text:
Det er blevet et glimrende resultat, så tak for hjælpen!
 Lyder så skønt! Tak for din fine tilbagemelding :)
 Michelle Askholm skrev:
 Tak for en dejlig blog. Bruger ofte dine opskrifter.
 Jeg har haft problemer med, at bollerne bliver meget flade når de bages, men med noget eksperimentering har jeg fundet frem til at det skyldes at dejen er for våd. Så hvis andre har samme problem, kan man med fordel tilføje lidt ekstra mel inden bagning :)
 Tak for din søde hilsen og dejligt at du deler dit tip, hvis andre oplever det samme :)
 24. december 2018 kl. 08:15
 Jeg bagte disse her til morgen og det blev bare de bedste koldhævede boller jeg nogensinde har bagt. Alt klappede g jeg fik de flotteste hævede boller med sprød skorpe og lækker blød og luftig krumme. På trods af at melet jeg brugte var det billigste fra supermarkedet :-) Jeg brugte ingen kerner og byttede lidt om på melet så der var lidt mere hvedemel end grahamsmel og jeg brugte havregryn i stedet for rug. Det er ikke sidste gang vi bager dem. Glædelig jul :-)
 24. december 2018 kl. 11:11
 Hvor er det dejligt at høre, tusind tak for din søde hilsen og tilbagemelding på opskriften.
 29. december 2018 kl. 20:29
 Jeg må prøve – men er det virkelig 225 grader varmluft? Lyder virkelig hårdt for de små boller 😆hilsen Tina
 29. december 2018 kl. 21:37
 Det kommer naturligvis altid an på ovnen, og du kender din ovn bedst :) – men her hos mig passer det med 225 grader, som er en god temperatur til at give en sprødere skorpe end man vil få ved fx 175 grader som er den temperatur jeg gerne bruger til fx fødselsdagsboller og lign blødere brød
 Hold endelig øje med dem og forsøg dig frem :)
 3. januar 2019 kl. 18:34
 Først og fremmest tak for en generelt super side og en masse gode opskrifter og de mange tips. :)
 Har du prøvet at bruge æg i de her koldhævede boller? Jeg synes, at jeg ofte oplever, at jeg ikke formår at få dem særligt luftige og tænker, om et æg i blandingen måske kunne hjælpe den del ekstra godt på vej, når de bages i ovnen?
 Tak for skønne opskrifter, inspiration og din dejlig blog.
 Kan man erstatte grahamsmel med noget andet og hvor meget ?
 Kh Alex ☘
 12. januar 2019 kl. 10:49
 Det kan erstattes af enten hvedemel eller anden fuldkornsmel
 Gitte Martinussen skrev:
 14. januar 2019 kl. 16:23
 Først tusind tak for alle dine fantastiske opskrifter, som vi her i huset nyder stor glæde af.
 Vi bager selv vort brød – og har gjort det i mange år – men jeg kan ikke forstå, at min skorpe ALTID bliver blød efter afkøling.
 Her til morgen har jeg bagt dine koldhævede boller, som var super sprøde, da jeg tog dem ud af ovnen, men blev bløde på overfladen efter 10 min. – på trods af jeg fulgte dine


text:
anvisninger til punkt og prikke – øv!
 Kan du hjælpe med et råd? ... 😊
 15. januar 2019 kl. 21:55
 Min skorpe bliver også blød efter afkøling, og jeg tror det handler delvist om at brødet er saftigt og lækkert i krummen og derfor trækker væde fra krummen ud i skorpen og delvist temperaturen.
 Når jeg bager grydebrød ved 250 grader i gryden, så bliver skorpen knasende sprød og den sprødhed holder gerne ved i længere tid (men dog ikke i mere end et par timer efter den er bagt.)
 Prøv evt med højere temperaturer og kortere bagetid, og placering af bollerne på øverste rist.
 Del endelig hvis du finder nogle små trick som du oplever gør en forskel :)
 26. januar 2019 kl. 09:31
 Nu har jeg brugt denne opskrift en del gange efterhånden, og de er simpelthen så nemme og lækre!
 Jeg har lige et spørgsmål ang. hævetid;
 Kan jeg eks. godt lave dejen fredag aften og først bage dem søndag morgen?
 Det er dejligt at høre og det er jeg sikker på at det vil gå helt fint at lade den hæve på køl et døgn længere, det har jeg indimellem selv gjort :)
 Camil skrev:
 29. januar 2019 kl. 02:33
 Dejligt, hvis du også angav mål i vægt ud over dl-mål
 Det er ved at blive rettet langsomt i de fleste opskrifter, skal blot lige teste dem efter samtidig :)
 30. januar 2019 kl. 14:38
 Jeg plejer at pensle med æg, det giver en god skorpe. Dejen sætter jeg op på loftet, hvor der er køligt om vinteren (det havde min kollega ikke tænkt på at man kunne).
 Det er vidunderligt med langtidshævede boller, som man kan variere efter, hvad man har i huset. Man kan bage dem om morgen i weekenden, så der er nybagte boller til morgenmad.
 15. februar 2019 kl. 20:14
 Hej. Jeg har en rest kærnemælk i køleskabet ? Kan det bruges på en eller anden måde ?
 16. februar 2019 kl. 09:04
 Det kan det sagtens – kan kommes i alle typer brød istedet for vand eller ymer, hvor det vil give en skøn smag til brødet.
 – og så kan der jo alternativt bages de lækre scones :)
 26. februar 2019 kl. 19:52
 Har du lige ændret opskriften ? I swear to god den stod i dl. mål i går? 🤔🤔😳 måske det er min ammehjerne 🤦🏼♀
 Den er god nok ;) – efter ønske fra flere læsere har vi netop opdateret alle bageopskrifter med dl til gram på mel.
 Jeg har netop skrevet dl på denne, sig endelig til hvis det driller med andre opskrifter :)
 27. februar 2019 kl. 05:58
 Haha jamen så har jeg jo ikke mistet forstanden helt ;). Lavede den søndag aften og synes bare de blev så mega lækre. Og suuuuper nemme ! Synes nemlig det er dejligt den stod i dl. mål så den lige var nem og hurtig at bikse sammen uden diverse køkkenudstyr 👍🏻😁. Tak for målene ;). Og tak for

type: other


text:
nogle utrolig lækre opskrifter. Bruger faktisk kun dine opskrifter 👏🏻😊.
 Nej slet ikke ;)
 – tusind tak for din søde hilsen, det er så dejligt at høre ♡
 2. marts 2019 kl. 11:20
 Jeg vil gerne putte lidt revet gulerødder i, men så skal der mere mel i ikke? Kan ikke helt gennemskue hvor meget 😊
 4. marts 2019 kl. 09:15
 Jo, det skal der. Gulerødderne afgiver væde og det kan variere lidt hvor meget. Jeg plejer at røre den med ekstra mel til den er lidt ekstra fast (lidt mere fast end når der ikke tilsættes gulerødder.)
 6. marts 2019 kl. 09:25
 Dine angivne melmængder passer desværre ikke helt.
 1 dl grahamsmel eller hvedemel vejer 60 gram.
 Derfor må 300 g grahamsmel måle 5 dl, og 240 g hvedemel må veje 4 dl.
 Du skriver i din opskrift, at 300 g grahamsmel måler 3-4 dl, og at 240 g hvedemel måler 5 dl.
 9. marts 2019 kl. 15:05
 Mega lækker opskrift – tak.
 Jeg får nogle gange putte for meget mel i, da der i ingredienserne står 5 dl, men i opskriften kun står 4 dl. Jeg synes bollerne bliver bedst med 3-4 dl hvedemel 😉
 10. marts 2019 kl. 20:38
 Tusind tak, det er dejligt at du synes det! – og tak for feedback, vi har lige skrevet opskriften ind i et nyt system og det er lige rettet til nu, så det står rigtigt :)
 2. april 2019 kl. 16:25
 Hvor lang tid kan dejen stå i køleskabet?
 3. april 2019 kl. 13:11
 Den vil umiddelbart godt kunne stå op til 36 timer, men se endelig på den at den ikke kommer til at overhæve og derefter klaske sammen :)
 Jeg er kæmpe fan! Har lavet dem utallige gange efterhånden :-)
 12. maj 2019 kl. 09:12
 Har lige bagt dine koldhævede boller. De var super lækre. Min datter er meget skeptisk over for alt brød, der er den mindste smule mørke, men hun er så begejstret for disse boller, at hun vil have dem med på madpakken.
 Jeg fulgte opskriften næsten 100% tilføjede dog 1/2 fintrevet squash.
 Skønt kun at skulle bruge 10g gær, resten gemmes i glas efter tidligere tip fra valdemarsro😁
 12. maj 2019 kl. 11:28
 Hvor er det dejligt at høre og skønt supplement med squash, det gør jo bollen ekstra saftig og lækker.
 Rigtig skøn dag til jer og mange tak for din søde hilsen
 16. maj 2019 kl. 15:55
 Tak for en god opskrift! Jeg skal til familiefest i weekenden og stå for boller til morgenbordet. Vi bliver 20 voksne og fire børn, så jeg tænker, at jeg skal lave omkring 50 boller. Ved du, om man bare kan gange alle ingredienserne op (med syv, tænker jeg)?
 17. maj 2019 kl. 12:16
 Jeg plejer ikke gange gær så meget op, så hvis du ganger resten af opskriften med 7 og gær med 4, så tror jeg det vil passe glimrende. Evt lade dejen hæve en times tid eller to på køkkenbordet inden


text:
den sættes i køleskabet, så den kommer godt fra start.
 Arne Dan Fjordside skrev:
 3. juli 2019 kl. 16:52
 Har opskriften for jeres koldhævede boller altid været, at de skulle sættes i ovnen ved max varmluft? Jeg mener før jeg har set at de skulle i en 250 grader varm ovn!?
 4. juli 2019 kl. 09:38
 Jeg mener denne opskrift altid har været med max varme – måske har du set denne opskrift: https://www.valdemarsro.dk/super-saftige-boller-roremaskine/ kan det være den du har forvekslet med?
 3. juli 2019 kl. 20:26
 Jeg laver ofte disse lækre boller efter din opskrift, men undrer mig altid over mængden af hvedemel. Hvis jeg putter 3 dl i bliver dejen meget bastant og der står jo der evt skal en ekstra dl i. Når jeg har 2 dl i virker dejen tilpas og bollerne bliver lækre. kan det hænge sammen med at jeg ikke kun bruger vand, men bruger halvt vand halvt mejeri produkt? Ved ikke om det skulle have nogen betydning i forhold til væsken.
 Tak for en fantastisk madblog som vi ofte bruger i min familie :)
 4. juli 2019 kl. 09:43
 Jeg tror godt det kan være mejeriproduktet – men endelig altid så lidt mel som muligt, det giver de bedste saftigste boller og det lyder som om du har fundet lige den fordeling som passer godt med det mel du bruger.
 Tusind tak for din søde hilsen, det er dejligt at høre ♡
 7. juli 2019 kl. 09:02
 Dejlig nem opskrift! Tak for det :) er det mon muligt med chia i? Og hvis, har du nogen ide om forhold – også væske?
 Ønsker dig en dejlig søndag 🌼
 7. juli 2019 kl. 10:23
 Hej Sashia,
 Det kan du sagtens – jeg plejer indimellem at komme 1-2 spsk chia og ca dobbelt mængde ekstra vand, som ekstra i dejen.
 Skøn søndag til dig også ♡
 26. juli 2019 kl. 23:38
 Først og fremmest tak for en af de bedste opskriver herinde, Har brugt denne opskrift op til flere gange og den bliver ved med at være lige så god, er det muligt at bruge samme opskrift til at bage brød? eller har du evt. en anden man kan se? er ude efter at finde en opskrift på det bedste koldhævede brød.
 27. juli 2019 kl. 11:42
 Du kan fint bruge denne til brød – gerne i en brødform hvor du blot lader brødet hæve i formen på køl og derefter i ovnen.
 2. august 2019 kl. 09:40
 Jeg skal gerne bruge de koldhævede bollerne en eftermiddag kl 15, vil du anbefale at lave dem om morgenen eller aftenen forinden?
 2. august 2019 kl. 19:34
 Om morgenen, synes jeg er bedst så de er så friske som muligt :)
 Simone Sletten skrev:
 9. august 2019 kl. 10:56
 Hvordan kan det være at bollerne max kan holde 5 dage ved stuetemperatur er det ikke ret lidt,?
 9. august 2019 kl. 11:26
 Hvor læser du der står noget med 5 dages holdbarhed?
 Jeg oplever de holder sig


text:
2-3 dage i fx en brødkasse og ellers kan de fryses
 Bente Strøh skrev:
 10. august 2019 kl. 08:31
 Igen bagte jeg bollerne, men ak og ve,
 Første gang ok,
 Anden gang flade 😭
 Tredie gang flade🤣
 Jeg bruger 12 g gær.
 Forskelligt mel.
 275 gr.opvarmning, satte den ned til 250
 Brugte ikke varmluft ovn, kender ikke den ikke endnu.
 Kan du se hvad jeg gør forkert, til endnu en omgang.
 10. august 2019 kl. 19:03
 Helt generelt kan det være en ide at prøve med lidt mere sigtet hvede og tilsvarende lidt mindre fuldkorn hvis du oplever de bliver flade.
 20. august 2019 kl. 21:01
 Jeg tænkte på om man kunne lave pølsehorn på samme måde? Altså ala corndogs men denne bolledej? Hader at rulle dej og har ikke tiden til det...
 21. august 2019 kl. 07:51
 Endelig bare prøv det af – vær lidt nænsom med dejen, så der ikke trykkes luft ud af den, når den lægges om pølserne
 21. august 2019 kl. 13:22
 Tak for opskriften, den tror jeg, at jeg vil prøve at bage til mødregruppen i morgen :) så får de helt nybagte boller og der er tid til det med baby :)
 22. august 2019 kl. 15:31
 Hvor lyder det skønt! Håber I havde en hyggelig mødregruppe morgen ♡
 25. august 2019 kl. 15:19
 Har lige fået at vise at jeg ikke kan tåle hvedemel. Har du nogen erfaring med at kunne skifte til majsmel og rismel ?
 25. august 2019 kl. 16:12
 Det kan du ikke i en opskrift som denne – ikke 1:1 ihvertfald, da hverken rismel eller majsmel har nogen hæveevne.
 Hvis du kan tåle spelt (som også er en hvedesort, men som nogen tåler bedre end hvede), så vil det være et okay alternativ.
 Gun Mow skrev:
 28. august 2019 kl. 09:40
 Tip: Dyp skeen i kold vand inden dejen ( hver bolle) tages op af skålen...så er dejen lettere at få af skeen😁
 30. august 2019 kl. 09:04
 Kan dejen stå længere end natten over?
 31. august 2019 kl. 17:24
 Ja, den kan godt stå 12-15 timer, og måske længere, men hold gerne øje med at den ikke hæver over for så klasker den sammen og kan desværre ikke bruges.
 28. september 2019 kl. 08:17
 Dette er en virkelig fin blog! Med gode opskrifter, som rent faktisk fungerer. Tak for det.
 Jeg har disse boller i ovnen lige nu. Bagt med 50 g gær, 1,5 l vand, 10 dl grahamsmel, 5 dl rugmel, 3 tsk salt og ca 8 dl hvedemel. Det kører :-)
 29. september 2019 kl. 21:34
 Skønt at høre! Mange tak for din søde hilsen og tilbagemelding på mine opskrifter, det er jeg glad for :)
 Lonnie Pedersen skrev:
 1. oktober 2019 kl. 20:26
 Jeg elsker de her boller og har bagt dem mange gange! Sidste gang havde jeg ikke hvedemel og brugte havremel... De var super lækre og mega sprøde :D og med masser af valnødder i... Mmm mums!
 2. oktober 2019 kl. 21:37


text:
Så skønt at høre :) – mange tak for din søde hilsen og feedback på opskriften :)
 6. oktober 2019 kl. 23:09
 Tusind tak for en super hjemmeside☀☀☀
 Stort tak for din søde hilsen
 Meyte5 skrev:
 9. oktober 2019 kl. 13:27
 Jeg vil prøve at bage disse boller, da lyder super lækre og det er dejligt nemt med en lille ny i hverdagen 😅
 Ved du om dejen kan stå flere dage i køleskabet, så jeg ikke behøver at bage det hele på en gang, men bare efter behov 🙂
 Tusind tak for en masse lækre opskrifter 🥰
 Ja, det kan du i princippet godt – men det kræver at den lige bliver frisket lidt op med lidt ekstra vand, salt og mel hver dag.
 Ellers udvikler den sig til en ren surdej.
 Prøv dig endelig bare frem med det :)
 27. oktober 2019 kl. 19:29
 Er jeg så heldig, at disse kan hæves på køkkenbordet natten over?:)
 Der er noget i vejen med vores køleskab, så det fungerer simpelthen ikke til koldhævning :(
 Prøv denne her i stedet: https://www.valdemarsro.dk/verdens-nemmeste-og-bedste-hjemmebagte-boller/
 3. november 2019 kl. 08:23
 Et drys tørret brændenælde i dejen tilføjer brødet en fin smag og ser spændende ud. Det kan købes i bla. helsekostbutikker.
 Lyder også super lækkert :)
 11. november 2019 kl. 11:28
 Dejlige boller!
 Jeg har en familie, der hurtigt kan spise de ca. 8 boller som opskriften giver. Derfor vil jeg gerne lave dobbelt portion, men skal jeg fordoble mængden af gær eller vil det ødelægge hævningsprocessen?
 11. november 2019 kl. 12:19
 Jeg bruger gerne lidt ekstra gær, omkring 15 gram til en dobbeltportion
 14. november 2019 kl. 17:27
 Tak for svar.😊👍
 16. november 2019 kl. 09:25
 Skøn opskrift for mig, hvor bagningen ellers tit bliver mislykket. Dejlig nem opskrift på lækre boller med en god krumme – og så skal den ikke æltes 😉
 Mine boller bliver aldrig helt så gyldne som dine, min ovn kan max blive 275 grader. Pensler du med andet end vand?
 16. november 2019 kl. 11:56
 Hej Mai Britt,
 Mange tak for din søde hilsen, hvor er det dejligt at høre du har god erfaring med disse boller.
 Det variere lidt hvordan jeg pensler dem, nogle gange slet ikke, andre gange med vand eller sammenpisket æg. Ægget giver den mest gyldne overflade, så det kan du evt prøve af :)
 20. november 2019 kl. 21:24
 Vil rigtig gerne prøve den her opskrift, men vores ovn kan max komme op på 200 ved varmluft – hvad gør jeg?
 21. november 2019 kl. 14:47
 Du kan også fint bage dem ved alm varme :)
 21. november 2019 kl. 23:19
 Dejligt, tak for svar 😊
 Skal bage dem til en fødselsdag og påtænker at lave 5 gange din portion. Hvor meget gær vil du anbefale?
 Lizzi Otte skrev:
 25. november 2019 kl. 23:20
 Jeg har fået din kogebog Aftensmad, som gave, og jeg er vild med den. Der er mange opskrifter og de passer meget godt med min mad smag.
 En god


text:
ven har allerede godkendt flere retter, som jeg har lavet efter opskrifterne, samtidigt er der meget godt og ukendt, som jeg vil prøve af. God tekst, let at følge opskrifterne. For mig er bogen et hit.
 26. november 2019 kl. 08:02
 Tusind tak!Hvor er det dejligt at høre.
 Det er jeg så glad for du synes pg mange tak for at skrive din søde hilsen til mig ♡
 4. december 2019 kl. 15:42
 Hvad er en virkelig god mel? Kh Mette
 5. december 2019 kl. 11:02
 Måske en smagssag ... ;)
 I mit køkken, når jeg bager brød og kager bruger jeg stenkværnet økologisk mel med kim – og gerne med skaldele til brød.
 13. december 2019 kl. 16:47
 De her boller ser super lækre ud! Jeg kunne godt tænke mig at eksperimentere med at putte hvedekerner i. Når jeg bruger hvedekerner, plejer jeg at hælde dem over med kogenede vand og så lade dem trække, hvorefter jeg hælder det overskydende vand fra. Ville man uden problemer kunne erstatte 1 dl havregryn med 1 dl “kogte” hvedekerner, uden at det gjorde noget ved væskebalancen i dejen, eller hvad tænker du?
 13. december 2019 kl. 17:01
 Det vil helt sikkert være lækkert! – men endelig fornem om du synes dejen skal have en smule mere mel
 30. december 2019 kl. 12:04
 Okay, okay, okay....! Jeg har aldrig haft held med koldhævede boller, og jeg har altså prøvet mange gange, de flød altid ud og blev helt flade. Men dem her, de er altså bare klasse! De er nemme, smager så godt og så hæver de godt op!
 Jeg spår at de bliver en hyppig gæst ved morgenbordet....
 Tak for en god opskrift 😊
 30. december 2019 kl. 12:55
 Hvor er det dejligt at høre! Mange tak for din søde hilsen og fine tilbagemelding på opskriften
 22. januar 2020 kl. 17:03
 Hvis man ved en fejl har glemt dejen i køleskabet, kan den så holde sig til om aftenen hvis man bager dem først der?
 23. januar 2020 kl. 17:16
 Kan dejen laves til franskbrød, og ved du hvor længe den så skal have i ovnen? ☺
 24. januar 2020 kl. 10:56
 Det kan det fint. Jeg ville bruge en form og give det 45-60 minutter ved 180 grader varmluft.


text:
Skat.dk: Omkostningsgodtgørelse - søgsmål afvist
 Omkostningsgodtgørelse, søgsmål, afvisning
 Skatteforvaltningsloven § 55, stk. 1, nr. 1 og stk. 3
 Skattestyrelsesloven § 33A, stk. 1 (dagældende)
 Processuelle regler på SKATs område, afsnit K.4
 Klagen skyldes, at SKAT ikke fuldt ud har imødekommet virksomhedens ansøgning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med en klage til Landsskatteretten samt en sags indbringelse for Østre Landsret og Højesteret.
 H1 (herefter benævnt virksomheden) driver transportvirksomhed.
 Ved afgørelse af 31. maj 2002 opkrævede told- og skatteregionen i alt 1.203.990,14 kr. af virksomheden i told og afgifter, da virksomheden blev anset for debitor i henhold til toldkodeksens artikel 202, stk. 3, 2. led, for toldskylden vedrørende 890.800 cigaretter.
 Virksomhedens repræsentant påklagede regionens afgørelse til Landsskatteretten med påstand om, at virksomheden ikke var debitor for toldskylden vedrørende de 890.800 cigaretter, og at der således ikke var grundlag for at opkræve virksomheden 1.203.990,14 kr. i told og afgifter.
 Ved kendelse af 20. juni 2005 stadfæstede Landsskatteretten regionens afgørelse.
 Virksomhedens repræsentant indbragte Landsskatterettens afgørelse for Østre Landsret og nedlagde samme påstand som ved klagen til Landsskatteretten.
 Østre Landsret stadfæstede ved dom af 6. juni 2007 Landsskatterettens kendelse.
 Virksomhedens repræsentant ankede Østre Landsrets dom til Højesteret. Højesteret afviste ved dom af 17. november 2009 ankesagen. Af Højesterets dom fremgik blandet andet følgende:
 Advokaten har på vegne af appellanten, H1, ved ankestævning af 2. august 2007 anket dom afsagt af Østre Landsrets 13. afdeling den 6. juni 2007.
 Ved brev af 22. oktober 2008 fra Højesterets Anke- og Kæremålsudvalg til sagens parter blev det bekræftet, at sagen var berammet til onsdag den 2. december 2009. Det fremgik endvidere af brevet, at "Tillægsafgiften, 3.000 kr., skal appellanten betale til retten senest den 2. september 2009".
 Den 3. november 2009 rykkede Højesteret advokaten for tillægsafgiften og meddelte samtidig, at sagen vil blive afvist, hvis tillægsafgiften ikke var Højesteret i hænde senest den 10. november 2009.
 Ved brev modtaget i Højesteret den 9. november 2009 meddelte advokaten, at han var udtrådt af sagen, da H1 ikke havde overført midler til betaling af tillægsafgiften, og da det ikke havde været muligt at få klientens tilsagn om, at sagen fortsat ønskes afsluttet ved hovedforhandling ved Højesteret.
 Da appellanten, H1, trods påkrav ikke har betalt tillægsafgiften inden den i det seneste påkrav fastsatte frist, afvises ankesagen, jf. retsafgiftslovens § 62, stk. 3."
 Den 16. februar 2010 ansøgte virksomhedens repræsentant på vegne af virksomheden om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand med 50 % af 449.292 kr. i forbindelse med klagen til Landsskatteretten samt sagens indbringelse for Østre Landsret og Højesteret. Ved ansøgningen vedlagde repræsentanten en opgørelse af udgifterne til sagkyndig bistand, hvoraf blandt andet fremgik følgende:
 Faktura 5367
 Oversættelse, G1 ApS
 Faktura 8550
 42.831,25
 Retsafgift Østre Landsret
 Yderligere retsafgift Østre Landsret
 Faktura 10344
 Tolkeregning, mundtlig tolkning
 Faktura 10759
 Faktura 11406
 Sagsomkostninger Østre Landsret
 175.133,90
 Retsafgift Højesteret
 Sagsomkostninger Højesteret
 Faktura 14898
 231.326,87
 50 % deraf
 SKAT meddelte ved brev af 4. maj 2010 virksomheden, at SKAT agtede at imødekomme virksomhedens ansøgning delvist, således at der kunne ydes omkostningsgodtgørelse


text:
med 50 % af udgifterne til sagkyndig bistand i forbindelse med klagen til Landsskatteretten samt sagens indbringelse for Østre Landsret. Udgifterne til sagkyndig bistand i forbindelse med sagens indbringelse for Højesteret kunne ikke imødekommes, da Højesteret havde afvist sagen på grund af formelle mangler.
 Ved brev af 11. maj 2010 har virksomhedens repræsentant meddelt SKAT, at SKATs forslag til afgørelse ikke kan godkendes. Virksomheden er således også berettiget til omkostningsgodtgørelse med 50 % af udgifterne til sagkyndig bistand i forbindelse med sagens indbringelse for Højesteret.
 SKAT har godkendt omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med klagen til Landsskatteretten og sagens indbringelse for Østre Landsret med henholdsvis 21.415,50 kr. og 129.192 kr.
 Ud fra en samlet vurdering har virksomheden ikke opnået medhold i klagen til Landsskatteretten samt ved sagens indbringelse for Østre Landsret. Virksomheden er derfor alene berettiget til omkostningsgodtgørelse med 50 % af udgifterne til sagkyndig bistand i forbindelse hermed, jf. skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, 1. punktum.
 Det godtgørelsesberettigede beløb er opgjort således:
 50 % godtgørelse
 50 % af faktura 14898
 258.384,00
 Det fremgår af salærredegørelsen til faktura nr. 14898, at der er anvendt 45 timer til sagens behandling ved landsretten. SKAT godkender derfor omkostningsgodtgørelse for halvdelen af denne faktura.
 SKAT kan ikke godkende omkostningsgodtgørelse for den resterende del af udgifterne til sagkyndig bistand på i alt 148.076,87 kr., der er anvendt til sagens behandling ved Højesteret, da Højesteret har afvist sagen på grund af formelle mangler, idet der ikke er betalt fornøden retsafgift.
 SKAT har herved henvist til bemærkningerne til nr. 8 i lov nr. 238 af 2. april 1997 om ændring af skattestyrelsesloven, omkostningsdækningsloven mv., hvoraf fremgår, at der ikke ydes tilskud til klager, der afvises.
 SKAT har endvidere henvist til afsnit K.4 i Processuelle regler på SKATs område og SKM2005.534.LSR.
 Virksomhedens repræsentant har fremsat påstand om, at virksomheden ligeledes er berettiget til omkostningsgodtgørelse med 50 % af udgifterne til sagkyndig bistand i forbindelse med sagens indbringelse for Højesteret.
 Det fremgår af afsnit K.4 i Processuelle regler på SKATs område, at der ikke ydes omkostningsgodtgørelse, hvis stævningen/klagen afvises på grund af manglende kompetence til at føre sagen på grund af overskridelse af klagefristen, eller hvis klagen ikke er begrundet.
 Manglende kompetence, overskridelse af klagefrist eller manglende begrundelse er alle forhold, der viser sig ved klagens/stævningens indlevering. Dette indikerer, at det i bemærkninger til lov nr. 238 af 2. april 1997 anførte om afvisning kun angår afvisning, der sker ved indgivelse af klage/stævning og ikke afvisning senere i forløbet.
 Af bemærkningerne til nr. 8 i loven fremgår, at: "Der ydes tilskud til acontobetalinger, og der ydes tilskud uanset om klagen m.v. føres igennem en afgørelse eller opgives undervejs." Angivelsen af m.v. betyder, at det anførte også omfatter retssager. Hvis sagen opgives undervejs, er klageren altså alligevel berettiget til omkostningsgodtgørelse.
 Ankestævningen til Højesteret blev indgivet den 2. august 2007, og sagen har været under behandling ved Højesteret indtil afsigelse af dommen den 17. november 2009. Højesteret afviste derfor ikke sagen ved indgivelsen af stævningen. Manglende retsafgift så


text:
sent i forløbet er udtryk for en beslutning fra sagsøgers side om at opgive sagen. Det er da blot en formalitet, at det er sket ved manglende indbetaling af retsafgift med deraf følgende dom om afvisning, end ved skrivelse til retten om at sagen hæves.
 Det er således uberettiget, at der ikke er ydet omkostningsgodtgørelse for udgifterne til sagkyndig bistand i forbindelse med sagens indbringelse for Højesteret, da der ydes godtgørelse i de tilfælde, hvor sagen opgives, da det blot er en formalitet, at der er afsagt udeblivelsesdom i stedet for, at sagen er hævet, og da det anførte om afvisning kun synes at angå afvisning ved indgivelsen af stævning/klage.
 Af skatteforvaltningslovens § 55, stk. 1, nr. 1 og stk. 3, fremgår følgende:
 Stk. 3. Godtgørelse ydes endvidere ved domstolsprøvelse af sager, som er godtgørelsesberettiget efter stk. 1, nr. 1-3 (...)"
 Ved lov nr. 238 af 2. april 1997 om ændring af blandt andet skattestyrelsesloven blev godtgørelse af udgifter til sagkyndig bistand ved domstolsprøvelse af Landsskatterettens afgørelser overført til skattestyrelseslovens § 33A, stk. 1, idet omkostningsdækningsloven samtidig blev ophævet.
 Af bemærkningerne til skattestyrelseslovens § 33 A (Folketingstidende 1996-97, tillæg A, side 2799 ff.) fremgår blandt andet følgende:
 "Der ydes tilskud til acontobetalinger, og der ydes tilskud uanset om klagen m.v. føres igennem til en afgørelse eller opgives undervejs. Der ydes ikke tilskud til klager, der afvises."
 Sagsanlæg til indbringelse af en afgørelse fra Landsskatteretten til domstolsprøvelse efter skatteforvaltningslovens kapitel 17 antages efter fast praksis at være omfattet af begrebet "klage" i skatteforvaltningslovens kapitel 19 om omkostningsgodtgørelse.
 Der ydes således ikke omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand ved en sags indbringelse for domstolene, hvis domstolene afviser sagen.
 Højesteret afviste ved dom af 17. november 2009 ankesagen med den begrundelse, at virksomheden ikke betalte tillægsafgiften for anke.
 Det fremgår således ikke af dommen, at sagen blev hævet af virksomheden. Det er derfor med rette, at SKAT har afslået virksomhedens ansøgning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med sagens indbringelse for Højesteret.


text:
Godtgørelse efter lov om tidsbegrænset ansættelse - Højesteret
 afsagt tirsdag den 17. april 2018
 Sag 303/2016 (2. afdeling) Akademikerne som mandatar for A, B, C og D (advokat Steen Leonhardt Frederiksen for alle)
 Roskilde Universitet (advokat Niels Banke)
 Biintervenienter til støtte for Roskilde Universitet: Styrelsen for Institutioner og Uddannelsesstøtte og Moderniseringsstyrelsen (advokat Niels Banke for begge)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 13. afdeling den 14. november 2016.
 I pådømmelsen har deltaget syv dommere: Lene Pagter Kristensen, Jon Stokholm, Vibeke Rønne, Hanne Schmidt, Jan Schans Christensen, Lars Apostoli og Kristian Korfits Nielsen.
 Det er oplyst, at Roskilde Universitet har opfyldt landsrettens dom.
 Akademikerne som mandatar for A, B, C og D har anført navnlig, at de har ret til pensionsbidrag af deres løn som undervisningsassistenter i perioden fra den 1. september 2012, jf. deltidslovens § 4, stk. 3, subsidiært lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 2. De manglende pensionsbidrag i denne periode har indebåret forskelsbehandling i strid med rammeaftalerne om deltidsansættelse og tidsbegrænset ansættelse. Appellanterne er således sammenlignelige med fuldtidsansat videnskabeligt personale (F-VIP'ere), der var tilknyttet den samfundsvidenskabelige basisuddannelse (sam.bas), og som på lige fod med dem indgik i fordelingen af de samlede opgaver. De er i hvert fald sammenlignelige med videnskabelige assistenter, der ligeledes indgik i fordelingen af opgaver, og som alle i henhold til overenskomsten havde ret til pensionsbidrag af deres løn. Alle undervisere har uanset stillingsbetegnelse varetaget samme arbejdsopgaver, mens de har undervist på basisuddannelsen. De har opfyldt de kvalifikationsmæssige betingelser for ansættelse som FVIP'ere, da de har videnskabelige kvalifikationer på ph.d.-niveau. Der er allerede derfor ikke grundlag for at anse deres kvalifikationsniveau efter mange års uafbrudt ansættelse på Roskilde Universitet for lavere end referencegruppens. F-VIP’ere og videnskabelige assistenter optjener ret til pension i den del af deres arbejdstid, hvor de er knyttet til basisuddannelsen. Ved fordelingen af opgaver uden hensyn til stillingsbetegnelse og under samme rammevilkår har universitetet reelt anerkendt, at de i hvert fald i forhold til de undervisningsopgaver, der samlet blev fordelt på basisuddannelsen, befandt sig på samme kvalifikationsniveau som F-VIP’ere. At de befandt sig på samme kvalifikationsniveau som øvrige tilknyttede videnskabelige assistenter er oplagt, da de selv fungerede som videnskabelige assistenter fra 2009-2012.
 Ved bedømmelsen af, om der foreligger forskelsbehandling, gælder, hvor det er hensigtsmæssigt, et princip om forholdsmæssig aflønning og forholdsmæssige rettigheder. Ansættelsesvilkårene, herunder adgangen til pensionsbidrag, må derfor som udgangspunkt bedømmes enkeltvis. Krav på pensionsbidrag er særligt beskyttet, og det er uden betydning for både bedømmelsen af, om der foreligger forskelsbehandling, og for opgørelsen af efterbetalingskravet efter deltidslovens § 4, stk. 3, om undervisningsassistenters timeløn har været større end sammenlignelige gruppers. Det bestrides, at den tabel med timelønninger for videnskabelige assistenter, undervisningsassistenter og eksterne lektorer, som er fremlagt af Roskilde Universitet, giver et retvisende billede af lønrelationerne.
 Efter ikrafttrædelsen af lov om tidsbegrænset ansættelse den 1. juni 2003 har appellanterne i strid med lovens § 5, stk. 2, fået fornyet deres ansættelse mere end to gange. Uanset at deres ansættelsesforhold er undergået løbende og talrige skift med


text:
hensyn til stillingsbetegnelse og hertil knyttede løn- og ansættelsesvilkår, skal de enkelte forlængelser i relation til § 5, stk. 2, anses for samme ansættelsesforhold. Det afgørende er, at appellanterne kontinuerligt har varetaget i det væsentlige samme opgaver. Godtgørelsen bør fastsættes til 100.000 kr. Det er ikke udtryk for en korrekt forståelse af beskyttelsen efter § 5, stk. 2, når landsretten har anført, at deres alternativ til fortsat tidsbegrænset ansættelse var ingen ansættelse. Roskilde Universitet fandt dem fortsat egnede, da ansættelsesforholdene blev bragt til ophør, og universitetet havde som følge af de gentagne krænkelser af § 5, stk. 2, over en mangeårig periode pligt til at videreføre ansættelsen af dem. Der var i foråret 2012 skabt grundlag for at ansætte eksterne lektorer tidsubegrænset. Den begrænsning i adgangen til at ansætte dem i en fast stilling, som fulgte af cirkulæret om stillingsstrukturen, kan ikke i en situation, hvor der foreligger et mangeårigt misbrug af gentagne forlængelser, føre til et lavere godtgørelsesniveau efter lovens § 8, stk. 1. Det vil stride mod formålet med de EU-retlige regler og samtidig medføre, at personer, der har været udsat for misbrug i form af gentagne forlængelser, vil undlade at påberåbe sig deres rettigheder i håb om at kunne fortsætte ansættelsen. Godtgørelsesniveauet bør afspejle, at der foreligger et ganske alvorligt misbrug.
 Roskilde Universitets afvisning af at videreføre appellanternes ansættelsesforhold i begyndelsen af efterårssemestret 2014 havde en sådan sammenhæng med, at de havde rejst krav over for universitetet i henhold til deltidsloven og lov om tidsbegrænset ansættelse, at afvisningen indebar en overtrædelse af lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 3, og deltidslovens § 4, stk. 4, om viktimisering. Der skal derfor tillige udmåles en godtgørelse efter disse bestemmelser. Afvisning af fortsat ansættelse udgør i det mindste en selvstændig krænkelse af deres rettigheder i strid med diskriminationsforbuddet i lov om tidsbegrænset ansættelse § 4, stk. 1. Der bør derfor også udmåles en godtgørelse efter de nævnte bestemmelser.
 Roskilde Universitet har heroverfor anført navnlig, at appellanterne ikke har været udsat for forskelsbehandling i strid med deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse. På Roskilde Universitet findes ikke fuldtidsstillinger eller tidsubegrænsede stillinger, der er sammenlignelige med appellanternes stillinger som deltidsansat videnskabeligt personale (D-VIP’ere), og der er ved fastsættelsen af timelønnen for D-VIP’ere faktisk taget behørigt højde for, at der ikke indbetales pensionsbidrag, som tilfældet er for F-VIP’ere. D-VIP’ere (undervisningsassistenter og eksterne lektorer) kan ikke sammenlignes med F-VIP’ere (adjunkt, lektor og professor). Det skyldes navnlig, at F-VIP’eres stillinger er hovedstillinger, der omfatter andre opgaver af især forskningsmæssig karakter, og at ansættelse som F-VIP’er forudsætter dokumenterede faglige kvalifikationer på et væsentligt højere niveau end påkrævet for ansættelse som D-VIP’er. Det kan ikke føre til et andet resultat, at der kan være et vist overlap mellem de opgaver, der varetages af F-VIP’ere og D-VIP’ere. At F-VIP’ere ved siden af deres forskningsmæssige og administrative opgaver i et vist omfang varetager nogle af de samme undervisningsopgaver som D-VIP’ere medfører ikke, at stillingerne er sammenlignelige. Appellanterne opfyldte ikke betingelserne for ansættelse som F-VIP’ere og søgte heller ikke


text:
sådanne stillinger. At appellanterne i deres ansættelse som undervisningsassistenter ikke modtog pensionsbidrag kan følgelig ikke udgøre forskelsbehandling efter deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse. Selv hvis der måtte være tale om sammenlignelige stillinger, er dette ikke nok til at konstatere, at appellanterne har været udsat for ulovlig forskelsbehandling, idet det afgørende er, at deres samlede vederlæggelse ikke er mindre fordelagtig end vederlæggelsen i de F-VIP-stillinger, som D-VIP-stillingen som undervisningsassistent i givet fald er sammenlignelig med.
 Roskilde Universitet har gentagne gange ansat appellanterne i forskellige stillinger og stillingskategorier, og der er derfor ikke tale om fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelser i strid med lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2. Hvis Højesteret måtte komme til, at appellanternes ansættelsesforløb har været i strid med § 5, stk. 2, har appellanterne ikke været berettiget til at kræve deres ansættelse videreført på sædvanlige opsigelsesvilkår. Appellanterne har, henset til de konkrete omstændigheder ved deres ansættelse, ikke været udsat for en krænkelse, der berettiger til godtgørelse efter lovens § 8, stk. 1. Genansættelserne har været i appellanternes interesse, da de ellers havde mistet deres tilknytning til Roskilde Universitet på et tidligere tidspunkt. De har ikke kunnet forvente en fastansættelse, idet en sådan ansættelse ville kræve, at deres faglige kvalifikationer svarede til dem, der krævedes for ansættelse som F-VIP’er.
 Appellanterne er ikke berettiget til godtgørelse efter § 8, stk. 3, i lov om tidsbegrænset ansættelse, allerede fordi de ikke har været udsat for ulovlig forskelsbehandling. Den manglende forlængelse af deres ansættelsesforhold havde desuden ikke sammenhæng med de krav, de havde rejst over for Roskilde Universitet. Universitetet ønskede at eliminere den tvivl om overholdelse af lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2, som en forlængelse af deres ansættelse kunne give anledning til. Denne tvivl var rejst i Rigsrevisionens beretning af 12. september 2012, som først forelå efter, at appellanterne var blevet ansat som undervisningsassistenter for 3 år.
 Roskilde Universitets rektorat besluttede i 2008 at nedsætte en arbejdsgruppe, hvis formål var at drøfte deltidsansat videnskabeligt personales (D-VIP’ernes) ansættelsesforhold og arbejdsbetingelser samt eventuelt fremlægge forslag til ændringer. I arbejdsgruppens rapport fra 19. maj 2009 hedder det bl.a.:
 ”6. Politik
 For at skabe tryggere rammer i forhold til ansættelsesforholdene for D-VIP’erne fremlagde Timelærerforeningen i sommeren 2008 et oplæg til en politik for D-VIP’erne, jf. bilag 5. Timelærerforeningen ønskede bl.a., at ansættelsen fremover for D-VIP’ere skulle foretages som studieadjunkter/-lektorer eller som videnskabelig assistent for alle som ikke havde hovedstilling andetsteds, at forberedelsesnormerne skulle svare til de normer, som gælder for eksterne lektorer, og endelig at 15 % af ansættelsestiden skulle afsættes til faglig udvikling, mens tid til administrative opgaver skulle fratrækkes undervisningstiden. Timelærerforeningen ønskede videre, at D-VIP’erne blev tilknyttet en forskningsgruppe, at der blev mulighed for finansieret videreuddannelse og finansieret deltagelse i konferencer samt at nyuddannedes ansættelser burde være tidsbegrænsede og indeholde vejledning med henblik på ph.d.-studier.
 Arbejdsgruppen fremlagde det af Timelærerforeningen udarbejdede udkast til politik for D-VIP’ere for direktionen til drøftelse. Direktionen besluttede, at man ikke på nuværende tidspunkt ønskede at udarbejde en egentlig selvstændig politik


text:
for D-VIP’erne. Man var dog indstillet på at se på de relevante dele af personalepolitikkerne, jf. nedenfor.
 Arbejdsgruppen har endvidere kendskab til, at der ved de centrale overenskomstforhandlinger blev åbnet mulighed for fastansættelse af eksterne lektorer. Når denne aftale er endelig forhandlet, vil RUC være positivt indstillet overfor så vidt muligt at ansætte eksterne lektorer i faste stillinger.
 8. Anbefalinger og D-VIP’ernes fremtid på RUC
 Der er en del D-VIP’ere som i dag reelt kun har deres arbejde på RUC. Det er i vidt omfang modne medarbejdere, som har været ansat på RUC længe og som har ydet en stor indsats på RUC. RUC ønsker så vidt muligt at forbedre arbejdsvilkårene for den pågældende gruppe af kompetente medarbejdere.
 Såfremt instituttet har mulighed herfor anbefales det hermed, at de pågældende DVIP’ere tilbydes ansættelse som videnskabelige assistenter (3-årig ansættelse).”
 I deltidsloven (lov nr. 443 af 7. juni 2001 om gennemførelse af deltidsdirektivet) hedder det i § 4 bl.a.:
 ”Stk. 3. En lønmodtager, hvis sag i medfør af stk. 1 ikke afgøres efter fagretlige regler, og hvis løn i strid med loven er lavere end en sammenlignelig fuldtidsansats, har krav på forskellen. Stk. 4. Afskediges en lønmodtager, hvis sag i medfør af stk. 1 ikke afgøres efter fagretlige regler, fordi denne har fremsat krav i henhold til denne lov, skal arbejdsgiveren betale en godtgørelse.”
 En ”sammenlignelig fuldtidsansat” er defineret i bilag til Rådets direktiv 97/98/EF af 15. december 1997 om rammeaftalen vedrørende deltidsarbejde. I § 3 hedder det bl.a.:
 ”Definitioner
 2) ”en sammenlignelig fuldtidsansat” en fuldtidsansat i samme virksomhed, der har samme type ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold, og som er involveret i samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til andre forhold, der kan omfatte anciennitet, kvalifikationer/færdigheder.”
 I lov om tidsbegrænset ansættelse (lov nr. 907 af 11. september 2008 med senere ændring), der gennemfører direktivet om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, hedder det i § 3, stk. 4:
 I lovens § 5 hedder det bl.a.:
 ”§ 5. Fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold kan kun ske, hvis fornyelsen er begrundet i objektive forhold, jf. dog undtagelsen i stk. 2...
 Stk. 2. For ansatte, der er beskæftiget med undervisnings- og forskningsvirksomhed ved statslige institutioner samt selvejende institutioner, der overvejende er finansieret af tilskud fra staten, og hvor staten fastsætter eller aftaler løn- og ansættelsesvilkår, gælder, at fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold højst kan ske to gange. Bestemmelsen finder dog ikke anvendelse for ansatte, der er beskæftiget med undervisning ved frie grundskoler, efterskoler, husholdnings- og håndarbejdsskoler samt private gymnasier.”
 I lovens § 8 hedder det bl.a.:
 ”§ 8. En lønmodtager, hvis rettigheder i henhold til denne lov er krænket, kan tilkendes en godtgørelse.
 Stk. 3. Afskediges en lønmodtager, fordi denne har rejst krav i henhold til denne lov, skal arbejdsgiveren betale en godtgørelse.”
 I forslag til lov om tidsbegrænset ansættelse hedder det i bemærkningerne til § 5 og § 8 (Folketingstidende 2002-03, tillæg A, lovforslag nr. L 202, s. 6283-84) bl.a.:
 ”Til § 5
 Som en undtagelse fremgår det af stk.


text:
2, at der for ansatte, der er beskæftiget med undervisnings- og forskningsvirksomhed ved statslige institutioner samt selvejende institutioner, der er overvejende finansieret af tilskud fra staten, og hvor staten fastsætter eller aftaler løn- og ansættelsesvilkår, gælder, at fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold højst kan ske 2 gange. Institutioner omfattet af stk. 2 er fx universiteter, videregående uddannelsesinstitutioner, sektorforskningsinstitutioner, erhvervsskoler og maritime uddannelsescentre.
 Undtagelsesbestemmelsen på dette særlige område er motiveret af, at det vurderes, at det for de konkrete ansættelsesforhold er vanskeligt at angive objektive begrundelser for forlængelse af tidsbegrænsede ansættelsesforhold, fordi behovet for at kunne forlænge ansættelsesforholdene er begrundet i sektorens særlige karakter og struktur.
 Det pågældende undervisningsområde er kendetegnet ved væsentlige udsving i søgningen til de enkelte uddannelser, fag og kurser. Ligeledes er en betydelig del af den pågældende forskningsvirksomhed finansieret af private fonde og de statslige forskningsråd som midlertidige bevillinger. Der er behov for at kunne bevare fleksibiliteten og dermed i et vist omfang at kunne forlænge tidsbegrænsede ansættelsesforhold. På linie med øvrige OECD-lande nødvendiggør hensynet til den videnskabelige konkurrence og hensynet til at bevare en dynamisk videnskabelig udviklingskultur på universiteterne, der er kendetegnet ved en høj specialiseringsgrad, at blandt andet en del af forskerne fortsat ansættes i tidsbegrænsede stillinger, der kan forlænges. Af den årsag er det fundet mest hensigtsmæssigt at anvende direktivets mulighed for at fastsætte antallet af gange, et tidsbegrænset ansættelsesforhold kan fornys. Denne implementeringsform antages endvidere at være enklere at administrere på disse områder.
 Det foreslås derfor, at fornyelser af tidsbegrænsede ansættelser på dette område falder uden for betingelserne i stk. 1 om, at fornyelse kun kan ske, hvis der er en objektiv begrundelse herfor. Til gengæld kan fornyelse kun ske op til 2 gange.
 I stk. 1 foreslås det, at lønmodtageren kan få en godtgørelse, hvis arbejdsgiveren har krænket lønmodtagerens rettigheder efter loven. Udmålingen af godtgørelsens størrelse afhænger af de konkrete omstændigheder i den enkelte sag. Der kan være tale om ethvert ansættelsesvilkår sammenlignet med en fuldtidsansat, medmindre der er en objektiv begrundelse for forskelsbehandlingen.
 I stk. 3 foreslås indsat en viktimiseringsbestemmelse. Hvis lønmodtageren bliver afskediget, fordi han eller hun har rejst et krav i henhold til loven, skal arbejdsgiveren betale en godtgørelse, der fastsættes ud fra omstændighederne i den konkrete sag. Godtgørelse for usaglig afskedigelse kendes også fra fx funktionærloven, kønsligestillingslovene og deltidsloven. Muligheden for at få godtgørelse i henhold til denne bestemmelse medfører dog ikke, at en lønmodtager, der også opfylder betingelserne for ret til godtgørelse for usaglig afskedigelse i fx funktionærloven, får ret til godtgørelse efter flere regelsæt.”
 EU-Domstolen har om fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i dom af 13. marts 2014 sag C-190/13 (Márquez Samohano), præmis 60, anført:
 ”60. Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal det første spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 5 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter universiteterne kan foretage en fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, som er indgået med eksterne lektorer, uden nogen


text:
begrænsning af den maksimale samlede varighed eller antallet af de gange, sådanne kontrakter kan fornyes, forudsat at sådanne kontrakter er begrundet i objektive omstændigheder som omhandlet i rammeaftalens § 5, stk. 1 litra a), hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve. Det påhviler imidlertid også denne ret konkret at kontrollere, at den i hovedsagen omhandlede fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter rent faktisk havde til formål at dække midlertidige behov, og at en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede ikke reelt blev anvendt til at dække faste og varige behov for rekruttering af undervisningspersonale.”
 I EU-Domstolens dom af 26. januar 2012 sag C-586/10 (Kücük) anføres i præmis 36 og 37:
 ”36. I denne henseende bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at fornyelse af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold for at dække behov, der faktisk ikke er midlertidige, men derimod faste og varige, ikke er begrundet i henhold til TBA-rammeaftalen (jf. i denne retning dommen i sagen Angelidaki m.fl., præmis 103).
 37. En sådan anvendelse af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold er i direkte modstrid med den forudsætning, hvorpå TBA-rammeaftalen hviler, nemlig forudsætningen om, at tidsubegrænsede ansættelseskontrakter udgør den sædvanlige ansættelsesform, selv om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter er en beskæftigelsesform i visse sektorer, inden for visse erhverv og ved visse former for aktiviteter (jf. dommen i sagen Adeneler m.fl., præmis 61).”
 Om godtgørelsens størrelse anføres i EU-domstolens dom af 14. september 2016 i de forenede sager C-184/15 og C-197/15 (Florentina Martínez Andrés m.fl.) i præmis 36-38 og 51:
 ”36. Selv om EU-retten således fastsætter en forpligtelse for medlemsstaterne til at træffe præventive foranstaltninger, anføres der ikke deri særlige sanktioner for det tilfælde, at der konstateres misbrug. I et sådant tilfælde påhviler det de nationale myndigheder at vedtage foranstaltninger, der ikke alene skal være forholdsmæssige, men tillige tilstrækkeligt effektive og afskrækkende med henblik på at sikre, at de regler, der er fastsat i medfør af rammeaftalen, har fuld gennemslagskraft (jf. i denne retning dom af 4.7.2006, Adeneler m.fl., C-212/04, EU:C:2006:443, præmis 94, af 7.9.2006, Marrosu og Sardino, C-53/04, EU:C:2006:517, præmis 51, af 7.9.2006, Vassallo, C-180/04, EU:C:2006:518, præmis 36, og af 3.7.2014, Fiamingo m.fl., C-362/13, C-363/13 og C-407/13, EU:C:2014:2044, præmis 62, samt kendelse af 11.12.2014, León Medialdea, C86/14, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2447, præmis 44).
 37. Når der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området, må de nærmere bestemmelser for gennemførelsen af sådanne regler, der henhører under hver medlemsstats nationale retsorden i medfør af princippet om medlemsstaternes procesautonomi, imidlertid ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende situationer på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges borgerne i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) (dom af 4.7.2006, Adeneler m.fl., C212/04, EU:C:2006:443, præmis 95, af 7.9.2006, Vassallo, C-180/04, EU:C:2006:518, præmis 37, og af 3.7.2014, Fiamingo m.fl., C-362/13, C-363/13 og C-407/13, EU:C:2014:2044, præmis 63, samt kendelse af 11.12.2014, León Medialdea, C-86/14, ikke trykt i Sml., EU:C:2014:2447, præmis 45).
 38. Heraf følger, at hvis et misbrug som følge af flere på


text:
hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold har fundet sted, skal en foranstaltning, der på effektiv og tilsvarende vis sikrer beskyttelsen af arbejdstagerne, kunne finde anvendelse, således at misbruget sanktioneres behørigt, og konsekvenserne af tilsidesættelsen af EU-retten elimineres. Medlemsstaterne skal nemlig ifølge selve ordlyden af artikel 2, første afsnit, i direktiv 1999/70 »træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for, at de til enhver tid kan nå de resultater, der er foreskrevet i dette direktiv« (jf. dom af 4.7.2006, Adeneler m.fl., C-212/04, EU:C:2006:443, præmis 102, af 7.9.2006, Vassallo, C-180/04, EU:C:2006:518, præmis 38, og af 3.7.2014, Fiamingo m.fl., C-362/13, C-363/13 og C-407/13, EU:C:2014:2044, præmis 64).
 51. Det tilkommer derfor den berørte medlemsstats retslige myndigheder at sikre overholdelsen af rammeaftalens § 5, stk. 1, idet de holder øje med, at de arbejdstagere, der har været udsat for misbrug som følge af anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, ikke afholder sig fra – i håbet om at kunne fortsætte ansættelsen i den offentlige sektor – at gøre deres rettigheder gældende for de nationale myndigheder, herunder for domstolene, rettigheder, der følger af gennemførelsen i den nationale lovgivning af alle de præventive foranstaltninger, der er fastsat i rammeaftalens § 5, stk. 1 (dom af 23.4.2009, Angelidaki m.fl., C-378/07 – C-380/07, EU:C:2009:250, præmis 165).”
 Finansministeriets cirkulære nr. 9427 af 13. juni 2007 om stillingsstruktur for videnskabeligt personale ved universiteter indeholder som bilag bl.a. et notat om stillingsstruktur 2007. Ud over det anførte i landsrettens dom fremgår af cirkulæret bl.a.:
 ”Revisionen af stillingsstrukturen
 Universitetets kerneopgaver er at drive forskning og give forskningsbaseret undervisning indtil højeste internationale niveau. Derfor omfatter hovedstillingerne både forskning – herunder forpligtelse til publicering og videnskabelig formidling – og forskningsbaseret undervisning.
 Universitetets ledelse på alle niveauer har ansvaret for, at der er sammenhæng mellem den forskning, der udføres, og de uddannelser universitet tilbyder. Ligeledes er universitetsledelsen ansvarlig for, at balancen mellem forskning og undervisning bliver opretholdt, således at universitet til stadighed er i stand til at dække behovet for forskningsbaseret undervisning og dermed opfylde sin forpligtelse til at drive forskning og give forskningsbaseret uddannelse indtil højeste internationale niveau.”
 Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af B og Thyge Enevoldsen.
 1. Sagens baggrund og problemstillinger
 Appellanterne, A, B, C og D, har alle i langt størstedelen af deres arbejdsliv været ansat på Roskilde Universitet navnlig med henblik på at varetage opgaver på den samfundsvidenskabelige basisuddannelse, sam.bas (efter det oplyste fra 2013 den samfundsvidenskabelige bacheloruddannelse, sam.bach). Bortset fra enkelte perioder har de kontinuerligt været ansat i tidsbegrænsede deltidsstillinger uden ret til pension. De har ikke haft hovedstillinger andet sted. De har senest i perioden fra den 1. september 2012 til ansættelsesophøret den 31. august 2014 været ansat som undervisningsassistenter.
 Sagen angår i første række, om appellanterne har ret til pensionsbidrag af den løn, som de modtog som undervisningsassistenter i deres seneste ansættelsesperiode fra 2012 til 2014. I anden række angår sagen, om de har ret til godtgørelse for krænkelse af deres rettigheder efter deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse.
 2. Pension af lønnen


text:
som undervisningsassistent
 Appellanterne har gjort gældende, at de i medfør af deltidslovens § 4, stk. 3, subsidiært lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 2, har krav på pensionsbidrag af deres løn som undervisningsassistenter. De har principalt henvist til, at de er blevet forskelsbehandlet i forhold til det fuldtidsansatte videnskabelige personale (F-VIP’ere), som var tilknyttet sam.bas/sam.- bach-uddannelsen, subsidiært i forhold til videnskabelige assistenter, der ligeledes indgik i opgavefordelingen.
 Efter deltidslovens § 4, stk. 3, har en lønmodtager, hvis sag i medfør af stk. 1 ikke kan afgøres efter fagretlige regler, og hvis løn i strid med loven er lavere end en sammenlignelig fuldtidsansat, krav på forskellen. Ved ”en sammenlignelig fuldtidsansat” forstås ”en fuldtidsansat i samme virksomhed, der har samme type ansættelseskontrakt eller ansættelsesforhold, og som er involveret i samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til andre forhold, der kan omfatte anciennitet, kvalifikationer/færdigheder”, jf. rammeaftalen om deltidsarbejde § 3, stk. 2.
 Efter lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 2, har en lønmodtager, hvis løn i strid med loven er lavere end en sammenlignelig fastansats, krav på forskellen. Ved ”en sammenlignelig fastansat” forstås ”en fastansat i samme virksomhed, der er i et tidsubegrænset ansættelsesforhold, og som udfører samme eller tilsvarende arbejde, idet der tages hensyn til kvalifikationer og færdigheder”, jf. lov om tidsbegrænset ansættelse § 3, stk. 4.
 2.1. Om sammenligning med F-VIP’ere
 Højesteret lægger efter oplysningerne i sagen til grund, at appellanterne som undervisningsassistenter – i lighed med deres tidligere ansættelser – har varetaget forelæsning og holdundervisning, projektvejledning, eksamensafholdelse og en række administrative opgaver på sam.bas/sam.bach-uddannelsen. Højesteret lægger endvidere til grund, at denne opgavevaretagelse i det væsentlige har svaret til undervisningsopgaver mv., som de F-VIP’ere, der var tilknyttet sam.bas/sam.bach-uddannelsen, også varetog.
 Efter stillingsstrukturen for videnskabeligt personale, som fastlagt ved Finansministeriets cirkulære nr. 9427 af 13. juni 2007, udgøres F-VIP-stillinger ved universiteterne af følgende stillingskategorier: Adjunkt/forsker/post doc., lektor/seniorforsker og professor med særlige opgaver/professor. Universiteternes kerneopgave er at drive forskning og give forskningsbaseret undervisning indtil højeste internationale niveau, og de nævnte hovedstillinger for F-VIP’ere omfatter derfor både forskning, herunder pligt til publicering og videnskabelig formidling, og forskningsbaseret undervisning. Henset hertil finder Højesteret efter en samlet vurdering, at den stilling, som appellanterne varetog i den omhandlede periode 2012-2014, ikke er sammenlignelig med F-VIP-stillinger, og at der dermed ikke har været tale om forskelsbehandling efter deltidslovens § 4, stk. 3, eller lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 2, i forhold til disse stillinger.
 2.2. Om sammenligning med videnskabelige assistenter
 Efter stillingsstrukturen, som fastsat i det nævnte cirkulære fra Finansministeriet, sker ansættelse som videnskabelig assistent for en periode af indtil tre år og uden mulighed for genansættelse udover de tre år.
 Som nævnt har en lønmodtager, hvis løn i strid med loven om tidsbegrænset ansættelse er lavere end en sammenlignelig fastansats løn, krav på forskellen, jf. lovens § 8, stk. 2. Da en videnskabelig assistent ikke kan ansættes tidsubegrænset (fastansættes), kan denne stilling ikke indgå som en sammenlignelig stilling ved vurderingen af, om appellanternes krav om pension kan støttes på § 8,


text:
stk. 2.
 Spørgsmålet er herefter, om appellanternes krav om pension kan støttes på deltidslovens § 4, stk. 3.
 Stillingen som videnskabelig assistent er ifølge cirkulæret om stillingsstrukturen en tidsbegrænset videnskabelig stilling. Hovedopgaverne for en videnskabelig assistent er forskning og/eller undervisning. En mindre del af arbejdstiden kan anvendes på faglig udvikling samt varetagelse af andre opgaver. Ansættelse som videnskabelig assistent må antages at have som forudsætning, at den pågældende har til hensigt at indlede eller fortsætte en forskerkarriere og eventuelt med tiden kvalificere sig til en fast stilling på universitet eller anden tilsvarende institution. Ansættelsesvilkårene, herunder retten til pension, må anses for fastsat i lyset heraf. Højesteret finder på denne baggrund efter en samlet vurdering, at den stilling, som appellanterne varetog i perioden 2012-2014, ikke er sammenlignelig med stillingen som videnskabelig assistent. Det kan ikke føre til en anden bedømmelse, at appellanterne – ud fra andre hensyn – har været ansat som videnskabelige assistenter i perioden 2009-2012. Der har dermed heller ikke i forhold til denne stillingskategori været tale om forskelsbehandling efter deltidslovens § 4, stk. 3.
 2.3. Konklusion vedrørende pension (påstand 1 og 2)
 Efter det anførte frifindes Roskilde Universitet for appellanternes påstand 1 og 2. 3.
 For ansatte, der er beskæftiget med undervisnings- og forskningsvirksomhed ved bl.a. statslige institutioner, gælder efter lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2, at fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold højst kan ske to gange. Bestemmelsen omfatter efter lovforarbejderne bl.a. tidsbegrænsede ansættelser på universiteter.
 § 5, stk. 2, trådte i kraft den 1. juni 2003, og spørgsmålet er derfor, om der efter dette tidspunkt er sket fornyelse af appellanternes tidsbegrænsede ansættelse i strid med bestemmelsen.
 Højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at appellanterne under hele deres ansættelse på Roskilde Universitet i al væsentlighed varetog de samme undervisningsopgaver mv. på sam.bas/sam.bach-uddannelsen. Højesteret finder på denne baggrund, at appellanterne – uanset de forskellige stillingsbetegnelser som ekstern lektor, videnskabelig assistent og undervisningsassistent – må anses for i realiteten kontinuerligt at have været ansat i den samme stilling. Højesteret tiltræder derfor, at Roskilde Universitet har overtrådt lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2, og at appellanterne er berettiget til godtgørelse efter lovens § 8, stk. 1.
 Højesteret tiltræder endvidere, at det ikke er godtgjort, at undladelsen af at genansætte appellanterne i 2014 var et udslag af, at de i juli 2013 over for Roskilde Universitet havde rejst krav i henhold til deltidsloven og lov om tidsbegrænset ansættelse. Roskilde Universitet har derfor ikke overtrådt lov om tidsbegrænset ansættelse § 8, stk. 3, eller deltidslovens § 4, stk. 4. Højesteret lægger herved navnlig vægt på, at Roskilde Universitets ændring af sin praksis vedrørende fornyelse af tidsbegrænset ansættelse var af generel karakter og således omfattede alle ansatte, der var ansat tidsbegrænset.
 Efter EU-Domstolens praksis skal godtgørelsen fastsættes således, at den ikke alene skal være forholdsmæssig, men tillige skal være tilstrækkelig effektiv og afskrækkende med henblik på at sikre, at reglerne har fuld gennemslagskraft. Godtgørelsen skal være effektiv og sikre beskyttelse af arbejdstageren, således at misbrug sanktioneres behørigt,


text:
og konsekvenserne af en tilsidesættelse elimineres, jf. herved bl.a. EU-Domstolens dom af 14. september 2016 i de forenede sager C-184/15 og C-197/15 (Florentina Martínez Andrés m.fl.), præmis 36-38 og præmis 51.
 Højesteret finder efter en samlet vurdering, at den godtgørelse, som Roskilde Universitet som følge af overtrædelsen af lov om tidsbegrænset ansættelse § 5, stk. 2, skal betale til hver af appellanterne, bør fastsættes til 75.000 kr., jf. lovens § 8, stk. 1. Højesteret har herved lagt vægt på, at der har været tale om en række brud på § 5, stk. 2, siden bestemmelsens ikrafttræden den 1. juni 2003, at fornyelserne af de tidsbegrænsede ansættelsesforhold er sket i strid med forudsætningerne bag Finansministeriets cirkulære om stillingsstrukturen, og at Roskilde Universitet ved fornyelserne har fået dækket sit løbende behov for undervisning og løsning af administrative opgaver på sam.bas/sam.bach-uddannelsen uden at fastansætte appellanterne, som har haft størstedelen af deres arbejdsliv på Roskilde Universitet.
 Roskilde Universitet frifindes for appellanternes påstand 1 og 2 vedrørende pension.
 Roskilde Universitet skal til hver af appellanterne betale en godtgørelse på 75.000 kr. Da Roskilde Universitet har opfyldt landsrettens dom ved betaling af 25.000 kr. til hver af appellanterne, skal universitetet yderligere betale 50.000 kr. med procesrente fra den 15. september 2014 til hver af appellanterne.
 Efter sagens udfald og karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret til nogen anden part.
 Roskilde Universitet frifindes for A, B, C og Ds påstand 1 og 2.
 Roskilde Universitet skal inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse til hver af appellanterne, A, B, C og D, betale yderligere 50.000 kr. med procesrente fra den 15. september 2014.
 Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret og Højesteret til nogen anden part.


text:
Højesteret Røntgenundersøgelse var af afgørende betydning for efterforskningen
 Røntgenundersøgelse var af afgørende betydning for efterforskningen
 Sag 140/2016
 Kendelse afsagt den 21. oktober 2016
 Legemsindgreb i form af røntgenundersøgelse af en person, der var sigtet for at have indsmuglet hash fra Danmark til Grønland, var af afgørende betydning for efterforskningen, jf. den grønlandske retsplejelovs § 403, stk. 1, nr. 2.
 Ved ankomst til Grønland blev T anholdt og sigtet sammen med to andre for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer. T nægtede sig skyldig. En af de medsigtede forklarede, at de tre sammen havde slugt og indsmuglet hash til Grønland. T nægtede at medvirke til legemsindgreb i form af en røntgenundersøgelse. Anklagemyndigheden indbragte spørgsmålet herom for kredsretten, som afviste begæringen. Anklagemyndigheden kærede beslutningen, og i forbindelse med behandlingen af kæremålet fik Grønlands Landsret den følgende dag oplyst, at T var begyndt at udskille hash. Landsretten traf herefter beslutning om at tillade røntgenundersøgelse af T og bemærkede i den forbindelse, at undersøgelsen var et sådant mindre indgribende skridt, at det efter omstændighederne burde tillades. Ved den efterfølgende røntgenundersøgelse blev det konstateret, at T havde fremmedlegemer i maven i form af ”aflange klumper”, og senere blev hashen fra Ts afføring kontrolvejet til 78 gram.
 Højesteret bemærkede, at forarbejderne til § 403 i den grønlandske retsplejelov fastslår, at bestemmelsen svarer til § 792 a, stk. 2, i den danske retsplejelov. Ifølge forarbejderne til denne bestemmelse indebærer kravet om, at indgrebet må antages at være af afgørende betydning for efterforskningen, at legemsundersøgelse kun må anvendes i tilfælde, hvor andre efterforskningsskridt ikke kan benyttes eller vil være uforholdsmæssigt besværlige. Henset til sagens oplysninger lagde Højesteret til grund, at det var usikkert, hvor stor en mængde hash de tre sigtede havde forsøgt at indsmugle, og hvor stor en mængde heraf T havde indtaget. Højesteret udtalte, at en konstatering af, om T havde slugt yderligere stof uden en røntgenundersøgelse ville forudsætte en fortsat overvågning af T under fortsat frihedsberøvelse. Højesteret fastslog, at en røntgenundersøgelse af T under disse omstændigheder måtte anses for at være et indgreb, der var af afgørende betydning for efterforskningen, jf. den grønlandske retsplejelovs § 403, stk. 1, nr. 2. En røntgenundersøgelse og krænkelsen og ubehaget herved kunne ikke efter formålet og lovovertrædelsens karakter og grovhed anses for et uforholdsmæssigt indgreb, jf. den grønlandske retsplejelovs § 406.
 Højesteret stadfæstede herefter Grønlands Landsrets beslutning.


text:
Måleassistenter og måleteknikere var ikke sammenlignelige stillinger | Horten
 Efter en konkret vurdering af stillingernes sammenlignelighed, har Højesteret stadfæstet, at tidsbegrænset ansatte måleassistenter ikke var blevet forskelsbehandlet i strid med lov om tidsbegrænset ansættelse.
 Efter lov om tidsbegrænset ansættelse må ansættelsesvilkårene for en tidsbegrænset ansat ikke være ringere end dem, der gælder for en sammenlignelig fastansat. For at kunne bruges som sammenligningsperson skal den fastansatte udføre samme eller tilsvarende arbejde, idet der tages hensyn til kvalifikationer og færdigheder.
 Uens arbejdsopgaver og kvalifikationer
 Indledningsvist tog Højesteret stilling til, om den tidsbegrænsede stilling som måleassistent kunne sammenlignes med den faste stilling som specialmedarbejder. Højesteret lagde til grund, at fastansatte specialmedarbejdere arbejdsopgaver bestod af omdeling af post, snerydning, opsætning af borde op til møder mv., hvorimod de tidsbegrænset ansatte måleassistenter hjalp måleteknikerne med at gennemføre målinger rundt omkring i Danmark. Højesteret fandt derfor ikke, at arbejdet var sammenligneligt.
 Derefter vurderede Højesteret, om stillingen som tidsbegrænset ansat måleassistent kunne sammenlignes med to konkrete fastansatte måleassistenter. Højesteret lagde til grund, at der var tale om særlige uddannelses- og kvalifikationsmæssige forhold, der begrundede, at disse måleassistenter var blevet fastansat, og at stillingerne derfor ikke kunne sammenlignes med stillingen som tidsbegrænset ansat måleassistent.
 På den baggrund stadfæstede Højesteret afgørelsen fra Østre Landsret.
 Højesteret bekræfter med afgørelsen, at vurderingen af om to stillinger er sammenlignelige må foretages konkret. I denne vurdering må der bl.a. lægges vægt på karakteren af det udførte arbejde, herunder de konkrete arbejdsopgaver, samt hvorvidt der er tale om medarbejdere med forskellige uddannelses- og kvalifikationsmæssige forhold, herunder fx erfaring.
 Læs vores tidligere nyhed: Stilling som måleassistent og måletekniker var ikke sammenlignelig
 Læs Højesterets afgørelse her: Tidsbegrænset ansatte ikke forskelsbehandlet


text:
Ophævelse af indrejseforbud - Udln
 Du er her: Forside Praksis Ophævelse af indrejseforbud
 Udlændingenævnets afgørelse af 16. april 2018 – Ophævelse af indrejseforbud
 Dato: 16-04-2018
 Udlændingenævnet stadfæstede i april 2018 Udlændingestyrelsens afgørelse om afslag på en ansøgning om ophævelse af indrejseforbud til en makedonsk statsborger, jf. udlændingelovens § 32, stk. 8. Udlændingenævnet traf samme dato afgørelse om at stadfæste Udlændingestyrelsens afgørelse om, at der ikke forelå sådanne ganske særlige grunde, der talte for at ophæve indrejseforbuddet og meddele ansøgeren opholdstilladelse efter udlændingelovens § 9, jf. § 10, stk. 4 og § 32, stk. 7. I 2001 blev ansøgeren af Østre Landsret idømt fængsel i ni år samt udvisning med indrejseforbud for bestandigt for overtrædelse af straffelovens §§ 191, stk. 1, 2. pkt., og § 191, stk. 2, jf. stk. 1, 2. pkt., jf. lov om euforiserende stoffer § 1, stk. 2. Københavns Byret afsagde i 2005 kendelse om at opretholde udvisningen, og ansøgeren udrejste herefter af Danmark i september 2005. I september 2016 anmodede ansøgeren Udlændingestyrelsen om ophævelse af indrejseforbuddet. Ansøgeren søgte endvidere om familiesammenføring under henvisning til sin herboende ægtefælle.
 Udlændingenævnet fandt for det første, at der ikke var grundlag for at ophæve ansøgerens indrejseforbud i medfør af udlændingelovens § 32, stk. 8. Udlændingenævnet lagde herved vægt på, at ansøgeren var statsborger i Makedonien, og at han dermed ikke var omfattet af EU-reglerne om fri bevægelighed. Udlændingenævnet henviste i den forbindelse til, at det fremgik udtrykkeligt af udlændingelovens § 32, stk. 8, at det er en betingelse for ophævelse af et indrejseforbud efter bestemmelsen, at den pågældende er omfattet af EU-reglerne. Udlændingenævnet lagde på den baggrund vægt på, at ansøgerens ægtefælle – som siden 2002 havde været dansk statsborger – i ansøgningen havde oplyst, at hun havde boet i Danmark siden sin indrejse, og at hun således ud fra de foreliggende oplysninger som dansk statsborger ikke havde benyttet sig af EU-reglerne om fri bevægelighed. Udlændingenævnet fandt endvidere, at det forhold, at det til sagen var oplyst, at der i forbindelse med vurderingen af, om et indrejseforbud skal ophæves, skal foretages en proportionalitetsvurdering, at denne vurdering skal foretages på baggrund af en samlet og konkret vurdering af en række forhold, herunder at ansøgeren havde været gift med sin ægtefælle siden 1991, at ansøgeren havde tre børn sammen med ægtefællen, hvor den ene var mindreårig, og at familien var integrerede i Danmark, ikke kunne føre til en ændret vurdering, allerede fordi det ikke var dokumenteret, at ansøgeren var omfattet af EU-reglerne. Udlændingenævnet fandt desuden, at der ikke var grundlag for at ophæve ansøgerens indrejseforbud efter udlændingelovens § 32, stk. 11, idet ansøgeren ikke var udvist efter udlændingelovens § 25 b. Udlændingenævnet fandt for det andet, at der ikke forelå sådanne ganske særlige grunde, der talte for at ophæve indrejseforbuddet og meddele ansøgeren opholdstilladelse efter udlændingelovens § 9, jf. § 10, stk. 4, og § 32, stk. 7. Udlændingenævnet lagde herved vægt på, at ansøgeren af Østre Landsret i 2001 var blevet udvist ved dom med indrejseforbud for bestandigt, at Københavns Byret


text:
i 2005 havde afsagt kendelse om at opretholde udvisningen, og at denne kendelse var blevet stadfæstet i 2005 af Østre Landsret. På den baggrund fandt Udlændingenævnet, at ansøgeren ikke kunne meddeles opholdstilladelse i Danmark, medmindre ganske særlige grunde, herunder hensynet til familiens enhed, talte derfor, dog tidligst 2 år efter udrejsen. Udlændingenævnet fandt herefter, at der ikke forelå sådanne ganske særlige grunde. Det indgik i grundlaget for Udlændingenævnets afgørelse, at det til sagen var anført, at ansøgeren havde været gift med sin ægtefælle siden 1991, at ansøgeren havde tre børn sammen med ægtefællen, hvor den ene var mindreårig, at familien var integrerede i Danmark, og at ansøgeren var diagnosticeret med paranoid skizofreni. Udlændingenævnet fandt yderligere, at dette ikke kunne føre til en ændret vurdering, da der ikke herved var oplyst om sådanne ganske særlige grunde, der talte for at fravige kravet i udlændingelovens § 10, stk. 4. Udlændingenævnet henviste i den forbindelse til, at Østre Landsret i sin kendelse i 2005 havde foretaget en vurdering efter udlændingelovens § 26. Udlændingenævnet henviste endvidere til, at uanset om det måtte lægges til grund, at der eksisterede et beskyttelsesværdigt familieliv, var det Udlændingenævnets opfattelse, at Danmark ikke var nærmest til at beskytte dette familieliv, jf. Den Europæiske Menneskerettighedskonventions (EMRK) artikel 8. Udlændingenævnet bemærkede hertil, at EMRK artikel 8 ikke indebærer en generel og ubetinget ret til familiesammenføring, da familier efter EMRK artikel 8 ikke har en umiddelbar ret til at vælge det land, hvori de vil udøve deres familieliv. Udlændingenævnet henviste desuden til, at det fremgik af den til sagen vedlagte lægeerklæring, at ansøgeren i sit hjemland fik medicin, og at ansøgeren gik i psykiatrisk behandling for sin sygdom. Udlændingenævnet fandt herudover, at det anførte om, at Udlændingestyrelsen i sin afgørelse ikke sås at have forholdt sig til EU-reglerne, ikke kunne føre til et ændret udfald i sagen. Udlændingenævnet henviste i den forbindelse til det anførte om nægtelse af ophævelse af ansøgerens indrejseforbud og bemærkede, at ansøgeren havde søgt om ægtefællesammenføring efter de nationale regler. Udlændingenævnet fandt således endelig på baggrund af sagens samlede omstændigheder, at det ikke var uproportionalt at meddele afslag på opholdstilladelse under henvisning til udlændingelovens § 10, stk. 4, jf. § 32, stk. 7. FAM/2018/29.
 Udlændingenævnets afgørelse af 22. maj 2017 – Ophævelse af indrejseforbud
 Dato: 22-05-2017
 Udlændingenævnet stadfæstede i maj 2017 Udlændingestyrelsens afgørelse om afslag på en ansøgning om ophævelse af indrejseforbud til en britisk statsborger, født i Pakistan, jf. udlændingelovens § 32, stk. 8. I november 1993 blev ansøgeren af Østre Landsret idømt otte års fængsel for overtrædelse af straffelovens § 191, jf. lov om euforiserende stoffer, samt udvist af Danmark for bestandig. Direktoratet for Udlændinge (nu Udlændingestyrelsen) havde i april 1993 afgivet en erklæring, hvoraf det fremgik, at det sammenfattende var direktoratets opfattelse, at ansøgeren – uanset at hans ægtefælle og to børn havde tidsubegrænset opholdstilladelse i Danmark – ikke havde nogen særskilt tilknytning til det danske samfund. Retten i Glostrup afsagde i august 2000 kendelse om, at udvisningen af ansøgeren med indrejseforbud for bestandig opretholdtes,


text:
jf. udlændingelovens § 50. Ansøgeren vedtog i juni 2003 et bødeforelæg og fik i oktober 2003 en advarsel for overtrædelse af sit indrejseforbud. Ansøgeren blev i august 2005 idømt syv dages fængsel for overtrædelse af sit indrejseforbud. Ansøgeren blev i december 2011 af Københavns Byret idømt fire måneders fængsel for overtrædelse af sit indrejseforbud og frifundet for en påstand om udvisning. Denne dom blev anket til Østre Landsret, der ved dom afsagt i februar 2012 idømte ansøgeren otte måneders fængsel og udviste ham med indrejseforbud i seks år. I marts 2012 traf Udlændingestyrelsen afgørelse om, at ansøgerens indrejseforbud ikke kunne ophæves, hvilket Justitsministeriet stadfæstede i november 2013. Ansøgeren udrejste i april 2012 af Danmark til Sverige. Ansøgeren anmodede i maj 2015 om ophævelse af indrejseforbuddet.
 Udlændingenævnet fandt, at der ikke forelå særlige grunde, der talte for at ophæve ansøgerens indrejseforbud, jf. udlændingelovens § 32, stk. 8. Udlændingenævnet lagde ved afgørelsen vægt på, at ansøgeren af Østre Landsret i november 1993 var blevet idømt otte års fængsel for overtrædelse af straffelovens § 191, jf. lov om euforiserende stoffer, samt udvist af Danmark for bestandig, jf. udlændingelovens § 32, stk. 1. Udlændingenævnet henviste til, at det var indgået i grundlaget for Østre Landsrets dom fra november 1993, at ansøgeren efter det oplyste på afgørelsestidspunktet havde haft ophold i Danmark i cirka 16 år, at han havde haft opholdstilladelse i Danmark siden august 1981, og at han på daværende tidspunkt havde to børn med sin ægtefælle. Udlændingenævnet lagde endvidere vægt på, at Retten i Glostrup i august 2000 havde afsagt kendelse om, at udvisningen af ansøgeren med indrejseforbud for bestandig opretholdtes, jf. udlændingelovens § 50, og at det indgik i grundlaget for byrettens vurdering, at ansøgeren på daværende tidspunkt havde fire børn med sin tidligere ægtefælle, at ansøgeren havde boet sammen med sin ægtefælle siden 1984, at han havde haft opholdstilladelse siden 1976, at han på dette tidspunkt havde fire børn med sin nuværende ægtefælle, og at retten fandt, at der ikke var oplyst om sådanne væsentlige ændringer i ansøgerens forhold, at der var grundlag for at ophæve udvisningen, jf. udlændingelovens § 50, jf. § 26. Udlændingenævnet lagde derudover vægt på, at det fremgik af sagen, at ansøgeren efterfølgende flere gange var indrejst i Danmark i strid med det meddelte indrejseforbud, og at ansøgeren senest i februar 2012 var blevet idømt otte måneders fængsel og udvist med indrejseforbud i seks år af Østre Landsret for overtrædelse af sit indrejseforbud. Udlændingenævnet henviste samtidig til, at Østre Landsret i februar 2012 under hensyn til ansøgerens langvarige, gentagne og systematiske overtrædelser af indrejseforbuddet i perioden fra ultimo 2008 og frem til november 2011 havde fundet, at straffen for overtrædelse af indrejseforbuddet kunne forhøjes til otte måneder, og at der kunne meddeles et indrejseforbud på seks år regnet fra den første dag i måneden efter ansøgerens udrejse. Udlændingenævnet bemærkede i den forbindelse, at da ansøgeren var registreret udrejst af Danmark til Sverige i april 2012, ville det senest idømte indrejseforbud på seks år først udløbe i maj


text:
2018. Udlændingenævnet fandt endvidere, at det forhold, at det til støtte for klagen var anført, at ansøgeren og dennes ægtefælle havde udøvet et ægteskabeligt samliv i Danmark i mere end otte år forud for Østre Landsrets dom fra november 1993, at ansøgeren i de følgende otte år havde bevaret sit forhold til ægtefællen og børnene, at parret var blevet forældre til yderligere to fællesbørn i henholdsvis 1995 og 1998, at ansøgeren var udrejst til Sverige efter løsladelsen i 2001, at ansøgeren var indrejst i Danmark i strid med indrejseforbuddet med henblik på at se sin ægtefælle og sine børn, at parret havde bosat sig i Sverige i december 2005, hvor de havde boet frem til 2008, at parret var blevet borgerligt viet i februar 2006, og at ansøgerens ægtefælle i 2008 var flyttet tilbage til Danmark sammen med parrets fællesbørn, ikke kunne føre til en ændret vurdering. Udlændingenævnet lagde herved vægt på, at ansøgerens familiemæssige forhold var indgået i domstolenes vurdering af sagen. Udlændingenævnet henviste endvidere til, at ansøgeren og dennes familie i flere perioder havde boet sammen i Sverige, og at ansøgeren og dennes familie havde mulighed for at leve sammen som familie i et andet land end Danmark. Udlændingenævnet fandt således, at der ikke forelå særlige grunde til at ophæve indrejseforbuddet, da Østre Landsret senest i februar 2012 havde udvist ansøgeren med indrejseforbud i seks år, hvor ansøgerens familieforhold var indgået i domstolenes vurdering. Udlændingenævnet fandt herudover, at ansøgeren på baggrund af den af ansøgeren begåede kriminalitet – dels i 1993 og dels i tiden derefter i form af ansøgerens langvarige, gentagne og systematiske overtrædelser af indrejseforbuddet – fortsat udgjorde en reel, umiddelbar og alvorlig trussel, der berørte grundlæggende samfundshensyn. Udlændingenævnet bemærkede desuden, at Østre Landsret i dommen fra 2012 havde foretaget en proportionalitetsafvejning i forhold til EU-retten. Udlændingenævnet fandt endelig, at der ikke var oplyst om nye faktiske forhold for ansøgeren og dennes familie, som kunne føre til, at det ikke ville kunne anses for proportionalt at fastholde ansøgerens indrejseforbud. Alene det forhold, at der var gået et antal år siden den seneste udvisningsdom, kunne således ikke i sig selv føre til ophævelse af indrejseforbuddet. FAM/2017/48.
 Udlændingenævnet stadfæstede i maj 2017 Udlændingestyrelsens afgørelse om afslag på ophævelse af indrejseforbud til en statsborger fra Bosnien-Hercegovina. Ansøgeren var i januar 2001 blevet meddelt opholdstilladelse i Danmark i medfør af § 15 i lov om midlertidig opholdstilladelse til visse personer fra det tidligere Jugoslavien, han var i januar 2002 blevet meddelt opholdstilladelse i Danmark i medfør af udlændingelovens § 9, stk. 2, nr. 5, og han var i november 2004 blevet meddelt tidsubegrænset opholdstilladelse i Danmark. I september 2011 var ansøgeren blevet idømt seks år og seks måneders fængsel for overtrædelse af blandt andet straffelovens § 119, stk. 1, § 124, stk. 1, § 181, stk. 1, og § 288, stk. 1, nr. 1, og han var endvidere blevet udvist af Danmark med et indrejseforbud for bestandigt. Ansøgeren var udrejst af Danmark i april 2013, hvorefter han havde overtrådt sit


text:
indrejseforbud og derfor i april 2014 var blevet idømt 20 dages fængsel. Ansøgeren var i juni 2014 blevet idømt 40 dages fængsel for overtrædelse af sit indrejseforbud i Danmark for anden gang, og han var i september 2014 blevet dømt for overtrædelse af sit indrejseforbud i Danmark for tredje gang. Ansøgeren havde en herboende kæreste, der var dansk statsborger, og sammen havde parret to mindreårige sønner, der boede i Danmark med deres moder.
 Udlændingenævnet fandt ikke grundlag for at ophæve ansøgerens indrejseforbud. Udlændingenævnet lagde ved afgørelsen til grund, at ansøgeren var statsborger i Bosnien-Hercegovina, og at han på den baggrund ikke havde dokumenteret, at han var omfattet af EU-reglerne for fri bevægelighed, jf. udlændingelovens § 2, stk. 2. Udlændingenævnet lagde herved vægt på, at ansøgeren ikke var EU-borger, og ej heller kunne anses som medfølgende familie til en EU-borger omfattet af EU-rettens regler om fri bevægelighed, hvorfor han ikke var omfattet af persongruppen i udlændingelovens § 32, stk. 8. Udlændingenævnet bemærkede, at uanset at der eksisterede et beskyttelsesværdigt familieliv mellem ansøgeren og dennes herboende kæreste, som var dansk statsborger, og deres fællesbørn, var der ingen oplysninger i sagen om, at ansøgerens kæreste var eller havde været omfattet af EU-rettens regler om fri bevægelighed. FAM/2017/73.
 Udlændingenævnets afgørelse af 18. marts 2015 – Ophævelse af indrejseforbud
 Dato: 18-03-2015
 Udlændingenævnet stadfæstede i marts 2015 Udlændingestyrelsens afgørelse om afslag på en ansøgning om ophævelse af indrejseforbud til en statsløs palæstinenser fra Syrien. I august 2006 stadfæstede Højesteret en dom fra Østre Landsret, hvorved ansøgeren blev idømt syv års fængsel og udvist af Danmark for bestandig. Højesteret inddrog ansøgerens personlige forhold til hans to herboende børn i vurderingen. I oktober 2010 indbragte ansøgerens advokat sagen for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol. I november 2010 blev ansøgeren udsendt af Danmark. Ansøgeren blev i juni 2013 meddelt permanent opholdstilladelse i Sverige. I september 2013 indgav ansøgerens repræsentant ansøgning om opholdstilladelse i Danmark på baggrund af ansøgerens samvær med sin datter og søn. Samtidig søgte partsrepræsentanten om ophævelse af indrejseforbuddet. Det blev oplyst, at ansøgerens datter besøgte ansøgeren i gennemsnit hver anden weekend og i skoleferierne, og at der mellem datteren og ansøgerens bopæl i Sverige var en rejsetid på to en halv til tre timer hver vej. Udlændingestyrelsen meddelte i marts 2014 ansøgeren afslag på familiesammenføring og opretholdt hans indrejseforbud. Til støtte for klagen blev der blandt andet henvist til Den Europæiske Menneskerettighedskonventions (EMRK) artikel 8 og FN’s Børnekonvention. Det blev yderligere anført, at ansøgeren var afskåret fra at deltage i fødselsdage og andre mærkedage, skolearrangementer og forældremøder, fritidsaktiviteter og lignende i forhold til sine børn, at hans datter havde en selvstændig tilknytning til Danmark, og at det ikke kunne kræves, at datterens moder flyttede til Sverige, for at ansøgeren og hans datter kunne udøve deres ret til familieliv. EMD fandt i juli 2014, at udvisningen af ansøgeren ikke var i strid med hverken EMRK artikel 3 eller artikel 8.
 Udlændingenævnet fandt, at ansøgerens indrejseforbud ikke kunne ophæves, henset til at han var tredjelandsstatsborger, og at han ikke havde


text:
dokumenteret at være omfattet af EU-reglerne og derved udlændingelovens § 32, stk. 7. Udlændingenævnet fandt, at der ikke forelå særlige grunde, der talte for at ophæve indrejseforbuddet og meddele ansøgeren opholdstilladelse efter udlændingelovens § 9. Udlændingenævnet lagde herved vægt på, at ansøgeren ved Højesterets dom i august 2006 blev idømt syv års fængsel og udvisning med indrejseforbud for bestandig. Udlændingenævnet fandt, at der eksisterede et beskyttelsesværdigt familieliv efter EMRK artikel 8 mellem ansøgeren og hans datter, men fandt ikke, at Danmark var det nærmeste land til at beskytte dette familieliv. Udlændingenævnet bemærkede herved, at det følger af EMD’s praksis, at EMRK artikel 8 ikke indebærer en generel og ubetinget ret til familiesammenføring, da familier ikke efter EMRK artikel 8 har en umiddelbar ret til at vælge det land, hvori de vil udøve deres familieliv. Udlændingenævnet lagde i forhold til FN’s Børnekonvention vægt på, at denne ikke giver en videre adgang til familiesammenføring, end den der følger af EMRK’s artikel 8. For så vidt angik familiesammenføring med ansøgerens datter, lagde Udlændingenævnet vægt på, at ansøgeren stadig havde mulighed for at udøve samværet mellem de to i Sverige som hidtil, og at hans bosættelse i Sverige, ikke udgjorde en sådan hindring for udøvelsen af samværet, samt at der ikke var oplysninger om, at ansøgeren ikke fremadrettet havde mulighed for at udøve samværet med sin datter i Sverige. Udlændingenævnet lagde derudover vægt på, at EMD i juli 2014 fandt, at Danmarks udvisning af ansøgeren ikke var i strid med EMRK, herunder EMRK’s artikel 8, og at domstolen i den forbindelse lagde vægt på, at ansøgeren blev fængslet ni måneder efter, at hans datter blev født, og derfor havde haft en begrænset kontakt med hende. For så vidt angår ansøgerens søn, lagde Udlændingenævnet til grund, at han var undfanget og født på et tidspunkt, hvor ansøgeren havde indrejseforbud i Danmark for bestandig, hvorfor han ikke kunne antages at have haft en berettiget forventning om at kunne udøve sin ret til familieliv med sin søn i Danmark. Udlændingenævnet fandt derfor, at ansøgeren kunne udøve samværet med begge sine børn i Sverige, hvor han havde opholdstilladelse, og at der ikke var så uoverkommelige forhindringer i forhold hertil, at hans indrejseforbud burde ophæves, når den begåede kriminalitet og længden af den idømte straf blev taget i betragtning. FAM/2015/48.
 Udlændingenævnets afgørelse af 9. februar 2015 – Ophævelse af indrejseforbud
 Dato: 09-02-2015
 Udlændingenævnet stadfæstede i februar 2015 Udlændingestyrelsens afgørelse om afslag på ophævelse af indrejseforbud til en liberisk statsborger, jf. udlændingelovens § 32, stk. 8, 1. pkt. Det fremgik af Udlændingeregistret, at ansøgeren i 1991 blev meddelt opholdstilladelse i Danmark, men at han i 1998 fik inddraget sin opholdstilladelse, og at ansøgeren i 2000 endeligt blev meddelt afslag på asyl af Flygtningenævnet. Ansøgeren blev i 2000, 2004 og 2005 meddelt afslag på opholdstilladelse, og han blev i 2006 udvist efter udlændingelovens § 25 b. Denne afgørelse blev i 2007 stadfæstet. Ansøgeren blev i 2010 udvist ved dom med indrejseforbud i seks år, da han blev idømt et års ubetinget


text:
fængsel efter straffelovens § 215, stk. 1 og 2, jf. § 261, stk. 2, og lov om social service § 156, da ansøgeren sammen med moderen til børnene havde unddraget sine tre børn fra kommunens forsorg og holdt dem skjult i Sverige. Ansøgeren udrejste af Danmark i 2011. Ansøgeren anmodede i januar 2013 om ophævelse af sit indrejseforbud, så han kunne indrejse i Danmark, da han skulle deltage i forskellige møder, og da han ønskede at være sammen med sine børn i Danmark. Under sagens behandling blev det oplyst, at ansøgeren havde samvær med sine børn i Danmark.
 Udlændingenævnet fandt, at ansøgeren var tredjelandsstatsborger, og at han ikke havde dokumenteret, at han var omfattet af EU-reglerne om fri bevægelighed, jf. udlændingelovens § 2, stk. 2. Udlændingenævnet fandt således, at ansøgerens indrejseforbud ikke kunne ophæves, da ansøgeren ikke havde dokumenteret, at han var omfattet af EU-reglerne og derved udlændingelovens § 32, stk. 7. Udlændingenævnet fandt, at det forhold, at ansøgeren henviste til Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8, og at han havde børn i Danmark, som var anbragt uden for hjemmet, og som han ønskede samvær med, ikke kunne føre til en ændret vurdering. Udlændingenævnet fandt dog på baggrund af oplysningerne om samværet med ansøgerens børn i Danmark, at der var grundlag for at sende sagen til Udlændingestyrelsen som en ny ansøgning om opholdstilladelse efter udlændingelovens § 10, stk. 4. FAM/2015/24.
 Udlændingenævnets afgørelse af 29. april 2014 – Ophævelse af indrejseforbud
 Udlændingenævnet stadfæstede i april 2014 Udlændingestyrelsens afgørelse om afslag på en ansøgning om ophævelse af indrejseforbud til en irakisk statsborger. Den pågældende kom til Danmark i 2002 og blev i 2005 meddelt endeligt afslag på asyl. Den pågældende blev i 2010 meddelt opholdstilladelse efter EU-reglerne ved at fremvise falske bulgarske identitetspapirer. Den pågældende blev på baggrund heraf i juli 2011 dømt for dokumentfalsk og blev udvist og meddelt indrejseforbud i seks år, hvilken dom Højesteret stadfæstede i august 2012. Den pågældende levede på dette tidspunkt sammen med sin samlever i Danmark, som var rumænsk statsborger og havde en tidsubegrænset opholdstilladelse i Danmark, ligesom parret havde et fællesbarn født i december 2010, og den pågældendes samlever var gravid med parrets andet barn. Den pågældende blev efterfølgende dømt for endnu et forhold af dokumentfalsk, og Vestre Landsret tiltrådte i den forbindelse i november 2013, at der ikke var sket sådanne ændringer i hans personlige forhold, at der var grundlag for at komme frem til en anden vurdering, end den Højesteret kom frem til i forhold til spørgsmålet om udvisningen ved Højesterets dom i august 2012.
 Udlændingenævnet fandt, at der ikke forelå særlige grunde, der talte for at ophæve indrejseforbuddet. Udlændingenævnet lagde blandt andet vægt på, at det indgik i grundlaget for Højesterets dom fra august 2012, at den pågældende havde opholdt sig i Danmark siden 2002, at den pågældende og hans samlever havde mødt hinanden i 2005, at hans samlever på domstidspunktet var gravid med parrets andet barn, og at Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at antage, at det ville


text: være umuligt eller forbundet med alvorlige vanskeligheder at fortsætte familielivet i et andet land, for eksempel Rumænien. Udlændingenævnet lagde endvidere vægt på, at Vestre Landsret i november 2013 tiltrådte, at der ikke var sket sådanne ændringer i den pågældendes personlige forhold, at der var grundlag for en anden vurdering, end den Højesteret kom frem til i forhold til spørgsmålet om udvisningen ved Højesterets dom i august 2012. FAM/2014/66.


text:
Gæsteprincippet bliver udvidet – igen | RIGHT OF WAY
 Sagen er principiel, da den vedrører fortolkningen af ”gæsteprincippet” og ”vejformål” i medfør af Cityringlovens[1] § 7 og vejlovens[2] § 106.
 Det følger af Cityringlovens § 7 stk. 5, nr. 2, at udgifter til ledningsomlægninger, der er nødvendige for gennemførelsen af Cityringen, som udgangspunkt skal betales over anlægsbudgettet. Undtagelsen hertil er omkostninger til omlægning af ledninger i vejarealer, der i ikke uvæsentlig grad er begrundet i vejformål. Sådanne ledningsomlægninger skal i stedet betales af ledningsejeren i medfør af vejlovens gæsteprincip (vejlovens § 106, stk. 1).
 Vejlovens gæsteprincip medfører, at ledningsejeren som ”gæst” skal betale for ledningsarbejder, der er nødvendiggjort af vejmyndighedens ændrede benyttelse af vejarealet. Som udgangspunkt er det kun vejmyndigheden, der kan påberåbe sig vejlovens gæsteprincip, og kun i de tilfælde hvor der er tale om et reelt vejformål.
 Højesteret har dog i den såkaldte Flintholm-dom[3] fastslået, at hvis der i forbindelse med et anlægsprojekt både skal foretages ledningsarbejder i vejareal og i baneareal, finder vejlovens gæsteprincip anvendelse i forbindelse med sådanne ledningsarbejder, uanset at projektet ikke i sig selv er begrundet i vejformål, og uanset hvilke dele af projektet der har nødvendiggjort ledningsarbejderne. Højesteret har betegnet dette princip som et “sammensat anlægsprojekt.”
 Højesterets dom af 16. februar 2017 angik det forhold, at Cityringloven blev vedtaget, før Højesteret afsagde ovennævnte Flintholm-dom. Spørgsmålet var derfor for Højesteret, om bestemmelsen i Cityringlovens § 7 stk. 5, skulle fortolkes i overensstemmelse med dens ordlyd, eller om seneste praksis på området (Flintholm-dommen) havde betydning for fortolkningen af bestemmelsen, således at princippet om et sammensat anlægsprojekt også var gældende i forhold til Cityringen.
 Metroselskabet gjorde gældende, at bestemmelsen i Cityringloven § 7 stk. 5, skulle fortolkes i overensstemmelse med gældende praksis, således at Metroselskabet kunne påberåbe sig også den nyeste praksis i Flintholm-dommen og princippet om sammensatte anlægsprojekter. Ledningsejerne gjorde derimod gældende, at der skulle ske en ordlydsfortolkning af bestemmelsen i Cityringloven, og at ledningsejerne dermed alene skulle betale for omlægninger, der alene eller i det væsentligste var begrundet i vejformål.
 Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse og fastslog, at bestemmelsen i Cityringlovens § 7, stk. 5, skal fortolkes i overensstemmelse med vejlovens gæsteprincip, herunder således at også senere retspraksis indgår som fortolkningsbidrag. Landsrettens dom henviste direkte til Flintholm dommen og fastslog, at Cityringlovens § 7, stk. 5, nr. 2, skal fortolkes i lyset af vejlovens gæsteprincip og den retspraksis, der knytter sig hertil.
 Dermed blev det fastslået, at begrebet ”vejformål” ikke afgrænses til foranstaltninger, der ændrer vejens dimension og forløb, men også omfatter andre foranstaltninger, der tjener et vejteknisk eller færdselsmæssigt formål i bredere forstand – herunder, hvis foranstaltningerne er forårsaget af andre formål – f.eks. baneformål.
 Ledningsejerne blev hermed dømt til at betale for ledningsomlægningerne ved de fire Metrostationer, da der var tale om ”sammensatte anlægsprojekter”.
 COWI mener:
 Med den nye dom om gæsteprincippet har Højesteret endnu engang understreget, at det er ledningsejerne, der skal bære omkostningerne til ledningsarbejder, når de ligger som gæster i vejarealer. Dommen understreger, at kravet om “vejformål” i vejloven skal


text:
forstås bredt. Det gælder særligt i de tilfælde, hvor der er tale om arbejder i både vej- og banearealer, og hvor der dermed er tale om et sammensat anlægsprojekt. Det er i sådanne tilfælde uden betydning, om ledningsarbejderne i det væsentligste skyldes vejformål eller baneformål. Højesterets dom udvider således ledningsejernes forpligtelser i henhold til gæsteprincippet, men dommen skaber også klarhed, idet der ikke længere er behov for en omfattende bevisførelse – som i sagen – vedrørende spørgsmålet om vejformål eller baneformål er væsentligste årsag til ledningsomlægningerne. Herefter er retsstillingen forenklet således, at ledningsejerne skal betale i henhold til gæsteprincippet, hvis der ved et sammensat anlægsprojekt er behov for ledningsomlægninger, uanset formålet.
 Overalt i Danmark er der gang i store infrastrukturprojekter, fx anlæg af letbaner, jernbanestrækninger, broer, vindmølleparker mv., og i alle disse projekter vil større eller mindre forsyningsanlæg blive berørt. Omkostningerne forbundet med ledningsomlægninger er som oftest meget store, og der er derfor også store interesser på spil, når ledninger skal flyttes. Det er derfor også COWIs opfattelse, at Højesteret med dommen kun har sat et foreløbigt punktum i spørgsmålet om gæsteprincippets udstrækning og fortolkning.
 Senior Jurist Peter Mortensen, pemo@cowi.com, eller
 Juridisk konsulent Stine Boye Møller, smbo@cowi.com,
 [1] Lov nr. 552 af 6. juni 2007 om en Cityring
 [2] LOV nr. 1520 af 27. december 2014
 [3] U2007.3009H


text:
Den arbejdsomme traktorfører i Højesteret | NorrbomVinding
 Den arbejdsomme traktorfører i Højesteret
 Højesteret har netop fastslået, at godtgørelsesniveauet som udgangspunkt er 25.000 kr. i sager om overtrædelse af reglerne om maksimal gennemsnitlig ugentlig arbejdstid på 48 timer efter loven om gennemførelse af arbejdstidsdirektivet.
 Lønmodtagere er berettiget til en godtgørelse, hvis deres arbejdstid har været højere, end hvad der følger af arbejdstidsdirektivgennemførelsesloven. Efter loven må den ugentlige arbejdstid ikke overstige 48 timer beregnet som et gennemsnit over en periode på 4 måneder. Men hvis arbejdstiden har oversteget dette, hvor høj en godtgørelse har medarbejderen så krav på? Det har Højesteret nu udtalt sig om.
 Sagen handlede om en traktorfører, der havde en fast ugentlig arbejdstid på 42,5 timer som ansat ved en maskinstation. Traktorføreren havde i vidt omfang mulighed for at planlægge arbejdstiden selv, og han påtog sig gerne overarbejde. I høstsæsonen og andre travle perioder arbejdede traktorføreren derfor ofte til langt ud på aftenen.
 Efter ansættelsesforholdet ophørte, lagde traktorføreren sag an med krav om en godtgørelse svarende til 3 måneders løn for det omfattende overarbejde, som han følte, det havde været vanskeligt at sige nej til.
 Har det betydning, at medarbejderen havde et ønske om overarbejde?
 Under sagen henviste ejeren af maskinstationen til, at traktorføreren aldrig selv havde givet udtryk for, at han arbejdede for meget, men derimod ofte havde bedt om ekstra arbejde. Traktorførerens rettigheder var derfor ikke blevet krænket på en måde, der gjorde ham berettiget til en godtgørelse.
 Der var enighed om, at traktorføreren gentagne gange havde haft en arbejdstid, der væsentligt oversteg 48 timer om ugen over en periode på 4 måneder. Det havde i alt stået på i en periode på 4 år. Byretten fastsatte godtgørelsen til 15.000 kr. og lagde vægt på, at traktorføreren selv havde ønsket at arbejde over. Vestre Landsret fremhævede ikke dette forhold, men fandt, at godtgørelsen ud fra karakteren og omfanget af overtrædelsen af 48-timersreglen skulle fastsættes til 50.000 kr. svarende til ca. 11⁄2 måneds løn. Landsrettens afgørelse er omtalt her.
 Traktorføreren og hans faglige organisation var imidlertid ikke tilfredse med godtgørelsens størrelse, så de søgte og fik Procesbevillingsnævnets tilladelse til at indbringe sagen for Højesteret.
 Højesteret: Udgangspunktet er 25.000 kr.
 Højesteret fastslog indledningsvist, at der ikke i loven eller dens forarbejder er særlig vejledning i, hvor høj godtgørelsen skal være i disse sager. Heller ikke det bagvedliggende EU-direktiv yder megen vejledning.
 Efter at have fastslået, at godtgørelsen havde karakter af en kompensation for en særlig arbejdsbelastning – og dermed ikke for et økonomisk tab – fandt Højesteret, at godtgørelsen for overtrædelse af 48-timersreglen som udgangspunkt burde være 25.000 kr., medmindre der foreligger særlige grunde til at gå op eller ned i størrelsen af godtgørelsen.
 Som formildende omstændigheder nævnte Højesteret, at bagatelagtige, enkeltstående og undskyldelige tilfælde kan tale for en lavere godtgørelse. Omvendt kan det bl.a. tale for en højere godtgørelse, hvis overskridelsen havde et betydeligt omfang eller var foregået i flere og lange perioder. Derudover kan det være en skærpende omstændighed, hvis medarbejderen ikke har modtaget betaling for