text:
kamre, inden loven går videre til Præsidentens underskrift. Ifølge loven skal næsten alle amerikanere, bortset fra de fattigste, have en sundhedsforsikring, der leveres af private forsikringsselskaber. Staten vil yde støtte til dem med lavere indkomster og middelindkomster med et beløb på knap 900 mia $ over ti år ifølge Kongressens Budgetkontor (the Congressional Budget Office). En stor del af de fattigste amerikanere bliver indrulleret i Medicaid-programmet, hvor de får en grundlæggende sundhedsdækning.
 Den således vedtagne reform svarede ikke helt til præsident Obamas egne ønsker til, hvordan en reform skulle se ud. Mange undrede sig over, hvorfor han ikke var trådt mere i karakter og forsøgt at påvirke politikerne til at gennemføre en mere offentlig præget ordning. Der var kritikere, der mente, at det ville komme de private forsikringsselkaber for meget til gode med et helt privat forankret system. Men præsidenten har formentlig ikke ønsket at polarisere amerikansk partipolitik mere end det var i forvejen. Derfor holdt han en relativt lav profil og lod Kongressen komme igennem med det, der var muligt.
 Overruling af et præsidentielt veto
 Som vi har været inde på, kan præsidenten nedlægge veto imod en lov vedtaget i Kongressen. Der er imidlertid mulighed for at overrule (nedstemme) et præsidentielt veto, men det kan kun ske med 2/3 flertal i begge Kongressens kamre.
 Den 28. september 2016 overrulede Kongressen et præsidentielt veto imod en lov, der var vedtaget i Kongressen, og som gav familiemedlemmer til ofre for 9/11 terroraktionen imod World Trade Center i 2001 mulighed for via retssager at kræve erstatning fra eventuelle sponsorer af terroristerne. 15 af terroristerne var angiveligt fra Saudi Arabien. Der havde længe verseret historier om, at Saudi Arabien var vidende om terroraktionen og måske endda støttede den. Det kunne der nu med loven blive mulighed for at få afprøvet i en amerikansk ret. Saudi Arabien protesterede imod lovens vedtagelse og afviste enhver involvering fra saudiske myndigheder i aktionen.
 Vedtagelsen af loven var en bet for den amerikanske præsidentmagt, der kunne henvise til mulige kommende belastninger af forholdet til ikke alene saudierne, men mange mulige allierede rundt omkring i Verden, når loven evt ville blive brugt til andre formål, f.eks. retsforfølgelse af amerikanske statsborgere. Princippet om nationalstatens og dens repræsentanters immunitet ("urørlighed" retsligt) igennem folkerettens respekt for den nationale suverænitet blev sat overstyr, hvad der ville kunne vanskeliggøre interessevaretagelsen for en supermagt som USA rundt omkring i Verden. Derfor burde loven, ifølge præsident Barack Obama, aldrig være blevet gennemført, og han forklarede, at den alligevel var blevet det, med, at den var drevet af parlamentarikernes frygt før et valg for at gøre noget, der ville gå imod 9/11 familier (valg til Repræsentanternes Hus og 1/3 af Senatet samtidig med præsidentvalget 8.11.16).
 Den "kejserlige" præsident
 George W. Bush' præsidentperiode (2001-2008) blev ofte af kommentatorer kaldt for "det kejserlige præsidentembede" (the imperial presidency). Der er tendens til, at præsidentens magt øges i krisetider - og måske især under krig? For i sådanne tider må man stå sammen som nation! De føderale organers magt er i


text:
det hele taget øget. Det kan dog ske på vidt forskellige måder.
 F.eks. skete det i 30'erne, hvor USA under præsident Franklin D. Roosevelt udviklede en del velfærdspolitikker. Og det kan også på en noget anden måde ske i militære krisetider som f.eks. under George W. Bush, der benyttede terrortruslen efter angrebet på World Trade Center i 2001 og sin rolle som øverstkommanderende for de militære styrker til at øge den præsidentielle magt.
 Samme George W. Bush mistede dog en del af sin folkelige opbakning i den sidste del af sin præsidentperiode. Det gik ikke så godt med krigene i Irak og Afghanistan; og det virkede selvsagt svækkende på den præsidentielle magt. I september 2008 var hans approval rating (respondenter i en spørgeskemaundersøgelse, der svarer bifaldende på et spørgsmål om holdning til præsidenten), faldet til 27 pct., noget af det laveste for en siddende amerikansk præsident nogensinde. Under finanskrisen i 2008 overlod han det til sin finansminister Henry Paulson at tage initiativerne til en løsning.
 I 2015-16 forsøgte præsident Barack Obama at få dele af sin politik igennem via Executive Order of the President (præsidentielt dekret). Det var bl.a. et ønske om at få lukket Guantanamofangelejren på Cuba, som Obama havde erklæret skulle lukkes, lige siden han først startede som præsident. Han stod i 2015-16 over for en republikansk domineret Kongres, hvor Republikanerne havde flertal i begge kamre, både Senatet og Repræsentanternes Hus. Men han skulle ikke genvælges som præsident (kun to valgperioder) og kunne da gå efter at få realiseret dele af sin politik, f.eks. våbenlovgivningen, hvor der kunne være betydelig vælgermodstand - eller en sådan kunne let mobiliseres af stærke lobbyister.
 I Danmark er en stor del af lovgivningen såkaldte rammelove, der udfyldes af bekendtgørelser fra ministerierne. Dette system kendes også fra USA, og her har det grebet om sig på en måde, der påvirker magtforholdet mellem præsident og Kongres. Det var især under New Deal politikken i 1930'erne, at rammelovgivningen ekspanderede. Det kunne medvirke til at underminere parlamentets magt, idet administrationen i mange tilfælde efter lovgivernes opfattelse gik langt videre, end loven gav dem autorisation til.
 Under senere præsidenter er det fortsat i form af de såkladte signing statements ("underskrivelseserklæringer"). En signing statement er en erklæring fra præsidenten i form af fodnoter, som anbringes efter en lov. De fortolker autorisationen til at udstede regler fra administrationens side til udfyldning af loven. Præsidenten præciserer med andre ord, hvad lovgivningen betyder. Dette system er gået så vidt, at mange sætter et stort spørgsmålstegn ved Kongressens effektive magt, og at checks and balances fungerer efter hensigten?
 Note: Diskurs: Italesættelse af en sag, som viser en holdningsmæssig, ideologisk forholden sig til den igennem ordvalget. Jvf f.eks. omtalen af immigranter 1: som "nogle, der kommer for at tage vores jobs", eller 2: som "nogle, der er en del af os, fordi vi alle kommer fra forfædre, der var immigranter". "Den amerikanske drøm" er en diskurs om USA, der italesætter USA som et mulighedernes samfund. Den skjulte ideologi er liberalisme (enhver er sin

type: other


text:
"egen lykkes smed").
 Diskursiv strategi: Hvordan kampen skal føres via ordvalget, f.eks. "Make America Great again". Her antages jo, at det ikke er "great", og evt. at nogle har gjort det "lille". Det er en nationalkonservativ diskurs, der skal tjene til at gøre vælgerne begribelig, at nu er det tiden at sætte kinesere og meixicanere på plads, - ikke at de skal sættes amerikanerne på plads. Men sloganet implicerer naturligvis en række ting, USA skal gøre, f.eks. både på det økonomiske og militære område for igen at indtage sin retmæssige plads blandt nationerne.
 Man kan ikke i tilstrækkeligt omfang understrege betydningen af de samfundsmæssige faktorer, når man f.eks. ser, hvordan den politiske kommunikation har ændret karakter i det amerikanske samfund de senere år.
 Hvor man tidligere kunne analysere kommunikation med anvendelse af Lasswells gammelkendte model med de 5-6 H'er (jvf figuren ovenover), står man nu i en situation, hvor man må sige, at der i det såkaldte postfaktuelle samfund er sket ting og sager.
 Det er udviklingen i samfundet og de sociale medier, der gør det relevant at udvide modellen til at tage mange ting i betragtning. Rigmanden Donald Trump, som lykkedes med at vinde nomineringen til præsidentkandidat på Republikanernes nationalkonvent i sommeren 2016, gennembrød hidtil kendte normer for, hvad der er blevet betragtet som anerkendt politisk kommunikation i en amerikansk præsidentvalgkamp.
 Mediernes rolle - Fra Watergate til Pussygate
 Den klassiske forestilling om mediernes rolle i den liberale demokratimodel er forestillingen om medierne som "demokratiets valgthund". Man så medierne i den rolle i den såkaldte Watergate-skandale i 1960'erne, hvor den republikaneren Richard Nixon søgte genvalg som præsident. Det viste sig senere, at han var vidende om, at en "blikkenslagerbande" havde brudt ind i Demokraternes hovedkvarter i Watergate-bygningen i Washington for at finde materiale om Demokraternes valgkamp. Sagen blev opklaret, da to journalister fra Washington Post afslørede det og skrev om det i avisen. Nixon blev nu stillet en rigsretssag (Repræsentanternes Hus indklager præsidenten for Senatet), der kunne føre til hans afgang. Nixon valgte at få selv. Medierne havde på forbilledlig facon opfyldt deres rolle.
 Hvad har det udviklet sig til? Rollen som "demokratiets vagthund" har måske snarere udviklet sig til en rolle, der kan beskrives som enten "demokratiets skødehund", når medierne passivt efterplaprer pengemagten og den politiske magt, eller "demokratiets køter", en konstant bjæffen i baggrunden, hvor man prøver at gøre opmærksom på sine budskaber, og hvor det gælder om at glamme højt for at blive hørt.
 Man har talt om, at medierne har en dagsordenssættende rolle, dvs medierne er med til at bestemme, hvad det er vigtigt for samfundet at tale om. Er det arbejdsløsheden? Er det de "korrupte politikere" i "Washington", etc. Eller er det Donald Trumps rigdom? - eller den ulige indkomstfordeling? Det kan selvfølgelig være mange ting, men pointen er snarere, at medierne normalt ikke er "dagsordenssætende" i et tomrum. Ofte spiller en underliggende samfundsudvikling eller trenden (dominerende "tendenser" i tiden) en stor rolle. Men man kan roligt sige, at de amerikanske valg i 2016 tog


text:
stort set alle på sengen m.h.t., hvad det nu var, en stor del af befolkningen pludselig syntes, at det var vigtigt at tale om. Vælgernes dagsorden var kommet indover. Men medierne var ikke sene til at udnytte det.
 Og politikerne kommer hurtigt med, bl.a. via den proces, man kalder medialisering. Medialisering er tendensen til, at politik udspilles via medierne, dvs i sprog og igennem kommunikationskanaler, som er under kraftig påvirkning af medierne, fordi de ofte udlægger verdensbilledet på en måde, der er kommunikerbar, og så må politikerne følge efter, hvis de vil have held til at nå befolkningen i massedemokratiet. Medierne vinkler (framer) historierne, og politikerne følger med, hvis de vil kommunikere effektivt. Samtidig må de tilpasse sig mediets formkrav. Twitter-meddelelser er 140 karakterer lange. Et TV-indslag skal være kort og indeholde en effektfuld one-liner. Medierne bliver i stigende grad interaktive. Man kæmper for at få likes og for, at eventuelle shitstorms spiller med én og ikke imod én.
 I 2016 så man medialiseringen fungere som en slags ekko-medialisering. Givne billeder af begivenheder og Verdens tilstand blev ikke alene afspejlet i medialiseringen. Den blev spillet frem og tilbage i et slags ekkorum, hvor de giftige nye medier (såkaldte toxic media) vendte de virkelighedsbilleder, der var skabt af andre. Det var ikke mindst Donald Trump, der med sine årelange erfaringer som Reality TV vært var dygtig til at udnytte denne tendens i tiden. Det var anden gang i USA's historie, at en fremtrædende person fra underholdningsindustrien nåede helt frem til målstregen i et præsidentvalg. Første gang var Ronald Reagan, præsident 1981-89 (skuespiller og en overgang formand for skuespillerforbundet). Forskellen er, at Donald Trump kommer til i de interaktive mediers og Reality TV's tidsalder, hvor der er mulighed for at repetere dele af Reality TVs righoldige kommunikationsarsenal i valgkampen. Men underholdningsværdien må have været ret høj. Folk mødte op i massevis og kunne fylde fodboldstadioner.
 Det postfaktuelle samfund defineres som et samfund, hvor det ikke længere er nødvendigt at bringe verificerede (sandsynliggjorte) fakta ind i kommunikationen. Det kan tværtimod være hensigtsmæssigt at benytte sig af halvløgne - og indimellem helløgne - fordi de sociale medier fungerer efter andre kommunikative spilleregler end de traditionelle papir- og æterbårne medier (TV/radio).
 En ofte gentaget historie fra Trumps side var "birther"-historien om, at den etnisk "afroamerikanske" præsident Barack Husein Obama ikke var født i USA. - Hvad der er en relativt alvorlig sag, idet man skal være født i USA for at kunne blive præsident. Det var først langt hen i præsidentvalgkampen, da en fortsættelse af løgnen kunne begynde at skade Trump, fordi han nu gik efter bredere vælgersegmenter for at få en chance for at vinde, at han indrømmede, at han - og efter at Obamalejren havde dokumenteret fødselsattesten - havde taget fejl. Trump har formodentlig vidst det hele tiden, men har connected til dele af sit segment via den i nogle af de sociale medier populære historie.
 Populister starter ofte med sloganet "os mod dem" ("folket" mod "magthaverne"). Det kan også appellere til nogle


text:
få segmenter (sociale, holdningsmæssige udsnit) af vælgere. Efterhånden bredes budskaberne ud til større grupper. Det skaber risiko for "udvanding" af de i starten markante issues (politiske sager, f.eks. "indvandring", "skatter"). Det kan blive svært for populisten både at holde fast i de oprindelige grupper og gå hen og blive "ansvarlig statsmand", som kan appellere mere bredt. Det er den virkelig professionelle populist, der formår at gøre det.
 Politisk retorik og diskurser i præsidentvalgkamp
 Mesterstykkek i politisk kommunikation består i konstruktionen af en ny politisk diskurs, dvs en ny italesættelse af virkeligheden. Det var måske det, der lykkedes for den amerikanske præsident Richard M. Nixon i slutningen af 1960'erne og begyndelsen af 1970'erne, hvor USA var præget af store sociale og kulturelle kampe mellem forskellige dele af befolkningen. Det var kampe, der efterhånden drejede sig mere om kultur, etnicitet, race og værdier omkring lov og orden end om økonomi. Sådan kan det ses, i hvert falde ifølge en New York Times kommentator:
 Trumps retorik og diskurs
 Præsident Donald Trump (2016 - ) kan siges at være en sand arvtager til Nixon m.h.t. at connecte til det tavse flertal. Med hensyn til demagogi ("folkeforførelse) og populisme gik han dog et skridt videre, idet han både risikerede at genere fremmede magter (f.eks. Mexico og Kina) med en negativ diskurs, og samtidig bragte det "tilladelige" område for "acceptabel diskurs" op på et plan, der fik folk til at lave sammenligninger med demagoger i ikke-demokratiske nationer på banen. Det gjaldt f.eks. nogle af de ting, han sagde om illegale mexicanske immigranter og indvandrere fra muslimske lande. På et tidspunkt foreslog han et forbud imod al indvandring af muslimer fra lande i Mellemøsten.
 Problemet for Trump selv var, at han appellerede til et stort vælgersegment (især hvid arbejderklasse), som dog ikke er stort nok til, at man kan vinde præsidentvalg på det alene. Derfor kunne man forvente en opblødning af diskursen, jo tættere, man kom på valget.
 Diskursen er præget af mange spørgsmål, som han selv besvarer, og udbrud, som uddybes og gentages. Det kan altså næsten lyde som om, han taler med arbejdskammeraterne på en byggeplads. Korte svar og hurtige replikker, - og udbrud, som de, der er inde i sammenhængene, forstår:
 Let me tell you who it does not serve. It does not serve you the American people. Doesn't serve you. When politicians talk about immigration reform, they usually mean the following, amnesty, open borders, lower wages. Immigration reform should mean something else entirely. It should mean improvements to our laws and policies to make life better for American citizens. (LA Times: Transcript af Trumps immigration speech in Arizona. 1.8.16).
 Han lover at fortælle sandheden om et vanskeligt emne. Sandheden er en anderledes sandhed, end den, folk ellers er blevet præsenteret for, og som ikke tjener folket: Doesn't serve you (som gentages). De traditionelle politikeres brug af ordene immigration reform er en helt forkert brug af begreberne. Og Trump giver nu sin version, sin diskursive formulering af, hvad immigration reform bør indebære: To make


text:
life better for American citizens; - og det er underforstået, at det liv bliver bedre, hvis immigranterne helt holdes ude.
 Præsident Barack Obama forsøgte at dreje nogle af Trumps formuleringer, så de blev set i et et andet lys, i en anden diskurs, når han i en tale forklarede: "Ja, vi er jo en nation af immigranter" Bortset fra den oprindelige indianske befolkning er alle jo på et eller andet tidspunkt indvandret, eller deres familie/forfædre er det. Hermed forsøges luften tage ud af Trumps påpegning af urimeligheder ved at henvise til en fælles identitet, alle amerikanere har, og som er noget af det, der har gjort landet succesrigt m.h.t. størrelsen af BNP og realiseringen af den amerikanske drøm om muligheder for de fleste.
 Trumps nationalisme udformes i sloganet: "Make America great again". I dette udsagn ligger en implicit påstand: At det er USA altså ikke nu!
 Men det er i virkeligheden en lemfældig omgang med sandheden, for USA var faktisk stadig en (næsten hegemon) supermagt, som endda havde nydt større vækst i BNP end EU igennem flere år på det tidspunkt.
 Men igen er "sandheden" et spørgsmål om, hvem den defineres for. Det kan nok være, at den amerikanske økonomi faktisk gik pænt frem under Obamas præsidentperiode, men en af Trumps pointer var, at denne fremgang ikke kom alle til gode, så udsagnet kan udlægges til: "great again for all Americans" - også de, der bor i udpinte postindustrielle byer i Midtvesten.
 Kilde: Trumps Twitterkonto "realDonaldTrump".
 Trump havde relativt tidligt i valgkampen mange mio followers på sin Twitterkonto, og det gav ham mulighed for dagligt og hurtigt at sende beskeder til sin målgruppe - og mange andre.
 Som nævnt ovenfor er Trumps måde at kommunikere på over Twitter og andre sociale medier et eksempel på det, man kalder postfaktuel kommunikation (kommunikation hinsides det faktuelle) Det er ikke nødvendigt at sige noget, der er sandt eller korrekt.Det, der er "sandt" er det, målgruppen godt kan lide, og som den føler knytter dem alle sammen.
 Det vigtige på de sociale medier er, at der sendes en let påstand eller evt. en såkaldt "meme" afsted, et enkeltstående viralt symbol eller ide, i billedlig eller tekstlig form, der spreder sig hurtigt fra person til person.
 Det afgørende er ikke, at den er korrekt i forhold til virkeligheden, men at mange slutter op om den.
 På den måde har Trump spredt mange påstande, der bevæger sig på kanten af, eller går langt ud over sandheden. Det gælder f.eks. påstanden, at terrororganisationen IS (Islamisk Stat) blev grundlagt af USA's præsident Obama. Når og hvis Trump så konfronteres med spørgsmål og modpåstande om, at det ikke kan være sandt, drejer han udsagnet eller bruger antydningens kunst, f.eks. ved at antyde, at den amerikanske præsident kunne have givet et bidrag til grundlæggelsen af den ondartede organisation ved at trække USA ud af Irak alt for hurtigt. Eller han lægger dette svar via antydningens kunst over på spørgeren. Han kan påstå, det er en sandfærdig hyperbol.
 I selvbiografien The


text:
Art of the Deal har Trump beskrevet et af sine mest brugte retoriske virkemidler som den sandfærdige hyperbol (overdrivelse). Det er i sig selv et modsætningsfyldt udsagn, fordi en hyperbol er mere end en overdrivelse. Hvis man beskriver Islamisk Stats henrettelse af 40 civile i Mosul og ophængning af dem i lygtepæle som monstrøst ondt, beskriver man noget, der er sandt, og det er ikke en hyperbol. Trump har beskrevet sig selv om "meget rig, og jeg vil være USA's næste præsident". Det var en hyperbol, indtil han faktisk kan til at opfylde anden del af sætningen. Mange gange i valgkampen beskrev han Hillary Clinton som "Crooked Hillary". Det var helt klart en negativ hyperbol. Var det også en "sandfærdig hyperbol" i Trumps egen forståelse af dette retoriske virkemiddel? - Det har det vel været i den forstand, at Trump har set en vis sandhed i udsagnet, f.eks. brugen af den private emailserver og omgangen med pengene fra Goldman Sachs talerne.
 Det gælder ikke om at fortælle sandheden, men om at lave et performende narrativ (fortælling). Man vil ikke beskylde en fiktionsforfatter for at lyve. Det opdigtede er nødvendigt for den gode fortælling.
 Som yderligere virkemiddel er beskrevet, hvordan han, paradoksalt nok, er blevet set som den mest "feminint kommunikerende" af kandidaterne i primærvalgene, hvad der kan være medvirkende til at forklare det overraskende store antal hvide kvindestemmer, han fik. Billedet af "pussy-grabberen" blev nedtonet af billedet af den lidt pudsige, ubehjælpsomme klovn. Det "feminine" i form af hårpragten og selve stemmeføringen, som, på trods af at han ser sig selv som den mest magtfulde og rigeste, ikke har noget tough-guy over sig. Det er hverken Clint Eastwood eller Humphrey Bogart. Det har givet en intensitet og autenticitet, som establishmentpolitikerne ikke har kunnet hamle op med.
 Et af de anvendte midler i kommunikationen er den såkaldte dog whistle (hundefløjt). Et hundefløjt kan have så høj en frekvens, at kun en hund kan høre det. Kommunikationsmæssigt er det en betegnelse for afsendelsen af et budskab, som den almindelige befolkning vil forstå på en bestemt måde, men som en særlig gruppe af "indviede" vil forstå som en hemmelig kodet besked, bestemt for dem. Og ofte indeholder beskeden "kodede ord", ord, der skal forstås på en bestemt måde. Trump har brugt strategien, når han har talt om sin modstander Hillary Clinton. En del af den amerikanske forfatning består af amendments (tilføjelser/ændringer). 2nd amendment handler om retten til at bære våben, en meget følelsesladet sag for mange amerikanere.
 USA er stadig Verdens største økonomi, når man måler i markedspriser, jvf figur 3 herunder, hvor USA's BNP i absolutte tal på knap 20.000 mia $ i 2017 var Verdens største.
 Måler man det imidlertid i købekraftsparitet, altså hvor meget man kan få for sit $-BNP, når prisniveauet tages i betragtning, er det kinesiske BNP nu ved at overstige det amerikanske, jvf figur 8 herunder. I PPP (Purchasing Power Parity, købekraftsparitet) er den kinesiske økonomi gået forbi den amerikanske i størrelse (ca 25 trillion (1000 mia)


text:
$ i forhold til 20 trillion).
 En sådan opgørelse kan være forbundet med en del usikkerheder, idet målingerne bygger på statistiske begreber, der kan være svært sammenlignelige i så forskellige forbrugskulturer som gælder for de to lande.
 Det amerikanske BNP pr indbygger er naturligvis stadig betydelig højere end det kinesiske (3 - 4 gange højere), idet BNP jo deles med befolkningstal, når man skal have dette tal frem.
 Figur 3: Nogle nøgletal for amerikansk økonomi
 BNP pr indbygger USD
 Økonomisk vækst % yoy (årl. ændring)
 Investeringer % yoy
 Eksport % yoy
 Import % yoy
 Industriproduktion % yoy
 Arbejdsløshed %
 Balance statsbudget % af BNP
 Offentlig gæld % af BNP
 Inflation % årlig ændring i forbrugerpriser
 Rente fastsat af Centralbank (Fed. Reserve)
 Aktier årlig % ændring
 Betalingsbalance i % af BNP
 Betalingsbalance i milliarder USD
 Handelsbalance i milliarder UDS
 Kilde: Verdensbanken, OECD og Focus-economics. Note: Man være opmærksom på, de officielle arbejdsløshedstal ikke måler de, der ønsker at arbejde, men som er holdt op med at lede efter arbejde, eller de der er underbeskæftiget (på deltid imod deres eget ønske om fuld arbejdstid. Derfor har man også begrebet den "virkelige arbejdsløshed" (the real Unemployment), der er noget højere, fordi disse grupper regnes med.
 Nøgletallene og de Økonomisk Politiske Mål
 Forklaring: De blå op-ned pile viser, hvad der almindeligvis er en ønskværdig politik.
 Figuren viser, hvilke mål en amerikansk præsident kan gå efter, når han vil forsøge at realisere den "gode" økonomi. Hvad har han/hun af muligheder. Trump satte skatterne ned og fik dermed gang i økonomien, men det har ført til stigende statsgæld, idet statens indtægter blev for små i forhold til udgifterne.
 Problemet med at føre økonomisk politik er ofte, at mål kan være modstridende. Når man vil fremme ét mål, kan det gå ud over et andet (jvf pilene).
 Hvis man vil have mere økonomisk vækst (% stigning i BNP), kan det føre til mere CO2-udledning (den grønne pil). Hvis man vil bekæmpe arbejdsløsheden, kan det føre til mere inflation (beskæftigelsen øges, og arbejdsgiverne kappes med hinanden om at tiltrække arbejdskraft ved at presse lønninger op).
 Hvis man øger underskuddet på statsbudgettet, kan det føre til mere import og dermed dårligere betalingsbalance. Det kan, som nævnt, også føre til større statsgæld, når staten skal finansiere sit underskud (noget, Trump dog har været ret ligeglad med, idet han tror, at økonomien stimuleres så meget, at det bliver selvfinansierende).
 Mange af disse problemer har amerikanske præsidenter stået overfor - ikke mindst Trump. Trump har f.eks. også forsøgt at få renten ned ved at påvirke den lederen af Federal Reserve. Lavere rente kan føre til mere økonomisk konjunkturopgang (mere økonomisk aktivitet) og dermed højere inflation. Derfor vil Centralbanken gå imod Trump ved at sætte renten op.
 Lidt økonomihistorie
 Det 20. århundrede omtales ofte som "USA's århundrede". Og det er ikke så mærkeligt. USA var allerede ved starten af 1900-tallet vokset frem til at være Verdens største økonomi, men man var på det tidspunkt ikke endnu trådt i karakter på den internationale scene.


text:
Det var stadig England, der med sin valuta, pund sterling, sine mange kolonier og herredømmet på havene, var globalt førende. Men USA's økonomi voksede hastigt igennem det 20. århundrede, jvf figuren herunder.
 Figur 4 : USA's BNP og større økonomiske begivenheder
 Kilde: Tal fra BEA.gov. Subprimelån: lån med utilstrækkelig sikkerhed, og som blev pakket i nye obligationslån, som dermed lå som usikre aktiver i finansinstitutioners balancer.
 Økonomien har udviklet sig i bølger af op- og nedgange (såkaldte konjunkturer). Under den verdensomspændende Store økonomiske Depression i 30'erne nåede arbejdsløshedstallet i USA op på mange millioner. Præsident Franklin D. Roosevelt, der kom til magten som demokratisk præsident i 1933, forsøgte at tackle krisen med regeringsindgreb af forskellig art. Det lagde grunden til amerikansk velfærd, f.eks. social security for alle amerikanere over pensionsalder.
 Under demokraten Lyndon B. Johnson i 1960'erne og hans program The Great Society, fik man indført medicare, et omfattende sundhedsprogram for de ældre.
 1960'ernes økonomiske vækst blev i forbindelse med oliekriserne afløst af faldende vækst og stagflation (kombination af relativt høje priser og lav vækst) i 1970'erne. Den såkaldte keynesianske økonomiske politik, der anbefaler økonomiske stimulanser, når der er nedgangskonjunktur, kom i miskredit. I stedet fik man under republikaneren Ronald Reagan en nyliberal politik, hvor det frie marked og deregulering kom i fokus.
 Under demokraten Bill Clinton (1993 - 2001) var der fornyet pæn fremgang i den amerikanske økonomi.
 Han reformerede velfærdslovgivningen fra passiv forsørgelse til en "aktiv socialpolitik" (fra "welfare to workfare"). Bistandsmodtagere skulle arbejde for de penge, de fik, også selv om det viste sig vanskeligt at beskæftige mange af dem. Clintons politik var udtryk for, at ideerne om en konkurrencestat var ved at vinde indpas.
 Under præsident Barack Obama (2009-2017) kom ideerne om keynesianske indgreb i økonomien igen frem i amerikansk økonomisk politik. Obamaregeringen satte ind imod finanskrisen igennem vedtagelsen af en stor økonomisk stimulanspakke i 2009.
 Figur 5 : Udvikling i den gennemsnitlige løn for ufaglærte og faglærte arbejdere i produktionssektoren. (Deflateret med forbrugerprisindekse CPI til april 2016-niveau).
 Kilde: DShort.com. De grå søjler er perioder med recession (økonomisk nedgangskonjunktur).
 Vi skal senere se på udviklingen i mindstelønnen i USA. Ovenover viser figuren udviklingen i den gennemsnitlige løn for produktionsarbejdere i USA.
 Globalisering og arbejdsmarked
 Udviklingen i løn kom til at spille en stor rolle op til præsidentvalget i november 2016, idet et par fremstormende "populistiske" kandidater på henholdsvis Demokraternes venstrefløj og Republikanernes højrefløj, Bernie Sanders og Donald Trump, fra hver sin side kunne udnytte fænomenet i deres appel til den almindelige vælger ("The Middle Class", som denne er blevet kaldt af f.eks. Barack Obama, - selv om det mere drejer sig om traditionel arbejderklasse). Den viser, at "The Middle Class", den almindelige hårdt arbejdende amerikaner i industri og landbrug, igennem mange år er blevet klemt af en økonomisk udvikling, som mange forbinder med globaliseringen.
 Fra 1970'erne og 80'erne blev det amerikanske arbejdsmarked så at sige åbnet op til et kæmpemæssigt asiatisk arbejdsmarked, idet amerikanske virksomheder begyndte at oursource "løntung" produktion til Kina og andre asiatiske lande,


text:
og man samtidig importerede masseforbrugsvarer i stor stil fra dette område.
 Figur 6 : Apples supply chain (forsynings-/værdikæde)
 Kilde: Industry Week. Ordforklaring: Sourcing: Indkøb og erhvervelse af dele. Manufacturing: Fremstilling/forarbejdning. Warehousing: Lagring.
 Apple, som er Verdens mest værdifulde virksomhed (målt på værdien af aktiekapitalen) er ofte brugt som eksempel på de store amerikanske virksomheders globaliseringsstrategier. Virksomheden bygger en forsynings- og værdikæde, jvf figuren ovenover, op sådan, at ting bliver lavet - og opgaver udført - de steder, hvor det kan gøres bedst og billigst, og hvor den fornødne bedste/billigste arbejdskraft er til rådighed. Samtidig spiller markeders placering også en vis rolle, især for de større forbrugsgenstande, f.eks. stationære computere. Forsynings- og værdikæden kan også ses fra high-end (dyr og kompliceret) til low-end (billig og enkel). High-end, hvor lønnen er høj, er i Californien, hvor der er design og udviklingsopgaver. Low-end er i Kina og andre asiatiske lande, hvor produkterne fremstilles. Alt i alt giver det Apple mulighed for f.eks. at producere og sælge en I-phone med en fortjeneste på omkring 2/3 af den endelige slutpris.
 Men lønudhulingen hang nok også sammen med en faldende faglig organisationsprocent på det amerikanske arbejdsmarked, jvf nedenfor.
 Lønnen voksede som følge af 1960'ernes højkonjunktur frem til Richard Nixons præsidentperiode. I 1971 løsnede Nixon dollarens binding til guldet (1 ounce guld = 35$, hvorefter den dalede til 42$). Det var reelt ensbetydende med en devaluering af dollaren. Når USA købte varer i udlandet, blev prisen for disse nu omvekslet til flere dollar, og det førte, når priserne bredte sig ud i økonomien, naturligt nok til en stigning i prisniveauet generelt og dermed reallønsnedgang for almindelige amerikanere. De kunne nu ikke længere købe så mange varer for deres løn, som de kunne før devalueringen.
 Ronald Reagan førte med sin liberalistiske politik, jvf ovenfor, en del dereguleringstiltag igennem i forhold til arbejdsmarkedet. Deregulering vil sige, at man gør arbejdsmarkedet friere til køb og salg af arbejdskraft. Der er altså ikke så mange regler omkring f.eks. arbejdsmiljø, ferie, arbejdstidens længde m.v, som der var før.
 Der var som en del af denne politik en hård linje over for fagforeningerne, bl.a. blev en flyvelederstrejke nedkæmpet på en måde, der nærmest fjernede fagforeningernes eksistensgrundlag.
 Demokraterne Bill Clinton og Barack Obama, især den sidste, havde større respekt for amerikanske fagforeningstraditioner. Men selv under disse præsidenter lykkedes det ikke at få den gennemsnitlige realløn op over niveauet omkring 1970.
 Pengekredsløbet i økonomien og stridighederne om den økonomiske politik
 Figur 7: Pengekredsløbet
 Note: Finanspolitik: Staten påvirkning af økonomien igennem indtægter og udgifter. Når staten bygger flere skoler og broer, kommer flere mennesker i job, og produktionen kan stige, når virksomhederne skal imødekomme en større efterspørgsel. Eller skátterne sættes ned, og så bliver der mere købekraft blandt forbrugerne. Hvis staten i stedet vil dæmpe aktiviteten, kan skatterne f.eks. øges, eller der kan spares på offentlige udgifter. Pengepolitik: Når renten ændres af Federal Reserve. Hvis der er for meget gang i økonomien, hæver The Fed renten. Hvis der er for lidt gang i den, gøres det


text:
billigere at låne penge (renten sættes ned), og så kan investeringer og køb på kredit øges. Valutasvingninger: $ stiger eller falder i værdi i forhold til andre valutaer, f.eks. euro, yen eller £.
 Pengekredsløbet i den amerikanske økonomi er vist ovenover. De svage lønstigninger i de almindelige husholdninger de senere år har påvirket efterspørgselen negativt. De fattige og mellemindkomsterne bruger en større del af indkomsten på forbrug. Derfor betyder deres indkomst meget for at holde forbruget oppe. De mennesker, der har højere indkomster, forbruger en mindre del af indkomsten. De har til gengæld en større opsparing.
 Det giver tilsammen en påvirkning af indkomstfordelingen i mere ulige retning. Det har været en del af amerikansk økonomis problemer de senere år, at der er sket en stor opsparing, som det har været svært at finde investeringsmuligheder for igennem jobskabelse i virksomhederne. Mange penge er blevet anbragt passivt i køb af obligationer, f.eks. obligationer, der finansierer den amerikanske statsgæld:
 Amerikansk statsobligation (T-bond, dvs en Treasury Bond. TheTreasury er navnet på Finansministeriet i Washington)
 Med salget af en sådan obligation låner den amerikanske stat 1 mio $ og betaler 7 5/8 % i rente til ejeren. Obligationen
 er underskrevet af finansministeren, som garanterer for, at pengene betales tilbage. Obligationerne handles frit på Borsen.
 Når kursen falder på dem, er det det samme som at renten (obligationsrenten) stiger. Renten var ret høj i forhold til i dag.
 Derfor vil den stige i kurs ved faldende inflation, og når andre renter i samfundet falder.
 Statsgældsproblematikken
 Statsgældens størrelse har givet politisk genlyd i Kongressen de senere år, idet Republikanerne under præsident Obama menter, den er alt for stor, og at det har været Obama-regeringens "løse politik" med hensyn til de offentlige udgifters størrelse, der er skyld i det. Demokraterne skød tilbage og siger, det er fordi, Republikanerne ikke vil være med til at betale de fornødne skatter til at afholde den amerikanske forbundsstats udgifter for.
 Efter at præsident Trump kom igennem med sine skattelettelser, er denne problematik vendt om, så det nu er Demokraterne, der kritiserer den republikanske præsident for finanspolitisk uansvarlighed, idet der tegner sig et underskud på de offentlige finanser på 1000 mia $ i 2020.
 Under Barack Obama (2009 - 17, Demokrat) har det været et tilbagevendende problem at få vedtaget de årlige finanslove, når Republikanerne havde flertal i både Senatet og Repræsentanternes Hus. De ville ikke gå med til yderligere låneoptagelse, og man var i perioder tæt på at måtte lukke ned for unionsregeringen, fordi man manglede penge til løn og de føderale programmer.
 Kilde: OMB.
 Statsgældens størrelse har været et tegn på alt, hvad der går galt i "Washington": Tænk hvis et privatmenneske skyldte over 100 pct af sin årlige indtægt væk - uden udsigt til at kunne betale tilbage?! Sådan vil en såkaldt fiskalkonservativ økonom tænke. Der går på dette punkt "ideologi i økonomien", idet en såkaldt keynesiansk økonom siger, at man ikke kan sammenligne en husholdnings eller virksomheds økonomi med statens økonomi. Den sidste kan gå i underskud i lange


text:
perioder uden, at staten behøver at gå fallit.
 USA har også haft et stort betalingsbalanceunderskud. Det vil sige, at importen igennem en del år har været betydelig større end eksporten. Det gælder samlet set, og specielt over for bestemte lande, f.eks. over for Kina, jvf nedenfor. Det er bl.a. blevet finansieret ved, at kineserne har købt amerikanske statsobligationer, altså de gældsbeviser, som det amerikanske finansministerium udsteder for at dække statens underskud med (se billede ovenover).
 Der er altså to underskud, vi skal holde styr på her:
 Der er et underskud på statens budget, som vil sige, at udgifterne til f.eks. forsvaret, FBI, Medicare og MedicAid mv. er højere end de skatteindtægter, man får ind.
 Den udenrigsøkonomiske balance
 Og så er der underskuddet i samhandelen med udlandet (betalingsbalanceunderskuddet). Det første underskud finansieres igennem udstedelse af de omtalte statsobligationer. Betalingsbalanceunderskuddet kan finansieres på mange forskellige måder. Én metode er nævnt (kinesiske køb af amerikanske obligationer. I de senere år også køb af f.eks. ejendomme og virksomheder i USA).
 Andre metoder kan være, at de amerikanske virksomheder låner penge i udlandet. Det kan ske helt automatisk i de store amerikanske multinationale virksomheder, der har filialer i mange lande og blot kan overføre penge internt imellem afdelingerne, eller lade det ske igennem filialernes handel med hinanden og med "modervirksomheden" i USA.
 Det har ikke været et virkelig alvorligt problem for USA at finansiere underskud. Man skal også tænke på, at den amerikanske valuta, dollaren, hidtil har været Verdens dominerende valuta. Det er altså en slags "verdenspenge". Populært sagt kan USA altså også trykke dollars til dækning af sine underskud, men det kan påføre omgivelserne - og USA selv - problemer i form af stigende priser og altså også evt en forringelse af dollarens værdi på længere sigt.
 Der er altså både en statsgæld og en udlandsgæld. De årlige underskud hober sig sammen. Der er sammenhæng imellem statsgælden og udlandsgælden. Når en kineser eller tysker køber en amerikansk statsobligation, er han eller hun med til at finansiere statsgælden direkte, men også udlandsgælden. For USA er det en fordel, at gælden er i amerikanske $, en valuta, man selv udsteder. Det betyder, at ved en eventuel devaluering af dollar bliver gælden ikke større (som det vil være tilfældet for de fleste andre lande med statsgæld, der devaluerer).
 Betalingsbalance og valutapolitik
 Valutapolitik består i at påvirke konkurrenceevne og prisniveauer i en økonomi via valutakursændringer.
 Konkurrenceevne er evnen til at kunne eksportere og til at kunne konkurrere med importvarer. Der skelnes normalt mellem priskonkurrenceevne, hvor man forsøger at konkurrere ved hjælp af lave priser, og strukturel konkurrenceevne, hvor man konkurrerer via kvalitet, teknologi i produkterne og infrastruktur og institutioner i samfundet.
 1 Omfatter især renter og udbytter. 2 Omfatter bl.a. overførsler og ulandshjælp.
 Betalingsbalancen viser USA's økonomiske transaktioner med udlandet, dvs indtægter fra salg af varer og tjenester igennem eksporten og tilsvarende udgifter fra køb af varer og tjenester igennem importen. I de senere år er USA's eksport af tjenester steget pænt, fordi landet her har en god


text:
strukturel konkurrenceevne (f.eks. IT software og -service, transportfirmaer, hotel- og resaurationskæder, fiansiel virksomhed (banker) m.m). Strukturel konkurrenceevne er den konkurrenceevne, der hænger sammen med, at man har god infrastruktur, højtudviklet teknologi og kvalitet (i modsætning til pris- eller omkostningskonkurrenceevne, hvor det gælder om at være prisbillig, fordi man primært konkurrerer på priserne på varerne). .
 Hertil kommer formueindkomst, som viser indtægter af f.eks. filialer af amerikanske virksomheder i udlandet og amerikanske investeringer i udenlandske værdipapirer (aktier og obligationer). Betalingsbalancen består både af de løbende poster, som er vist ovenover, og af kapitalposterne. De sidste udligner overskud/underskud på de løbende poster ved at der enten bygges et kapitaloverskud over for udlandet (man har mere til gode i forhold til udlandet), eller en gæld (hvis de løbende poster har givet underskud igennem en periode).
 I en del år har der været tendens til betydelige underskud på de løbende poster. De årlige underskud ophobes som en større og større gæld. Det har gjort USA til en skyldnernation i forhold til udlandet (større gæld end tilgodehavender i forhold til udlandet).
 Hvis man devaluerer valutaen, bliver det billigere målt i udlandets penge at sælge i udlandet. Hvis valutaen stiger i værdi (revalueres) bliver det dyrere at sælge i udlandet. USA's valuta svinger i forhold til andre store valutaer p.g.a. markedskræfterne på de globale valutamarkeder, hvor $ og andre valutaer handles, og når der skal veksles i forbindelse med turisme og virksomheders handel over landegrænser.
 Den amerikanske $ blev revalueret over for euro fra 2013-14 og frem. Det skyldtes styrkelse af amerikansk økonomi i forhold til den europæiske, hvad der bl.a. hang sammen med større vækst i USA og en højere rente i USA, som gjorde det attraktivt at investere i USA. Dermed blev der efterspørgsel efter $, og dollaren steg i værdi.
 Revaluering (Appreciering) af $/devaluering (depreciering) af kr:
 1$: 5 kr
 1$: 6 kr
 Pris Tesla 100.000$ på danske marked i $ 500.000kr
 Pris insulin-pakke 1000kr fra dansk prodcuent på amerikansk marked
 200$ 166,67$
 eller fortsat 200$ = stigende fotjeneste
 Note: Der ses bort fra skatter, evt told og transportudgifter m.m. Egentlig bruges udtrykkene appreciering/
 depreciering om markedsbestemt, glidende opskrivning/nedskrivning af valutaens værdi, og revaluering(
 devaluering om en bevidst ført valutapolitisk ændring af kurserne. (Trump om revaluering af $).
 En revaluering af dollar betyder, at f.eks. en Tesla el-bil bliver dyrere i Danmark. Det kan så blive sværere for amerikanerne at sælge på dette marked. Omvendt bliver det for danskerne billigere at sælge på det amerikanske marked.
 Hvis man f.eks. har solgt insulin for 1000 kr i USA fra en situation, hvor en $ = 5 kr og til en situation, hvor en $ = 6 kr, så har denne insulin altså før revalueringen af dollar/devaluering af danske kr kunnet sælges for 200$ på det amerikanske marked. Efter valutakursændringen til 6 kr for en dollar, kan de 200$ omveksles til 1200 kr i Danmark. Insulinproducenten kan altså få en større fortjeneste, eller producenten kan vælge at sætte prisen ned for at få en større


text:
markedsandel.
 Det kan eventuelt føles generende for USA, at (pris)konkurrenceevnen falder ved en revaluering af $. Men amerikanerne kan også vælge at se det som en styrke (hvis man kan bære det, dvs hvis den strukturelle konkurrenceevne er stærk nok). Det betyder jo, at man kan købe billigere importvarer fra udlandet. Og det kan være med til at befæste amerikansk magt i Verden, at man bidrager til økonomisk konjunkturopgang (stigende produktion) i andre lande, ved at man efterspørger mere fra dem, ikke mindst kan det give good-will blandt allierede lande, og det kan hjælpe med til at finde nye venner i Verden. Det kan på den måde være et svaghedstegn, at man, som kandidat Trump gjorde, begynder at tordne imod kineserne for at være valutamanipulatorer (- og specielt, hvis det ikke er korrekt).
 Kampen om den økonomiske politik efter finanskrisen
 Figuren ovenover viser, hvordan arbejdsløsheden stiger, når der er krise (venstre side). Den viser så, hvad kampen om den økonomiske politik i USA efter finanskrisen (2008 - ) drejede sig om.
 Højrefløjen (republikanere) ville sætte skatterne ned. Det kan have to virkninger: 1. en finanspolitisk virkning og: 2 en incitamentøkonomisk virkning (f.eks. via topskattenedsættelse at få de dygtige og foretagsomme til at producere mere). Den ekspansive finanspolitiske virkninger går ud på, at forbrugernes disponible indkomster stiger, når skatten sættes ned. Så forventes de at forbruge mere. Virksomhederne producerer mere og ansætter flere. Arbejdsløsheden falder.
 "Venstrefløjen" (socialliberale/moderat konservative fløj), f.eks. præsident Barack Obama, førte ekspansiv finanspolitik igennem en udvidelse af de offentlige (forbundsregeringens) udgifter til infrastruktur (bygning af skoler, investeringer i vedvarende energi og miljø og renovering af veje og broer, etc). USA gennemførte i 2009 via lov i unionsparlamentet Kongressen den såkaldte Recovery and Reinvestment Act (Lov om genrejsning og investering), som betød en udpumpning af offentlige investeringer og udgifter på omkring 787 mia$. Det var en ganske effektivt virkende stimulerende finanspolitik, der blev lavet igennem denne lov.
 Federal Reserve (Nationalbanken) har ført ekspansiv pengepolitik ved at sætte renten ned og ved at pumpe penge ud i økonomien igennem opkøb af obligationer. Igennem en længere periode købte banken for 40 mia$ obligationer hver måned..
 Det stoppede man med nogenlunde samtidig med, at Trumsps skattelettelser blev vedtaget, og den amerikanske centralbank gik nu ind og modvirkede Trumps ekspansive finanspolitik igennem pengepolitisk stramning, dvs forhøjelse af renten.
 Det førte til voldsom kritik fra præsidentens side. Han havde præsidentvalget 2020 i kikkerten og var bange for, at de pengepolitiske stramninger ville kvaæle den amerikanske konjunkturopgang. I 2019 begyndte The Federal Reserve at sætte renten ned igen, delvist som modsvar over for ECB's pengepolitiske lempelser, der svækkede euroen over for dollar og dermed svækkede amerikansk erhvervslivs konkurrenceevne i forhold til Europa.
 Præsident Trump var meget opmærksom på interessekonflikten i de valutamæssige forskydninger mellem euro og dollar.
 USA og konkurrenterne
 USA's stilling som Verdens største og mest dominerende økonomi bliver mere og mere "truet" af de "nye økonomier", især Kina. Kina har en langt større befolkning (ca 1400 mio over for 320 mio).
 Figur 8:


text:
BNP i trillion US$ målt i købekraftsparitet 1990 - 2018 i USA og Kina
 Befolkningsstørrelse er vigtig, men ikke alt. USA's økonomi er stadig på enkelte felter teknologisk mere avanceret og med en højere produktivitet (produktion pr arbejder pr tidsenhed). Derfor er BNP pr indbygger væsentlig højere i USA end i Kina.
 Men der er godt gang i væksten i Kina - også selv om der i de seneste år har været tendenser til at tidligere tiders vækstrater på 8-10 pct årligt er ved at blive historie. Men det er kun naturligt, idet en stor del af Kinas vækst hang sammen med, at man kunne efterligne teknologi og produktionsmetoder i de højtudviklede økonomier. Efterhånden som Kina selv er ved at blive en højtudviklet økonomi, svinder hastigheden i disse "efterligningsmuligheder", og Kina må i stigende grad bruge egen teknologi i sin videre udvikling.
 Forholdet til Kina spiller en enorm rolle i amerikansk politik. USA føler undertiden sin status som supermagt truet. I 2016 kunne Donald Trump føre effektiv valgkamp på sloganet "Make America Great again". Trump påstod som sagt ovenfor, at Kina manipulerede med valutakursen $/yuan for på den måde at skaffe sig fordele over for USA.
 Trump påstod også, at millionvis af amerikanske arbejderes jobs var forsvundet til Kina igennem outsourcing (overførsel af produktion til udlandet). Det sidste var en påstand, der ikke var helt uden hold i virkeligheden. Men der anføres ofte det modargument, at hvis landet, der outsourcer, udbygger med jobs på andre mere højteknologiske områder, kan outsourcingen være til fordel.
 Figur 8: USA's handelsbalance over for Mexico og Kina. Pct af USA's BNP
 Kilde: The Economist 30.9.2016.
 Som det fremgår af figuren ovenover voksede USA's handelsunderskud over for især Kina dramatisk efter årtusindeskiftet. Kina blev medlem af Verdenshandelsorganisationen WTO (World Trade Organisation) i 2001. Det førte til nedsættelse af toldsatserne for kinesiske varer til de rige landes (USA, Vesteuropa og Japan) markeder. Og kinesiske virksomheder var hurtige til at udnytte mulighederne. Fra 1991 til 2013 udviklede Kinas andel af den samlede verdenseksport af industrivarer sig fra 2 pct til omkring 20 pct. Fra 1999 til 2011 mistede USA netto 6 mio jobs i industrien (ifølge samme kilde som figur 7).
 Ifølge nyliberale økonomer skulle det ikke være et problem, fordi der bare opstår jobs andre steder, når markederne er frie. Man skal blot sikre sig, at arbejdsmarkedet er fleksibelt og uden hæmmende reguleringer for virksomhederne. Det viste sig imidlertid, at jobskiftene ikke skete i fornødent omfang.
 Nogle af de gamle industriområder i USA i Midtvesten genvandt ikke i fuldt omfang jobbene. Og de, der kom i arbejde igen, kom det ofte i lavtbetalte "Mcjobs" og WalMartjobs. Samtidig var fagforeningsorganiseringen drønet ned i pct. Så der var ikke faglige organisationer, der kunne beskytte de udsatte arbejdstagere.
 Figur 9: Arbejdsmarkedsdeltagelse for amerikanske mænd med forskellige uddannelsesbaggrunde
 Her efter samme kilde som foregående figur.
 Mange mænd kom ikke tilbage på arbejdsmarkedet igen, eller de kom slet ikke ud i job efter endt skolegang. Økonomien havde fået svært ved at skaffe


text:
jobs til de uuddannede, og konsekvensen blev, at de ofte gik tabt for arbejdsmarkedet. Samtidig førte den lavere efterspørgsel efter arbejdere til stagnerende lønninger igennem en lang periode.
 Det førte til utilfredshed, som Trump kunne udnytte.
 Trump glemte dog at påpege, at mange amerikanske virksomheder var involveret i globale værdikæder, hvor flødeskummet har tendens til at ende i USA. USA har blot ikke i tilstrækkelig grad evnet at udbrede fordelene ved globaliseringen til den brede befolkning i tilstrækkelig grad. Indkomst- og formuefordelingen er blevet mere ulige.
 America First under Trump
 Den nyvalgte præsident Trump (2016 - ) lagde an til en mere nationalistisk økonomisk politik. Ved FN's generalforsamling i september 2019 holdt Trump en tale, hvor han understregede, at for ham at se var den ideologiske deling globalt præget af patriotisme over for globalisme. Han står for det patriotiske, America First. Og det fængede hos en betydelig del af de amerikanske vælgere, som så USA presset fra immigration fra Latinamerika og fra samhandelen med asiatiske lande, hvor man fra amerikansk side følte, at der blev "snydt på vægten" . Kina havde fået økonomiske fordele igennem statsunderstøttelse af statsejede virksomheder og via manipulation med valutakursen. Derfor skal USA svare igen med forhøjelse af toldsatser og modsvar på valutakursen.
 Trumps politik indebar samtidig angreb på de multilaterale samarbejdsorganisationer, der på amerikansk foranledning var bygget op efter II. Verdenskrig. Dvs WTO (Verdenshandelsorganisationen), IMF (den internationale valutafond), G7, G20, etc. De skulle bruges, når det kunne gøres som led i USA's nu mere nationalistiske (og protektionistiske) økonomiske politik. Og hvis det ikke kunne gøres, skulle de erstattes af mere bilaterale (tosidede) aftaler mellem USA og 1 af de andre lande enkeltvis. Det ville give større muligheder for USA til at udnytte sit hegemoni (førerskab).
 I de første år efter finanskrisen har den amerikanske økonomi klaret sig bedre end den europæiske. Den har større vækst. Arbejdsløsheden er da også lavere end i EU. I EU har man ført besparelsespolitik og forsøgt at klare krisen på den måde. I modsætning hertil førte USA en stimulerende finanspolitik med vedtagelsen af en stimulanspakke på op imod 800 mia$ i starten af præsident Obamas første valgperiode (2009), jvf tekstboksen ovenfor.
 Den har formentlig været medvirkende til at stimulere økonomien, så væksten i USA er blevet højere end i Europa. På den anden side er det et erkendt problem, at lønningerne for middelklassen og arbejderklassen har været stagnerende siden midten af 1980'erne.
 AMERIKANSK ØKONOMIS OG SAMFUNDS TRADITIONELT SVAGE PUNKTER
 Svært at få velhavere og rige virksomheder til at betale skat
 Svag produktivitetsudvikling (produktion pr arbejder pr time burde stige mere)
 Stagnerende lønninger for den gennemsnitlige arbejder
 En ulige indkomst- og formuefordeling
 Et uddannelsessystem, der er stærkt, men tyndt, i toppen (”Ivy League”) og svagt i bunden
 Problemer med ujævn udvikling i stærke regioner og svage regioner
 Utilstrækkelig og dårligt vedligeholdt infrastruktur
 En offentlig sektor, der lider af utilstrækkelig skattefinansiering
 Trumps politik kan ses som en reaktion på USA's gradvise tab af sin hegemone dominans i Verden. Det er især Kina,


text:
USA er kommet til at stå i skyggen af på nogle teknologiske nøgleområder.
 Kina er omkring 2020 i færd med at hale hastigt ind på USA og opnå teknologisk ligestilling - eller i visse tilfælde ligefrem dominans - inden for en række teknologiske nøgle områder, eks. Femte Generations mobilnet, El-biler, Solenergi og Kunstig intelligens.
 Ganske vist har USA kunnet opnå en vis position på el-bilmarkedet med mærket Tesla. Men det er et relativt lille bilmærke, og Tesla har især gjort sig gældende i det mindre luksusbilsegment. Når det gælder udvikling af el-biler til et massebilmarked, har Kina - og måske også Japan og Vesteuropa - fat i en lang ende.
 Kina formulerede i 2015 en strategi for teknologiudvikling under navnet Made in China 2025. I dette udviklingsprogram vil man - med teknologi- og forskningsstøtte - udvikle kinesisk teknologi inden for en række nøglesektorer.
 Fra amerikansk side har man under Trump set dette som et aggressivt tiltag, der har medvirket til at udløse Trumps handelskrig imod Kina, hvor man forsøger at genoprette amerikansk produktion igennem indførelse af toldsatser på kinesiske varer.
 Regional udvikling i USA
 USA er et stort land, både geografisk og befolkningsmæssigt (ca 325 mio). Derfor kan den økonomiske udvikling være meget forskellig rundt om i landet.
 I de senere år har man set, at de økonomisk fremgangsrige områder af landet er i dele af Syden (North Carolina, Texas, Florida, Arizona m.fl.) og Vestkysten (Californien med Silicon Valleys IT-industri og Seattle området i Nordvest).
 Omvendt kan de såkaldte Rust Belt (Rustbælte) stater i Midtvesten og det østlige USA være i tilbagegang. "Rustbæltet" er de gamle industristater, der tidligere var den industrielle grundstamme i landets økonomi. Her var en stærkere fagforeningsmobilisering, og det var en af årsagerne til tilbagegangen, der startede i 1980'erne, idet den amerikanske kapital flygtede fra området med højere lønninger og faglige traditioner, til Syden, hvor man kunne producere billigere, fordi arbejdskraften var aflønnet lavere, og reguleringer og lovregler ikke føltes så strammende. Eller man flygtede til udlandet, f.eks. de nye industrizoner, der blev etableret i Kinas kystregioner efter, at Deng Hsiao Ping- reformerne satte gang i Kinas industrialisering fra starten af 1980'erne.
 Det er efterhånden kun omkring 10 pct af de amerikanske lønmodtagere, der er organiseret i fagforeninger. Det er karakteristisk, at kampen for 15$ i timen i minimumsløn, "en løn til at leve af", foregår via medieoffensiver, demonstrationer foran virksomhedernes hovedkvarterer og den politiske proces i Washington og byråd og delstatsparlamenter, snarere end ved indgåelse af overenskomst med arbejdsgiverne.
 Der var dog mange forsøg på at udvikle rustbæltet. Ofte var opskriften "nyliberal" (nedsæt skatterne, gør den offentlige sektor mindre, og dereguler økonomien). Den republikanske guvernør John Kasich, der forsøgte sig som kandidat til præsidentvalget i 2016, prøvede f.eks. i sine to perioder som guvernør i staten med en blanding skattelettelser og erhvervspolitiske lempelser for virksomhederne at sætte gang i Ohios økonomi. Der var fremgang. Arbejdsløsheden faldt, - som de i øvrigt gjorde i USA som helhed i præsident Obamas præsidentperiode. Men der er stærkt delte


text:
meninger om, hvorvidt det skyldtes guvernørens tiltag, eller det var den almindelige fremgang i den nationale økonomi, der gjorde det. Indkomstskatter og ejendomsskatten lettedes, hvad der gavnede de mere velstående, men samtidig øgedes vareafgifterne (sales taxes), så resultatet var meget magert for de lavere indtægter. Disse blev til gengældt paradoksalt nok tilgodeset af den forhadte Obama Care (Præsident Obamas sundhedsreform), der ellers var meget forhadt blandt mange amerikanere, idet det lykkedes for Ohio at få i hundredetusindevis af borgere sundhedsdækket, hvad der medførte, at mia af $ af føderale penge flød til staten i medicintilskud og hjælp til sygebehandling.
 I Obamas første præsidentperiode havde den føderale regering (unionsregeringen i Washington) yderligere reddet det meste af den amerikanske bilindustri via føderale lånegarantier. Den var ellers bragt på knæ af finanskrisen og manglende omstillingsevne m.h.t. fornyelse af produktsortimentet. Det føderale låneprogram var forhadt blandt republikanerne, men Ohio kom til at nyde godt af det, da en del af statens rustbælteindustri består af halvfabrikataleverancer til bilindustrien.
 Blandt de mest konkurrencedygtige i Verden - men uden fair fordeling
 På trods af al snakken om spøgelsesbyer i Midtvesten, hvor industrier har stemt med fødderne og flyttet produktion til Mexico og Kina, skal man ikke være blind for, at USA samtidig har nogle af de stærkeste spydspidser i den globale teknologi- og erhvervsudvikling. Det gælder f.eks. IT og dele af den amerikanske serviceøkonomi.
 I Californien i USA opstod en stor del af IT-industrien i og omkring Silicon Valley, hvor ledende universiteter som Stanford o.a. lå tæt på det innovative miljø i området syd for San Francisco (Silicon Valley). Hertil krævedes så blot risikovillig kapital (Venture Capital). Så havde man den nyttige trekant af viden, innovationslyst og risikovillig investeringskapital, som førte til dannelsen af voksende IT-virksomheder, der kunne forny det amerikanske erhvervsliv og stille det stærkt i den internationale konkurrence. Men hvordan er det gået til, at det samtidig - og ikke mindst i kombination med globaliseringen - har ført til stigende uligheder i indkomst og formuer i det amerikanske samfund? Det kræver en lidt længere redegørelse.
 I Palo Alto ligger Stanford University, som hører til eliten af amerikanske universiteter. Med sine godt 11.000 ansatte er det et kraftcenter for vidensudvikling, forskning og undervisning. Fra dette universitet er mange veluddannede folk gået ud og startet iværksættervirksomheder. En forudsætning har været relativ nem adgang til finansiering. Det har den såkaldteventure capital branche bidraget med.
 Det er kun for virksomheder "gone public", dvs børsnoterede virksomheder, at man kan få en præcis angivelse af værdien (valuation), idet valuation (værdisættelse) blot er markedsværdi (aktiers nominelle værdi * kurs på aktierne). En virksomhed kan også være helt privatejet - uden salg af aktierne på en offentlig børs. Og så kan det være svært at kende værdien af virksomheden.
 Kilde: The Economist 24.7.15. Ordforklaring: Private: Virksomhed, der ikke er børsnoteret (public), men privatejet. Bn$: Milliarder $.
 "To Amerikaer", som har meget svært ved at forstå hinandens kultur og syn på verden, hænger sammen med ulige regional og lokal udvikling.
 De hjemløse og underbetalte


text:
hænger ud i downtown San Francisco og ser de airconditionerede busser, som er betalt af de rige virksomheder i "Dalen", køre ud med IT-ansatte til de glitrende high-tech virksomheder i Silicon Valley. Der er verdener til forskel med hensyn til lønninger og personalegode - og muligheder for selv at blive selvstændig og realisere den amerikanske drøm.
 Man kan derfor sige, at det klinger hult, når Donald Trump gjorde sit slogen til "Make America Great Again". USA er allerede stort på det økonomiske område, men det er det selektivt. Og man kan sige, at landet har udviklet velfærdsordningerne alt for lidt i forhold til at skabe social balance i samfundet.
 Økonomisk ulighed og den amerikanske drøm
 Et af de helt stor samtaleemner i økonomiske tidsskrifter de senere år har været Thomas Pikettys bog Capital in the 21st Century. Den har vakt opsigt, både på grund af den store dataindsamling, den bygger på, og på grund af de tendenser, Piketty mener at kunne se for verdensøkonomien, og herunder ikke mindst USA’s økonomi.
 Piketty underviste ved det amerikanske MIT i midten af 1990′erne, men vendte tilbage til Europa efter få år, bl.a. fordi den økonomiske teori, han mødte på MIT, forekom ham “gold og formålsløs”. . “Noget mærkeligt skete. Jeg blev pludselig klar over, at jeg intet vidste om Verdens økonomiske problemer”.
 Det er en vinkel på økonomien, mange danske økonomer kunne blive inspireret af.
 Piketty har arbejdet sammen med den amerikanske økonom Emmanuel Saez om udviklingen i indkomstfordeling.
 Figur 10 : Udvikling i indkomstfordelingen i USA. Den rigeste 10 pct’s andel af de samlede indkomster
 Kilde: Piketty xls’er.
 Der er allerede peget på mange af årsagerne til denne udvikling (jvf ovenfor). En del af forklaringen kan også ligge i, at mindstelønningerne ikke er fulgt med.
 Lov om mindsteløn
 I USA har man en føderalt fastlagt mindsteløn. Det er typisk for lande med lav organisationsgrad (medlemskab af faglige organisationer) på arbejdsmarkedet. I Danmark, hvor mange er organiseret, har arbejdsmarkedets parter forhandlet mindstesatser.
 Figur 11: Udviklingen i organisationsprocenten på arbejdsmarkedet i OECD-området og nogle OECD-lande
 Kilde: OECD.org ("union density").
 Mindstelønnen var i 2016 på 7,25 $ i timen, hvad de fleste er enige om er temmelig lavt. Mange på mindsteløn er nødt til at have to jobs eller få madkuponer for at kunne klare sig. Det er uværdigt, og der har været mange forsøg på at hæve mindstelønnen, men det møder hver gang modstand fra konservative lovgivere i Kongressen. Angiveligt med den begrundelse, at arbejdsgiverne ikke har råd til det.
 Det har ført til, at mange lavtlønnede, f.eks. i fast food branchen og Wal Mart kædens supermarkeder har taget sagen i egen hånd og kæmpet for en løn til at leve af på 15 $ i timen. Det er symptomatisk, at man vælger denne metode frem for traditionel faglig organisering og mobilisering. Det er der nok nogle, der gør, men med risiko for fyring og forfølgelse for faglig aktivitet.
 Figur 12: Udviklingen i den føderale mindsteløn
 Kilde: Pew Research. Den grå kurve er den


text:
nominelle mindsteløn, den gullige kurve er mindstelønnen beregnet over tid i inflationstilpassede $. Mindstelønnen toppede på et tidspunkt, hvor fagbevægelsen stadig stod nogenlunde stærkt i USA.
 Den føderale mindsteløn ligger betydeligt under adskillige europæiske landes niveau. Tyskland: 8,5 euro pr time. Frankrig: 9,67 europr time. For slet ikke at tale om Danmark, hvor "mindstelønnen" i overensstemmelse med den danske model fastlægges ved overenskomsterne mellem arbejdsmarkedets parter (Dansk Industri og fagforeninger, der organiserer arbejdere i industrien) til pt ca 112,- kr pr time, en aftalt løn, der så følges også på andre overenskomstområder.
 Hvad blev der af "drømmen"?: The Great Gatsby og Gatsbykurven
 Det er sjældent, at en roman når en så stor berømmelse, at den kommer til at give navn til en samfundsvidenskabelig teori eller påstand. Det er sket med den amerikanske forfatter F. Scott Fitzgeralds roman The Great Gatsby. Dens tema er den amerikanske drøm og hvordan den realiseres i 1920’ernes USA i skikkelse af hovedpersonen Jay Gatsby.
 Den beskriver livsstilen hos de ekstremt rige mennesker i 1920’ernes fineste forstæder på Long Island uden for New York. Romanen har fået en betydelig renæssance de senere år, hvad der måske hænger sammen med, at den ulighed, man havde i det amerikanske samfund i 1920’erne, er kommet tilbage på omtrent samme niveau i starten af det 21. århundrede.
 Påstanden går under navnet “The Gatsby Curve” og er udformet af den canadiske økonom Miles Corak:
 Figur 13: The Gatsby Curve
 Figur 14 : Gini-koefficienten i USA 2015
 Kilde: Worldbank.org. Gini-indekset fremkommer ved at dividere det lyserøde områder over Lorenz-kurven med hele området (både det lyserøde og det lyseblå) under 45-graderlinjen. X-aksen viser 10.-dele af det totale antal indkomstmodtagere. Y-aksen, hvad tiendedelen får i andel af samlet indkomst. Økonomisk ulighed stadig på rekordniveau, ifølge OECD.
 Hvad virker: Reaganomics (Trumponomics) eller Clintonomics?
 Det økonomiske opgør mellem Donald Trump og Hillary Clinton er blevet set som et ekko af en strid om økonomi, som fandt sted for nogle årtier siden, i 1980’erne under præsident Ronald Reagan og i 1990’erne under præsident Bill Clinton:
 Bill Clinton ville øge "middelklassens" købekraft i stedet for at give skattelettelser til de rige. Det ville for ham at se stimulere økonomien mere. Nogle skatter skulle stige, men det offentlige forbrug skulle også stige og samlet ville der blive tilført købekraft til økonomien.
 Skema 1: Ronald Reagan imod Bill Clinton
 Vigtig økonomisk lovgivning:
 1986 Skatte Reform lov (nedsættelse af skattesatser)
 1993 Lov til formindskelse af statens budgetunderskud
 Virkninger på offentligt budget:
 1.4oo mia (miiliarder) $ underskud
 63 mia $ overskud
 Gennemsnitlig årlig vækst I BNP:
 Gennemsnitlig månedlig vækst I antallet af jobs:
 Kilde: The Guardian October 3rd 2016.
 Reagan, ville give store skattelettelser til dem med høje indkomster med påstand om, at de ville tjene sig ind igen, fordi der ville blive sat så meget mere økonomisk aktivitet i gang ved det, at skatteindtægterne ville komme igen igennem en stigning i BNP. Og når de velhavende blev meget rigere, ville alle blive noget rigere igennem en trickle-down effekt ("nedrislingsvirkning"). Det ville


text:
"risle ned" fra de rige, når økonomien går frem, så de fattige også fik glæde af det. Hvis man ser BNP som en stor rund kage, hvor de fattige og de rige har hver deres del, så vil de fattige få mere, når kagen vokser, og de bevarer deres andel. Spørgsmålet er imidlertid, om de bevarer samme relative andel?
 Reagan-økonomer brugte blandt andet den såkaldte Lafferkurve til at forklare sammenhængen mellem lavere skat og igangsættende virkninger på økonomien.
 Den republikanske plan i 2016
 MÅL: Genskabe væksten i økonomien og derved skaffe 25 mio nye jobs, ved at:
 1 reducere skatter og gøre skattesystemet simplere
 2 reformere USA’s handelspolitik (bl.a. handelsaftaler som NAFTA (med Canada og Mexico))
 3 reducere reguleringsmæssige byrder
 4 afslutte krigen imod det amerikanske energiforsyningssystem
 5 investere i nationens infrastruktur
 6 bringe mere valgfrihed ind i uddannelsessystemet, så hvert barn får en god uddannelse
 7 sikre de ydre grænser og få stoppet ulovlig indvandring
 8 genopbygge militæret og sørge for god omsorg for krigsveteranerne
 9 etablere lov og orden i vore lokalsamfund, som kæmper mod kriminalitet, narko og vold
 10 afslutte Obamacare og erstatte det med et sundhedssystem, hvor det bliver lettere for amerikanerne at oprette individuelle sundhedsopsparingskonti (med skattefradrag), så markedskræfterne og frie valg får maksimalt spillerum. (VP-kandidat Mike Pence ved vælgermøde 2016)
 I dag ser man en slags nyreaganisme i Trumps økonomiske politik, som han bl.a. fremlagde i en tale i Den økonomiske Klub i New York:
 Hvis vi sænker vores skatter, fjerner ødelæggende reguleringer, slipper den kæmpemæssige skat af amerikansk energi løs, og vi forhandler handelsaftaler, som sætter Amerika først, så er der ingen grænse for det antal jobs, vi kan skabe, og den mængde rigdom vi kan slippe løs. (Trump i New Yorks Økonomiske Klub 15. sep 2016. Kan findes på Youtube).
 Han foreslår konkret, at selskabsskatten (skat på virksomhedernes overskud) skal sænkes fra 35 pct til 15 pct. Og de overskud, amerikanske virksomheder har stående i udlandet, kan de repatriere (sende tilbage) til USA med en skattebetaling på kun 10 pct (det kan lyde som lidt af en foræring og er det sådan set også. På den anden side kan det få de enorme profitter i 2,5 - 3 trillion$ klassen, som US virksomheder har stående i udlandet, hjem. Og det er vel det, der er Trumps pointe?) .
 7 skatteinddelinger i indkomstskatten (10%, 15, 25, 28, 33, 35, 39,6% ved indkomst ud over 415.000$ årligt) skal efter Trumps plan samles i 3 (12, 25 og 33 pct i den føderale skatteskala). Marginalskatten skal derved sænkes, hvorved indkomstskatterne samlet set sættes betydeligt ned. De allerlaveste indkomster skal helt slippe for at betale skat. Trump mener, han er generøs i skattelettelser til de fattige, men økonomer, der har regnet på virkningerne af skatteforslagene mener, at det bliver et overflødighedshorn af et tag-selv-bord til de rige.
 Figur 15: Progressiv indkomstskat (som i USA's føderale indkomstskattesystem) er en slags "Robin Hood" princip
 Note: Når det gælder indkomstskat, kan der være forskellige principper af de ovenstående i


text:
forskellige intervaller. Der er typisk et bundfradrag for indkomstskat. Den progressive skats højeste trin (topskat) sætter i USA ind ved en relativt høj indkomst (over 400.000$).
 Det er altså en slags Robin Hood-princip, der er indbygget i skattelovgivningen.
 Til gengæld kan moms og punktafgifter være degressive i deres faktiske virkninger, da de hviler forholdsvis tungere på lave indkomster. Trumps forslag mindsker progressiviteten i den højere ende, men forlænger det skattefri bundinterval, så der også bliver skattelettelser til de lavere indkomster.
 Trumpkampagnen hævder, at de foreslåede skattelettelser ikke vil føre til stigende ulighed, som påstået af Demokraterne, men til 2000 mia$ nye investeringer og en forøgelse på knap 10 pct i de gennemsnitlige lønninger, hvad der forventes at ske via en forøgelse i den økonomiske vækst i BNP.
 Clinton ville lukke skattesmuthuller for de store virksomheder og bruge flere penge på infrastrukturinvesteringer og jobprogrammer, som ville få økonomien til at gå frem, idet almindelige forbrugere får flere penge mellem hænderne, og det vil få stimulerende virkninger på økonomien, når det breder sig som ringe i vandet ("Keynes-effekt").
 Kilde: Kongressens Budgetkontor (CBO) 2015. Anm: Tabellen viser lave estimater og høje estimater af multiplikatoer ved øgede offentlige udgifter (Fiscal Multipliers = "Finansmultiplikatorer"):
 Oversat oppefra og ned:
 Køb af varer og tj. af forbundregeringen. (Dvs en mia$ mere til dette fører til stigning på 0,5 - 2,5 mia i BNP)
 Bloktilskud til stat og lokale myndigheder til infrastruktur
 Bloktilskud til stat og lokale myndigheder til andre formål
 Overførsler/transfereringer (f.eks. sociale ydelser) til individer (0,4 - 2,1 mia stigning i BNP)
 Engangsbetalinger til pensionister
 Lavere skatter til middelindkomster og højere indkomster Demokraternes keynesianske økonomiske politik. Blandt amerikanske økonomer har man været optaget af de keynesianske multiplikatorvirkninger (offentllige udgifter, der spreder sig og stimulerer BNP). Tabellen viser skøn over størrelsen af multiplikatorvirkninger af finanspakken i 2009 Recovery Act på over 700 mia$.
 Clinton kaldte i den første præsidentdebat før valget i 2016 Trumps økonomiske politik for "trumped-up trickle down" ("oppumpet nedrisling"), idet hun mente, at det var vildt overdrevent, at skattenedsættelsespolitikken ville få de dynamiske effekter, som Trumplejren påstår. Udsagnsordet "trump up" betyder en svigefuld måde at pumpe noget kunstigt op på.
 Når skattenedsættelserne ikke ifølge Demokraternes økonomer får de forventede dynamiske virkninger på økonomien, vil de i stedet resultere i en dramatisk forværring af USA's statsgæld (det, staten skylder, fordi der igennem mange år har været underskud på statens saldo), der i forvejen ligger oppe omkring 100 pct af BNP.
 Når man ser på skema 1 ovenover, må man sige, at begge de to tidligere præsidenter tilsyneladende har haft en heldig hånd. Den økonomiske vækst pr år er af en størrelse, man kun kan drømme om i dag. At væksten tilsyneladende var højere under Clinton end under Reagan, kan vanskeligt bruges som bevis for, at Clintons politik var "bedre" end Reagans.
 Der er nemlig mange baggrundsfaktorer, der kan have spillet ind. Sluthalvfemserne var en dynamisk økonomisk periode, bl.a. p.g.a. den såkaldte dot.com bølge i amerikanske erhvervsliv, hvor nye internetvirksomheder voksede frem i stort tal. Nogle


text:
af dem, f.eks. Amazon, blev kæmpestore multinationale koncerner. Der var samtidig pæn vækst i verdensøkonomien, bl.a. p.g.a. stærke kinesiske væksttal. I 2016 er den kinesiske vækst begyndt at løje noget af.
 Det er ofte teknologiske innovationer, investeringer i nye anlæg og start af nye virksomheder, der kan sætte gang i en økonomi. Og det var kommet uanset, om præsidenten havde rød eller blå farve.
 Keynesiansk orienterede økonomer har sagt, at de relativt fine væksttal under Reagans 2. periode i virkeligheden hang sammen med offentlig stimulans af økonomien (altså keynesianske virkemidler, hvor man kommer ud af lavkonjunktur ved at sætte mere gang i offentlige udgifter eller give skattelettelser, så forbruget stiger). Keynesianske økonomer afviser den føromtalte Lafferkurve effekt, idet de siger, at det ikke er særlig godt dokumenteret i empiri (virkelighed), at der skulle være de virkninger, og hvis de skulle være der, vil det i høj grad afhænge af konjunkturerne (økonomiens op- og nedgange) og de forventninger, disse giver til virksomheder og investorer. Hvis man er i lavkonjunkturer og BNP stagnerer, vil man ikke øge investeringerne i nye anlæg, - selv med faldende topskat.
 Lavere marginalskat kan få den virkning, at arbejdstagere heller vil "tilkøbe" sig mere fritid, når den disponible indkomst (indkomsten efter skat) stiger. Dermed bliver de påståede dynamiske virkninger ikke til så meget.
 Den utilsigtet "keynesianske politik" under Ronald Reagan skete i form af stærkt forøgede forsvarsbevillinger. Det førte til skabelse af masser af nye jobs i forsvarsrelaterede virksomheder, men førte samtidig til en kraftig forøgelse i statens budgetunderskud (udgifter større end indtægter på de offentlige finanser), og dermed også til en stigning i den amerikanske statsgæld.
 Figur 16: Udviklingen i realt BNP (BNP renset for inflation) per indbygger og den historiske trend
 Kilde: Dshort.com.Der er tegnet en tendenslinje igennem vækstkurven, som viser, at væksten i perioder har været over denne, i perioder under. Perioderne under Reagan og Bill Clinton var, som det ses, dynamiske vækstperioder.. Siden finanskrisen har der været et betydeligt produktionstab (over 10 pct) i den amerikanske økonomi (vækstkurven under tendenslinjen)
 Figuren ovenover viser, at de store vækstperioder i USA's økonomi var 1960'erne, Reagan- og Clinton-perioderne - og i meget mere beskedent omfang Barack Obamas 2. præsidentperiode.
 Den officielt registrerede arbejdsløshed er faldet i 2. periode af Obamas indehavelse af embedet i Det hvide Hus. Men arbejdsløshedsfaldet hænger for en del sammen med, at mange har opgivet at finde jobs og har trukket sig fra arbejdsmarkedet. De tæller dermed ikke med i statistikken. Der er også sket en kraftig stigning i andelen af lønmodtagere, der er i deltidsbeskæftigelse eller beskæftiget i midlertidige jobs.
 Når det gælder pengepolitikken, har Donald Trump argumenteret kraftigt imod Federal Reserves lavrentepolitik, som han mener fører til økonomiske bobler (f.eks. overdrevent høje aktiekurser og spekulation i stigende boligpriser). Han mener, nationalbankchefen Janet Yellen har optrådt "politisk".
 I modsætning til ECB (den europæiske centralbank) skal The Fed inddrage beskæftigelsen, når den tilrettelægger pengepolitikken, og det har man gjort igennem en ekspansiv pengepolitik med lave renter og Pengeudpumpning på 40 mia $


text:
(ved køb af obligationer) igennem en længere periode. Det var et slags modtræk til, at forbundsregeringen ikke kunne lave så meget beskæftigelsesfremme igennem finanspolitikken, fordi den republikansk dominerede kongres ikke har gjort det muligt. Der er nok ingen tvivl om, at Trump vil udnævne en ny direktør, når Yellens periode udløber i 2018.
 En strammere pengepolitik vil falde godt i tråd med den Reagan-agtige ekspansive finanspolitik, Trump lægger op til, jvf ovenfor med et mål på 4 pct vækst i BNP.
 Figur 17: Tilbage til Ronald Reagan i 1980'erne. Virkninger af Reagonomics på USA's betalingsbalance,
 forbundregeringens budget, markedsrente af 10 pct statsobligation og det gennemsnitlige $-kurs indeks.
 Kilde: The Economist 17.11.16. Markedsrenten på statsobligationer dannes på Børsen hver dag,
 når der købes og sælges obligationer, og kursen derved ændres. Markedsrenten er vist til højre
 i figuren. Dollarkursens udvikling er vist i forhold til et indekstal 100.
 Udgangspunktet for Reagan var et noget højere inflations- og renteniveau end der var,
 da Trump tiltrådte. Trump gik via de sociale medier, da han fremlagde en version af sine planer efter
 Umiddelbart kunne man ønske verdensøkonomien et stort tillykke med trumponomics. Den truende stagnation kan måske overvindes, når den voldsomme efterspørgselsudvidelse (4 pct af det amerikanske BNP) begynder at slå igennem. Som Verdens største økonomi vil det få store spredningsvirkninger, når USA tager spenderebukserne på i et sådant omfang.
 Men tømmermændene vil efterhånden begynde at vise sig. Den amerikanske inflation vil vokse. Renten stiger (jvf figur 18), og det vil få dollarkursen til at gå op, når internationale investorer anbringer flere penge i USA i jagt på det højere afkast. Den højere dollarkurs svækker USAs konkurrenceevne (men øger andre landes eksport til USA).
 I modsætning til i starten af 1980'erne sker stimulansen af økonomien på et tidspunkt, hvor arbejdsløsheden er relativt lav i USA. Når man så samtidig vil lukke for indvandring ("Build that wall"!), vil det via stimulansen af økonomien gennem offentlige infrastrukturinvesteringer, øgede forsvarsudgifter og stigende disponible indkomster som følge af de lavere skatter føre til mangel på arbejdskraft. Virksomhederne begynder at headhunte arbejdere fra hinanden igennem tilbud om højere løn. Og det kan i en situation med et stramt arbejdsmarked sætte en løn-prisspiral i gang, som vil øge produktionsomkostningerne i USA og dermed underminere de amerikanske virksomheders konkurrenceevne.
 Situationen er anderledes end under Reagan. De store, globaliserede amerikanske virksomheder har bygget komplicerede forsyningskæder op, som strækker sig ud over kloden, med produktion og distribution fordelt over mange lande. Hvis disse kæder ødelægges af Trumps handelsprotektionisme, vil det kunne skade konkurrenceevnen betydeligt.
 Libertarianeres og De Grønnes økonomiske planer
 Libertarianerne (Libertarian Party) opstillede Gary Johnson, tidligere guvernør i New Mexico, til præsidentvalget. Han lå pænt i meningsmålingerne i adskillige stater. Libertarianerne lover skattelettelser/- for nogle libertære kandidaters vedkommende afskaffelse af indkomstskatter og vareafgifter (sales taxes) på både føderalt og statsligt niveeau. Og man foreslår nedlæggelse af Centralbanken, The Federal Resverve.
 De Grønnes kandidat til præsidentvalget i 2016, Jill Stein, har fremlagt en økonomisk plan, der satser på en grøn omstilling af den amerikanske


text:
økonomi. Der skal skabes jobs ved at satse massivt på vedvarende energi. Desuden vil hun arbejde for større lighed i det amerikanske samfund. Mindstelønnen skal hæves til 15$ pr time, hvad der ligger på linje med græsrodsarbejderbevægelsen, der kæmper for en løn til at leve af.
 At have et job skal være en ret. Samlet set skal der laves et bærdygtigt samfund, der defineres således: "Arbejdsløsheden skal afskaffes. Det skal fattigdom også. Den overhængende klimakatastrofe skal afmonteres igennem opbygning af en grøn økonomi. Og samfundet skal gøres mere retfærdigt".
 De Grønne har mange støtter og vælgere, især i Californien og det vestlige USA. Og her er partiet også repræsenteret i lokale repræsentative forsamlinger. Men bl.a. på grund af valgmåden (flertalsvalg med first-past-the post i enkeltkredse), der favoriserer et to-partisystem, har man haft svært ved at slå igennem på nationalt plan. I 2000 kom den grønne kandidat Ralph Nader til faktisk at forhindre valg til præsident af den grønt sindede demokrat Al Gore, idet de Grønne med deres ca 2,7 pct af stemmerne kom til at vippe vægtskålen og give valgmandskollegiestemmer til Republikanernes George W. Bush, så han blev valgt i stedet for Al Gore. I 2016 skete det igen. Clinton fik flere stemmer end Trump, men tabte slaget om valgmændene!
 Bilag A Vælgergrupperinger, ideologier, politik m.v./ polls
 Spillet om politiktiltag og indtægter og udgifter på de amerikanske offentlige budgetter.
 Hvor meget af Trumps politik kan gennemføres på kort sigt?
 Links til valgkamp 2016: First presidential Debate. En analyse af debatten. Second Debate (DR med dk undertekst)
 Profiler af vælgerkorpset i enkeltstaterne (kan downloades som regneark)
 Latest Opinion Polls from The New York Times. Five Thirty Eight. Og fra Real Clear Politics.
 Vælgerundersøgelser fra Pew
 Links til økonomisk politik debat:
 Reaganomics versus Clintonomics
 Trumps fremlæggelse af sin økonomiske politik
 Trump "lewd comments" video. Clinton wikileaks W.S Speeches. Framing of slogans.
 Trumpismen som populisme
 Populisme er en –isme, hvor man tager udgangspunkt i "folkets" verdensbillede. Den populistiske politiker ser, at der er opstået en uoverensstemmelse mellem det etablerede poltiske systems syn på verden og "folkets" syn på den. Med kontrol over medierne ser man i dag endvidere en tendens til, at populisten kan forstærke og evt fordreje det folkelige verdensbillede.
 Politik kan derved blive præget af modsætninger mellem styret og folket. Det er ”os mod dem”. Ofte bliver enkeltsager, som optager befolkningen taget op. Populisten forsøger at knytte en forbindelse til befolkningen ved at forklare for dem, hvordan ”de er blevet trådt på” af de etablerede politikere (I USA: ”Washington”). Populære synspunkter, der trækkes frem, kan være: ”Skatterne”. ”Indvandringen”. Der kan blive pisket stemninger op. Man henviser til dolkestødslegender for at forklare egne fiaskoer, etc.
 Socioøkonomisk - politologisk baggrund og trumpismen som populisme
 Karakteristik af baggrund
 Trump og udviklingen
 1 De af globaliseringen forårsagede ændringer af de sociale klasser i USA: Et underproletariat, som vidensøkonomien ikke giver adgang til ordentlige jobs
 "Særtold på kinesiske varer". Kina skal tvinges til at standse ”valutamanipulation”, så de derved ikke kan sælge billigere i USA.
 2


text:
Klassemodsætninger, som det økonomiske og politiske system ikke har kunnet håndtere: Den stadig mere ulige indkomstfordeling.
 Formelt: Racerne lige: Reelt: Raceproblematik
 Den ekstremt lave mindsteløn. Den illegale immigration
 ”Deportation af illegale indvandrere”.
 3 Medieudviklingen: Hvor er de klassiske medier, der fungerede som ”vagthunde” for demokratiet (New York Times, Washington Post)?
 De nye ”giftige” medier" (toxic media), som har fremmet sammensværgelsesteorier og løgne om modstandere, er kommet til.
 4 Dæmonisering af modstandere
 Den tidligere redaktør for Breitbart.com Stephen Bannon, som i mange udtalelser har medvirket til dæmonisering af muslimer, blev udnævnt til toprådgiver for Donald Trump i Det hvide Hus.
 5 Skabelse af fjendebilleder gennem fake news
 Eks: Rush Limbaugh og hans radioprogram og hundredevis af imitatorer: Fra kedsommelig De-ringer-vi-spiller diskjockey til fortolkning og påvirkning af the callers' virkelighedsbillede gennem anvendelse af satirisk humor, hvor issues i det amerikanske samfund gøres til genstand for forsimplende stereotypiseringer og barokke fordrejninger, og der opfindes falske nyhedshistorier..
 Mener Trump, hvad han siger? Måske er det hele for sjov? Politik bliver omdannet til et reality show.
 Fox News med simplificerende og fordrejende journalistik Ifølge tidligere Florida guvernør Jeb Bush har medierne været med til at "skabe Trump": “He knows what he’s saying. He’s smart. He’s playing you guys like a fiddle, the press, by saying outrageous things and garnering attention,” (... spiller jer, pressen som en violin ved at sige vanvittige ting og derved få opmærksomhed").
 Sociale medier, hvor ”skandaler” kan gå viralt meget hurtigt, og der er lavthængende shitstorms
 ”Crooked Hillary”. Har ikke modsagt påstande om "Obama som muslim”. Sætter spørgsmålstegn ved, hvor Obama er født. Antyder, Clinton påvirket af drugs (doped) i præsidentdebat, og hele valget et svindelnummer (election rigged).
 En “ny” politisk retorik hos tilhængere om politiske modstandere: ”Lock her up”, ”udpegning of special prosecutor” (særanklager), - skønt FBI’s grundige undersøgelse af mailgate dokumenterede, at hun havde været ”skødesløs”, men ikke lavet noget kriminelt.
 Trump udnytter Twitter effektivt (over 12 mio followers).
 Trump recycler i egne TV-optrædender nye konservative mediers smædekampagner: ”build a wall”, ”ban all muslims”.
 6 Politologisk: Lammelse af det politiske system og udviklingen af dysfunktionelt demokrati: Flertalsvalg I enkeltmandskredse (winner takes all), som får flertal til at skifte uberegneligt i Kongressen. Politikere orienterer sig efter de kredse, de er valgt i.
 Det skaber ”myter” og dead-lock om nationale ”problemer”, der ikke er katastrofale problemer, men fremstilles sådan: The National Debt (USA’s gæld), Obamacare: Fastfrysning af politiske beslutningsprocesser i Washington. Fremme af særinteresser fra enkeltmandskredsene (Pork barrel Politics).
 ”Systemet er korrupt. Eliten i Washington arbejder imod jer”. Det er ”os mod dem”, ”folket imod de korrupte i Washington”.
 "Folket mod eliten populismen viser sig i store mass rallies, hvor en stor (for det meste hvid) arbejderklasse mobiliseres, f.eks. masseralliet i den nedkørte stålby Johonstown i Pennsylvania.
 For Hillary Clinton en mere "pædagogisk" opgave at forklare sin politik ved et rally.
 Det var "Pussygate"-videoen, der gjorde det af med Trump nogle uger før valget, idet den stødte ham så
 langt ned i meningsmålingerne at det var svært at komme op igen


text:
- med eller uden en Brexit-plus strategi? Clinton-kampagnen var effektiv m.h.t. at grave belastende materiale frem fra Trumps baggrund. Om der
 var tale om et effektivt "karaktermord" eller det blev gjort i en god sags tjeneste, fordi han var uegnet som
 præsident, diskuteres, og vil sikkert blive diskuteret fremover. Ifølge Trump selv var udtalelserne over 11 år
 gamle, og det var angiveligt "locker room snak" uden betydning!
 "I have a tremendous respect for women", erklærede han bagefter under TV-debatterne.
 Under alle omstændigheder var hans tag i en stor del af de marginaliserede i det amerikanske samfund ganske
 effektivt. Han vakte begejstring i en stor del af den amerikanske vælgerbefolkning, hvad der bl.a. fremgår af hans
 mass rallies. Men når han stødte kvindelige vælgere og store minoritetsgrupper fra sig, var det umuligt at vinde
 et amerikansk præsidentvalg. Populismen skulle have været bredere funderet, hvis han skulle vinde.
 Den amerikanske forfatning 1787 (Uddrag)
 Artikel 1: Den lovgivende magt, Kongressen
 Al lovgivende myndighed, der er givet i denne forfatning, skal overdrages til en Kongres for De Forenede Stater, bestående af et Senat og et Repræsentanternes Hus.
 1. Repræsentanternes Hus skal sammensættes af medlemmer, der vælges hvert andet år af folket i de enkelte stater. (...)
 3. Repræsentanterne og de direkte skatter skal fordeles mellem de stater, der optages i denne union, i forhold til deres indbyggertal, som består af antallet af frie individer, også omfattende dem, der er forpligtet til tjeneste i en vis årrække, men ikke omfattende indianere, der ikke er beskattede, samt tre femtedele af alle andre individer. ... Antallet af repræsentanter skal ikke overstige én for hver 30.000, men alle stater skal have mindst én repræsentant. (...)
 1. De Forenede Staters senat skal bestå af to senatorer fra hver stat, valgt af statens lovgivende forsamling for 6 år, og hver senator skal have én stemme (...).
 4. De Forenede Staters vicepræsident skal være formand for Senatet, men han skal ikke have stemmeret, med mindre der er stemmelighed. (...)
 2. Ethvert lovforslag, som er vedtaget af Repræsentanternes Hus og Senatet, skal, før det bliver lov, forelægges De Forenede Staters præsident; hvis han godkender det, skal han underskrive det, men hvis ikke skal han sende det tilbage til det hus, hvor det først er behandlet, sammen med sine indvendinger. (...) Hvis det efter fornyet behandling vedtages med to tredjedeles flertal, skal det sammen med præsidentens indvendinger sendes til det andet hus, hvor det ligeledes skal behandles igen, og hvis det også her vedtages med to tredjedeles flertal, bliver det lov. (...)
 Kongressen skal have myndighed til
 1. at pålægge og opkræve skatter, told og afgifter med det formål at betale De Forenede Staters gæld og sørge for deres fælles forsvar og almindelige velfærd; men alle toldsatser og afgifter skal være ens over hele De Forenede Stater.
 2. at låne penge på vegne af De Forenede Stater
 3. at regulere handelen med andre nationer og mellem staterne og med indianerstammerne (...)
 5. at slå mønt og at bestemme dens værdi (...)
 11. at


text:
erklære krig (...)
 Artikel 2. Den udøvende magt, præsidenten
 1. Den udøvende magt skal overdrages en præsident for Amerikas Forenede Stater. Han skal sidde i en periode af fire år og skal vælges sammen med en vicepræsident, der også sidder i fire år.
 2. Hver stat skal (...) udpege et antal valgmænd, svarende til det samlede antal af senatorer og repræsentanter, som staten er berettiget til i Kongressen. (...)
 5. Ingen der ikke er født som borger i De Forenede Stater, eller som var borger, da denne forfatning indførtes, kan vælges som præsident for De Forenede Stater. (...)
 1. Præsidenten skal være øverstkommanderende for De Forenede Staters hær og flåde og for folkevæbningen i de enkelte stater, når disse udskrives til tjeneste for De Forenede Stater. (...)
 2. Han skal have myndighed til, med Senatets godkendelse, at indgå traktater forudsat to tredjedel af senatorerne giver deres samtykke; og han skal, med Senatets godkendelse, udnævne ambassadører, andre ministre og konsuler, højesteretsdommere og andre embedspersoner, der ikke er nævnt her, men som oprettes ved lov. (...)
 Artikel 3. Den dømmende magt, højesteret
 Den dømmende magt i De Forenede Stater skal overdrages til én højesteret og til sådanne domstole af lavere rang, som Kongressen fra tid til anden kan oprette. (...)
 Den dømmende magt omfatter alle sager (...) under denne forfatning (...)
 Artikel 5. Tilføjelser til forfatningen
 Når to tredjedele af begge Huse anser det for nødvendigt, kan de foreslå forbedringer af denne forfatning (...) som i enhver henseende bliver en del af denne forfatning, når de er godkendt af tre fjerdedele af de enkelte stater. (...)
 risme/
 præsiden-
 tialisme
 Forhold præsident Kongres
 Politisk kommuni-
 Hvad virker: Trumponomics eller Clintonomics?
 Lovgivning - et eksempel
 Trumpisme:
 Danske partier på am. pol. skala
 Pol. kompas holdningstest
 Politico - aktuelle resultater og kommentarer
 American constitution (forfatning)
 Hvordan laver Kongressen love?


text:
Højesteret fastslår i en ny dom fra 3. november 2015, at en arbejdsgivers forsikringsselskab ikke aftaleretligt havde accepteret erstatningspligten og størrelsen af et erhvervsevnetab ved et beregne og udbetale et differencekrav vedrørende erhvervsevnetab.
 En medarbejder var involveret i et trafikulykke, som blev anerkendt som en arbejdsskade. Trafikulykken medførte en række fysiske gener for medarbejderen, men ulykken medførte også, at medarbejderen fik reaktiveret en række arbejdsrelaterede traumatiske oplevelser, som fandt sted i en periode, der lå flere år tilbage, hvor medarbejderen arbejdede som buschauffør.
 Disse traumatiserende oplevelser medførte sammen med trafikulykken, at medarbejderen udviklede en svær posttraumatisk stresstilstand, som betød, at medarbejderen efter trafikulykken var uarbejdsdygtig og fik tilkendt førtidspension.
 Arbejdsskadestyrelsen fastsatte medarbejderens samlede erhvervsevnetab til 90 % og fandt, at halvdelen var en følge af trafikuheldet (45 %), og halvdelen skyldtes de allerede eksisterende psykiske lidelser.
 Der var i den efterfølgende korrespondance mellem medarbejderens advokat og arbejdsgiverens forsikringsselskab uenighed om beregningen af differencekravet vedrørende erhvervsevnetabserstatning. Begge parter tog dog i deres opgørelser udgangspunkt i, at erhvervsevnetabet udgjorde 45 %, og arbejdsgiverens forsikringsselskab udbetalte differenceerstatning ud fra denne procentsats.
 Arbejdsskadestyrelsen ændrede erhvervsevnetabet
 Under den efterfølgende retssag blev Arbejdsskadestyrelsen anmodet om at foretage en fornyet vurdering af medarbejderens erhvervsevnetab, og erhvervsevnetabet blev herved nedsat til 15 %.
 Arbejdsgiveren gjorde derfor gældende, at der ikke ved udbetalingen af differencekravet var afgivet en bindende tilkendegivelse om, at arbejdsgiveren ville acceptere erstatningsansvaret eller størrelsen af erhvervsevnetabet på 45 %.
 Vestre Landsret: Bindende tilsagn
 Landsretten fandt, at forsikringsselskabet og dermed arbejdsgiveren med bindende virkning havde anerkendt et tab af erhvervsevne på 45 %. Det var uden betydning for Landsretten, at forsikringsselskabet ikke udtrykkeligt havde gjort brug af ordet 'tilsagn' eller lignende.
 Højesteret: Størrelsen af erhvervsevnetabet ikke udtrykkeligt anerkendt
 Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse - men med en ganske anden begrundelse.
 Højesteret fandt, at forsikringsselskabet ikke udtrykkeligt havde anerkendt størrelsen af det erhvervsevnetab, som var en følge af trafikulykken, og at forsikringsselskabet ikke var bundet af de mellemregninger og forudsætninger, som blev lagt til grund ved den oprindelige opgørelse af kravet på differenceerstatning.
 Selvom grundlaget for beregningen havde været et erhvervsevnetab på 45 %, så var dette ikke bindende under en efterfølgende tvist mellem parterne om yderligere erstatning.
 Derimod fandt Højesteret, at Arbejdsskadestyrelsen ikke på baggrund af de lægelige oplysninger i sagen havde haft grundlag for at ændre fastsættelsen af erhvervsevnetabet fra 45 % til 15 %, og derfor tilsidesatte Højesteret Arbejdsskadestyrelsens nedsættelse af erhvervsevnetabet.
 Højesterets afgørelse er konkret begrundet. Afgørelsen viser dog, at hvis der hersker tvivl om den endelige fastsættelse af et erhvervsevnetab, er det en god ide, hvis arbejdsgiver og dennes forsikringsselskab i forbindelse med behandlingen og udbetalingen af erstatningskrav tager forbehold for, at udbetalingerne ikke udgør en accept af erstatningsansvaret eller tabets størrelse.
 Dommen er endvidere interessant, idet Højesteret af egen drift vælger at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsens konkrete skøn vedrørende erhvervsevnetabet, fordi Højesteret ikke finder ændringen tilstrækkeligt underbygget.
 Læs hele Højesteretsdommen
 Højesterets afgørelsesdatabase sagsnr. 255/2014


text:
Skat.dk: Modregning - overskydende skat - skatterestance - børnebidrag - rette klageinstans
 23 Nov 2006 10:36
 13 Nov 2006 10:10
 2. afdeling, 563/2004
 Modregning, skat, børnebidrag, klage
 Sagen drejede sig om, hvorledes appellantens overskydende skat vedrørende indkomståret 2001 skulle modregnes i appellantens restancer.
 Appellanten gjorde under sagen gældende, at der ikke bestod nogen skatterestance vedrørende indkomståret 1996 dels som følge af, at denne allerede var blevet betalt via en tidligere foretaget modregning (der efterfølgende var blevet omgjort af SKAT) og dels, at 1996-restancen var forældet, idet appellanten ikke mente, at et i 1998 foretaget udlæg var forældelsesafbrydende. Herudover gjorde appellanten gældende, at der ikke eksisterede nogen gæld vedrørende pålagte børnebidrag, som kommunen havde udlagt på vegne appellanten.
 Appellanten gjorde videre gældende, at indstævnte som opkrævende myndighed var rette klageinstans vedrørende pålagte børnebidrag.
 Endelig gjorde appellanten gældende, at Højesteret kunne prøve diverse upåklagede skatteansættelser vedrørende tidligere indkomstår, og at Højesteret skulle prøve tidligere foretagne modregninger m.m.
 Højesteret fastslog i overensstemmelse med den af indstævnte nedlagte påstand, at der eksisterede en skatterestance vedrørende indkomståret 1996, der ikke var forældet qua det i 1998 foretagne udlæg.
 Højesteret fastslog videre i overensstemmelse med den af indstævnte nedlagte påstand, at 1996-restancen forlods skulle modregnes i appellantens overskydende skat vedrørende indkomståret 2001, hvorefter restbeløbet skulle afskrives på appellantens restance til kommunen vedrørende skyldige børnebidrag, gebyrer m.m.
 Sagen blev derfor i overensstemmelse, med den af appellanten nedlagte påstand hjemvist til fornyet behandling med henblik på, at der kunne ske modregning på den af indstævnte under sagen anførte måde.
 Af samme årsag blev appellanten pålagt at betale sagsomkostninger til indstævnte.
 SKAT, Skattecenter København (tidligere ToldSkat København)
 Wendler Pedersen, Poul Sørensen, Per Walsøe, Børge Dahl og Henrik Waaben.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 2. afdeling den 13. december 2004.
 Appellanten, A, har gentaget sin principale påstand og nedlagt subsidiær påstand om, at en mindre del af de anførte modregninger på 977 kr., 250 kr. og 1.324 kr. kendes uberettigede, mere subsidiært at sagen hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
 Indstævnte, SKAT, Skattecenter København, har påstået stadfæstelse.
 Under den foreliggende sag om berettigelsen af det offentliges modregning med krav vedrørende skatterestance og underholdsbidrag i As krav på overskydende skat kan der ikke ske prøvelse af de afgørelser, som ligger til grund for modkravene, men alene prøvelse af, om betingelserne for modregning er opfyldt, herunder om krav, der er bragt i modregning, efterfølgende er betalt eller forældet, og om der er modregnet med modkrav i rette rækkefølge.
 Det følger af kildeskattelovens § 62, stk. 3, at krav vedrørende restskat skal modregnes i krav på overskydende skat. Modregning med andre offentlige krav må stå tilbage herfor.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at der i juli 2002 var en ubetalt skattegæld vedrørende 1996 på 2.642 kr., og at kravet ikke var forældet, jf. § 5 i lov om fremgangsmåden ved inddrivelse af skatter og afgifter mv., jf. retsplejelovens § 527 og § 2, 2. pkt., i forældelsesloven af 1908.
 Hvad der herefter resterer af