk spillelicens, hvilket betyder, at du ikke skal frygte snyd hos dette casino. De tilbyder spil til danskerne helt legalt. De eneste krav til nye kunder er, at de skal logge sig ind med deres NemID, og at de skal være over 18 år.
 Casumo Casino kan – udover deres Casumo bonus – prale med at have vundet flere priser. Blandt andet vandt de i 2018 prisen for bedste casino. Og både i 2017 og i 2018 kunne de bryste sig af at huse det bedste mobil casino. Casumo Casino er altså et de bedste steder, du lige nu kan gå hen for at spille på online casino.
 Ekstra Casumo bonusser
 Din Casumo bonus på 20 free spins og 100 % op til 1000 kroner, som er din helt uden en Casumo bonuskode, er ikke den eneste bonus, du finder hos Casumo Casino. Nej, jo mere du spiller, jo flere godter har de i posen til dig. Det gør det lokkende bare at blive ved og ved med at spille. Men vi opfordrer selvfølgelig til, at man altid skal sørge for at holde sit spilleforbrug under kontrol. Du kan i øvrigt finde information om spilleafhængighed på Casumos hjemmeside.
 Når det er sagt, kan vi ikke andet end at klappe i hænderne over de ekstra Casumo bonusser, du kan få fingrene i, når du begiver dig ud i Casumos sjove spilleunivers. Jo mere du stiger i niveauerne i de spil, du spiller, jo flere bonusser bliver der frigivet. Disse bonusser kan være free spins eller slet og ret kontanter, der ryger ind på din spillekonto.
 Vi har også allerede nævnt Casumos loyalitetsprogram. Det kan du blive medlem af, så snart du har oprettet din konto. Loyalitetsprogrammet fungerer sådan, at du optjener point. Hver gang du spiller på en spilleautomat, får du points, som du kan bruge til at rykke op til højere niveauer, hvor der er Casumo bonusser i vente.
 Casumo casino spiludvalg
 Som sagt er Casumo Casino hundrede procent på mærkerne i forhold til det udvalg af spil,


text:
de tilbyder deres kunder. Du finder hele 450 casinospil hos Casumo. Nogle af de mest populære er de enarmede tyveknægte, slotsmaskinerne og selvfølgelig pokerspillene. Af klassiske casinospil finder du baccarat, roulette og blackjack. Gonzo’s Quest, Hall of Gods og naturligvis Starburst, hvor du kan bruge din Casumo bonus på 20 free spins, er også blandt favoritterne. Andre populære spil hos Casumo Casino er Mega Fortune, Book of Ra Deluxe, Super monopoly money og Dead or Alive.
 Kvaliteten af spil er i top, da casinoet har allieret sig med producenten NetEnt, som mange andre online casinoer også benytter. Det vil sige, at Casumo Casino intet mangler, når det kommer til kvalitet i grafik, lyd og så videre.
 Kan jeg få min Casumo bonus på min mobiltelefon?
 Casino casino har såmænd også vundet en pris for deres mobil casino, nemlig ”bedste mobil casino 2018”. Det gennemførte design fra hjemmesiden genfinder du i Casumo mobil-appen, som er nem og ligetil at bruge. Du kan spille i appen fra din mobiltelefon eller tablet – og ja, din Casumo bonus uden Casumo bonuskode gælder selvfølgelig også i appen!
 Casumo casino kundeservice
 Casumos kundeservice lader heller ikke noget tilbage at ønske. Den er nemlig tilgængelig 24 timer i døgnert. Har du spørgsmål omkring Casumo bonuskode eller til din Casumo bonus? Så kan du kontakte en af casinoets medarbejdere via live chat eller på mail.
 Casumos kundemail er hey@casumo.com, og her sidder der medarbejdere klar til at hjælpe dig på både dansk og engelsk og såmænd også på andre sprog, hvis det skulle være nødvendigt. Hvis du har et spørgsmål, du skal have svar på med det samme, kan vi anbefale live chatten.
 Samlet anmeldelse af Casumo casino
 Det er vist ingen hemmelighed, at vi er ret begejstrede for Casumo Casino. Især er vi fans af den nye, danske version af casinoet, som kom på banen i 2012. Casumo bonussen på 20 free spins til spillemaskinen Starburst samt 100 % o til 1000 kroner, når du har verificeret din konto, er en af de bedre på markedet lige nu.
 Det er nemt både at indbetale og få udbetalt penge hos Casumo Casino, og det er noget af det, der trækker op i bedømmelsen af online casinoer. For hvem gider have bøvl med, at pengeflowet ikke fungerer, som det skal, når man spiller om, ja, penge?! Hos Casumo bliver det ikke et problem. Her kan du nemlig betale med klassikerne Visa Dankort og Master card men også med E-wallet og Paysafecard. På den måde er du sikker på, at intet går galt.
 En sjov service til brugerne på Casumo Casino er deres blog, hvor du kan læse alt om deres spil og om, hvad der sker i Casumo-universet. Casinoet er også aktivt både på facebook og Twitter. Med andre ord er det altså en helhedsoplevelse at spille hos Casumo. Udover det har de, som vi har beskrevet i denne artikel, masser af spil og spillemaskiner at byde på. Og de mange Casumo bonusser, der venter dig, gør det


text:
Skat.dk: G.A.3.4.1.8 Konkurskarantæne
 Afsnittet handler om reglerne om konkurskarantæne
 Betingelserne for at blive pålagt konkurskarantæne
 Konkurskarantæneregister.
 Reglerne om konkurskarantæne blev vedtaget af Folketinget i april 2013, og trådte i kraft 1. januar 2014. Se lov nr. 429 af 1. maj 2013 om ændring af konkursloven, retsplejeloven og retsafgiftsloven (Konkurskarantæne).
 Konkurskarantæne indebærer, at en person, der er gået konkurs med en virksomhed eller er involveret i en selskabslikvidation, kan få forbud mod at stifte eller drive visse former for erhvervsvirksomhed i videre omfang end de regler, der findes i straffeloven om rettighedsfrakendelse. Se straffelovens § 79.
 Reglerne indebærer, at personer, der spekulerer i virksomheders konkurser for egen vindings skyld, kan forbydes at deltage i ledelsen i visse former for erhvervsvirksomhed i op til tre år. Formålet med reglerne er at bekæmpe såkaldt konkursrytteri, som betegner en bevidst udnyttelse af reglerne i selskabsloven om begrænset hæftelse.
 Hvis reglerne om konkurskarantæne overtrædes kan personen tillige pålægges en udvidet konkurskarantæne som indebærer, at pågældende person ikke må deltage i ledelsen af nogen form for erhvervsvirksomhed. Se konkurslovens § 159. Dette indebærer således også et forbud mod at deltage i ledelsen af den pågældendes egen personligt drevne virksomhed og af kommanditselskaber og interessentskaber, hvori den pågældende er komplementar eller interessent.
 En overtrædelse af konkurskarantænen medfører, at personen kan blive pålagt personlig hæftelse på objektivt grundlag for selskabets forpligtelser, hvis det går konkurs. Se konkurslovens § 167.
 Endvidere kan pågældende person, der overtræder en pålagt konkurskarantæne straffes med bøde eller fængsel i indtil 6 måneder. Se straffelovens § 131.
 Det afgørende element i reglerne om konkurskarantæne er, om personen på grund af groft uforsvarlig forretningsførelse vurderes til at være uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Se konkurslovens § 157, stk. 1 og UfR 2018.1435 HR.
 Der er herved tale om en skønsmæssig vurdering, hvor skifteretten efter begæring fra en kurator eller rekonstruktør skal vurdere, om den pågældende person er uegnet til at deltage i ledelsen af et selskab.
 Udgangspunktet ved denne vurdering er den pågældende virksomheds økonomiske forhold. I vurderingen indgår således de dispositioner, som den pågældende person har foretaget i henhold til f.eks. virksomhedens kapitalgrundlag, bogføring, drift mv. Se UfR 2015.2369 VLR og SH.2015.B-69-14. I denne sammenhæng bemærkes, at forretningsmæssig udygtighed som udgangspunkt ikke i sig selv vil udgøre groft uforsvarlig forretningsførelse.
 Eksempler på groft uforsvarlig forretningsførelse kan være køb på kredit samtidig med manglende økonomistyring og bogføring, fortsættelse af en virksomheds drift udover håbløshedstidspunktet (tidspunktet hvor direktøren burde se, at en fortsat drift af virksomheden vil være håbløs), salg af aktiver til underpris, tilsidesættelse af pligter som bogføring, regnskabsaflæggelse, indberetning af A-skat, moms, m.v. Derudover kan undladelser tillige være groft uforsvarlig forretningsførelse, f.eks. hvis ledelsen undlader at rette op på tidligere ledelses uforsvarlige forretningsførelse.
 xSe UfR 2019.2612 VLR hvor Landsretten fandt betingelsen groft uforsvarlig forretningsførelse opfyldt og pålagde en direktør tre års konkurskarantæne, fordi direktøren aldrig havde udøvet reelle ledelsesbeføjelser i selskabet og det måtte have stået direktøren klart, at den alene havde haft en rolle som stråmand. Desuden havde direktøren


text:
ikke foretaget tilstrækkelige bestræbelser på at blive afmeldt som direktør. Se også U.2018.3318 VLR.x
 xUfR 2016.1473 HR hvor Højesteret fandt betingelsen groft uforsvarlig forretningsførelse og pålagde direktøren tre års konkurskarantæne, fordi selskabet havde anvendt sort arbejde, undladt at angive og afregne skatter og afgifter, samt systematisk tømt virksomheden for værdier.x
 Personer, der inden for det seneste år før fristdagen formelt eller reelt har været medlem af ledelsen i et selskab mv., der er gået konkurs, eller i en personligt drevet virksomhed, hvis ejer er gået konkurs, kan pålægges konkurskarantæne af skifteretten. Se konkurslovens § 157.
 Det er kuratorerne og rekonstruktørerne, der pålægges at foretage en vurdering af, hvorvidt der er omstændigheder i de konkrete konkurs-, og rekonstruktionssager, der kan danne grundlag for at iværksætte en sag om konkurskarantæne. Vurderingen skal foretages i alle konkurs- og rekonstruktionssager.
 xI følgende sager, er der ikke blevet pålagt konkurskarantæne, se UfR 2017.1028 VLR, UfR 2018.607 VLR og UfR 2018.2140 ØLR.x
 Konkurskarantæne kan pålægges både den registrerede ledelse i et konkursramt selskab, og de personer, der reelt har været en del af ledelsen uden at være registreret som leder. En rekonstruktør, likvidator eller kurator kan også blive pålagt konkurskarantæne, hvis denne har handlet til skade for kreditorerne.
 Konkurskarantæneregister
 Hvis en person bliver pålagt karantæne, bliver vedkommende optaget i et konkurskarantæneregister. Se bekendtgørelse nr. 1510 af 13. december 2013 om førelse af et register over pålagte konkurskarantæner. Indberetning hertil foretages, når afgørelsen om konkurskarantænen er endelig.
 Almindelig konkurskarantæne
 For så vidt angår "almindelig konkurskarantæne", der bevirker, at den registrerede person ikke må deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed uden at hæfte personligt og ubegrænset for virksomhedens forpligtigelser (selskab), er det Erhvervsstyrelsen der sikrer, at disse personer afregistreres som ledelsesdeltager i selskaber. Se konkurslovens § 159, 1. pkt.
 Udvidet konkurskarantæne
 Hvis den pågældende person tidligere er idømt konkurskarantæne, der ikke er udløbet på fristdagen, og den groft uforsvarlige forretningsførelse, der begrunder nyt pålæg om konkurskarantæne - også kaldet "udvidet (eller skærpet) konkurskarantæne"- er foregået, efter at den tidligere konkurskarantæne fik virkning, kan personen heller ikke deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed med personlig og ubegrænset hæftelse for virksomhedens forpligtigelser (enkeltmandsvirksomhed mv.). Se konkurslovens § 159, 2. pkt.
 For så vidt angår "udvidet konkurskarantæne" er det Skatteforvaltningen, der forestår opgaven med at nægte registrering og inddrage allerede eksisterende registreringer.
 Skatteforvaltningen skal med andre ord i disse sager foretage en vurdering af, om den pågældende virksomheds registreringer skal inddrages, med henvisning til at en leder i en personlig hæftende virksomhed er idømt udvidet konkurskarantæne, og Skatteforvaltningen skal desuden vurdere, om nye personligt hæftende virksomheder kan registres hvis lederen, eller et medlem af ledelsen er idømt udvidet konkurskarantæne.
 I personligt hæftende virksomheder registreres udelukkende ejere og ikke ledelse, men i langt de fleste tilfælde er ejer og leder identiske. Skatteforvaltningen vil dog skulle foretage sædvanlig partshøring i sådanne sager, så pågældende person har mulighed for at komme med en redegørelse om ledelsen i virksomheden, så det sikres, at Skatteforvaltningen ikke nægter eller inddrager registreringen hos personer med idømt udvidet konkurskarantæne,


text:
som ikke deltager i ledelsen af virksomheden.
 I overensstemmelse med Konkursrådets anbefaling vil der ikke være offentlig adgang til konkurskarantæneregistret.
 UfR 2018.1435 HR
 A var direktør i konsulentvirksomheden X ApS og Y Holding ApS, der blev taget under konkursbehandling i 2014. Spørgsmålet i sagen var, om betingelserne i konkursloven for at pålægge A konkurskarantæne var opfyldt. Højesteret fandt efter en helhedsvurdering, at A's forretningsførelse i perioden frem til konkursen havde været groft uforsvarlig, og at han som følge heraf måtte antages at være uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed, og tiltrådte derfor landsrettens afgørelse om at pålægge A konkurskarantæne i medfør af konkurslovens § 157. Ved vurderingen lagde Højesteret navnlig vægt på, at A ved sine dispositioner over salgssummen for Y Holding ApS' anparter i et andet selskab Z og ved den fortsatte drift af X ApS havde tømt de to selskaber for midler, samtidig med at han kanaliserede indtægter uden om selskaberne, ligesom A i en række år forud for konkursen havde modtaget ulovlige ledelseslån fra X ApS. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at hovedparten af krav anmeldt i konkursboerne senere blev indfriet som følge af forlig indgået af A i sager anlagt af konkursboerne og selskabet Z mod ham. Der var ikke grundlag for at fastsætte konkurskarantæneperioden til mindre end to år, se konkurslovens § 158, stk. 1, 2. pkt., der skulle regnes fra Højesterets kendelse.
 Der skal foretages en helhedsvurdering af de foretagne dispositioner for at fastslå, om der er tale om groft uansvarlig forretningsførelse. Herunder skal der foretages en helhedsvurdering af forretningsførelsen i den periode, hvor vedkommende har deltaget i ledelsen, således det indgår i vurderingen om der er undladt at rette op på tidligere udvist groft uforsvarlig adfærd.
 Derudover skal den groft uforsvarlige forretningsførelse være foretaget senest et år før fristdagen.
 Det er forhold indtil fristdagen, der er afgørende. Indfrielse af anmeldte krav, som følge af f.eks. forlig mellem boet og den tidligere direktør, skal ikke nødvendigvis tale mod konkurskarantæne.
 xUfR 2016.1473 HRx
 Højesteret lagde til grund, at selskabet ikke på noget tidspunkt havde overholdt bogføringslovens og årsregnskabslovens regler om bl.a. tilrettelæggelse af bogføring med registrering af alle transaktioner samt opbevaring af regnskabsmateriale og udarbejdelse af årsregnskab mv. Højesteret tiltrådte Sø- og Handelsrettens bevisvurdering, hvorefter selskabet havde anvendt »sort arbejde« og undladt at foretage angivelse og afregning af moms, skat og arbejdsmarkedsbidrag.
 Højesteret fandt, at forretningsførelsen i selskabet havde været uforsvarlig i hele perioden med direktøren, herunder også i perioden mindre end 1 år før fristdagen, hvor den egentlige drift var ophørt og hvor ledelsen undlod at rette op på de mangelfulde forhold og fortsatte med at tilsidesætte de ledelsespligter, der følger af lovgivning.
 Højesteret fandt ikke grundlag for at fravige udgangspunktet om konkurskarantæne i tre år, se konkurslovens § 158, stk. 1, 2. pkt.
 xUfR 2019.2612 VLRx
 Landsretten fandt at det må have stået direktøren klart, at hans rolle havde stråmands karakter, idet han var vidende om baggrunden for indsættelsen og også efter sine egne oplysninger var uden


text:
noget kendskab til virksomheden i øvrigt og uden forudsætninger for at bestride de ledelsesmæssige opgaver, der knyttede sig til selskabets drift. Landsretten lagde også grund, at direktøren ikke havde udvist tilstrækkelige bestræbelser på at blive afmeldt som direktør i selskabet og således havde accepteret en fortsat registrering frem til Erhvervsstyrelsen anmodning om tvangsopløsning. Resultatet blev tre års konkurskarantæne, se konkurslovens § 158, stk. 1.
 UfR 2015.2369 VLR
 Skyldneren S, var blevet erklæret konkurs den 9. januar 2014, og kurator havde fremsat begæring til skifteretten om, at S blev pålagt konkurskarantæne i tre år. S påstod frifindelse. Kurator henviste til støtte for begæringen bl.a. til, at S ikke trods påkrav fra ham og SKAT havde fremlagt regnskabsmateriale og bilag, der kunne sandsynliggøre bogføring i virksomheden, hvilket havde vanskeliggjort kurators arbejde. S anførte bl.a., at virksomheden alene havde været hvilende siden 2009, og fordi der ikke havde været aktivitet i firmaet, var der ikke blevet indleveret materiale til SKAT. Skifteretten lagde til grund, at S siden 2009 havde drevet virksomhed uden at have foretaget bogføring, og denne forretningsførelse måtte betragtes som groft uforsvarlig og i strid med bogføringsloven. Det måtte endvidere anses som bevist, at den manglende bogføring og regnskabsaflæggelse havde påført kreditorerne et ikke ubetydeligt tab. Herefter fandt skifteretten, da den uforsvarlige forretningsførelse havde stået på i flere år, at S skulle pålægges konkurskarantæne, og at der ikke forelå sådanne særlige omstændigheder, at perioden kunne være kortere end lovens udgangspunkt på tre år. Landsretten stadfæstede kendelsen, idet landsretten bl.a. henviste til, at virksomheden i en periode forud for konkursen, hvor der ikke havde været udarbejdet bogførings- og regnskabsmateriale, havde været under afvikling, men det havde på grund af den manglende bogføring m.v. ikke været muligt for kurator eller offentlige myndigheder at foretage kontrol af de økonomiske dispositioner, der havde fundet sted i perioden. S' forretningsførelse havde derfor været groft uforsvarlig, og S fandtes fremover at være uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Da der ifølge retten ikke forelå særlige grunde, der talte for at pålægge konkurskarantænen for en kortere periode end udgangspunktet på tre år, stadfæstede landsretten skifterettens kendelse
 Manglende overholdelse/efterlevelse af lovgivningen, der sammenkædes med et ikke ubetydeligt tab for kreditorerne anses som groft uforsvarlig forretningsførelse.


text:
Højesterets dom om FAL § 29, stk. 5 - bestemmelsen finder anvendelse i genoptagelsessager
 Højesteret har i dag afsagt dom i en 3. instanssag om FAL § 29, stk. 5 samt Forældelseslovens § 21, stk. 5.
 Se støttebilaget der giver et overblik over de væsentligst tidspunkter i sagen. Vestre Landsrets dom er optrykt i U.2018.1020V.
 For Højesteret var sagen skåret til idet der mellem parterne var enighed om at sagen var anlagt mere end 3 år efter at skadelidte fik viden om de faktiske omstændigheder der dannede grundlag for hendes krav om yderligere godtgørelse for varigt mén samt erstatning for tab af erhvervsevne (EAL §11 sag). For Højesteret angik sagen herefter alene om forældelsesfristen havde været suspenderet.
 Højesteret skulle tage stilling til følgende:
 FAL § 29, stk. 5:
 Finder forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5 anvendelse ved anmeldelse af nye (ikke tidligere behandlede og ej heller glemte) krav – altså under en regelret genoptagelsessag (kunne også være et FAL § 120 krav)?
 HVIS JA - Har skadelidte da anlagt retssagen inden udløbet af den 1-årige tillægsfrist i forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5?
 Forældelseslovens § 21, stk. 5:
 Er der forhandlet - forældelseslovens § 21, stk. 5?
 HVIS JA - Har skadelidte anlagt retssagen inden udløbet af den 1-årige tillægsfrist i forældelseslovens § 21, stk. 5.
 Højesteret har i dag fastslået, at FAL § 29, stk. 5 finder anvendelse i genoptagelsessager.
 Højesteret finder, at forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, efter sin ordlyd og forarbejderne også finder anvendelse i et tilfælde, hvor skadelidte anmoder et forsikringsselskab om yderligere erstatning og godtgørelse med henvisning til senfølger af en ulykke.
 Højesteret har dernæst fastslået, at tillægsfristen i genbehandlingssager skal regnes fra det ”sidste” afslag. Højesteret finder, at selskabet påtog sig at foretage en fornyet vurdering af berettigelsen af skadelidtes krav på erstatning og godtgørelse for senfølger efter ulykken.
 Tillægsfristen på 1 år efter forsikringsaftalelovens § 29, stk. 5, 1. pkt., skulle derfor regnes fra selskabets seneste (sidste – denne endelige) meddelelse af 9. december 2013 om at afvise skadelidtes krav. Hendes krav på erstatning og godtgørelse var således ikke forældet ved sagsanlægget den 30. april 2014.
 U.2018.1020V


text:
Skat.dk: C.A.5.14.1.13 Særlige køretøjer
 Dette afsnit beskriver reglerne for beskatningen af medarbejdere, som af deres arbejdsgiver får stillet et særligt køretøj til rådighed for privat brug.
 Værdiansættelsen af privat kørsel i særlige køretøjer
 Vurderingen af om der er tale om et specialindrettet køretøj
 Kørsel mellem hjem og arbejdsplads i et særligt køretøj betragtes som fri befordring, og den ansatte beskattes ikke af kørslen mellem hjem og arbejdsplads, hvis han eller hun ikke har taget befordringsfradrag efter reglerne herom i LL § 9 C.
 Hvis den ansatte derimod har taget et befordringsfradrag, skal han eller hun ved indkomstopgørelsen beskattes af fri befordring. Se LL § 9 C, stk. 7.
 Da kørsel mellem hjem og arbejde således kun har den konsekvens, at det almindelige befordringsfradrag ikke kan udnyttes, har 60-dages-reglen i LL § 9 B ikke nogen betydning her, hvor den ansatte hverken bliver beskattet af sin kørsel mellem hjemmet og arbejdet eller kan opnå befordringsfradrag for kørslen.
 I tilknytning til kørslen mellem hjem og arbejde kan den ansatte hente eller sætte kollegaer af, når arbejdsgiveren beordrer det. Arbejdsgiveren kan beordre det mundtligt og generelt, og det behøver ikke vedrøre en specifik situation.
 Hvis man medbringer en kollega af egen drift som en privat tjeneste, er der tale om privat kørsel, og vedkommende skal beskattes af fri bil eller eventuelt efter reglerne for privat brug af særlige køretøjer.
 Se om kørsel til spisning eller afhentning af mad under C.A.5.14.1.5 "Privat kørsel".
 Ansattes private kørsel i de nævnte særlige køretøjer, der sker i tilknytning til en erhvervsmæssig kørsel, og som overstiger 1.000 km om året, beskattes med den fastsatte kilometertakst for godtgørelse for erhvervsmæssig kørsel. For 2019 er satsen 3,56 kr. pr. km (3,54 kr. i 2018).
 Med privat kørsel i forbindelse med en erhvervsmæssig kørsel tænkes der bl.a. på småture m.m., som eksempelvis foretages under en vagt. Formålet med den private kørsel er uden betydning. Det afgørende er, om den private kørsel begrænses af selve vagten eller anden form for erhvervsmæssig kørsel. Se nærmere om tilkaldevagt under C.A.5.14.1.5. "Privat kørsel".
 Uvæsentlige afvigelser på op til et par hundrede meter fra et erhvervsbetinget kørselsmønster anses ikke som privat kørsel, så længe kørslen sker i arbejdsgiverens interesse. Det vil sige, at det er virksomhedens forhold, der afgør, at der køres og målet for kørslen.
 Er det private svinkeærinde på mere end et par hundrede meter, anses afvigelsen fra den ordinære rute som privat kørsel.
 Hvis de private ærinder derimod medfører, at den ansatte vælger en anden kørselsrute, som dog ikke behøver at være længere end den mest naturlige erhvervsbetingede kørselsrute, anses hele denne kørsel for privat og indgår i beregningen af 1.000 km-grænsen.
 Ligningsrådet godkendte, at et selskabs medarbejdere, som havde skiftende arbejdssteder og kørte til disse direkte fra bopælen i en af selskabets værkstedsbiler, ikke skulle beskattes, hvis de standsede på vejen for at foretage private indkøb eller for at aflevere eller hente børn, hvis den private kørsel skete uden afvigelser fra den erhvervsbetingede kørselsrute. Se SKM2002.251.LR.
 Hvis den ansatte anvender bilen i


text:
eget erhvervsmæssigt øjemed, eller den private anvendelse ikke sker i tilknytning til den erhvervsmæssige anvendelse af bilen, skal anvendelse af arbejdsgiverens bil beskattes med et beløb, der svarer til det, det vil koste den pågældende at leje en bil med tilsvarende anvendelsesmuligheder, jf. LL § 16, stk. 3.
 Kørsel omfattet af den generelle bagatelgrænse i LL § 16, stk. 3, 6. pkt.
 En ansat beskattes ikke af privat kørsel i et særligt køretøj over 1.000 km pr. år, hvis det er stillet til rådighed af arbejdsgiveren hovedsageligt af erhvervsmæssige årsager, og hvis værdien af den private kørsel sammenlagt med andre goder, der er omfattet af bestemmelsen, ikke overstiger en bundgrænse på 6.200 kr. i 2019 (6.100 kr. i 2018). Se LL § 16, stk. 3, 5. pkt.
 Man skal dog være opmærksom på, at hvis man har et eller flere goder til rådighed, hvor værdien heraf til sammen overstiger de 6.200 kr., så er det fulde beløb skattepligtigt.
 Ligningsrådet redegjorde i en konkret sag for samspillet mellem reglen om, at man ikke beskattes af privat kørsel i et særligt køretøj på op til 1.000 km og bagatelgrænsen for arbejdsrelaterede goder. Se SKM2002.251.LR.
 Værdiansættelse af privat kørsel i særlige køretøjer
 Værdiansættelsen af privat kørsel i særlige køretøjer sker med udgangspunkt i LL § 16, stk. 3, dvs. markedsværdien, jf. dog de modifikationer, der følger af LL § 9 C, stk. 7.
 Hvis den ansatte har taget et befordringsfradrag, skal han eller hun ved indkomstopgørelsen medregne værdien af fri befordring svarende til befordringsfradraget. Se LL § 9 C, stk. 7.
 Privat kørsel i tilknytning til en erhvervsmæssig kørsel i særlige køretøjer beskattes med en kilometertakst, hvis den private kørsel overstiger en bundgrænse på 1.000 km om året. Satsen er 3,56 kr. pr. km i 2019.
 Privat kørsel i øvrigt i et særligt køretøj beskattes med et beløb, der svarer til det, det ville koste den ansatte at leje en bil med tilsvarende anvendelsesmuligheder. Se LL § 16, stk. 3.
 Det er bilens indretning, der afgør, om bilen er uegnet som alternativ til en privat bil eller ej. Se TfS 1994, 667 LR.
 Ved vurderingen af om der konkret er tale om et specialindrettet køretøj, skal følgende krav være opfyldt:
 Det specialindrettede køretøj skal være nødvendigt for, at brugeren kan udføre sit arbejde.
 Det er som udgangspunkt uden betydning, hvilket hverv den ansatte har, men der skal være behov for, at den ansatte bruger de værktøjer og hjælpemidler, der er i køretøjet for, at den ansatte kan udføre sit job. Den ansatte eller dennes arbejdsgiver kan med andre ord ikke blot montere en masse hylder i køretøjet for på den måde at kunne køre skattefrit til og fra arbejde. Der skal være et erhvervsmæssigt behov for indretningen af køretøjet.
 Hvis en advokat eksempelvis kører i et køretøj, der er indrettet med faste reoler til lovsamlinger mv. er det derfor ikke tilstrækkeligt. Det kan nemlig ikke siges at være en nødvendighed for at udføre arbejdet.
 Der er visse erhverv, der med større sandsynlighed kan


text:
få godkendt et køretøj som specialindrettet end andre. Det er erhverv, hvor de køretøjer, der er nødvendige for at udføre arbejdet, er store, fordi der skal bruges meget værktøj mv., og der hvor køretøjet bliver tilsmudset, og hvor der måske også opstår lugtgener. Der kan som eksempel nævnes:
 fiskesælger.
 Derimod fx ikke:
 arkitekt og ingeniør.
 SKAT har i en meddelelse, som bl.a. indeholder en vejledning om særlige køretøjer, givet eksempler med fotografier af køretøjer, der illustrerer SKATs opfattelse af, hvornår et givent køretøjet er/ikke er specialindrettet på en måde, som gør den uegnet eller egnet til at træde i stedet for en privat bil. Se SKM2008.354.SKAT.
 Dette skema viser en række forhold, der taler for og imod, at et køretøj skal vurderes som specialindrettet og uegnet som alternativ til en privat bil:
 Forhold der taler for specialindrettet:
 Forhold der taler imod specialindrettet:
 Køretøjet er rent og pænt indvendig, så man ikke behøver arbejdstøj for at køre i den.
 En lukket kassevogn med fastmonterede hylder og fastmonteret værkstøjsindretning anses som en specielt indrettet værkstedvogn, og brug af vognen til befordring mellem bopæl og arbejdsplads udløser derfor ikke beskatning af fri bil til rådighed.
 Hvis der køres i en kassevogn uden sideruder, hvor der er monteret faste reoler i det meste af køretøjets lastrum, som er nødvendige for at kunne udføre arbejdet, vil der sandsynligvis være tale om et specialindrettet køretøj, der er uegnet til at træde i stedet for en privat bil. Der skal derfor ikke ske beskatning af fri bil, men kun af den faktiske private brug efter de regler og med de undtagelser, der er nævnt ovenfor.
 Typeeksemplet på et specialindrettet køretøj er VVS-kassevognen, der er helt fyldt op med reoler med værktøj og materialer til brug for den ansattes arbejde. Disse vogne anerkendes også som værkstedsvogne.
 Hvis der ikke er så mange reoler i køretøjet, men sædet ved siden af førersædet er blokeret af fastmonterede erhvervsbetingede installationer, og køretøjet måske også er tilsmudset, er der muligvis tale om et specialindrettet køretøj. Dette kan bestyrkes, hvis der er tale om et større køretøj af en type, som ofte bruges inden for den ansattes erhverv.
 Hvis der ikke er så mange fastspændte reoler mv. i køretøjet, der måske heller ikke er så voldsom stort, og det er rent indvendig, så det udmærket kan bruges som alternativ til en privat køretøj, er der ikke tale om et specialindrettet køretøj.
 Hvis bilen er monteret med reoler, men hvor den hovedsagelig anvendes til erhvervsmæssig kørsel af ikke håndværksmæssig karakter trækker det i retning af, at bilen ikke anses for specialindrettet. Se SKM2013.671.ØLR.
 Autocamper mv.
 Vurderingen af, om en autocamper må anses for uanvendelig til privat kørsel, er konkret.
 Ligningsrådet anså i en konkret sag en autocamper for at være et specielt køretøj. Se TfS 1997, 308 LR.
 Derimod fandt Landsskatteretten, at en autocamper i den konkrete sag var egnet til privat kørsel, og der var derfor grundlag for beskatning af fri bil. Bilen var en 6-personers minivan, der havde et hævetag og en


text:
lille køkkenindretning bag den bagerste stolerække. Se SKM2004.127.LSR.
 En hestetransporter kunne derimod ikke anses som egnet som alternativ til en privat bil, hvorfor den private anvendelse skulle beskattes efter LL § 16, stk. 3. Se SKM2017.724.SR.
 Ligningsrådet udtalte i en konkret sag, at det er bilens indretning, der afgør, om en bil er uegnet som alternativ til en privat bil eller ej. Ligningsrådet anså herefter en lukket kassevogn med fastmonteret værktøjsindretning for at være et specialkøretøj. Se TfS 1994, 667 LR.
 I en anden konkret sag fandt Landsskatteretten, at der ikke var grundlag for at beskatte en slagtermester, som anvendte en varebil på gule plader i sin forretning. Varebilen var medtaget i virksomhedsordningen. Landsskatteretten anså køretøjet for at være indrettet på en sådan måde, der gjorde bilen uegnet som et alternativ til en privat bil. I varebilen var fastmonteret et stativ med hylder, ligesom der var monteret et stort køleelement. Se TfS 1999, 495 LSR.
 En varebil, der var stillet til rådighed for en køkkenmontør, blev karakteriseret som et specialindrettet køretøj. Varebilen havde fastmonteret skuffemoduler til brug for forskellige materialer til køkkenmontering. Der var også skuffesektioner ved begge bilens sider og i bunden en flad kasse opdelt i sektioner til forskelligt værktøj, således at der oven på kassen kunne anbringes ting, fx hårde hvidevarer, der skulle køres ud til en kunde. Landsretten fandt desuden ikke, at bilen var blevet brugt til privat kørsel, og der var derfor ikke grundlag for at foretage en værdiansættelse af den private kørsel. Se SKM2007.538.VLR.
 Landsretten fandt i en sag, at to varevogne, der indgik i virksomhedsordningen, var særligt indrettede køretøjer, og beskatningen af privat brug skulle derfor ske efter LL § 16, stk. 3 og ikke LL § 16, stk. 4. Bilen var udstyret med et radioanlæg, der var fastspændt til passagersædet på en sådan måde, at radioanlægget ikke umiddelbart kunne frigøres. Når radioanlægget var monteret, kunne passagersædet ikke bruges til passagertransport. Se SKM2005.307.VLR.
 En Højesteretssag handlede om en skatteyder, der arbejdede som gardinmontør og direktør i et selskab, der drev virksomhed med salg og montage af gardiner, og som var ejet af skatteyderens ægtefælle. Selskabet var registreret på ægtefællernes privatadresse, men forretningen lå på en anden adresse. Selskabet havde leaset to varebiler, hvoraf skatteyderen benyttede den ene til kørsel til kunder. Højesteret fandt ikke, at bilen var indrettet på en sådan måde og i et sådant omfang, at den kunne anses som en værkstedsvogn, selv om bilen var specialindrettet til skatteyderens arbejde som gardinmontør. Højesteret lagde derfor til grund, at bilen kunne bruges som alternativ til en privat bil. Værdien af fri bil blev herefter beregnet efter LL § 16, stk. 4. Se TfS 1999, 919 HRD.
 Landsskatteretten fandt i en sag om en kassevogn over tre ton, at den ikke kunne anses som specialindrettet. Vognen blev brugt af en ejendomsfunktionær bl.a. i forbindelse diverse reparationer, og den var derfor forsynet med skruestik og håndværktøj. Resultatet blev begrundet med, at den ikke var indrettet med reoler og værktøj i tilstrækkelig grad, og at


text:
den fremstod rengjort og lugtfri. Bilen var udstyret med det mest almindelige håndværktøj, en fastmonteret hyldesektion og en fastspændt skruestik. Gulvarealet var frit, fordi vognen også blev brugt til flytning af mindre ting. Se SKM2010.753.LSR.
 Landsskatteretten anså ikke en varebil for specialindrettet. Der blev blandt andet henset til, at bilen uden den særlige indretning, var særdeles velegnet til privat kørsel, samt at bagagerummet ikke var forsynet med reoler og værktøj i et omfang, som gjorde den uegnet til privat anvendelse, ligesom både fører- og bagagerum ikke bar præg af at være erhvervsmæssigt anvendt. Der sås endvidere ikke at være et erhvervsmæssigt behov for en specialindrettet bil, idet klageren ikke kørte som håndværker eller montør, men i hovedparten varetog administrative opgaver, herunder møder i forbindelse med tilbudsgivning, tilsynsopgaver, samt taksationsopgaver og kun foretog mindre reparationsopgaver. Se SKM2011.786.LSR.
 Skatteministeriet har kommenteret et retsforlig, som ministeriet har indgået vedrørende en kassevogn på gule plader, som kom til at stå på skatteyderens bopæl. Virksomheden var skatteyderens faders tømrervirksomhed, som ændrede adresse til faderens bopæl, hvor der ikke var plads til bilen. Det fremgik af billeder af bilen, at der for de pågældende år var tale om en specielt indrettet værkstedsvogn. På grund af billederne og vidneforklaringer fandt ministeriet ikke, at det var muligt at godtgøre, at bilen var brugt privat, bl.a. fordi skatteyderens kørselsbehov måtte antages at være blevet opfyldt gennem kørsel i samleverens bil. Se SKM2002.612.DEP.
 Byretten fandt i en sag, at en bil ikke var specialindrettet, og at hovedanpartshaveren skulle beskattes af fri bil for indkomstårene 2004-2006. Bilen var en Volvo XC 90, dvs. en bil i SUV-klassen (køretøj til sportsbrug), der uden den særlige indretning var særdeles velegnet til privat befordring. Bilen havde vinduer hele vejen rundt. Der var endvidere kun reolsystemer i bagagerummet, der var fastmonteret og ikke uden videre kunne tages ud. Reolsystemet var monteret direkte bag passagersædet og optog kun en mindre del - 11 % - af bagagerummet. Om natten var bilen parkeret ved sagsøgerens bopæl. Se SKM2011.367.BR.
 Byretten fandt, at sagsøgeren i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4, skulle beskattes med værdien af fri bil af en gulpladebil. Retten lagde til grund, at bilens indretning ikke medførte, at bilen skulle anses som specialindrettet, og da sagsøgeren efter sin egen forklaring havde anvendt bilen til privat kørsel i et vist - om end mindre - omfang. Det var først under retssagen, at der blev fremlagt fotos af den pågældende bil med fastmonterede reoler m.v. Af de fotos, der var fremlagt for Landsskatteretten, fremgik alene løst værktøj m.v. Efter sagsøgerens forklaring var bilen oprindeligt fastmonteret med reoler m.v., men af pladsmæssige hensyn, udtog han indimellem disse, når han skulle købe cement på en europalle. Retten fandt ikke, at det herved var bevist, at bilen i den pågældende periode var specialindrettet som værkstedsvogn. Retten lagde herved vægt på, at det var usikkert, om billederne med de fastmonterede reoler var fra den pågældende periode, at sagsøgeren i givet fald nemt kunne afmontere reolerne, og at han i hvert fald


text:
ikke under de billeder, der blev fremlagt for Landskatteretten, kørte rundt med nogen europalle med cement. Herefter og da bilens øvrige stand og udseende ikke kunne føre til noget andet resultat, og da det efter sagsøgerens egen forklaring tillige måtte lægges til grund, at bilen blev benyttet til privatkørsel i et vist omend mindre omfang, tiltrådte retten, at der ikke var grundlag for at undlade beskatning af fri bil for de pågældende år.Se SKM2011.507.BR.
 I en konkret sag blev en pickup på gule plader anset for uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil (specialindrettet), fordi der var fastmonteret stålreoler mv., og fordi den var stærkt tilsmudset både i varerum og førerkabinen. Den omstændighed, at køretøjet havde vinduer i varerummet, og at der var passagersæder bag førersædet, kunne efter en samlet vurdering af bilens indretning og fremtræden ikke i sig selv føre til et andet resultat. Se SKM2010.575.BR. Højesteret har i nedenstående dom slået fast, at en pick-up normalt ikke er uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil. Der var dog andre helt konkrete momenter i byretssagen, som kan have været bærende for resultatet. Opmærksomheden henledes på, at afgørelsen kan være forkert på et andet punkt, fordi der efter afgiftsreglerne ikke må køres privat i mandskabsvogne, hvilket man kan få indtryk af, at man kan, når man læser afgørelsen. Højesteret fandt derimod i en anden konkret sag, at en pick-up var egnet til privat benyttelse. Højesteret henså til, at der foruden førersædet var et passagersæde i bilen, og at bilen i øvrigt ikke var særligt indrettet, selvom skatteyderens udstyr, herunder trykluftsbeholder, kunne spændes fast i bilens varerum. Se SKM2006.481.HR.
 Byretten fandt, at en gulpladebil som var anvendt privat, og som skatteyderen ikke kunne modbevise, ikke var uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil, fordi den ikke var tilsmudset, og fordi den havde to sæder ved siden af føresædet, som ikke var optaget af erhvervsmæssige instalationer. Dette resultat blev nået, selvom det blev påstået, at bilen var uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil, på grund af indretningen af bagagerummet med faste reoler til brug for forskelligt værktøj mv. til brug for udførelse af arbejdet som murer. Se SKM2012.734.BR.
 Se også SKM2017.477.VLR.
 SKM2018.312.HR
 Sagen drejede sig om, hvorvidt en Toyota Hilux pickup, som var ejet af skatteyderens virksomhed og indregistreret til blandet erhvervsmæssig og privat anvendelse, var specialindrettet i en sådan grad, at den ikke kunne anses for egnet som alternativ til en privat bil.
 Højesteret fandt, at en Toyota Hilux ikke som biltype adskilte sig fra normale personbiler på en så afgørende måde, at den allerede før eventuelle modifikationer kunne anses som uegnet til at blive anvendt som normal bil. Der var heller ikke foretaget sådanne modifikationer, at Toyotaen derved ophørte med at være et egnet alternativ til en privat bil.
 Skatteministeriet fik derfor medhold i, at skatteyderen skulle beskattes af værdien af fri bil. Landsretten var nået til det samme resultat.
 Stadfæstelse af SKM2017.504.ØLR


text:
SKM2006.481.HR
 En pick-up var egnet til privat brug. Højesteret henså til, at der foruden førersædet var et passagersæde i bilen, og at bilen i øvrigt ikke var særligt indrettet, selvom skatteyderens udstyr, herunder trykluftsbeholder, kunne spændes fast i bilens varerum. Ikke specialindrettet.
 TfS 1999, 919 HRD
 En skatteyder arbejdede som gardinmontør og direktør i et selskab, der drev virksomhed med salg og montage af gardiner, og som var ejet af skatteyderens ægtefælle. Selskabet var registreret på ægtefællernes privatadresse, men forretningen lå på en anden adresse. Selskabet havde leaset to varebiler, hvoraf skatteyderen benyttede den ene til kørsel til kunder. Højesteret fandt ikke, at der var tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at bilen var indrettet på en sådan måde og i et sådant omfang, at den kunne anses som en værkstedsvogn, selvom bilen var specialindrettet til skatteyderens arbejde som gardinmontør. Højesteret lagde derfor til grund, at bilen kunne bruges som alternativ til en privat bil. Værdien af fri bil blev herefter beregnet efter LL § 16, stk. 4. Ikke specialindrettet.
 Med virkning fra 1. januar 2002 blev reglerne om fri bil ændret således, at biler, hvor momsen var afløftet, ikke var omfattet af reglerne om fri bil i LL § 16, stk. 4. Formodningsreglen for hovedaktionærer og formodningsreglen for privat brug, når bilen står på bopælen efter LL § 16, stk. 4 gælder således ikke længere. Se bemærkningerne til L 181 som vedtaget som lov nr. 342 af 27. maj 2002.
 SKM2013.671.ØLR
 Landsretten fandt ikke, at en gulpladebil indregistreret som blandet benyttet, var specialindrettet på en sådan måde, at den var uanvendelig som alternativ til en privat bil. Der blev herved navnlig lagt vægt på, at vedkommende kun udførte mindre reparationsopgaver, foretog gennemgang og justering af tidligere udført arbejde, samt foretog opsyn med igangværende arbejder. Bilen blev i det væsentlige anvendt i skatteyderens tømrervirksomhed til arbejde af ikke håndværksmæssig karakter, hvilket var understreget af bilens indretning og stand. Ikke specialindrettet. Tidligere SKM2013.88.BR
 SKM2007.538.VLR
 En varebil, der var stillet til rådighed for en køkkenmontør, blev karakteriseret som et specialindrettet køretøj. Varebilen havde fastmonteret skuffemoduler til brug for forskellige materialer til køkkenmontering. Der var også skuffesektioner ved begge bilens sider og i bunden en flad kasse opdelt i sektioner til forskelligt værktøj, således at der oven på kassen kunne anbringes ting, fx hårde hvidevarer, der skulle køres ud til en kunde. Landsretten fandt desuden ikke, at bilen var blevet brugt til privat kørsel, og der var derfor ikke grundlag for at foretage en værdiansættelse af den private kørsel. Specialindrettet.
 SKM2005.307.VLR
 Landsretten fandt, at to varevogne, der indgik i virksomhedsordningen, var særligt indrettede køretøjer, og beskatning af den private brug skulle derfor ske efter LL § 16, stk. 3 og ikke LL § 16, stk. 4. Bilen var udstyret med et radioanlæg, der var fastspændt til passagersædet på en sådan måde, at radioanlægget ikke umiddelbart kunne frigøres. Når radioanlægget var monteret, kunne passagersædet ikke bruges til passagertransport. Specialindrettet.
 xSKM2018.554.BRx
 xEn hovedanpartshaver havde fået forhøjet sin indkomst, fordi en autocamper havde stået til rådighed for


text:
privat benyttelse, og det ikke på behørig vis var dokumenteret, at hovedanpartshaveren var afskåret fra at råde over den. Værdiansættelsen af godet skete efter ligningslovens § 16, stk. 3.
 Under retssagen gjorde Skatteministeriet principalt gældende, at værdiansættelsen skulle ske efter ligningslovens § 16, stk. 4, i stedet for § 16, stk. 3, og subsidiært gjorde ministeriet gældende, at værdien skulle ansættes efter ligningslovens § 16, stk. 3. Hovedanpartshaveren bestred, at § 16, stk. 4, fandt anvendelse, og at der kunne ske beskatning efter ligningslovens § 16, stk. 3, idet autocamperen ifølge hovedanpartshaveren ikke var benyttet privat.
 Retten fandt, at den pågældende autocamper ikke kunne anses som et egnet alternativ til en privat bil og derfor ikke var omfattet af bestemmelsen i ligningslovens § 16, stk. 4.
 Med henvisning til, at en forudgående autocamper var blevet anvendt privat, og at autocamperen var blevet observeret af en medarbejder fra SKAT to gange på hovedanpartshaverens adresse, men derimod ikke på selskabets adresse under skattemedarbejderens virksomhedsbesøg, fandt retten, at det påhvilede hovedanpartshaveren at bevise, at autocamperen ikke var stillet til rådighed for private benyttelse.
 Idet det fremlagte kørselsregnskab ikke var ført dagligt, var udarbejdet efterfølgende, og indeholdt en række usikkerheder, fandt retten, at det ikke kunne lægges til grund under sagen. Retten fandt derfor videre, at hovedanpartshaveren ikke havde løftet bevisbyrden for, at autocamperen ikke stod til rådighed for private benyttelse.
 Uanset at autocamperen havde været sat til salg i en længere periode, havde autocamperen fortsat været til rådighed for hovedanpartshaveren, og der var på denne baggrund ikke grundlag for at reducere beskatningen.
 Skatteministeriets subsidiære påstand blev derfor taget til følge.x
 xAnket til VLRx
 SKM2012.734.BR
 Byretten fandt, at en gulpladebil som var anvendt privat, og som skatteyderen ikke kunne modbevise, ikke var uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil, fordi den ikke var tilsmudset, og fordi den havde to sæder ved siden af føresædet, som ikke var optaget af erhvervsmæssige instalationer. Dette resultat blev nået, selvom det blev påstået, at bilen var uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil, på grund af indretningen af bagagerummet med faste reoler til brug for forskelligt værktøj mv. til brug for udførelse af arbejdet som murer.
 Byretten fandt, at sagsøgeren i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4, skulle beskattes med værdien af fri bil af en gulpladebil. Retten lagde til grund, at bilens indretning ikke medførte, at bilen skulle anses som specialindrettet, og da sagsøgeren efter sin egen forklaring havde anvendt bilen til privat kørsel i et vist - om end mindre - omfang. Det var først under retssagen, at der blev fremlagt fotos af den pågældende bil med fastmonterede reoler m.v. Af de fotos, der var fremlagt for Landsskatteretten, fremgik alene løst værktøj m.v. Efter sagsøgerens forklaring var bilen oprindeligt fastmonteret med reoler m.v., men af pladsmæssige hensyn, udtog han indimellem disse, når han skulle købe cement på en europalle.
 Retten fandt ikke, at det herved var bevist, at bilen i den pågældende periode var specialindrettet som værkstedsvogn.