text:
Skat.dk: Overdragelsestidspunkt - afskrivninger - goodwill - bindende aftale
 30 Oct 2006 09:42
 10 Oct 2006 10:26
 1. afdeling, 24/2005
 Bindende aftale, good-will, revisionsvirksomhed, hensigtserklæring, pressemeddelelse
 Sagen drejede sig om, hvorvidt appellanten var berettiget til at afskrive på goodwill i indkomståret 2000. Afgørende for spørgsmålet var, om der var indgået endelig og bindende aftale om appellantens køb af en revisionsvirksomhed i dette indkomstår eller først i 2001, da overdragelsesaftale blev underskrevet.
 Højesteret fandt under henvisning til to hensigtserklæringer samt en af samtlige partnere hos appellanten underskrevet pressemeddelelse om overdragelse af revisionsvirksomheden, at endelig og bindende aftale blev indgået inden udgangen af 2000.
 Ligningsvejledningen 2006-4 E.C.5.3.1
 Ligningsvejledningen 2006-4 E.I.1.2
 Ligningsvejledningen 2006-4 E.I.4.1.1.1
 Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Jytte Scharling, Niels Grubbe og Poul Dahl Jensen
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 6. afdeling den 17. december 2004.
 I pressemeddelelsen af I . november 2000 hedder det bl.a.:
 "H2 A/S overdrages til H1 A/S
 RV og LP, indehaverne i H2 A/S, har som led i virksomhedens generationsskifte overdraget virksomheden til H1 A/S, pr. 1/1 2001."
 Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af LP og supplerende forklaring af RV.
 LP har forklaret bl.a., at han har virket i 32 år som revisor, og at han sammen med RV var indehaver af H2 A/S. De to indehavere ejede hver 50 % af aktiekapitalen. I mødet den 13. oktober 2000 deltog JE, VH, RV og han selv. Der blev på mødet sat beløb på, og også hans fortsatte ansættelse kom på plads. Han fik senere at vide, at der den 25. oktober havde været afholdt et nyt møde, hvor der igen blev udarbejdet en hensigtserklæring. Han deltog ikke selv i dette møde, men RV fortalte ham, at han nu kunne betragte handlen som endelig. Denne samtale med RV må have fundet sted den 27. oktober 2000, da der denne dag blev afholdt et møde med personalet, hvor fusionen blev bekendtgjort. Han var af den bestemte opfattelse, at handlen i det hele var på plads inden udgangen af oktober måned 2000. Også den 13. oktober var han for så vidt overbevist om, at handlen var på plads, dog med den modifikation, at RVs kompagniskab endnu ikke var færdigforhandlet.
 Dokumentet af 13. oktober 2000 indeholder efter sin ordlyd en aftale mellem H2 A/S og H1 A/S om, at H2 A/S med virkning fra den 1. januar 2001 overdrager revisionsfirmaet til H1 for en pris på 3 mio. kr. I aftalen anføres, hvad overdragelsen omfatter, hvorledes købesummen berigtiges samt hovedvilkårene i øvrigt for handlen, herunder at RV optages som partner på lige vilkår med de øvrige partnere i H1. Det fremgår af dokumentet, at det er underskrevet under forudsætning af, at der senest den 31. oktober 2000 opnås tilfredsstillende vilkår for RVs optagelse som partner. Højesteret finder, at der herved - uanset at dokumentet betegnes som en hensigtserklæring - blev indgået en overdragelsesaftale alene betinget af enighed om vilkårene for RVs optagelse som partner.
 Ved dokumentet af 25. oktober 2000 blev der indgået nærmere


text:
aftale om vilkårene for RVs optagelse som partner i H1. Herved blev den nævnte betingelse opfyldt.
 Dokumenterne af 13. og 25. oktober 2000 var for H1 underskrevet af to partnere, der var bemyndigede til at forhandle på selskabets vegne. Alle ni partnere underskrev pressemeddelelsen af 1. november 2000, hvori det er anført, at indehaverne af H2 har overdraget virksomheden til H1, og de må anses for at have tiltrådt aftalerne i hvert fald på dette tidspunkt.
 På denne baggrund finder Højesteret det godtgjort, at en endelig og bindende aftale om overdragelse af revisionsvirksomheden blev indgået inden udgangen af 2000. Underskrivelsen af overdragelsesaftalen af 2. januar 2001, der i det væsentlige indeholder en sammenfatning og udfyldning af det, der allerede var aftalt, kan ikke føre til, at endelig aftale om overdragelsen først anses for indgået på dette senere tidspunkt.
 Højesteret tager herefter H1s påstand til følge som nedenfor bestemt.
 Ved afgørelsen om sagsomkostninger er der taget hensyn til den retsafgift, som H1 har betalt for landsret og Højesteret.
 Skatteministeriet skal anerkende, at der i indkomståret 2000 blev indgået en endelig og bindende aftale om H1 A/S' overtagelse af H2 A/S' virksomhed, og at H1 A/S med virkning for indkomståret 2000 er berettiget til at afskrive 392.800 kr. på overtaget goodwill.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 50.000 kr. til H1 A/S. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.

type: other


text:
Konkurskarantaene
 Har du spørgsmål om konkurskarantæne eller ønsker du repræsentation i en sag, så kontakt advokat Jacob Outzen, Ret&Råd Advokater København, på jao@ret-raad.dkeller ring direkte på 23 23 03 96.
 De seneste afgørelser:
 I de seneste år har højesteret og landsretterne fået lejlighed til at afprøve et par af skifterettens afgørelser, hvor vi på den baggrund kan konkludere, at det ikke er lige så nemt som tidligere at pålægge den tidligere ledelse konkurskarantæne.
 Lad os se på 4 af de seneste afgørelser:
 I sagen U.2018.3543.H var der ikke var tilstrækkelig grundlag for at pålægge konkurskarantæne.
 Ved vurderingen lagde Højesteret navnlig vægt på, at opbygningen af gæld til til det konkursramte selskab under de konkrete omstændigheder ikke i sig selv kunne karakteriseres som groft uforsvarlig, og at der efter en samlet vurdering ikke var grundlag for at betegne den manglende afregning af moms og A-skat som misbrug af reglerne. Optagelsen af ledelseslån var under de givne omstændigheder hverken i sig selv eller i kombination med kreditorernes tab tilstrækkeligt til at medføre konkurskarantæne, og Højesteret fandt, at driften af det konkursramte selskab ikke var fortsat længere end forsvarligt, om end kreditorernes tab på ca. 6,4 mio. kr. skulle indgå i den samlede vurdering
 Optagelsen af ledelseslån var under de givne omstændigheder hverken i sig selv eller i kombination med kreditorernes tab tilstrækkeligt til at medføre konkurskarantæne
 Det samme gjorde sig gældende i U.2018.2140
 I denne højesteretsafgørelse blev virksomheden drevet videre i en periode hvor det var åbenbart at der ikke var midler til at afregne A-skat og moms for et større beløb. Der var løbende bogført og indberettet korrekt moms til myndighederne og på trods af kurators indstilling om konkurskarantæne blev dette nægtet.
 Modsat i U.2019.230.V - I denne afgørelse fra Vestre Landsret blev selskabets direktør, der er efter landsrettens vurdering var indsat som en såkaldt ”stråmandsdirektør” idømt konkurskarantæne, idet det var helt åbenbart at direktøren ikke havde taget del i den daglige drift.
 Kan man pålægges konkurskarantæne i mere end 3 år?
 I en helt ny afgørelse fra Højesteret (sag 88/2018) afsagt onsdag d. 24 april 2019 var højesteret enig med landsretten i, at en person der havde haft virke som direktør i 5 forskellige selskaber kunne pålægges konkurskarantæne i 3 år for hvert enkelt selskab, hvilket betød at den tidligere direktør blev idømt samlet set 15 års konkurskarantæne.
 Sagen angik for landsretten og højesteret, om betingelserne i konkursloven for at pålægge en tidligere direktør i en række selskaber konkurskarantæne var opfyldt og i hvor lang tid, der i så fald skulle pålægges konkurskarantæne.
 Højesteret var enig med kurator i, at den tidligere direktør havde udøvet den reelle ledelse af otte selskaber, og at hans forretningsførelse i den forbindelse havde været groft uforsvarlig, hvilket gjorde ham uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed.
 Sagen omhandlede herefter om selskaberne var koncernforbundne og om at direktøren kunne pålægges konkurskarantæne for hvert selskab.
 Højesteret var af den opfattelse at der kunne pålægges direktøren konkurskarantæne for hvert enkelt af 5 selskaber idet der


text:
ikke var tale om ”en koncernforbundet virksomhed”.
 Højesteret udtalte, at udtrykket ”en koncernforbundet virksomhed” i mangel af holdepunkter for andet –må forstås i overensstemmelse med det selskabsretlige koncernbegreb, hvorefter en koncern består af et moderselskab og dets datterselskaber.
 Efter en samlet vurdering af sagens omstændigheder, herunder navnlig karakteren af forholdene, fandt Højesteret, at der altså ikke var grundlag for at fravige udgangspunkt i konkursloven om, at hver konkurskarantæne skulle fastsættes til 3 år. Direktøren blev derfor pålagt fem konkurskarantæner på hver 3 år, i alt 15 år, der løber i forlængelse af hinanden.
 Den samlede konkurskarantæne udløber dog i medfør af konkursloven senest 10 år fra Højesterets kendelse.
 Læse hele højesterets kendelse her


text:
| Højesteret afsiger 3 domme om ansættelsesbevisloven -
 nyheder Elmer Advokaterne Nyheder Usorteret Højesteret afsiger 3 domme om ansættelsesbevisloven Højesteret afsiger 3 domme om ansættelsesbevisloven Principperne fra 1997 dom genanvendes.
 Elmer & Partnere har for 3F ført sag i Højesteret om godtgørelsesniveauet efter ansættelsesbevisloven. I dommen tilkendes en ansat, der ikke havde modtaget noget ansættelsesbevis 10.000 kr. i godtgørelse. Højesteret lagde vægt på, at han på den ene side fik bragt klarhed over sine rettigheder ved hjælp af sin fagforening, men på den anden side havde været usikker vedrørende opsigelsesvarsel, overarbejdsbetaling og pensionsbidrag. Han havde bedt om et ansættelsesbevis, der ikke var udleveret, og var ikke den eneste i virksomheden, der ikke havde noget ansættelsesbevis. Derfor udmåltes godtgørelsen til 10.000 kr.
 Ved samme dom har Højesteret fastsat udmålingsprincipper for godtgørelser efter ansættelsesbevisloven Disse udmålingsprincipper må anses for at være retningsgivende for alle sager, der fremover afgøres af domstolene.
 Højesteret bruger præcis samme formuleringer, som Højesteret anvendte i 1997.
 Ansættelsesbevissager opdeles i bagatelsager med en godtgørelse op til 1.000 kr. efter ansættelsesbevislovens § 6, stk. 2. Herom indeholder dommen intet nyt i forhold til lovbestemmelsen.
 For øvrige sager opdeles de i tre kategorier:
 Den første kategori er de sager, hvor forholdet ikke har konkret betydning for lønmodtageren. I disse sager fastsætter Højesteret en maksimumgodtgørelse på 5.000 kr. I mangel af særlige holdepunkter for at gå op eller ned bør godtgørelsen fastsættes til 2.500 kr.
 Den anden kategori er de sager, hvor der er opstået tvist om ansættelsesforholdet eller konkret risiko herfor, som korrekt opfyldelse af oplysningspligten kunne have afværget. I disse sager sættes et loft på godtgørelserne på 10.000 kr., hvor der i mangel af særlige holdepunkter for at gå op eller ned bør fastsættes en godtgørelse på 7.500 kr.
 Den tredje kategori er de sager, hvor der foreligger skærpende omstændigheder. Her kan der udmåles godtgørelser, der dog ikke bør gå op over 25.000 kr., medmindre der foreligger særligt grove tilfælde.
 I præmisserne anfører Højesteret forskellige argumenter, der kan tale for højere eller lavere godtgørelser.
 Et af de momenter, der særligt fremhæves, er, at en godtgørelse efter omstændighederne ikke skal betales, såfremt arbejdsgiveren uden videre retter for sig, efter at forholdet er påtalt. Fra overenskomstområdet kendes ”nach-frist” regler, hvor arbejdsgiveren har 2 uger til at rette for sig, når en overtrædelse af ansættelsesbevisloven påtales. Højesteret ønsker, at der ved fastsættelsen af godtgørelsesniveauet skeles hertil. Om det i sidste ende betyder indførelsen af en egentlig nach-frist-regel for sager uden for overenskomstområdet, må vise sig.
 Højesteret afsagde samtidig to andre domme vedrørende samme lov.
 I den ene fik en advokatfuldmægtig en godtgørelse på 15.000 kr. Ansættelsesbeviset indeholdt væsentlige mangler, der bl.a. havde medført, at den ansatte uberettiget selv måtte betale meget store beløb til kurser, som arbejdsgiveren lovgivningsmæssigt var forpligtet til at betale. Herudover havde den ansatte flere gange rykket for et ansættelsesbevis. Højesteret bemærkede, at der var tale om et særegent ansættelsesforhold, der nærmest havde karakter af et samarbejde mellem erhvervsdrivende.
 I den anden sag tog Højesteret stilling til fleksjobberes krav på


text:
overenskomstmæssige forhold. Foranlediget heraf var der også mangler ved ansættelsesbeviset. Det udmålte Højesteret til en godtgørelse på 4.000 kr.
 Det er overraskende, at Højesteret på trods af en mellemliggende lovændring vender tilbage til udgangspunktet fra 1997. Ved den mellemliggende lov var forventningen, at godtgørelser skulle udmåles i uger.
 Generelt fremstår godtgørelsesniveauet som sænket i forhold til 1997 dommen. På den anden side viser den konkrete 3F sag, at der ikke skal særlig meget til for at komme op på 10.000 kr., og spørgsmålet er derfor, om der i realiteten er sket nogen væsentlig ændring af godtgørelsesniveauet i forhold til 1997 dommen.
 Det vil være nødvendigt at følge udviklingen af retspraksis i den kommende periode for at konkludere herom.
 Advokat Jacob Goldschmidt, som førte sagen for 3F, holder gå-hjem-møde tirsdag den 21. december 2010 kl. 15.00 – se separat nyhedsmail herom.


text:
Skat.dk: Skattearrangement tilsidesat - ekstraordinær genoptagelse - reaktionsfrist
 27 Jun 2012 08:06
 17 Apr 2012 13:05
 Retten i Århus, BS 5-821/2007
 Skattearrangement, genoptagelse, reaktionsfrist
 Skattearrangement tilsidesat, idet retten under angivelse af en række faktuelle omstændigheder fandt, at der ikke har været en sådan realitet forbundet med selskabets låneoptagelse og investering, at dispositionerne kan tillægges betydning i skattemæssig henseende.
 Skatteministeriets selvstændige påstand om ændring af sagsøgerens skatteansættelse for et senere indkomstår ikke taget til følge, idet fristen efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, ikke var overholdt.
 Den juridiske vejledning 2012-1 A.A.8.2.3.4
 Den juridiske vejledning 2012-1 C.B.2.10.3
 Dot Buchtrup, Tina van Steen og Hanne Fløe
 Denne sag, der er anlagt den 13. april 2007, vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en låneoptagelse og efterfølgende køb og salg af investeringsbeviser i indkomståret 2002 med henblik på at sikre fremførsel af et skattemæssigt underskud, som ellers ville forældes, skal anerkendes i skattemæssig henseende. Herudover vedrører sagen spørgsmålet om, hvorvidt der er adgang til under denne retssag at genoptage sagsøgerens skatteansættelse for indkomståret 2004 i henhold til bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, sammenholdt med § 27, stk. 2.
 Sagsøgeren, H1 A/S har påstået, at sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at alle indtægter og udgifter samt gevinster og tab vedrørende H1 A/Ss lånefinansierede køb og salg af investeringsbeviser i investeringsforeningen G1 tillægges skattemæssig virkning for H1 A/Ss skatteansættelser for indkomstårene 2002 og 2003 som selvangivet.
 Skatteministeriet har nedlagt selvstændig påstand om, at H1 A/S skal anerkende, at salget af 39 af de i sagen omhandlede investeringsbeviser i 2004 ikke udløser et fradragsberettiget tab, og at sagen som følge heraf hjemvises til fornyet ansættelse af H1 A/Ss skattepligtige indkomst i 2004.
 H1 A/S har påstået frifindelse i forhold til den af Skatteministeriet nedlagte selvstændige påstand.
 Den 14. december 2006 afsagde Landsskatteretten følgende kendelse vedrørende indkomstårene 2002 og 2003:
 Sagen vedrører, at køb og salg af investeringsbeviser ikke er tillagt skattemæssig betydning.
 Skatteforvaltningen har ikke godkendt indtægter og udgifter samt gevinster og tab i forbindelse med køb og salg af investeringsbeviser. Den skattepligtige indkomst er nedsat med 8.437.775 kr.
 Landsskatteretten stadfæster skatteforvaltningens ansættelse.
 Skatteforvaltningen har ikke godkendt indtægter og udgifter samt gevinster og tab i forbindelse med køb og salg af investeringsbeviser. Den skattepligtige indkomst er forhøjet med 9.182 kr.
 H1 A/S (herefter kaldet Selskabet) er en del af H1-koncernen, der designer og udvikler brillestel i et tæt samarbejde med eksterne brillefabrikker i Europa og Asien.
 Selskabet optog den 4. december 2002 et lån på 8.900.000 kr. i F1 Bank.
 Af Loan Agreement mellem F1 Bank og Selskabet fremgår:
 DKK 8.900.000,-
 Any duration from one month minimum up to 12 months, Rollover.
 3. Drowdown:
 The Loan will be granted to the Borrower on December 4, 2002 be crediting the amount of the Loan to account number 82434 in the books of the Lender.
 4. Facility Period:
 From December 4, 2002 to February 3, 2004.
 5. Maturity Date:
 The Loan must be in any case fully repaid before February 3, 2004.
 Fixed at the beginning of each


text:
rollover period and based on Libor plus a margin of 1% computed on the basis of the exact number of days and year of 360 days.
 7. Interest Amounts:
 Interest amounts are capitalised, or payable to the Lender at the end of each rollover period, free of any taxes or charges, present or future.
 To finance investments in securities previously agreed by our Bank, it being understood that they may only be purehased through our Bank and shall be deposited with our Bank.
 Pledge over the securities to be acquired by the Borrower and registered on the related banc account of the Borrower in the books of the Lender.
 At maturity of the ban facility.
 An early repayment, whether in whole or in part, may be accepted by the Bank, either at each interest maturity data without an indemnity, or during an interest period with an indemnity. Such indemnity will be due if the interbank rate on the early repayment date for the remainder of the period is lower than the rate fixed for the current interest period. In such case, the indemnity will amount to the difference between these two rates calculated on the outstanding amount of the credit facility for the remainder of the period and actualized based on the interbank rate prevailing on the early repayment due date.
 Amounts repaid cannot be redrawn.
 Af erklæringen vedhæftet låneaftalen fremgår følgende:
 In the case of an increase in capital of whatever nature, the securities subscribed by way of the rights issuing from the pledged securities shall themselves be burdened by the present pledging. Should we decide to sell these subscription rights or if lacking instructions received in due time such rights should be automatically sold by the Bank then the product issuing from such realization shall be deducted from our debt towards the Bank or deposited on a pledged account, except in the case of reinvestment ad defined thereunder.
 The securities issuing from a conversion or exchange shall automatically be substituted to the pledged securities, the same happening to securities which may be purchased or subscribed as a reinvestment of the funds issuing the sale, transfer or reimbursement of the pledged securities, without such substitution enfalling any novation whatsoever to the rights resulting for the Bank from the present deed.
 For all purposes and in application of the present pledge, it has been agreed that:
 the Bank is hereby authorized to record all registered securities in its name in the issuer's Register; the Bank may in our name and for our account provide all other negotiable instruments with a regular endorsement stating that the said instruments have been pledged as surety.
 all fungible securities shall be considered as being deposited on a special account, our account being hereby declared as being a special account opened to that effect.
 Failing due payment of the sums owed to the Bank, you shall be authorized to proceed to the realization of the pledge.
 In the same way all sums issuing or to


text:
issue from all and any sale or transfer operation of the pledged securities shall be pledged. You are hereby authorized to carry out compensation, to the due amount, between these sums and the sums owed to the Bank.
 You may not assign any of your rights or obligations under the Loan
 Agreement without prior written consent. We shall be free, however, to assign our rights and obligations under the Loan Agreement without requiring your consent and we shall be free also to disclose to a potential assignee or to any person who may otherwise enter into contractual relations with us in relation to the Loan Agreement such information about you as we consider appropriate. The Loan Agreement shall be binding upon and ensure to our respective benefit and to the benefit of our respective successors and, in our case only, assigns.
 Selskabet erhvervede den 9. december 2002 for låneprovenuet i alt 845 stk. investeringsbeviser til kurs 10.546,45, svarende til 8.911.750 kr. i G1, som er en certifikatudstedende, udloddende investeringsforening. F1 Bank beregnede sig et gebyr på 89.117,50 kr. minus 867 kr. (afrunding), således at transaktionsbeløbet udgjorde i alt 9.000.000 kr.
 Den 20. december 2002 blev 806 stk. investeringsbeviser tilbagesolgt til den udstedende investeringsforening til kurs 10.552,09, svarende til 8.504.985 kr. Beholdningen af investeringsbeviser udgjorde herefter 39 stk.
 I indkomståret 2002 blev der regnskabsmæssigt opgjort et realiseret tab på 79.632 kr. inkl. handelsomkostninger vedrørende de solgte investeringsbeviser, og et urealiseret tab på 24.995 kr. vedrørende de resterende 39 stk. investeringsbeviser. I tabene indgår handelsomkostninger ved købet af investeringsbeviserne med i alt 88.249,75 kr. (handelsomkostninger i henhold til købstransaktionsnote 89.117,50 kr. minus 867,75 kr. som følge af nedrunding af transaktionsbeløb til hele antal tusinde). Den regnskabsmæssige værdi af de resterende 39 stk. investeringsbeviser pr. 31. december 2002 udgjorde 390.388 kr.
 Det regnskabsmæssige tab på i alt 104.627 kr. er tilbageført ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst har Selskabet tillagt salgssummen på 8.504.985 kr. med henvisning til, at salget sker til den udstedende investeringsforening.
 Selskabets skattepligtige indkomst før fremførsel af tidligere års underskud for 2002 udgør i alt 12.179.159 kr. Herved udnyttes Selskabets uudnyttede skattemæssige underskud for indkomståret 1997 på 6.571.255 kr. og Selskabets uudnyttede skattemæssige underskud for indkomståret 1998 på 5.613.693 kr. De skattemæssige uudnyttede underskud for indkomstårene 1997 og 1998 kan senest komme til fradrag i henholdsvis indkomståret 2002 og 2003, idet underskud fra før indkomståret 2002 forældes efter 5 år, jf. ligningslovens § 15.
 Den skattemæssige saldoværdi pr. 31. december 2002 på de resterende 39 stk. investeringsbeviser udgør ifølge Selskabet herefter 9.000,000 kr. svarende til den samlede anskaffelsessum for 845 stk. investeringsbeviser.
 De resterende investeringsbeviser har Selskabet stadigvæk i behold ultimo 2003, og den regnskabsmæssige værdi udgør den 31. december 2003 i alt 390.895 kr., jf. Selskabets regnskab.
 I indkomståret 2002 har Selskabet fratrukket udgifter i forbindelse med låneoptagelse (kommission) på i alt 77.875 kr. samt renteudgifter på i alt 10.785 kr.
 I indkomståret 2003 har Selskabet udgiftsført renter vedrørende lånet på 16.202 kr.,


text:
og indtægtsført dividende/udbytte fra investeringsforeningen på 7.020 kr.
 Alle indtægter og udgifter samt gevinster og tab vedrørende lånefinansieret køb og salg af investeringsbeviser i G1 tillægges ikke skattemæssig virkning. Afgørelsen er foretaget med henvisning til Landsskatterettens kendelse af 3. juni 2003 (SKM2003.293.LSR). Den skattepligtige indkomst er i indkomstårene 2002 og 2003 henholdsvis nedsat med 8.437.775 kr. og forhøjet med 9.182 kr.
 Ved beskatning af salgssummen af investeringsbeviserne i indkomståret 2002 har Selskabet henholdt sig til ligningslovens § 16 B, stk. 1, idet det heraf fremgår, at en aktionær eller andelshaver, der afstår aktier, handelsbeviser og lignende værdipapirer, herunder konvertible obligationer, samt tegningsret til sådanne værdipapirer til det selskab, der har udstedt de pågældende værdipapirer, skal medregne afståelsessummen i den skattepligtige almindelige indkomst.
 Ligeledes fremgår det af Ligningsvejledningen 2003, afsnit S.G.20.3.2, at den skattemæssige anskaffelsessum for de resterende investeringsbeviser udgør anskaffelsessummen for samtlige købte investeringsbeviser, såfremt fortjenesten eller tabet ved et senere salg af de beholdne investeringsbeviser skal opgøres efter gennemsnitsmetoden.
 Selskabsbeskatningen finder imidlertid ikke, at der har været en sådan økonomisk realitet forbundet med klagerens låneoptagelse og investering, at disse kan tillægges betydning i skattemæssig henseende. Realiteten i dispositionerne har været at få udnyttet uudnyttede underskud, inden de blev forældet, gennem beskatning af salgssummen i nærværende indkomstår og gennem fradrag for den samlede anskaffelsessum i det indkomstår, hvor Selskabet sælger de resterende investeringsbeviser.
 Ved afgørelsen har Selskabsbeskatningen lagt vægt på, at det af låneaftalen indgået den 4. december 2002 med F1 Bank af punkt 8 fremgår, at provenuet skal anvendes til investering i værdipapirer, som kun kan købes gennem banken, og som skal deponeres i banken. Videre fremgår det af punkt 9, at værdipapirerne pantsættes af banken. På den baggrund anses låneoptagelsen og købet og salget af investeringsbeviserne for et samlet forløb, hvor Selskabet ikke har haft reel råderet over låneprovenuet eller investeringsbeviserne.
 Ligeledes er der henset til investeringsforeningens portefølje, som udgøres af korte danske statsobligationer. Der er således tale om lav-risiko investeringer, og Selskabet har således ikke kunnet forvente en kursstigning til dækning af de afholdte omkostninger inden for den korte investeringsperiode. Der har omvendt været en forholdsvis lille risiko for tab på investeringen, hvorfor Selskabet på forhånd med stor sandsynlighed har kunnet fastlægge omkostningsniveauet ved lånet og købet og ved salget af investeringsbeviserne, svarende til de i forbindelse med transaktionerne afholdte omkostninger samt renteudgifter.
 Det driftsøkonomiske underskud i forbindelse med salget af 806 stk. investeringsbeviser kan ifølge de indsendte oplysninger opgøres til følgende:
 Salg af investeringsbeviser (806 stk. x kurs 10.552,09)
 8.504.984 kr.
 Dividende fra investeringsforeningen (806/845 x 21.450)
 20.460 kr.
 Køb af investeringsbeviser (806 stk. x kurs 10.546,45)
 8.500.438 kr.
 Handelsomkostninger (806/845 x 88.249,75)
 84.177 kr.
 Kommission ved låneoptagelsen (806/845 x 77.875)
 74.281 kr.
 Renter (806/845 x 10.785)
 10.287 kr.
 Underskud i forbindelse med investeringen
 -143.739 kr.
 Det driftsøkonomiske aspekt i investeringen anses derfor ikke for at have haft afgørende betydning for Selskabets investering.
 Der henvises til Landsskatterettens kendelse af 3. juni 2003 (SKM2003.293.LSR), hvor låneoptagelse og samtidig aftale om køb af investeringsbeviser blev tilsidesat. Landsskatteretten lagde


text:
vægt på, at der var tale om et samlet forløb, hvor der ikke havde været reel ret til at disponere over låneprovenu eller investeringsbeviser, men hvor dispositionerne var led i en på forhånd planlagt række af dispositioner, der alene havde til formål at opnå skattemæssigt fradrag. Ligeledes blev der lagt vægt på, at klageren ikke havde en risiko for tab udover det på forhånd - aftalte og indbetalte - beløb.
 Selskabets repræsentant har påstået godkendelse af de selvangivne beløb.
 Repræsentanten har henvist til, at papirgangene er overholdt, hvilket heller ikke er anfægtet af skatteforvaltningen.
 Repræsentanten har til skatteforvaltningens argumenter anført, at hvis lån er til køb af værdipapirer, og navnlig hvis der er tale om betydelige beløb, har han aldrig været ude for,
 at banken udleverer pengene til lånerens fri disposition
 at banken ikke kræver sikkerhed (typisk i de pågældende obligationer, aktier olign.), og
 at banken ikke formidler købet (tjener gebyr).
 De gamle investeringspakker (Skattereformen 1987) blev godkendt, hvis der var købt statsgældsbeviser for låneprovenuet i modsætning til situationerne, hvor provenuet stod på en konto i banken.
 Det er korrekt, at F1 Bank er bankforbindelse for investeringsforeningen "G1", og banken vil selvfølgelig anbefale investeringsbeviser i de foreninger, som de "kender". Danske Bank anbefaler jo også altid en eller anden pulje i Bank Invest. Banken har dog også finansieret køb af investeringsbeviser, der havde andre bankforbindelser.
 Argumentet om, at korte danske statsobligationer ikke kan anerkendes på grund af for lav risiko, er selvfølgelig indlysende urigtigt.
 Man har i visse sager om egentlig virksomhed forsøgt sig med driftsøkonomiske betragtninger, men virkeligheden har sørget for, at man måtte indse vildsporet.
 I relation til SKM2003.293.LSR har repræsentanten anført, at denne afgørelse intet har med nærværende sag at gøre alene af den grund, at man ikke kan aflevere 3 mio. kr. og kreere et rentefradrag, uden at papirgangene er korrekte. Det lukkede arrangement i SKM2003.293.LSR findes ikke her, da "køber" er investeringsforeningen og ikke långiverbanken.
 Afslutningsvis virker det overraskende, at et koncern-arrangement, hvor den skriftlige papirgang mangler, skulle være anderledes og opdelt i mange selvstændige transaktioner.
 Hvis der ikke i skatteforvaltningens opfattelse af et samlet arrangement indgår, at man lader et koncernselskab foretage investeringen alene med det formål at udnytte et underskud, er repræsentanten uforstående heroverfor. Underskuddet, der ellers ville forælde, bliver udnyttet på koncernledelsens kontor uden indblanding af eksterne - eksempelvis bank eller investeringsforening.
 Repræsentanten har efterfølgende fremlagt opstilling for selskabet, hvoraf fremgår:
 Opstilling for H1 A/S
 Overførsel fra H1 A/S
 9.150.000,00
 Køb af 845 aktier i G1
 77.875,00
 72.125,00
 Tilbagesalg af 806 investeringsforeningscertifikater
 8.504.984,54
 8.577.109,54
 Delvis tilbagebetaling af lån:
 8.510.778,47
 66.331,07
 5.006,92
 61.324,15
 Udbyttebetaling fra investeringsforening:
 82.774,15
 Årlig kontoafgift
 81.287,55
 Indfrielse af lån:
 -313.712,45
 Betaling af renter
 2.549,94
 -316.262,39
 Ydelse af nyt lån
 373.550,00
 57.287,61
 377.120,00
 434.407,61
 60.857,61
 3.570,36
 57.287,25
 -319.832,75
 3.524,92
 -323.357,67
 53.762,33
 3.123,97
 -326.481,64
 50.638,36
 57.658,36
 1.489,44
 56.168,92
 Salg af 39 certifikater
 391.404,00
 447.572,92
 70.452,92
 3.052,87
 67 400,05
 67.316,35
 Overførsel til H1 A/S
 Lånekonto:
 -8.900.000,00
 5.778,47
 -8.905.778,47
 395.006,92
 -390.000,00
 Opgørelse af indkomst i 2002:
 -77.875,00
 -5.778,47
 8.442.774,15
 Periodisering af renteudgifter fra


text:
9/12-31/12 af 390.000,00
 -989,08
 Total indkomst 2002:
 8.441.785.07
 Opgørelse af indkomst i 2003:
 Kontobetaling:
 -1.486,60
 Rentebetaling feb:
 -2.549,94
 Rentebetaling maj:
 -3.570,36
 Rentebetaling aug:
 -3.524,92
 Rentebetaling nov:
 -3.123,97
 Periodisering af rente (3/11/31/12):
 -1.945,78
 Gl. periodisering af rente ultimo 2002:
 Total indkomst 2003:
 -8.192,49
 Opgørelse af indkomst i 2004:
 Rentebetaling februar:
 -3.052,87
 Erhvervet til en pris på:
 1.945,78
 Rentebetaling marts:
 Salgspris investeringsforeningsbeviser:
 Købspris investeringsforeningscertifikater:
 -9.000.000,00
 Total indkomst 2004:
 -8.609.786,79
 Repræsentanten har om betaling af 250.000 kr. til F1 Bank oplyst, at beløbet skulle være til dækning af yderligere købesum inkl. omkostninger.
 Repræsentanten har anført, at man tidligere har tilsidesat rene kontiarrangementer i et pengeinstitut, men altid godkendt lånefinansiering, når man lagde de indkøbte obligationer og statsgældsbeviser til sikkerhed.
 Repræsentanten har henvist til lov nr. 232 af 2. april 2003 samt bemærkningerne hertil, hvoraf fremgår, hvilken regelændring man indfører gældende for indkomståret 2003.
 På linje med Højesterets dom af 30. oktober 2003 (SKM2003.482.HR) kan man ikke bare beskatte efter andre regler, da der er tale om en helt sædvanlig værdipapirhandel uden specielle vilkår.
 Selskabet indgik en aftale med F1 Bank om lån og samtidigt køb af investeringsbeviser for et beløb svarende til låneprovenuet. Investeringsbeviserne blev pantsat til sikkerhed for lånet. Det fremgår endvidere af klagerens erklæring bilagt låneaftalen, at ethvert beløb hidrørende fra salg af investeringsbeviserne er omfattet af bankens sikkerhed, og at indtægter fra salg af investeringsbeviserne er bestemt til at afdrage på klagerens gæld til banken, alternativt at sådanne indtægter skal indsættes på en pantsat konto eller bruges til reinvesteringer.
 Samtidig med låneoptagelsen og købet af investeringsbeviserne indbetalte Selskabet et beløb til banken til dækning af yderligere købesum og omkostninger.
 Det må på denne baggrund lægges til grund, at der var tale om et samlet forløb, hvor Selskabet ikke havde en reel ret til at disponere over låneprovenu eller investeringsbeviser, men hvor køb, salg, indfrielse m.m. var led i en på forhånd fastlagt række af dispositioner, der alene havde til formål at opnå en skattepligtig indkomst, således at Selskabet kunne fremføre underskud fra tidligere år. Selskabet havde samtidig, da investeringsporteføljen bestod af korte danske statsobligationer, ikke en egentlig risiko for tab udover det på forhånd aftalte - og indbetalte - beløb.
 Under disse omstændigheder finder retten, at der ikke har været en sådan økonomisk realitet forbundet med Selskabets låneoptagelse og investering, at dispositionerne kan tillægges betydning i skattemæssig henseende, og det er derfor med rette, at skatteforvaltningen har nægtet at godkende arrangementet.
 Under sagens forberedelse har Skatteministeriet bestridt, at køb og salg af de omhandlede investeringsbeviser faktuelt har fundet sted. I den forbindelse er der indhentet en udtalelse fra F1 Bank. Ved processkrift af 10. juni 2011 frafaldt Skatteministeriet sit anbringende om, at en sådan handel ikke skulle have fundet sted.
 H1 A/S afstod i indkomståret 2004 selskabets restbeholdning på 39 stk. investeringsbeviser. Disse 39 stk. investeringsbeviser blev solgt den 29. januar 2004 for 391.404 kr., svarende til en salgskurs på 10.036.
 Det fremgår af Skatteforvaltningens afgørelse af 7. februar 2005, hvorved H1 A/Ss skatteansættelse for så vidt angår 2002 og


text:
2003 blev ændret, at Skatteforvaltningen allerede på dette tidspunkt var opmærksom på den skattemæssige betydning ved salg af restbeholdningen af investeringsbeviserne.
 I foråret 2005 selvangav H1 A/S for indkomståret 2004 et tab ved afståelsen af de 39 investeringsbeviser på i alt 8.609.483 kr. Ved opgørelsen af det skattemæssige resultat for indkomståret 2004 fradrog H1 A/S hele anskaffelsessummen for samtlige 845 investeringsbeviser i overensstemmelse med gældende ligningspraksis, jf. Ligningsvejledningens afsnit S.G.20.3.2.
 Fristen for ordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2004 udløb den 1. maj 2008. jf. skatteforvaltningslovens § 26, stk. 1. Det er under sagen omtvistet, hvorvidt betingelserne for ekstraordinær genoptagelse er opfyldt, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2.
 Skatteministeriet har ved processkrift af 10. juni 2011 nedlagt subsidiær påstand om, at H1 A/S skal anerkende, at salget af 39 investeringsbeviser i 2004 ikke udløser et fradragsberettiget aktietab efter dagældende aktieavancebeskatningslov, og at sagen som følge heraf hjemvises til fornyet ansættelse af H1 A/Ss skattepligtige indkomst i 2004. Ved processkrift af 14. november 2011 har Skatteministeriet nedlagt den ovenfor anførte påstand som sideordnet.
 H1 A/S har til støtte for hovedpåstanden gjort gældende, at der er tale om gyldige civilretlige dispositioner, som også har skattemæssig gyldighed.
 H1 A/S har herunder gjort gældende, at det ikke er tilstrækkeligt til skattemæssig tilsidesættelse af civilretlige gyldige og retskraftige dispositioner, at de givne dispositioner i deres indhold anses for at være usædvanlige og bestemt af skattemæssige overvejelser, og at der ikke er grundlag for at se bort fra de stedfundne dispositioner efter en konkret realitetsbedømmelse.
 H1 A/S har nærmere anført, at de dispositioner, der er foretaget i sagen - køb og salg af investeringsbeviser, låneoptagelse samt pantsætning m.v. - udgør civilretlige, gyldige og retskraftige dispositioner, og at de skatteretlige konsekvenser er en direkte følge heraf.
 Det er et fundamentalt skatteretligt princip, at skatteretten er styret af de civilretlige dispositioner, således at gyldige civilretlige dispositioner som altovervejende udgangspunkt også skal lægges til grund skattemæssigt. Kun såfremt det kan dokumenteres, at der er modstrid mellem dispositionernes ydre/formelle fremtrædelsesform og dispositionernes reelle indhold, er der grundlag for at tilsidesætte disse i skattemæssig henseende. Det hører med til forsvarlig erhvervsmæssig drift at tilrettelægge sine dispositioner, så man betaler mindst muligt i skat.
 Det er fast antaget i den skatteretlige teori og praksis, at det ikke er tilstrækkeligt til skattemæssig tilsidesættelse af civilretlige gyldige og retskraftige dispositioner, at dispositionerne i deres indhold anses for at være usædvanlige og alene anses for at være bestemt af skattemæssige overvejelser. Dette er fundamenteret i flere domme, jf. eksempelvis TfS 1999.289 H, SKM2002.681.VLR, SKM2003.482.HR og SKM2006.749.HR.
 Dispositionerne skal i stedet vurderes ud fra realitetsgrundsætningen. Realitetsgrundsætningen er en ulovbestemt generalklausul, der kan anvendes til at tilsidesætte tomme og kunstige skattebetingede dispositioner. Det er ikke en arbitrær norm, som kan anvendes til beskatning efter for godt befindende.
 I 1997 og 1998 havde H1 A/S oparbejdet et skattemæssigt underskud på henholdsvis 6,5 mio. kr. og 5,6 mio. kr. Underskuddene var opstået som følge af underskud i den ordinære drift. Efter den dagældende ligningslov § 15 stod


text:
underskuddene til at blive forældet. Virksomheden var i en positiv gænge, man forventede et positivt resultat, og rådgiverne fik en ide til skattemæssig optimering. Man ville ikke eliminere skatten, men blot forny et underskud, der var opstået som følge af et driftsmæssigt underskud. Man ville således ikke konstruere et skattemæssigt tab, men benytte et tidligere underskud. Det svarer til, at man eksempelvis opretter ratepensioner i slutningen af et år for at spare topskat.
 H1 A/Ss indtægtsførelse af den samlede anskaffelsessum i indkomståret 2002 førte ikke til nogen effektiv skattebetaling for H1 A/S i indkomståret 2002. Dette skyldtes imidlertid ene og alene, at H1 A/S herved - fuldt lovligt - valgte at anvende uudnyttede skattemæssige underskud fra tidligere indkomstår.
 Investeringsbeviserne blev købt til markedskursen. Dispositionerne blev alene gennemført for at udnytte uudnyttede skattemæssige underskud fra tidligere indkomstår, som ellers ville være blevet forældet i henhold til den dagældende bestemmelse i ligningslovens § 15. Dette svarer til faktum i SKM2003.482.HR, hvor Højesteret tillod en sådan fremgangsmåde. Der er således tale om lovlig og helt sædvanlig skattetænkning på linje med den skattetænkning, der lå bag SKM2002.681.VLR, TfS 1999.289 H, SKM2003.482.HR og SKM2006.749.HR.
 Højesterets retsanvendelse i SKM2007.29.HR fører ligeledes til, at der skal gives H1 A/S medhold i denne sag. I SKM2007.29.HR tilsidesatte Højesteret ikke samtlige de i sagen omhandlede dispositioner, hvilket Skatteministeriet ellers havde procederet for. Højesteret nægtede i stedet selskabet det selvangivne fradrag ud fra en konkret begrundelse.
 I dag gælder der ikke længere en tidsmæssig begrænsning for fremførsel af underskud. Lovgivningsmagten har således ikke haft behov for at lukke et skattehul, men har tværtimod udvidet adgangen til underskudsfremførsel.
 H1 A/S har i forhold til Skatteministeriets sideordnede påstand om indkomståret 2004 gjort gældende, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, ikke er opfyldt. Det er endvidere gjort gældende, at skatteforvaltningen ikke har reageret indenfor reaktionsfristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 H1 A/S har nærmere anført, at SKAT ikke har overholdt fristen for ordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomståret 2004 efter skatteforvaltningslovens § 26, stk. 1. Fristen for at gennemføre ordinær genoptagelse af H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004 udløb den 1. maj 2008.
 SKAT var lang tid før den ordinære frists udløb opmærksom på, at der skulle ske en korrektion af H1 A/Ss skatteansættelse i det indkomstår, hvor de resterende 39 investeringsbeviser blev solgt.
 Dette fremgår af SKATS egen sagsfremstilling i afgørelsen af 7. februar 2005. Landsskatteretten afsagde kendelse i sagen den 14. december 2006 om indkomstårene 2002 og 2003. Kopi af kendelsen blev sendt til den lokale skattemyndighed.
 Opgørelsen af H1 A/Ss selvangivne tab på kr. 8.609.483 i indkomståret 2004 fremgik af bilag til H1 A/Ss selvangivelse for indkomståret 2004. Dette bilag til selvangivelsen blev indsendt til skattemyndighederne i foråret 2005. I forbindelse med indbringelse af Landsskatterettens kendelse for byretten ved stævning af 12. april 2007 oplyste H1 A/S, at restbeholdningen på 39 investeringsbeviser var solgt i indkomståret 2004, og at H1 A/S ved opgørelsen af det skattemæssige resultat for indkomståret 2004


text:
havde fradraget hele anskaffelsessummen for samtlige 845 investeringsbeviser.
 Det er SKATs egen fejl, at SKAT ikke rettidigt fik gennemført en korrektion af H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004. Denne åbenbare fejl fra SKATs side, kan Skatteministeriet ikke rette op på ved medio 2011 at nedlægge en særskilt påstand om indkomståret 2004 i denne sag, der udelukkende vedrører indkomstårene 2002 og 2003. På den måde bliver reglerne om partshøring og agterskrivelse tilsidesat. Hvis Skatteministeriet får medhold i påstanden, er der ikke længere grundlag for at have frister i skatteforvaltningsloven.
 H1 A/S har videre gjort gældende, at der ikke, som det kræves efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, er tale om en "direkte følge" af en ansættelse vedrørende den skattepligtige for et andet indkomstår.
 H1 A/S har nærmere anført, at det fremgår af ordlyden i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, og forarbejderne hertil, at bestemmelsen er tænkt til at give SKAT mulighed for at foretage ekstraordinær genoptagelse i den situation, hvor det i forbindelse med en behandling af en skattesag bliver slået fast, at en korrektion er periodiseret forkert. Denne problemstilling er der ikke tale om i denne sag. I SKM2011.242.HR som Skatteministeriet henviser til blev ekstraordinær genoptagelse tilladt, fordi der var tale om et spørgsmål, der vedrørte samme indkomstår, som var under behandling, og fordi spørgsmålet allerede var behandlet af SKAT.
 Dommen refereret i SKM2010.400.BR har ikke nogen betydning for denne sag, idet sagen handlede om, i hvilket indkomstår en omtvistet indkomst skulle periodiseres. I denne sag er der ingen periodiseringsproblematik - men derimod udelukkende tvist om, hvorvidt man i skattemæssig henseende skal se bort fra H1 A/Ss selvangivne indkomster ved lånefinansierede køb af investeringsbeviser i indkomstårene 2002 og 2003, samt hvorvidt man skattemæssigt skal se bort fra det opståede selvangivne tab i indkomståret 2004 i forbindelse med salget af restbeholdningen af 39 investeringsbeviser.
 H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004 er således ikke en "direkte følge" af sagen vedrørende H1 A/Ss skatteansættelser for indkomstårene 2002 og 2003.
 Bestemmelsen om ekstraordinær genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 27 udgør en undtagelsesbestemmelse til hovedreglen i skatteforvaltningslovens § 26. Det følger derfor af almindelige fortolkningsprincipper, at reglen i skatteforvaltningslovens § 27 har et snævert anvendelsesområde, og bestemmelsen skal fortolkes indskrænkende. Som følge heraf kan man ikke indfortolke i bestemmelsen, at denne kan anvendes til, at Skatteministeriet under en verserende retssag kan nedlægge en særskilt påstand om et indkomstår, som slet ikke har været til pådømmelse tidligere, hverken i det administrative system eller ved domstolene, i en situation hvor skattemyndighederne har "sovet i timen" og har undladt at gennemføre en korrektion, selv om SKAT har haft alle relevante oplysninger lang tid før fristen for ordinær genoptagelse var udløbet.
 H1 A/S har endelig gjort gældende, at 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er overskredet med den virkning, at adgangen til ekstraordinær genoptagelse er bortfaldet.
 H1 A/S har nærmere anført, at fristen løber fra SKAT fik kundskab om de forhold, der begrunder fravigelsen af fristen i § 26. Det vil sige, at


text:
fristen løber fra det tidspunkt, hvor SKAT burde kunne foretage den konkrete ansættelse for 2004.
 Skatteministeriets synspunkt om, at fristen løber fra skatteansættelserne for 2002 og 2003 er endelige, giver ingen mening, da det forekommer højst besynderligt, at Skatteministeriet har valgt at nedlægge en særskilt påstand vedrørende H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004 medio 2011, når Skatteministeriet selv hævder, at man blot kan vente med at gennemføre en ekstraordinær genoptagelse af H1 A/Ss skatteansættelse for indkomståret 2004, til der foreligger en endelig dom i sagen vedrørende indkomstårene 2002 og 2003.
 Den, som anmoder om ekstraordinær genoptagelse af en skatteansættelse - om det er skatteyder eller om det er SKAT - har bevisbyrden for, at reaktionsfristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2 er opfyldt. Det fremgår videre direkte af ordlyden til bestemmelsen, at ekstraordinær genoptagelse efter § 27, stk. 1, kun kan foretages, hvis SKAT varsler forhøjelsen senest 6 måneder, efter SKAT er kommet til kundskab om de forhold, der begrunder fravigelsen af fristen i § 26. SKAT havde allerede oplysningerne i 2005. Skatteministeriet har således ventet med at reagere i mere end 4 år, hvorfor reaktionsfristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, klart er overskredet i denne sag.
 Skatteministeriet har til støtte for frifindelsespåstanden gjort gældende, at der foreligger ulovlig skatteudnyttelse.
 Skatteministeriet har nærmere anført, at H1 A/S har misbrugt aftalefriheden til at skaffe sig en ulovlig skattefordel. Der er tale om skatteudnyttelse, som ikke er forudsat i lovgivningen. Ved konstruktionen i sagen slipper H1 A/S uden om den dagældende 5 årsgrænse i lovgivningen.
 Det er ubestridt, at arrangementet udelukkende havde til formål at sikre, at der kunne ske fremførsel af underskud fra tidligere indkomstår uden om den dagældende 5 års grænse i ligningslovens § 15, stk. 1, ved, at der skete en forhøjelse af den skattepligtige indtægt i 2002 mod, at der i 2004 opstod et stort set tilsvarende tab.
 Efter praksis kan der foreligge ulovlig skatteunddragelse, når der efter en samlet bedømmelse foreligger et arrangement, som alene har til formål at udnytte skattereglerne på en sådan måde, at reglerne fordrejes eller forvrides med henblik på at opnå en skattebesparelse. Højesteret har i en række sager taget stilling til såkaldte skattearrangementer af forskellig karakter, herunder også arrangementer med en betydelig lighed med arrangement i denne sag.
 Fra Højesterets praksis kan særligt henvises til UfR 1990.526/4 H, UfR 1996.1328 H, UfR. 1998.584 H, UfR 1999.885 H, UfR 2000.879 H, UfR 2000.1509 H, SKM2003.482.HR, SKM2006.402.HR, SKM2006.749.HR, SKM2007.29.HR, SKM2009.168.HR og SKM2010.26.HR.
 Sammenfattende følger det af Højesterets praksis, at skattemyndighederne ikke er bundet af parternes aftale, hvis
 1) en analyse af arrangementet viser, at den skattemæssige effekt adskiller sig fra den økonomiske realitet,
 2) den skattemæssige effekt medfører en forvridning eller flytning af den skattepligtige indkomst, og
 3) arrangementet ikke er forretningsmæssig begrundet, men udelukkende eller i alt væsentligt begrundet i skattemæssige overvejelser.
 Særligt vedrørende ligningslovens § 16 B følger det af Højesterets dom i SKM2007.29.HR, at bestemmelsen og det anførte i ligningsvejledningen herom ikke medfører, at der kan opstå kunstige fradrag som


text:
følge af anvendelsen af bestemmelsen. Dette kan helt sidestilles med omstændighederne i nærværende sag, hvor der opstår et kunstigt, selvforanstaltet fradrag, idet H1 A/S ellers ikke ville have kunnet fremføre det opbyggede skattemæssige underskud til senere indkomstår, jf. TfS 1999.597 H og SKM2011.316.HR.
 Det foreliggende arrangement, hvis indhold i det væsentligste var fastlagt på forhånd, indebærer en ulovlig skatteudnyttelse. Der er således ikke tale om reelle økonomiske gevinster og tab ved køb og salg af investeringsbeviser, men om en kunstig forvridning af indkomstopgørelsen ved en placering af en skattepligtig indkomst i 2002 og et modsvarende tab i 2004. Arrangementet var ikke forretningsmæssigt begrundet, det var uden reel risiko, og er en omgåelse af formålet bag den dagældende regel om begrænsning i adgangen til fremførsel af underskud i ligningslovens § 15, stk. 1.
 Arrangementet blev gennemført med en meget beskeden reel investering, idet hovedparten af lånet blev tilbagebetalt ca. 10 dage efter, at det blev optaget. Der var ingen risiko ved lånet. Der blev vilkårligt placeret en indtægt i et år og et underskud to år senere. Der er tale om indkomstflytning i tid, sådan at indkomsten flyttes frem og tilbage. Det er en omgåelse, der fører til en modstrid mellem lovens formål og ordlyden af bestemmelsen. Der er alene tale om et beregningsteknisk tab. Der findes ingen praksis og ingen regler i ligningsvejledningen, der anerkender, at man kan anvende reglerne som sket.
 Arrangementets aftaleparter har ikke skattemæssigt modsatrettede interesser. Der er ikke tale om en almindelig forretningsmæssig disposition for H1 A/S, som har handlet uden for sit sædvanlige forretningsmæssige virke. Det er uden betydning, at det underskud, H1 A/S ønskede at forny, stammede fra selskabets sædvanlige drift. Hvis et sådan arrangement kunne anerkendes, ville det reelt medføre, at alle skatteydere mod betaling af finansieringsudgifter m.v. i modstrid med den dagældende underskudsfremførselsbegrænsningsregel i ligningslovens § 15, stk. 1, ubegrænset ville kunne fremføre underskud.
 Det kan ikke tillægges betydning, at reglen i ligningslovens § 15 senere er ændret sådan, at det nu er tilladt at fremføre underskud i mere end 5 år.
 Skatteministeriet har til støtte for sin sideordnede påstand gjort gældende, at betingelserne for at genoptage opgørelsen af H1 A/Ss skattepligtige indkomst for indkomståret 2004 er opfyldt.
 Påstanden vedrørende indkomståret 2004 er ny i forhold til den administrative behandling af sagen. Påstanden er nedlagt med henblik på, at der samtidig kan foretages en genoptagelse af skatteansættelsen for 2004. Hvis Skatteministeriet frifindes i hovedsagen vedrørende indkomstårene 2002 og 2003 medfører det, at skatteansættelsen for 2004 kan genoptages ekstraordinært.
 Skatteministeriet er berettiget til at nedlægge nye påstande under en retssags behandling, jf. således SKM2011.242.HR, hvor Højesteret fandt, at hverken de skatteprocessuelle regler eller de retsplejemæssige regler hindrede, at Skatteministeriet kunne nedlægge en ny påstand om beskatning af værdien af en bryllupsfest, som ikke havde været prøvet af Landsskatteretten.
 I UfR 1996.1021 H fandt Højesteret ikke grundlag for at afvise Skatteministeriets selvstændige påstand, der ikke havde været behandlet af Landsskatteretten.
 Der kan tillige henvises til SKM2010.400.BR, hvor retten tillod, at Skatteministeriet nedlagde en ny


text:
påstand om beskatning i et andet indkomstår end det indkomstår, der oprindeligt var omfattet af sagen, idet spørgsmålet om periodisering først opstod efterfølgende, og da der var tale om samme indkomst.
 Skatteministeriet kan således nedlægge nye påstande for domstolene, der kan tages under pådømmelse af retten, selvom der ikke tidligere er sket prøvelse i Landsskatteretten.
 Skatteministeriet har endvidere gjort gældende, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, er opfyldt.
 Skatteministeriet har nærmere anført, at det fremgår af lovens § 27, stk. 1, nr. 2, at der kan foretages en skatteansættelse uden for de almindelige frister i skatteforvaltningslovens § 26, hvis ansættelsen er en direkte følge af en ansættelse vedrørende den skattepligtige for et andet indkomstår.
 I denne sag er det en direkte følge af en tilsidesættelse af arrangementet for 2002 og 2003, at arrangementet også tilsidesættes for 2004, idet tilsidesættelse af den selvangivne indtægt i 2002 tillige medfører, at det selvangivne tab i 2004 skal tilsidesættes, da begge forhold udspringer af samme disposition og følger direkte af hinanden.
 Skatteministeriet har endelig gjort gældende, at fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er overholdt.
 Skatteministeriet har nærmere anført, at det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i lovens § 26, stk. 1, i denne sag, er, at ændringen er en følge af ændringerne vedrørende 2002 og 2003. Fristen i lovens § 27, stk. 2, begynder i sådanne tilfælde således først at løbe fra det tidspunkt, hvor den oprindelige skatteansættelse er endelig, hvilket i den konkrete sag først er på det tidspunkt, hvor retten har taget endelig stilling til, om arrangementet kan tilsidesættes, og skatteansættelsen ændres i indkomstårene 2002 og 2003. H1 A/S har selv skabt usikkerheden ved at indbringe sagen for retten. Det har ingen betydning, om skattemyndighederne med hjemmel i en anden bestemmelse i § 27, stk. 1, eller § 26, stk. 1, kunne have foretaget ændringen tidligere. Der sker således en suspension af fristen, så længe spørgsmålet om skatteansættelsen i 2002 og 2003 verserer. Dette svarer til, at en skattepligtig har retskrav på at få tidligere skattemæssige ansættelser genoptaget, når der foreligger en endelig afgørelse om ændring af hidtidig praksis.
 Ad skatteansættelsen i 2002 og 2003
 H1 A/S optog den 4. december 2002 et lån på 8.900.000 kr. og købte den 9. december 2002 investeringsbeviser for 8.911.750 kr. Den 20. december 2002 tilbagesolgte selskabet 806 investeringsbeviser svarende til ca. 95 % af porteføljen til den udstedende investeringsforening for ca. 8,5 mio. kr. Den 29. januar 2004 tilbagesolgte selskabet de resterende 39 investeringsbeviser svarende til 5 % til investeringsforeningen for ca. 390.000 kr.
 H1 A/S har under henvisning til dagældende ligningslovs § 16 B, stk. 1, ved opgørelsen af sin indtægt i 2002 medregnet afståelsessummen vedrørende de investeringsbeviser, der blev solgt i 2002. Af bestemmelsen fremgår, at en aktionær eller andelshaver, der afstår aktier. andelsbeviser og lignende værdipapirer, herunder konvertible obligationer, samt tegningsret til sådanne værdipapirer, til det selskab, der har udstedt de pågældende værdipapirer, skal medregne afståelsessummen i den skattepligtige almindelige


text:
indkomst. Herved kunne selskabet udnytte skattemæssige underskud for indkomstårene 1997 og 1998, som senest kunne komme til fradrag i henholdsvis indkomståret 2002 og 2003, jf. dagældende ligningslovs § 15.
 Det lægges til grund, at anskaffelsen og afståelsen af investeringsbeviserne skete som led i et nøje tilrettelagt arrangement, som ikke var et led i selskabets sædvanlige drift og som ikke var forretningsmæssigt begrundet, men alene havde til formål at opnå en skattemæssig fordel.
 På tidspunktet for låneoptagelsen og investeringen i investeringsbeviserne, som skete i et samlet forløb, var det forudsat, at der i samme måned skulle ske tilbagesalg af den altovervejende del af investeringsbeviserne. Den långivende bank fik pant i investeringsbeviserne. Investeringsforeningens portefølje bestod af korte danske statsobligationer, og tilbagesalget af 95 % af investeringsbeviserne skete efter en ganske kort periode på 11 dage. Det må herefter lægges til grund, at der ikke bestod nogen reel risiko for kursudsving af betydning.
 Retten finder under disse omstændigheder ikke, at der har været en sådan realitet forbundet med selskabets låneoptagelse og investering, at dispositionerne kan tillægges betydning i skattemæssig henseende.
 Det kan ikke tillægges betydning, at reglerne om underskudsfremførsel efterfølgende er ændret.
 Ad skatteansættelsen for 2004
 Skatteministeriets påstand om, at sagsøgte skal anerkende, at salget af 39 investeringsbeviser i 2004 ikke udløser et fradragsberettiget aktietab, og at sagen som følge heraf hjemvises til fornyet ansættelse af sagsøgerens skattepligtige indkomst i 2004, er nedlagt under byrettens behandling af sagen ved processkrift af 10. juni 2011.
 Sagsøgeren har heroverfor nedlagt påstand om frifindelse.
 H1 A/S selvangav for indkomståret 2004 et tab på 8.609.483 kr. i forbindelse med afståelsen af de resterende 39 investeringsbeviser. Selskabet henviste til den administrative praksis, som fremgår af ligningsvejledningerne, hvorefter hele anskaffelsessummen for samtlige 845 investeringsbeviser kan fradrages ved salg af restbeholdningen af investeringsbeviserne.
 Fristen for ordinær genoptagelse af H1 A/Ss skatteansættelse udløb den 1. maj 2008, jf. skatteforvaltningslovens § 26, stk. 1.
 Uanset fristerne i skatteforvaltningslovens § 26 kan en skatteansættelse ændres efter anmodning fra den skattepligtige eller efter told- og skatteforvaltningens bestemmelse, hvis ansættelsen er en direkte følge af en ansættelse vedrørende den skattepligtige for et andet indkomstår, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2.
 Det er en direkte følge af tilsidesættelsen af arrangementet for 2002 og 2003, at arrangementet også tilsidesættes for 2004. En tilsidesættelse af den selvangivne indtægt i 2002 medfører således, at det selvangivne tab i 2004 også skal tilsidesættes, da begge forhold udspringer af samme arrangement og følger direkte af hinanden. Betingelsen for ekstraordinær genoptagelse i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 2, er derfor opfyldt.
 SKAT har siden H1 A/Ss indgivelse af selvangivelse for indkomståret 2004 - d.v.s. siden foråret 2005 - været vidende om det af selskabet selvangivne tab på 8.609.483 kr. relaterende til selskabets tab ved afståelsen af de 39 investeringsbeviser i indkomståret 2004.
 Først ved processkrift af 10. juni 2011 nedlagde Skatteministeriet påstand vedrørende H1 A/Ss skatteansættelse for skatteåret 2004.
 SKAT har således ikke overholdt fristreglen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, hvorfor H1 A/Ss frifindelsespåstand i relation til Skatteministeriets


text:
selvstændige påstand tages til følge.
 Efter de under sagen nedlagte påstande samt sagens forløb og udfald ophæves sagens omkostninger, jf. retsplejelovens § 313, stk. 1.
 Retten har herved lagt vægt på, at Skatteministeriet har fået medhold i sagens hovedproblemstilling, men at ministeriet først ved processkrift af 10. juni 2011 frafaldt et anbringende om, at salget af investeringsbeviser faktuelt ikke havde fundet sted. Der er endvidere lagt vægt på, at H1 A/S har fået medhold i spørgsmålet om skatteansættelsen for 2004.
 Sagsøgeren, H1 A/S, frifindes for den af Skatteministeriet nedlagte selvstændige påstand.


text:
Det følger af grundlovens § 73, stk. 1, 3 pkt., at ekspropriation kun kan ske ifølge lov og mod fuldstændig erstatning.
 Med formuleringen om “fuldstændig erstatning” sigtes der mod, at der skal tildeles erstatning for det afståedes værdi i handel og vandel, jf. ekspropriationsproceslovens § 17, stk. 4. Udgangspunktet er derfor, at lodsejer hverken skal erstattes mere eller mindre, end hvis der var foretaget en almindelig fri handel. Der kan dog være tilfælde, hvor det afståede på ekspropriationstidspunktet umiddelbart repræsenterer en bestemt handelsværdi, og hvor det inden for nærmeste fremtid forventes, at det afståede vil repræsentere en større værdi. I dette tilfælde tales der om erstatning for forventningsværdi, hvilket ofte er relevant ved afståelse af landbrugsarealer.
 De danske domstole har ved flere lejligheder taget stilling til spørgsmålet om erstatning som følge af forventningsværdi.
 I afgørelsen U.2001.67 H blev der eksproprieret et større areal af en landbrugsejendom til anlæg af en rundkørsel i Skejby ved Aarhus. I forbindelse med sagens tidligere behandling hos ekspropriationskommissionen og taksationskommissionen var erstatningen blevet fastsat til 8 kr. pr. m2. Dette under hensyntagen til, at ejendommen ikke var udlagt til andre formål end landbrug, idet ejendommen dog lå i et område, der af Aarhus Kommune blev betragtet som et fremtidigt byudviklingsområde. Landsretten fandt dernæst, at det var ubestridt, at der til et eksproprieret areal beliggende i nærheden af Aarhus ved en hovedfærdselsåre måtte være en forventningsværdi. Landsretten lagde ved sin afgørelse vægt på arealets beliggenhed samt en syns- og skønserklæring, hvorefter handelsværdien af arealet var mindst 35 kr. pr. m2. På denne baggrund fastsatte landsretten skønsmæssigt erstatningen til 20 kr. pr. m2. Det afgørende for Højesteret blev ligeledes skønsmændenes erklæring samt den efterfølgende forklaring. Dette sammenholdt med oplysninger om priser pr. m2, som der i årene omkring ekspropriationstidspunktet var opnået ved salg af sammenlignelige ejendomme i Skejby, medførte, at Højesteret i overensstemmelse med skønsmændenes vurdering fastsætte erstatningen pr. m2 til 35 kr.
 I afgørelsen 1998.1497 H blev der i forbindelse med etableringen af motorvejen vest for Aarhus i 1991 ligeledes lagt vægt på den i sagen forelagte skønserklæring, ligesom oplysningerne om bygningerne og ejendommens beliggenhed tæt ved Aarhus var afgørende for, at der for en del af det afståede areal blev tildelt en erstatning som følge af betragtninger om forventningsværdi. Efter anlægget af motorvejen var en del af det eksproprierede areal blevet inddraget under et erhvervsområde ved Søften. Højesteret fandt herefter, at den forventningsværdi, som var knyttet til dette areal, måtte anses som en direkte følge af motorvejens anlæg og placering, hvorfor Højesteret ikke fandt grundlag for at imødekomme kravet om tillæg for forventningsværdi for så vidt angår dette areal.
 De nævnte afgørelser viser, at Højesteret ved vurderingen af, om der skal tildeles en erstatning som følge af forventningsværdi - foruden den konkrete ejendoms beliggenhed og plangrundlaget - lægger afgørende vægt på syns- og skønserklæringer og sammenlignelige handler.
 Dermed vurderes det, at Højesteret kræver, at der foreligger et sikkert grundlag for, at der kan tildeles en erstatning, som afspejler en højere værdi end den umiddelbare karakter


text:
Skat.dk: C.B.3.5.4.6 Andre enkeltstående udlodninger
 Dette afsnit handler om øvrige enkeltstående overdragelser mellem hovedaktionæren og selskabet.
 Overdragelser mellem en hovedaktionær og et selskab skal, hvad enten det drejer sig om løbende samhandel eller enkeltstående overdragelser, ske på markedsvilkår. Se LL § 2, stk. 1.
 Der kan derfor foreligge maskeret udlodning ved overdragelse af alle typer af aktiver mellem hovedaktionæren og selskabet. Der kan være tale om overdragelse af biler, både, motorcykler, malerier mv.
 Hvis der sker en overdragelse af aktiver fra selskabet til hovedaktionæren, og dette sker til underpris, eller der sker en overdragelse fra hovedaktionæren til selskabet, og dette sker til overpris, kan der foreligge maskeret udlodning.
 I modsætning til en række af de enkeltstående udlodninger er der ikke altid hjælperegler der regulerer værdiansættelsen af disse enkeltstående overdragelser. Overdragelsen skal som for de øvrige overdragelser ske til handelsværdi.
 Vurdering af handelsværdien kan foretages af uvildige sagkyndige vurderingsfolk, eller den kan tage udgangspunkt i forskellige brancheforeningers publikationer med værdiansættelse.
 Hvis overdragelsen mellem hovedaktionæren og selskabet sker i nær tidsmæssig tilknytning til selskabets eller hovedaktionærens erhvervelse af aktivet, skal overdragelsen ske til en pris der ikke afviger væsentlig fra erhvervelsesprisen.
 Et selskab havde erhvervet en BMV der havde kørt ca. 82.000 km for 473.000 kr. 11 måneder senere, hvor bilen havde kørt ca. 112.000 km., blev den overdraget til hovedaktionæren for 205.000 kr. Retten fandt ikke, at der var grundlag for at tilsidesætte den af skattemyndighederne skønsmæssigt fastsatte handelsværdi på 320.000 kr. Skattemyndighedernes skøn over handelsværdien tog udgangspunkt i DAFs brugtvognskatalog. Differencen blev anset som maskeret udlodning til hovedaktionæren. Se SKM2007.216.VLR.
 Hvis et selskab afholder forbedringsudgifter på et aktiv umiddelbart forud for overdragelse til hovedaktionæren, tillægges disse forbedringsudgifter overdragelsesprisen, så overdragelsesprisen svarer til værdien før afholdelse af forbedringsudgifter plus de afholdte forbedringsudgifter.
 Hvis et selskab afholder ombygnings- og forbedringsudgifter på et aktiv, som tilhører hovedaktionæren, og der er tale om en varig værdiforøgelse af hovedaktionærens aktiv, vil forbedringsudgifterne blive betragtet som maskeret udlodning til hovedaktionæren.
 Et selskab, der havde lejet en ejendom af hovedaktionæren og indrettet et "slusebad" i ejendommen, som der var et miljølovgivningskrav om. Højesteret fastslog, at der var sket en varig værdiforøgelse af hovedaktionærens ejendom, der var specialindrettet til autolakeringsværksted. Etableringen af "slusebadet" blev derfor anset som maskeret udlodning til hovedaktionæren. Se SKM2008.384.HR.
 Hvis et selskab afholder udgifter i forbindelse med salg af selskabets aktiver, og hovedaktionæren har tilsvarende aktiver der sælges i nær tidsmæssig tilknytning hertil, og de fremstår som et samlet salg, skal der som udgangspunkt ske en forholdsmæssig fordeling af de afholdte udgifter mellem hovedaktionæren og selskabet. Dette er en problemstilling der bl.a. har været aktuel i forbindelse med salg af aktier, og bl.a. i forbindelse med en børsintroduktion af selskabet.
 Når selskabet afholder udgifter i forbindelse med en børsintroduktion og hovedaktionærens aktier eller en del af disse sælges i samme forbindelse, skal der ske en forholdsmæssig fordeling af udgifterne mellem selskabet og hovedaktionæren. Hvis dette ikke sker, vil de udgifter som selskabet har afholdt, men som relaterer sig til hovedaktionærens aktier blive beskattet som


text:
udlodning hos hovedaktionæren. Se TfS 1997, 367 VLD og TfS 1990, 385 LSR.
 Oversigt over domme, kendelser, afgørelser, SKM-meddelelser mv.x
 Et selskab havde lejet hovedaktionærens ejendom. Selskabet drev autolakeringsvirksomhed. Sagen vedrører, om selskabet kunne afskrive på udgiften til indretning af et såkaldt "slusebad", hvilket der miljølovgivningsmæssigt er krav om.
 Højesterets flertal fandt, at selskabet ikke kunne afskrive på ejendommen, og at værdiforøgelsen ved etablering af slusebabadet måtte anses som maskeret udlodning til hovedaktionæren. Under henvisning til syns- og skønserklæringen indhentet under Højesteretssagen, fastslog flertallet, at der var sket en varig værdiforøgelse af hovedaktionærens ejendom, der var specielt indrettet til autolakeringsværksted. Maskeret udlodning.
 Skatteyderen og dennes samarbejdspartner lod foretage krydsende udlodninger fra selskaber kontrolleret af dem til henholdsvis et selskab ejet af skatteyderens hustru og af samarbejdspartneren. Højesteret fandt, at betalingen til hustruens selskab indebar en vilkårlig overførsel af 500.000 kr. fra skatteyderens selskab og måtte anses som betinget af hans ejerforhold til dette selskab. Betalingen af beløbet måtte efter højesterets opfattelse herved anses for realiseret som indkomst for skatteyder og beløbet var udbyttebetaling til ham. Maskeret udlodning.
 SKM2001.88.HR
 Skatteyderne havde drevet virksomhed i et anpartsselskab, som de ejede med halvparten hver. De stiftede i 1990 et aktieselskab, hvortil anpartsselskabet overdrog driftsaktiviteterne, og de solgte herefter deres anparter til et finansieringsselskab. Overskudsselskabet blev solgt med en balance på 6 mio. kr. Ifølge aftalen skulle købesummen betales kontant, men handlen blev i stedet gennemført ved, at skatteyderens revisor foranledige differencen mellem selskabets aktiver og købesummen overført til køberens bank, hvorefter et beløb svarende til købesummen blev overført fra det solgte selskab til skatteyderne. Højesteret fandt ikke, at der ved gennemførelsen af handlen forelå en udlodning fra selskabet til sælgerne, og skatteyderne blev derfor ikke anset for skattepligtige efter LL § 16 A, men efter reglerne om beskatning af gevinst ved salg af anparter.
 TfS 2000, 467 HR
 Sagen drejede sig om forhøjelser for 1986 og 1987 med henholdsvis 164.640 kr. og 320.861 kr. i forbindelse med skatteyderens køb af en grund i Australien og indskud i en australsk bank. Beløbene blev af skattemyndighederne anset som maskeret udbytte fra skatteyderens selskab, mens skatteyderen gjorde gældende, at der var tale om midler fra opsparing og lån. Højesteret fastholdt ansættelserne med bemærkning om, at skatteyderen ikke havde dokumenteret låneforholdet, og at opsparede midler i hvert fald ikke var selvangivet. Beløbene blev anset for maskeret udlodning. Maskeret udlodning.
 TfS 1995, 783 HR
 De 8 anpartshavere i et selskab afhændede i 1985 deres anparter i selskabet for 25,5 mio. kr. Salgssummen, der svarede til en gennemsnitlig kurs for anparterne på 25.500, blev fordelt således mellem parterne, at de to i sagen omhandlede anpartshavere hver modtog 7.377.886 kr. svarende til kurs 30.741, mens de øvrige anpartshaveres forholdsmæssige vederlag svarede til kurs 20.662. Landsretten lagde til grund, at aftalen om salget af anparterne var indgået under ét som salg til en fastsat samlet købesum for samtlige aktier, der alle havde samme rettigheder i selskabet. Skævdelingen af vederlaget beroede derfor på anpartshavernes indbyrdes aftale. Mervederlaget ud over gennemsnitskursen var derfor


text:
skattepligtig efter SL § 4. For Højesteret blev det yderligere anført, at skattekravet, der oprindeligt var gjort gældende som særlig indkomst, var forældet. Kravet fandtes ikke forældet, og Højesteret stadfæstede Landsrettens dom. Fordel ved skævdeling af salgssum, blev anset for skattepligtig efter SL § 4 for modtageren
 SKM2014.380.ØLR Et selskab havde erhvervet en bil for 818.657 kr. den 24. juni 2008. Hovedanpartshaveren købte bilen af selskabet for 500.000 kr. den 19. decmber 2008. Forud for salget havde hovedanpartshaveren indhentet vurderinger hos to Audi-forhandlere, der vurderede værdien til 500.000 kr. Skattemyndighederne fastsatte bilens handelsværdi til 700.000 kr. den 19. december 2008 og beskattede hovedanpartshaveren af differencen på 200.000 kr. som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A, stk. 1. Landsretten fandt, at hovedanpartshaveren ikke havde godtgjort, at den af skattemyndighederne skønnede handelspris på 700.000 kr. var udøvet på et fejlagtigt grundlag eller havde ført til et åbenbart urimeligt resultat og frifandt Skatteministeriet.
 Et selskab havde erhvervet en BMV, der havde kørt 82.000 km for 473.000 kr. 11 måneder senere, hvor bilen havde kørt 112.000 km, blev den overdraget til hovedaktionæren. For 205.000 kr. Retten fandt ikke, at der var grundlag for at tilsidesætte den af skattemyndighederne skønsmæssigt fastsatte handelsværdi på 320.000 kr. Skattemyndighedernes vurdering tog udgangspunkt i DAFs brugtvognskatalog. Differencen blev anset som maskeret udlodning. Maskeret udlodning.
 En hovedanpartshaver solgte en motorbåd til sit selskab. Købesummen blev berigtiget ved modregning i hovedanpartshaverens gæld til selskabet. Selskabet skulle ikke benytte båden, som blev solgt med tab. Der var tale om et usædvanligt betalingsmiddel, som indebar, at liggeomkostninger og tab blev væltet over på selskabet. Erhvervelsen af båden havde ikke tilknytning til selskabets drift. Dispositionen var uden for normale handelsvilkår. De af selskabet afholdte udgifter samt tabet blev anset som maskeret udlodning. Maskeret udlodning.
 SKM2002.621.ØLR
 Et selskabs udgifter til ombygning af en autocamper var ikke erhvervsmæssigt begrundede udviklingsomkostninger, men begrundet i hovedaktionærens private interesser. Der var ikke udarbejdet budgetter eller foretaget markedsundersøgelser eller lignende vurderinger af økonomien med udlejning af autocampere i Norge. Ingen af de involverede selskaber beskæftigede sig med udlejning af autocampere, men med salg og udvikling af EDB software og EDB løsninger. Omkostningerne blev derfor anset som maskeret udlodning til hovedaktionæren. Maskeret udlodning.
 SKM2002.517.VLR
 Et dansk selskab fratrak i 1997 et tab på et tilgodehavende hos et svensk selskab, som det danske selskab havde leveret varer til. Fordringen var ubestridt af det svenske selskab, og der forelå ikke oplysninger om, at det svenske selskab ikke kunne betale. Det svenske selskab gjorde gældende, at have et modkrav som følge af mangler ved et parti guldtråde, som var leveret til det svenske selskab. Handlen om guldtråd var indgået af det danske selskabs direktør personligt med det svenske selskab og vedrørte ubestridt ikke det danske selskab. En indledt retssag mellem de to selskaber blev opgivet to dage før domsforhandlingen, mod at hver part bar egne omkostninger. Landsretten lagde til grund, at det danske selskab som led i aftalen opgav sit krav mod det svenske selskab, mod at dette selskab så herefter ikke rejste


text:
krav i anledning af guldhandlen. Landsretten fandt, at selskabets opgivelse af sit ubestridte tilgodehavende indebar en accept af, at det svenske selskab modregnede sit mangelskrav i det danske selskabs tilgodehavende, uden at der herved blev fremsat regreskrav mod det danske selskabs direktør. Selskabet havde herved afholdt en udgift der var uvedkommende for selskabet til fordel for direktøren, der var samlevende med selskabets ejer. Der var således interessefællesskab mellem selskabets ejer og direktøren, hvorfor selskabets disposition ikke beroede på sædvanlige forretningsmæssige overvejelser. Der forelå derfor maskeret udlodning. Maskeret udlodning.
 SKM2001.164.VLD
 En skatteyder havde stiftet et selskab, hvor indskudskapitalen blev berigtiget ved et apportindskud. Da det efterfølgende viste sig, at apportindskuddet havde en lavere værdi, end det var optaget med ved selskabets stiftelse, blev skatteyderen, der var eneanpartshaver, beskattet af forskellen mellem apportindskudet og dets faktiske værdi under henvisning til LL § 16 A, stk. 1. Ved et forlig indgået ved Landsretten anerkendte Skatteministeriet, at den skattemæssige anskaffelsessum for anparterne blev reguleret til den faktiske værdi, således at apportindskuddets lavere værdi ikke medførte udlodningsbeskatning. Ikke maskeret udlodning.
 I en kommentar til dommen i SKM 2001.165 DEP har skatteministeriet bemærket, at den rette reaktion i skattemæssig henseende normalt vil være den, at konstateringen af, at apportindskuddet er mindre værd end forudsat, får indvirkning på anparternes anskaffelsessum, der bliver lavere
 TfS 1997, 367 VLD
 En hovedaktionær, der i forbindelse med selskabets børsintroduktion i 1991, havde solgt nom. 5,5 mio. kr. aktier af sin private beholdning på 25 mio. kr. til en række private investorer, var anset som skattepligtig som maskeret udbytte af en forholdsmæssig andel af udgifterne til børsintroduktionen.
 Landsretten lagde til grund, at hovedaktionæren i nær tidsmæssig forbindelse med børsintroduktionen havde solgt aktier betinget af, at børsintroduktionen blev gennemført og til den kurs, der kunne opnås derved. Selv om aktiesalget ikke skete via fondsbørsen, havde hovedaktionærens aktiesalg været så nært forbundet med og afhængig af børsintroduktionen, at hovedaktionæren med rette var anset for skattepligtig af en forholdsmæssig andel af omkostninger til børsintroduktionen, som selskabet havde afholdt. Skatteyderen var derfor med rette anset for skattepligtig af maskeret udbytte, der samtidig var anset som en yderligere salgsomkostning. Maskeret udlodning.
 Dommen er kun relevant for fordringer, der er erhvervet før 27. januar 2010.
 Sagen vedrører en skævdeling af udbytte, der indebar, at klageren modtog et mindre udbytte end i forhold til sin ejerandel. Landsskatteretten bemærkede, at det følger af retserhvervelsesprincippet, at udbytte anses for erhvervet, når der er erhvervet endelig ret hertil. Efter praksis anses endelig ret til udbytte for erhvervet på tidspunktet for fastsættelse af udbytte, som deklareres på selskabets generalforsamling.
 Da det hverken af vedtægterne eller af anpartshaveroverenskomsten fremgik, at udbyttet ikke skulle fordeles mellem anpartshaverne i henhold til deres ejerandel af selskabets anpartskapital, blev det ved afgørelsen lagt til grund, at klageren som følge af sit ejerskab af 56,8 pct. af anpartskapitalen var berettiget til 56,8 pct. af udbytte, der blev udloddet fra selskabet, og at han skulle beskattes heraf. Som sagen forelå oplyst, var det ikke godtgjort, at klageren forud for fastsættelsen


text:
af udbyttet på selskabets generalforsamling havde givet afkald på en del af udbyttet på en sådan måde, at han ikke havde ret til udbytte i overensstemmelse med sin forholdsmæssige andel af anpartskapitalen. Maskeret udlodning.
 SKM2017.90.SR Skatterådet kunne bekræfte, at en påtænkt nedsættelse af boligafgiften med ca. 34 pct. til 13,85 kr. pr. kvm. pr. måned kunne gennemføres, uden at nogen del af nedsættelsen af boligafgiften skulle anses for skattepligtig for andelshaverne. Se også SKM2014.613.LSR, SKM2011.230.SR og TfS 2000, 850 LR


text:
Skat.dk: Udlodning - selvfinansiering - datterselskabsudbytte
 26 Jan 2006 09:47
 09 Jan 2006 10:35
 SKM2006.38.HR
 1. afdeling, 471/2000
 Maskeret, udlodning, selvfinansiering, datterselskabsudbytte
 Et selskab havde købt et selskab, og i strid med selvfinansieringsforbuddet finansieret købet af det købte selskabs egne midler.
 Højesteret udtalte, at det forhold, at det købte selskab var erhvervet i strid med selvfinansieringsforbuddet, ikke i sig selv udgjorde en udlodning, forudsat at det blev godtgjort, at der var tale om lån, som selskabet kunne og ville tilbagebetale.
 Højesteret fandt efter bevisførelsen, at der ikke var grundlag for at fastslå, at selskabets råden over selskabsmidlerne i det købte selskab var en maskeret udlodning.
 Det købte selskab havde på en generalforsamling i det efterfølgende år besluttet at udlodde et beløb på 37 mio. kroner. Beløbet var imidlertid allerede i det skatteår, hvor købet fandt sted, bogført på selskabernes mellemregningskonto som udbytte, og fra dette tidspunkt blev der ikke beregnet rente af beløbet. Højesteret fandt, at selskabet ikke heroverfor havde godtgjort, at posteringerne på mellemregningskontiene ikke var udtryk for reelle overførsler, hvorfor Højesteret anså de 37 mio. kroner for udloddet den 30. september 1993.
 Selskabet havde videre gjort gældende, at ejertidskravet i den dagældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2, også ved interne danske udlodninger måtte forstås i overensstemmelse med en dom fra EF-Domstolen.
 Højesteret fandt, at ejertidskravet i den dagældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2, ikke kunne fortolkes i strid med dens ordlyd i sagen, hvor der ikke havde fundet en grænseoverskridende udbyttebetaling sted.
 Ligningsvejledningen 2006-1 S.F.2
 Per Sørensen, Asbjørn Jensen, Poul Søgaard, Marianne Højgaard Pedersen og Poul Dahl Jensen
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 4. afdeling den 6. oktober 2000.
 Appellanten, H1 Holding ApS, har gentaget sin påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at selskabets skattepligtige indkomst for skatteåret 1994/1995 (regnskabsåret 1992/1993) nedsættes med 48.526.134 kr., hvoraf 66 % i alt 32.027.248 kr., indgår i skatteberegningen.
 Subsidiært har selskabet nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at den skattepligtige indkomst for det nævnte skatteår nedsættes med et mindre beløb.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse og har gentaget sine subsidiære påstande.
 H1 Holding har ikke for Højesteret bestridt, at købet af H2X Holding ApS, senere H2 Holding ApS, med tilhørende datterselskaber skete i strid med selvfinansieringsforbuddet i den dagældende anpartsselskabslovs § 84, stk. 2.
 For Højesteret har H1 Holding fremlagt yderligere bogføringsmateriale og bilag til belysning af bevægelserne på mellemregningskontiene, herunder bilag vedrørende et af H2 Holdings datterselskaber, H2 Produktions køb af afskrivningsberettigede aktiver. H1 Holding har i den forbindelse bl.a. nærmere redegjort for baggrunden for posteringen af beløbet på 51.160.857 kr. på mellemregningskontoen mellem H2 Produktion og H1 Holding.
 Foreningen af Statsautoriserede Revisorers Responsumudvalg har den 20. april 2005 besvaret følgende spørgsmål således:
 Spørsgmål 1
 Var det i 1993 sædvanligt, at koncernforbundne selskaber havde løbende mellemregningskonti med hinanden?
 Såfremt spørgsmål 1 svares bekræftende ønskes det tillige oplyst, om det var normalt, at der ikke blev udarbejdet lånedokumenter vedrørende de løbende mellemværender?
 Afhængig af aktivitet og samhandel i


text:
koncernforbundne selskaber vil der kunne opstå løbende mellemregninger. Det er det enkelte koncernselskabs ledelse, der har ansvaret for, at sådanne mellemregninger er lovlige, og at de er etableret på almindelige forretningsmæssige vilkår.
 På denne baggrund kan udvalget besvare de stillede spørgsmål således:
 Det var i 1993 ikke usædvanligt, at koncernforbundne selskaber havde løbende mellemregningskonti, samt at der ikke blev udarbejdet lånedokumenter vedrørende løbende mellemværender."
 Til brug for Højesteret har
 RB forklaret bl.a., at han i 1993 var filialdirektør i Sydbank. Han havde ansvaret for forholdet til H1 Holding, der var en af afdelingens største kunder.
 Det praktiske bankarrangement i forbindelse med koncernens forskellige selskaber blev arrangeret under en såkaldt koncernkonto. Ledelsen i H1 Holding var meget rentebevidst. En koncernkonto indebærer, at koncernen har en hovedkonto, over hvilken koncernselskabernes forskellige dispositioner foregår. Formålet med at have en hovedkonto er at reducere renteudgifterne. H1-koncernen var meget pengestærk, og hvis der var behov for lån, var det blevet imødekommet.
 I forbindelse med koncernens køb af H2X Holding ApS drøftede han indsættelsen af de ca. 48 mio. kr. og trækket på de ca. 40 mio. kr. med NR. Han kan ikke i dag sige noget om, hvorvidt det er udtryk for den faktiske rækkefølge, at indsættelsen af de 48 mio. kr. på kontoudskriften er konteret før trækket på de 40 mio. kr. Umiddelbart er det måske mest logisk, at det forholder sig på den måde. Det var ikke noget problem for banken, at der blev trukket 40 mio. kr., idet der samme dag indgik 48 mio. kr. Hvis H1 Holding havde anmodet om at få en kreditfacilitet stillet til rådighed til at erhverve H2X, ville banken have været villig hertil.
 Banken havde i anden sammenhæng stillet større kreditfaciliteter til disposition for H1-koncernen. Blandt andet havde man ydet et byggelån på vist nok omkring 20 mio. kr. med sikkerhed i et ejerpantebrev. Banken havde også ydet lån i millionklassen i forbindelse med koncernens køb af bygninger og virksomheder.
 Andre indlånskonti end koncernkontoen, f.eks. en deponeringskonto, blev forrentet med en anden rentesats end koncernkontoen. I øvrigt blev de forskellige konti forrentet med samme sats, uanset hvilket selskab i koncernen kontoen var registreret til. På tilsvarende måde skulle der betales ens rente for udlån.
 Koncernen har betalt eller modtaget rente alt efter, om der var tale om nettolån eller nettoindestående. Denne renteberegningsmåde kaldes rentenetting, og en koncernkontoopgørelse pr. september 1993 tyder på, at metoden blev anvendt i forhold til koncernen på dette tidspunkt. Han husker ikke, om rentenettingmetoden blev anvendt for koncernen pr. 10. maj 1993.
 Ved H1 Holding ApS' køb af H2X Holding ApS, senere H2 Holding ApS, med tilhørende datterselskaber blev midlerne i de købte selskaber, i alt 48.526.134 kr., den 10. maj 1993 indsat på en konto tilhørende et datterselskab i H1-koncernen, og samme dag blev købesummen på 40.579.030 kr. hævet på denne konto og overført til sælgerne. Det er herefter spørgsmålet, om H1 Holdings dispositioner over midlerne indebar en udlodning, der var omfattet af ligningslovens § 16 A, eller om der var tale


text:
om udlån af midlerne til H1 Holding.
 Det forhold, at købet af H2X i strid med selvfinansieringsforbuddet blev finansieret af H2X' egne midler, indebærer ikke i sig selv, at et beløb svarende til købesummen må anses for udloddet til køberen H1 Holding. Heller ikke indsættelsen af den resterende del af H2X' midler på den nævnte konto kan i sig selv anses for en udlodning. Der foreligger således ikke udlodning, hvis det godtgøres, at der var tale om lån, som H1 Holding kunne og ville tilbagebetale.
 Fra modtagelsen den 10. maj 1993 blev H2X' midler bogført som et tilgodehavende for H2X og som gæld for H1 Holding. Mellemværendet blev ligesom andre økonomiske mellemværender mellem selskaberne i koncernen ført på mellemregningskonti, hvor der blev tilskrevet renter. Indtil regnskabsårets udløb den 30. september 1993 blev mellemværendet nedbragt til 30.069.115 kr. bl.a. ved betaling for H2 Produktions køb af afskrivningsberettigede aktiver. Efter de økonomiske oplysninger om H1-koncernen må det endvidere lægges til grund, at H1 Holding ville have været i stand til at tilbageføre midlerne til H2 Holding, også når der ses bort fra udlodningen fra H2 Holding af et udbytte på 37 mio. kr. På denne baggrund finder Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at der ved H1 Holdings råden over selskabsmidlerne fra H2 Holding er sket en maskeret udlodning. Det, der er anført af Skatteministeriet bl.a. om, at der ikke blev oprettet lånedokument mellem de koncernforbundne selskaber, kan ikke føre til et andet resultat. I overensstemmelse med indstillingen i H2 Holdings årsregnskab for 1992/1993 blev det på selskabets generalforsamling den 22. december 1993 besluttet at udlodde 37 mio. kr. i udbytte til H1 Holding. Beløbet var imidlertid allerede pr. 30. september 1993 bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte fra H2 Holding til H1 Holding, og fra dette tidspunkt blev der ikke beregnet rente af beløbet. H1 Holding har ikke heroverfor godtgjort, at disse posteringer på mellemregningskontiene ikke er udtryk for reelle overførsler. Højesteret finder på denne baggrund, at de 37 mio. kr. må anses for udloddet den 30. september 1993.
 Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at H1 Holding ikke opfylder de tidsmæssige betingelser for skattefrihed af udbytte fra et dansk datterselskab efter den dagældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2.
 Som følge af det anførte tager Højesteret Skatteministeriets subsidiære påstand til følge som nedenfor bestemt.
 Ved afgørelsen om sagsomkostningerne er der taget hensyn til, at H1 Holding har betalt retsafgift i begge instanser med i alt 524.520 kr., og at parternes arbejde med sagen i meget væsentligt omfang må antages at have vedrørt den del af sagen, som H1 Holding får medhold i.
 Skatteministeriet skal anerkende, at H1 Holding ApS' skattepligtige indkomst for skatteåret 1994/1995 (regnskabsåret 1992/1993) nedsættes med 11.526.134 kr., hvoraf 66 %, i alt 7.607.248 kr., indgår i skatteberegningen.


text:
Advokaten 8 - Højesteret og havneloven
 Hvor principiel skal en principiel sag være for at kunne henvises til landsretten – og hvor blev de sagkyndige dommere af?
 Fredag den 29. december 2006 – den sidste hverdag før domstolsreformens ikrafttræden – indleverede Scandlines en stævning til Østre Landsret mod Havneklagenævnet med forskellige påstande vedrørende besejling af Rødby Havn. Baggrunden var en strid mellem det danske rederi Scandlines og to konkurrerende norske rederier.
 Otte uger senere henviste Østre Landsret sagen til behandling ved Københavns Byret, idet en overgangsregel i forbindelse med domstolsreformen gav landsretterne adgang til at henvise civile sager anlagt i andet halvår 2006 til byretterne.
 Henvisning af en sag krævede bl.a., at sagen ikke var af principiel karakter. Overgangsreglen skal ses i sammenhæng med, at byretterne med domstolsreformen har fået kompetencen til at behandle stort set alle civile sager som første instans, dog således at principielle sager kan henvises til landsretten (og i visse tilfælde Sø- og Handelsretten).
 Scandlines ville ikke acceptere, at rederiets landsretssag blev gjort til en byretssag, og søgte og fik Procesbevillingsnævnets tilladelse til at få henvisningsafgørelsen prøvet i Højesteret. Højesterets flertal fandt, at en stillingtagen til den omtvistede besejlingsmodel på Rødby Havn indebar en fortolkning af havneloven. Højesteret bemærkede videre, at domstolene ikke tidligere havde taget stilling hertil, og at parterne var enige om sagens principielle karakter. Landsrettens kendelse blev herefter ophævet, således at sagen skulle behandles af Østre Landsret som første instans (se faktaboksen).
 Et vink fra Prins Jørgens Gaard
 Kæremålet blev i Højesteret behandlet af fem dommere, og der kan ikke herske tvivl om, at sagen af Højesteret er blevet anset som væsentlig med henblik på at fastlægge den fremtidige praksis for henvisning af civile sager fra byretterne til landsretterne og dermed også for, hvilke sager der vil kunne ankes frit fra landsret til Højesteret. Sagen er blevet analyseret og kommenteret af advokat René Offersen her i bladet (nr. 05/08) og Michael Gøtze fra Københavns Universitet, der begge ser dommen som udtryk for, at henvisningsadgangen fra byret til landsret skal praktiseres lempeligt.
 I 2007 henviste byretterne 69 sager til landsretterne. I første halvår af 2008 er antallet af henviste sager godt 100, hvilket formentlig er udtryk for, at henvisningsreglen nu fortolkes i lyset af havnesagen.
 Visse sager er nok principielle, men ikke så principielle, at de behøver at blive behandlet i landsretten som første instans og med fri ankeadgang til Højesteret.
 Domstolsreformen muliggør derfor tre-dommerbehandling ved byretterne, når sagen enten er principiel, når udfaldet kan få væsentlig betydning for andre end parterne, når sagen frembyder særlig omfattende eller vanskelige retlige eller bevismæssige spørgsmål, eller når sagens særlige karakter i øvrigt undtagelsesvis gør kollegial behandling påkrævet.
 Bliver dommeren sur?
 Selv om domstolsreformen snart er to år gammel, er det kun et relativt begrænset antal sager, der er blevet behandlet af tre dommere i byretterne. Sagspresset har været betydeligt ved byretterne efter reformen, hvilket kan have begrundet en tilbageholdenhed hos advokaterne med hensyn til at bede om kollegial byretsbehandling; men det har også været anført, at


text:
tre-dommerbehandling i byretten og senere i landsretten skulle være begrænsende i relation til siden at kunne søge tredjeinstansbevilling i sagen, og at en anmodning om kollegial behandling ville kunne opfattes som en indirekte kritik af byretsdommeren. Begge hensyn er uholdbare.
 Ud over adgangen til kollegial behandling med tre juridiske dommere er der nu åbnet mulighed for, at byretten kan tiltrædes af to sagkyndige medlemmer, når fagkundskab skønnes at være af betydning for sagen. Dette gælder også i landsretten, når den er første instans, og i ankesager når sagkyndige har medvirket i byretten.
 Ordningen er velkendt fra Sø- og Handelsretten, og man har fundet store fordele ved også at kunne supplere de øvrige retters juridiske ekspertise med fagkundskab. Ud over at medvirke til at træffe afgørelser med et mere kvalificeret fagligt grundlag vil ordningen være med til at styrke respekten for domstolene og deres afgørelser blandt brugerne.
 Ordningen har beklageligvis endnu ikke vundet den store udbredelse, og for flere byretters vedkommende kan antallet af sager med sagkyndige dommere tælles på én finger. Domstolsstyrelsen har derfor nu etableret en fælles database for byretterne og landsretterne med oplysninger om de mere end 300 sagkyndige dommere, som landsretspræsidenterne efter indstilling fra 50 organisationer har beskikket med virkning fra den 1. januar 2008. Domstolene er personuafhængige, og retsplejeloven åbner ikke mulighed for, at parterne kan pege på eller vælge blandt de sagkyndige dommere til den enkelte sag, men databasen vil synliggøre for retterne, hvilke kompetencer de sagkyndige dommere besidder.
 Voldgiftsbehandling i byretten
 Det er naturligt i forbindelse med bestemmelserne om henvisning til landsret og om kollegial behandling i byretterne at omtale den nye retsplejelovsregel, der giver parterne mulighed for på forhånd – det vil sige før dommens afsigelse – at aftale, at en dom vedrørende sagens realitet ikke skal kunne ankes. Herved bliver den samlede sagsbehandlingstid hurtigere og billigere. Bestemmelsen giver mulighed for på aftalemæssigt grundlag at opnå en endelig afgørelse i én instans, sådan som det kendes fra voldgift.
 Aftalen om at udelukke anke kan være betinget. Eksempelvis kan en aftale om, at en byretsdom ikke skal kunne ankes, være betinget af, at sagen undergives kollegial behandling i byretten. En aftale om at udelukke anke kan også være betinget af, at sagen henvises til landsretten til behandling i første instans.
 Domstolene har fået flere og bedre varer på hylderne. Dette er sket ved de ovenfor beskrevne lovændringer og den samtidige opstramning af civilprocessen, ved retsafgiftsreformen i 2005, ved småsagsprocessen pr. 1. januar 2008, og ved de nye regler om retsmægling fra 1. april 2008. Nye regler hjælper imidlertid ikke, hvis de ikke anvendes, og domstolene må bidrage hertil ved at sikre den nødvendige information. Det er imidlertid i første række advokaterne, der må omstille sig fra at arbejde i et mere enstrenget system til at kunne se perspektiverne i og rådgive klienterne om brug af hele Domstolsbutikken Danmark.
 Henvisning fra byret til landsret
 Retsplejelovens § 226, stk. 1:
 “Byretten kan efter anmodning fra en part henvise en sag til behandling ved landsret, hvis sagen


text:
er af principiel karakter.”
 Havnesagen fra Højesteret
 Højesterets kendelse af 14. december 2007 (U 2008.649):
 Fire dommere – Torben Melchior, Poul Sørensen, Niels Grubbe og Thomas Rørdam – udtaler:
 En stillingtagen til den omtvistede besejlingsmodel på Rødby Havn indebærer en fortolkning af modtagepligten efter havnelovens § 5. Domstolene har ikke tidligere taget stilling hertil, og vi finder – i overensstemmelse med parternes samstemmende opfattelse – at sagen angår et principielt retligt spørgsmål. Betingelserne for henvisning af sagen til byretten er herefter ikke opfyldt, jf. § 105, stk. 8, nr. 3, i lov nr. 538 af 8. juni 2006.
 Vi stemmer herefter for at tage Scandlines Danmark A/S' påstand til følge. ....
 Det forhold, at en sag omfatter principielle spørgsmål, er ikke tilstrækkeligt til at anse den for at være af “principiel karakter” i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i retsplejelovens § 226, stk. 1, og § 105, stk. 8, nr. 3, i lov nr. 538 af 8. juni 2006.
 Uoverensstemmelsen mellem parterne angår i første række, hvorledes en besejlingsmodel på Rødby Havn udarbejdet af en konkurrent til Scandlines Danmark A/S forholder sig til en i 1997 truffet afgørelse om konkurrentens adgang til besejling af Rødby Havn. Afgørelsen af denne tvist må antages i det væsentlige at bero på en konkret bevismæssig vurdering og skønsmæssig afvejning. Der er i øvrigt ikke oplyst omstændigheder, som giver grundlag for at antage, at en afgørelse i sagen vil have “en sådan generel betydning for retsanvendelsen og retsudviklingen eller en sådan væsentlig samfundsmæssig rækkevidde i øvrigt, at sagen bør kunne indbringes for Højesteret som anden instans uden særlig tilladelse.”
 Med denne begrundelse stemmer jeg for at stadfæste landsrettens afgørelse.
 Landsrettens kendelse ophæves, således at sagen behandles ved Østre Landsret som første instans.”
 Havnesagens indvirkning på henvisninger
 Michael Gøtze, lektor, ph.d. på Københavns Universitet skriver om kendelsen i Juristen 2008, side 163:
 “Muligheden for en fleksibel og dynamisk regulering af sagsmængden er således et af de reale hensyn, som kan indgå i den konkrete vurdering af en sag med principiel karakter efter § 226, stk. 1. Højesterets kendelse af 14. december 2007 er i den forbindelse et signal til dommere og parter om, at de overordnede retter efter Højesterets opfattelse fortsat skal være forum for principielle og fagligt udfordrende civile sager, og at den styring af sagstilgangen, som er indbygget i henvisningsreglen i § 226, indtil videre skal praktiseres lempeligt.”
 Retsplejelovens § 20, stk. 1 og 2:
 “I borgerlige sager i 1. instans, der behandles ved byretten eller landsretten, kan retten bestemme, at retten under hovedforhandlingen skal tiltrædes af 2 sagkyndige medlemmer, hvis fagkundskab skønnes at være af betydning for sagen.
 Stk. 2. I ankesager i landsretten, der i 1. instans er behandlet under medvirken af sagkyndige i medfør af stk. 1, kan retten bestemme, at retten under hovedforhandlingen skal tiltrædes af 2 sagkyndige medlemmer.”