text:
Ansættelsesret - emner og afgørelser, Moms af supervision
 Læs om juridiske emner og nylige afgørelser om ansættelsesret
 Uenighed om opsigelse kostede arbejdsgiver 50.000 kr.
 Ændring af reglerne om fratrædelsesgodtgørelse til funktionærer med lang anciennitet
 Afskedigelse efter barselsorlov var ikke i strid med ligebehandlingsloven
 Hvornår skal der betales dagpengegodtgørelse til fratrådte medarbejdere?
 Tvistighedsnævnet slår fast, at gensidig ophævelse af uddannelsesaftale var bindende for elev
 Ophævelse af tvungen pensionsalder ved 70 år
 Bortvisning berettiget på grund af for sent indleveret lægeerklæring
 Ændrede stillingsvilkår efter barsel kostede en godtgørelse på 245.000 kroner
 Hvad skal du huske ved opsigelse – brug Arbejdsgiverrådgivningens tjekliste
 En virksomhed opsagde en medarbejder, der efterfølgende anlagde sag i Afskedigelsesnævnet med krav om godtgørelse for usaglig opsigelse. Virksomheden påstod, at medarbejderen selv havde bedt om at blive sagt op. Medarbejderen hævdede derimod, at hun var blevet fyret. Afskedigelsesnævnet fandt, at virksomheden skulle betale 50.000 kr. i godtgørelse til medarbejderen for usaglig afskedigelse.
 Arbejdsgiveren forklarede, at grunden til, at opsigelsen blev afgivet fra virksomhedens side, alene beroede på, at medarbejderen derved undgik at få karantæne i dagpengeudbetalingen fra medarbejderens a-kasse. Medarbejderen forklarede, at det blev aftalt, at medarbejderen skulle fortælle kunderne, at hun fratrådte efter eget valg, men dette var efter medarbejderens udsagn en konstrueret forklaring.
 Afskedigelsesnævnet lagde vægt på, at det er arbejdsgiveren, der har bevisbyrden for, at afskedigelsen er begrundet i andre forhold end de, der fremgår af opsigelsesskrivelsen. I sagen havde parterne afgivet modstridende forklaringer om hændelsesforløbet, hvorfor opmanden fandt, at arbejdsgiverens forklaring ikke alene kan føre til, at bevisbyrden anses for løftet.
 Husk derfor altid at give den rigtige begrundelse i opsigelsen og kontakt i øvrigt altid Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning (tlf. 33 48 77 08), hvis du overvejer at opsige en af dine medarbejdere.
 Højesteret har fastslået, at det ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven, at en medarbejder fik afslag på yderligere orlov i anledning af dennes datter psykiske problemer. Højesteret fandt ikke, at der var fremlagt oplysninger, der tydede på, at medarbejderen i forbindelse med, at hun blev nægtet orlov, var blevet forskelsbehandlet på grund af datterens lidelse. Højesteret vurderede herefter ikke, om datterens lidelse var et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand.
 En medarbejder i en kommune fik bevilliget orlov uden løn i 3 måneder på grund af sin datters psykiske problemer. Orloven blev forlænget til 4 1⁄2 måned. Kommunen nægtede herefter at forlænge medarbejderens orlov yderligere. Medarbejderen havde dog en overenskomstmæssig ret til orlov i 1 år ved fravær af familiemæssige årssager, hvorfor kommunen samlet gav medarbejderen 1 års orlov.
 Medarbejderen tilkendegav herefter, at hun ikke ville genindtræde i sin stilling, når den 1 årige orlov ophørte, hvorfor kommunen valgte at ophæve ansættelsesforholdet. Medarbejderen rejste krav på løn i opsigelsesperioden samt godtgørelse for forskelsbehandling på grund af sit barns handicap.
 Højesteret fandt ikke, at medarbejderen havde godtgjort, at hun havde krav på mere end 1 års orlov, som hun allerede havde fået og afholdt. Kravet om løn i opsigelsesperioden afviste Højesteret, idet kommunen havde været berettiget til at hæve ansættelsesforholdet, fordi medarbejderen selv havde tilkendegivet,


text:
at hun ikke ønskede at vende tilbage til stillingen efter orlovsperiodens udløb.
 Til sidst fandt Højesteret ikke, at der forelå oplysninger om, at medarbejderen var blevet nægtet yderligere orlov grundet datterens lidelse. Kommunen blev derfor frifundet.
 Du er altid velkommen til at kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning på tlf. 33 48 77 08, hvis du har behov for konkret rådgivning eller yderligere vejledning.
 Beskæftigelsesministeriet har netop sendt et lovforslag i høring om ændring af funktionærlovens regler om fratrædelsesgodtgørelse (§ 2 a).
 På nuværende tidspunkt følger det af § 2 a, at en arbejdsgiver ved opsigelse af en funktionær efter 12, 15 eller 18 års ansættelse skal betale en fratrædelsesgodtgørelse til funktionæren svarende til henholdsvis 1, 2 eller 3 måneders løn. Det gælder dog ikke, hvis funktionæren ved fratrædelsen kan vælge at få udbetalt pension fra en pensionsordning, som arbejdsgiveren helt eller delvist har bidraget til fra før medarbejderen fyldte 50 år, ligesom der heller ikke er krav på fratrædelsesgodtgørelse, hvis medarbejderen ved fratrædelsen vil oppebære folkepension.
 Indtil 2010 fortolkede domstolene § 2 a strikte således, at det var uden betydning, om den opsagte funktionær rent faktisk valgte at gå på pension, hvis bare funktionæren havde mulighed for at gå på pension. Men den fortolkning har EU-domstolen tilsidesat med henvisning til reglerne om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Indtil videre er denne retsstilling dog kun slået igennem for så vidt angår offentlige arbejdsgivere, men en sag, der vedrører en privat arbejdsgiver, er nu også på vej til at blive prøvet ved EU-domstolen.
 Når beskæftigelsesministeriet nu lægger op til, at § 2 a skal ændres, henvises som begrundelse herfor til ovennævnte praksis, og til at selv Højesteret i forbindelse med en konkret sag om samme spørgsmål har antydet, at tiden nu er inde til, at lovgiver sørger for at harmonisere bestemmelsens ordlyd i forhold til EU-domstolens fortolkning.
 § 2a foreslås ændret til følgende:
 Det foreslås, at lovforslaget træder i kraft den 1. februar 2015. Det er opsigelsestidspunktet og ikke fratrædelsestidspunktet, der er gældende for reglerne om fratrædelsesgodtgørelse. Det betyder, at en funktionær, der opsiges forud for lovens ikrafttræden vil have krav på fratrædelsesgodtgørelse efter de hidtil gældende regler. Funktionærer, der opsiges efter den 1. februar 2015, vil have krav på fratrædelsesgodtgørelse efter de nye regler.
 Ligebehandlingsloven forbyder en arbejdsgiver at opsige en medarbejder med baggrund i, at medarbejderen har fremsat krav om udnyttelse af retten til fravær eller har været fraværende efter barsellovens §§ 6-14 eller i øvrigt på grund af graviditet, barsel eller adoption.
 Vestre Landsret har i en ny dom slået fast, at en opsigelse efter medarbejderens barsel og under ny graviditet ikke var i strid med ligebehandlingsloven. Afgørelsen illustrerer, at en arbejdsgiver kan løfte bevisbyrden for, at en opsigelse ikke er begrundet i medarbejderens graviditet, når arbejdsgiveren kan godtgøre, at han ikke kendte til graviditeten. Landsretten lagde til grund, at arbejdsgiveren kunne godtgøre, at den opsagte medarbejder i forbindelse med, at det havde været nødvendigt at reducere lønomkostningerne, var den af to medarbejdere, der bedst kunne undværes.

type: other


text:
En kvindelig medarbejder havde været på barselsorlov efter at have født et dødfødt barn. Fire uger efter var hun vendt tilbage til arbejdspladsen og blev opsagt kort tid efter.
 Medarbejderen var gravid, hvilket arbejdsgiveren ikke var vidende om. Virksomhedens begrundelse for opsigelsen var nedskæring på grund af svigtende omsætning. Medarbejderen var af den overbevisning, at hun var blevet behandlet dårligt under sin sidste graviditet, og at arbejdsgiveren ville opsige hende, inden hun blev gravid igen, hvorfor medarbejderen anlagde sag imod arbejdsgiveren.
 Arbejdsgiveren henviste til, at det havde været nødvendigt at reducere lønomkostningerne, og at medarbejderen var den af to medarbejdere, der bedst kunne undværes.
 Både by- og landsretten frifandt arbejdsgiveren. Det blev af retterne lagt til grund, at arbejdsgiveren ikke kendte til den nye graviditet på opsigelsestidspunktet, og at arbejdsgiveren heller ikke havde grund til at tro, at medarbejderen var gravid igen. Arbejdsgiveren havde godtgjort, at der var foretaget en vurdering af, hvilken medarbejder, der bedst kunne undværes baseret på medarbejdernes kompetencer.
 Retten fandt, at medarbejderen ikke havde påvist faktiske omstændigheder, der skabte en formodning for, at medarbejderen var blevet forskelsbehandlet på grund af graviditet. Det forhold, at medarbejderen havde følt, at arbejdsgiveren problematiserede den pågældende medarbejders graviditet, var ikke støttet af den øvrige bevisførelse under sagen.
 Arbejdsgiveren blev derfor frifundet. Dommen illustrerer, at en arbejdsgiver kan løfte bevisbyrden for, at en opsigelse ikke er begrundet i medarbejderens graviditet, når arbejdsgiveren kan godtgøre, at han ikke kendte til graviditeten.
 Hvis du overvejer at opsige en medarbejder inden, under eller efter barsel bør du kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning (tlf. 33 48 77 08) for en drøftelse heraf.
 Som arbejdsgiver kan du i tilfælde af en medarbejders fratrædelse være forpligtig til at betale G-dage (dagpengegodtgørelse) til vedkommende. Læs hvornår og mere herom her.
 Retten til dagpengegodtgørelse (G-dage) skal kun udbetales til medarbejderen, hvis arbejdsgiveren har opsagt medarbejderen, og hvis medarbejderen ikke selv har været skyld i opsigelsen.
 En opsagt lønmodtager, der ikke får nyt arbejde efter opsigelsesperioden, modtager ikke arbejdsløshedsdagpenge fra sin a-kasse de første 3 hverdage efter, at pågældende er fratrådt sit ansættelsesforhold. Arbejdsgiver skal derfor betale en dagpengegodtgørelse (G-dage) de første 3 hverdage, hvor lønmodtageren helt eller delvis er ledig, og hvor nedenstående betingelser er opfyldt.
 Betingelser for udbetaling af ledighedsdage (G-dage) er:
 Den ansatte skal være medlem af en A-kasse
 Den ansatte er lønmodtager
 Den ansatte skal sammenlagt have haft et antal faktiske arbejdstimer, der svarer til fuld arbejdstid i 2 uger (normalt 2 x 37) hos samme arbejdsgiver inden for de sidste 4 uger før arbejdsophøret
 Den ansatte skal være ledig efter arbejdsophøret, dvs. den ansatte må ikke være sygemeldt, afholde ferie eller starte nyt arbejde de 3 følgende dage
 Du kan se satserne for arbejdsgivers dagpengegodtgørelse for 1. 2. og 3. ledighedsdag her.
 Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning anbefaler, at medarbejderen udfylder en tro – og love erklæring om, at medarbejderen ikke har fået arbejde efter afskedigelse. Download blanketten her (Word)
 En virksomhed og en elev indgik en gensidig aftale om ophævelse af elevens uddannelsesaftale. Efterfølgende påstod


text:
eleven, at hun ved aftalens indgåelse var blevet udsat for et utilbørligt pres fra arbejdsgiveren.
 Men Tvistlighedsnævnet frifandt arbejdsgiveren med den begrundelse, at eleven ikke havde løftet bevisbyrden for, at virksomheden skulle have presset eleven til at underskrive aftalen.
 Eleven havde været sygemeldt i perioden fra den 3. januar til den 22. januar 2012, hvorefter hun begyndte at arbejde igen mellem 2 og 4 timer om dagen med enkelte hele sygedage. Eleven havde i februar og marts ligeledes sygedage. Arbejdsgiveren ønskede at ophæve uddannelsesaftalen som følge heraf.
 Parterne afholdt et møde den 7. marts 2012, hvor arbejdsgiver forklarede om reglerne vedrørende ophævelse af uddannelsesaftaler. Arbejdsgiver tilbød som et led i en gensidig ophævelse af uddannelsesaftalen eleven løn til udgangen af april og en fritstilling, hvilket eleven accepterede.
 I forbindelse med forligsdrøftelser i sagen har eleven fået udbetalt minimalerstatning på 3 måneder i henhold til funktionærlovens § 3.
 Eleven forklarede i Tvistlighedsnævnet, at hun ikke var blevet rådgivet til at søge bistand hos fagforeningen inden underskrivelse af aftalen, og at hun skrev under, fordi hun boede alene og havde brug for en indtægt. I øvrigt mente eleven, at arbejdsgiveren havde presset hende til at underskrive aftalen.
 Eleven gjorde gældende, at hun udover den allerede betalte minimalerstatning også var berettiget til godtgørelse for tabt uddannelsesgode, der passende kunne fastsættes til 35.000 kr.
 Arbejdsgiveren gjorde gældende, at ophævelsen var indgået gensidigt mellem parterne, og at aftalen derfor var bindende for eleven.
 Tvistlighedsnævnet frifandt arbejdsgiveren med henvisning til, at eleven ikke havde løftet bevisbyrden for, at man fra virksomhedens side havde presset hende til at indgå aftalen.
 Det følger af forskelsbehandlingsloven, at der ikke må forskelsbehandles på grund af alder. Dog indeholder loven en undtagelse, som gør det muligt at lave individuelle aftaler og at indgå kollektive overenskomster om, at et ansættelsesforhold ophører, når medarbejderen fylder 70 år.
 Men et nyt lovforslag kan nu afskaffe denne undtagelse i forskelsbehandlingsloven. Hvis lovforslaget træder i kraft, vil det således ikke længere være muligt at indgå sådanne individuelle aftaler eller kollektive overenskomster herom.
 Lovforslaget blev behandlet 1. gang i Folketinget den 18. november 2014, og det forventes, at lovforslaget træder i kraft den 1. januar 2016.
 En arbejdsgiver havde ret til at bortvise en medarbejder, som havde indleveret en lægeerklæring for sent. Dette har Østre Landsret netop afgjort. Landsretten lagde vægt på, at medarbejderen ikke havde oplyst om årsager, der kunne undskylde, at erklæringen først var kommet frem til arbejdsgiveren før to dage efter, at arbejdsgiveren havde sendt tredje rykker.
 En medarbejder sygemeldte sig grundet mavesmerter og kvalme. Efter tre ugers sygdom indkaldte arbejdsgiveren medarbejderen til en samtale, hvor arbejdsgiveren bad om en mulighedserklæring. I mulighedserklæring stod der, at arbejdsgiveren gerne ville have, at lægen skulle vurdere hvor længe medarbejderen kunne forventes at være sygemeldt.
 Ved en opfølgningssamtale rykkede arbejdsgiveren for mulighedserklæringen og sendte efterfølgende en skriftlig rykker (mail) til medarbejderen. To uger efter indkaldte arbejdsgiveren medarbejderen til en samtale, hvor arbejdsgiveren gjorde opmærksom på, at mulighedserklæringen skulle være arbejdsgiveren i hænde inden en uge. I indkaldelsen


text:
blev medarbejderen gjort opmærksom på, at hvis arbejdsgiveren ikke modtog lægeerklæringen inden fristens udløb, ville medarbejderen blive bortvist.
 Arbejdsgiveren modtog ikke mulighedserklæringen og bortviste derfor medarbejderen.
 Medarbejderen forklarede i retten, at hun troede, at lægen havde sendt mulighedserklæringen til arbejdsgiveren. Østre Landsret var af den opfattelse, at det havde stået klart for medarbejderen, at arbejdsgiveren fandt det vigtigt at modtage erklæringen, da arbejdsgiveren havde rykket for erklæringen 2 gange.
 Arbejdsgiverens bortvisning af medarbejderen var i orden, og Østre Landsret frifandt derfor arbejdsgiveren.
 Har du spørgsmål om bortvisning, bør du altid kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning på tlf. 33 48 77 08 for yderligere rådgivning.
 En medarbejder blev afskediget syv måneder efter hun var vendt tilbage fra barselsorlov. I forbindelse med medarbejderens orlov havde arbejdsgiveren ansat en barselsvikar i den barslende medarbejders stilling. Da medarbejderen kom retur fra barsel, blev hun placeret i en tidsbegrænset funktion i virksomheden, og barselsvikaren fortsatte i medarbejderens tidligere stilling. Samtidig med den tidsbegrænsede funktion i virksomheden udløb, blev medarbejderen afskediget.
 Ligebehandlingsnævnet fandt ikke, at medarbejderens tilbagevenden til en anden stilling var en så væsentlig ændring af ansættelsesforholdet, der skulle have været varslet, idet der var tale om arbejdsvilkår, der var lige så gunstige som tidligere. Ændringen kunne derfor ikke sidestilles med en afskedigelse.
 Ligebehandlingsnævnet lagde dog i sin afgørelse vægt på, at medarbejderen efter sin barselsorlov ikke kom tilbage til sin tidligere afdeling. Hun blev tilknyttet et tidsbegrænset projekt og var dermed i større risiko for, at netop hendes arbejdskraft blev overflødig, uanset hendes ansættelsesforhold ikke var tidsbegrænset.
 Dermed fandt Ligebehandlingsnævnet ikke, at arbejdsgiver kunne løfte bevisbyrden for, at opsigelsen ikke helt eller delvist var begrundet i medarbejderens tidligere barsel.
 Ligebehandlingsnævnet gav således medarbejderen medhold og en godtgørelse på 245.000 kr. svarende til 9 måneders løn, idet nævnet fandt, at afskedigelsen var i strid med ligebehandlingsloven.
 Når en af dine medarbejdere stopper på klinikken, er der en række ting, du som arbejdsgiver skal huske.
 Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning har derfor udarbejdet en tjekliste, som du kan finde inspiration i.
 På Dansk Psykolog Forenings hjemmeside kan du nemt og hurtigt danne dig et overblik her over, hvordan du skal forholde dig ved en medarbejders fratrædelse.
 Du er i øvrigt altid velkommen til at kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiverrådgivning på tlf. 33 48 77 08, hvis du har brug for konkret rådgivning i forbindelse med opsigelse af en medarbejder i din virksomhed.
 MOMS AF SUPERVISION
 Der skal ikke afregnes moms af supervision, som gives som led i autorisations-, specialist- og supervisoruddannelsen.
 Foreningen har hjulet et af vores medlemmer med afklaring af et spørgsmål om moms af supervision i forbindelse med de tre uddannelser.
 Som det fremgår af det bindende svar, skal disse psykologydelser ikke pålægges moms.
 Vær opmærksom på, at et bindende svar kun gælder i relation til den psykolog, der har stillet spørgsmålene.
 Vi mener dog, at svaret er brugbart for flere af vores medlemmer, da andre psykologer tilbyder tilsvarende ydelser.
 Vær også opmærksom på, at momsafklaringen kun vedrører supervision i forbindelse med de tre uddannelsesforløb,


text:
der er nævnt i indledningen.
 Supervision og moms i forbindelse med andre forløb/supervision på andet grundlag er ikke omfattet af svaret.
 Skatterådets svar gælder i 5 år.
 Skatterådets bindende svar vil også være at finde på foreningens hjemmeside her.
 Hvis du har spørgsmål til Skatterådets svar, kan du kontakte konsulent Jørgen Andersen på direkte tlf. nr. 3525 9716/mailadr. jan@dp.dk
 Der er fortsat usikkerhed om momsspørgsmålet vedr. en lang række andre typiske psykologydelser.
 Hvis du er interesseret i at stille SKAT et spørgsmål for at få afklaret moms/ikke-moms, så kontakt gerne foreningen (Jørgen Andersen), som kan hjælpe dig i forbindelse med din forelæggelse af momsspørgsmål for SKAT.


text:
Arbejdsmiljørepræsentanters særlige beskyttelse - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 I arbejdsmiljøloven er arbejdsmiljørepræsentanter beskyttet mod bl.a. opsigelse på samme måde som tillidsmænd inden for vedkommendes eller tilsvarende faglige område. Højesteret kom frem til, at bestemmelsen ikke i sig giver arbejdsmiljørepræsentanter en særlig beskyttelse mod afskedigelse.
 I den konkrete sag var arbejdsmiljørepræsentanten ikke dækket af en overenskomst, og det afgørende blev derfor, om der inden for det tilsvarende faglige område forelå overenskomstmæssig beskyttelse mod opsigelse af tillidsmænd.
 Arbejdets karakter, uddannelsesmæssig baggrund og kvalifikationer havde afgørende betydning
 Højesteret fastslog, at de fremlagte virksomhedsoverenskomster ikke kunne tillægges betydning i vurderingen af tilsvarende faglige område. Højesteret lagde nemlig til grund, at overenskomsterne ikke kunne anses for at være udtryk for en almindelig gældende afskedigelsesbeskyttelse for tillidsrepræsentanter inden for et tilsvarende fagligt område som medarbejderens.
 Højesteret fandt heller ikke, at de brancheoverenskomster, der blev fremlagt i sagen dækkede tilsvarende faglige område. Højesteret lagde som i sin tidligere praksis vægt på karakteren af det arbejde, som arbejdsmiljørepræsentanten var ansat til at udføre samt arbejdsmiljørepræsentantens uddannelsesmæssige baggrund og de kvalifikationer, der var påkrævet for at udføre arbejdet.
 Højesteret mente derfor ikke, at arbejdsmiljørepræsentanten havde godtgjort, at hun havde en særlig beskyttelse mod opsigelse. De stadfæstede derfor byrettens dom på tre måneders godtgørelse for usaglig opsigelse i henhold til funktionærloven.
 Akademikere sværere ved at opnå den særlige beskyttelse
 Højesteret bekræfter i sin dom, at det i alle tilfælde vil være en konkret vurdering med inddragelse af de fremhævede kriterier. Derfor vil særligt akademikere på det private arbejdsmarked have vanskeligt ved at godtgøre en særlig beskyttelse af arbejdsmiljørepræsentanter. Det understøttes bl.a. af Højesterets afvisning af de over 20 fremlagte overenskomster.


text:
Coop taber principiel sag i Højesteret : Nyheder om retail og detailhandel - Udvikling og tendenser om butik og detail
 Coop taber principiel sag i Højesteret
 Onsdag den 19 december 2018 kl. 09:42 af: Lise Møller Schilder
 En ny afgørelse fra Højesteret får afgørende betydning for Coop, men også for alle andre i detailhandlen.
 Der er faldet dom i sagen mellem detailgiganten Coop og designeren Kasper Würtz. Højesteret har afgjort, at Coop skal betale for at bruge designerens keramik, når Coop anvender det til at vise sine varer i tilbudsaviser med mere.
 - Højesteret fandt, at Coops gengivelse af Kasper Würtz’ service på emballage og i tilbudsaviser i størstedelen af de gengivelser, der var omfattet af sagen, ikke kunne anses for at være af så underordnet betydning i den pågældende sammenhæng, at gengivelsen kunne undtages fra den beskyttelse, der følger af ophavsretsloven, skriver Højesteret.
 Kan få betydning for alle
 Coop mener, at sagen kommer til at få principiel betydning for mange andre i detailbranchen.
 - Med dommen tilsidesætter Højesteret det, der har været praksis for alle gennem de seneste 40 år. Det har hidtil været sådan, at man ikke har anvendt velkendte designs – som eksempelvis Royal Copenhagen musselmalet porcelæn eller Kay Bojesen bestik – i markedsføringen af madvarer, da det kunne være en krænkelse af ophavsrettighederne, siger senioradvokat for Coop, Per Sjøqvist, i en pressemeddelese og fortsætter:
 - Men dommen går skridtet videre og siger, at man også krænker, hvis designet er ikke er velkendt men synligt i reklamen. Dommen indebærer, at både vi og alle andre, der bruger genstande som regi i reklameøjemed, fremover i praksis kun kan anvende masseproducerede genstande, der ikke er beskyttet af lovgivningen, medmindre designeren siger ok til det.
 Ingen er tilfredse
 Coop skal nu betale 200.000 kroner til Kasper Würtz i vederlag. Designeren havde ifølge Coop krævet 1,75 millioner kroner.
 Designeren, der blandt andet leverer service til restaurant Noma, er tilfreds med dommen, men ikke med vederlagets størelse.
 - Konsekvensen er jo, at det stadig kan betale sig for dem at krænke. 200.000 kroner for Coop er jo ingen penge, siger Kasper Würtz advokat, Johan Løje til Berlingske.
 LÆS OGSÅ: Flere aktuelle sager: Store spillere beskyldes for at kopiere
 Flere aktuelle sager: Store spillere beskyldes for at kopiere
 Coop taber kopi-sag til designfamilie
 Principiel sag afgjort - designer mister navn
 Se afgørelsen: Kendt designer og supermarked i plagiatstrid


text:
Flyselskab tabte i Højesteret | Stand By
 Flyselskab tabte i Højesteret
 Af Henrik Baumgarten - 5. april 2016 20 tweet LUFTFART: Højesteret enig med byret og landsret i principiel sag fra 2013 om, at det danskregistrerede charterflyselskab Primera Air skal betale kompensation efter to konkrete forsinkelser.
 Flyselskaber kan nærmest ikke slippe for at betale kompensation til passagerer hvis flyet er forsinket – også selv om flyselskabet mener, at der er tale om uforudseelige tekniske fejl.
 I går kom den længe ventede principielle afgørelse fra Højesteret i to konkrete sager fra 2013 mellem Primera Air og 12 passagerer, der i forbindelse med to flyvninger fra Danmark havde klaget over flyforsinkelser med selskabet ud fra EUs regler om nægtet ombordstigning.
 Flyselskaberne korser sig ofte over de beløb, de skal udbetale til passager ved forsinkelser – det kan være beløb der overstiger den pris, passageren har betalt for flybilletten. I de konkrete Primera-sager drejede det sig om ca. 3.000 kr. i kompensation til hver af de 12 passagerer. EUs regler om kompensation ved såkaldt nægtet ombordstigning, som følge af f.eks. flyaflysninger eller forsinkelser, afhænger bl.a. af længden af forsinkelsen og hvor langt flyvningen skulle være.
 Primera Air er islandsk-ejet, men registreret i Danmark; det er med i islandske Primera Travel Group, der i Danmark bl.a. tæller landets tredjestørste charterrejsebureau, Bravo Tours.
 Afventningen af kendelsen fra Højesteret har sat behandling af over 1.000 klagesager ved danske byretter i bero. De to sager mod Primera Air, som Højesteret nu har behandlet, var anlagt af Flyforsinkelse.dk, der typisk tager 25 pct. af det kompensationsbeløb, det kan få kradset hjem fra flyselskaberne.
 Fra interesseorganisationen Forbruger Europa, der er delvist finansieres af EU, hed det i går bl.a.: ”Højesteret afgjorde i dag (mandag) en principiel sag om flypassagerers krav på kompensation. Dommen fastslog, at Primera Air var forpligtet til at betale kompensation grundet forsinkede fly, selv om forsinkelsen skyldes tekniske fejl på flyet. Afgørelsen får betydning for behandling af tilsvarende sager om kompensation.”
 Primera Air havde afvist kompensation til 12 passagerer med den begrundelse, at der var tale om uforudseelige tekniske fejl på flyet.
 Men Højesteret kom til samme konklusion, som først byret og siden landsret tidligere var nået til: Primera Air skal betale kompensation til de 12 passagerer, da de tekniske fejl på flyet, efter domstolenes vurdering, ikke var en ekstraordinær omstændighed.
 Leder af Forbruger Europa i Danmark, Lars Arent, siger: “Dommen understreger, at tekniske fejl stort set aldrig kan begrunde, at et flyselskab afviser at betale kompensation til passagerer. Flypassagerer klager ofte til Forbruger Europa, fordi et flyselskab har afvist berettiget krav om kompensation med begrundelsen, at der var tale om tekniske fejl.”
 ”Afgørelsen fra Højesteret stemmer overens med de domme, der er afsagt i byret og landsret i samme sager. Dertil er den helt på linje med de domme på området, som er afsagt af EU-Domstolen,” siger Lars Arent.
 Hele kendelsen fra Højesteret kan læses via link på Forbruger Europas danske hjemmeside.
 DEL ARTIKLEN Forrige artikelDansk hotelchef skifter topjobNæste artikelAir France-kvinder kan slippe for Iran


text:
Henrik Baumgarten Skriv en kommentar
 20 Comments on "Flyselskab tabte i Højesteret" Notify of new follow-up comments
 Søren RasmussenSom touroperatører har vi jo længe måtte leve med refunderinger for flyforsinkelser, så det bliver jo herligt at sende regningen videre uden det sædvanlige bøvl, men inden man begejstres for meget over forbrugerlovgivningen, bør man nok erindre sig, hvem der i sidste ende kommer til at betale. Helt rigtigt: forbrugerne.
 Reply5. april 2016 07:11Deres kaptajn“Godmorgen mine Damer og Herrer – det er Deres kaptajn! Velkommen om bord! Lige et par praktiske informationer inden afgang! Vi har desværre et par tekniske fejl på flyet idag, som vi ikke kan nå at udbedre inden afgang, idet vi i lighed med Dem, prioriterer afgang til tiden fremfor sikkerhed og komfort. Det drejer sig bl.a. om en fejl i vores aircondition system, som gør at vi må flyve i en lavere flyvehøjde end normalt – og da der er forecasted dårligt vejr langs ruten, må vi derfor forvente kraftig turbulens på hele turen. Ligeledes har vi haft problemer... Read more » Reply5. april 2016 08:04James ThomsenHvis jeg var styrmand på den flyvning ville jeg skynde mig at finde arbejde i et andet luftfartsselskab for de holder ikke længe i konkurrencen. Det er en del af selskabets AOC at de skal kunne håndtere de begivenheder uden at det går ud over sikkerheden. Det er fra EU-kommissionen og Euro Control (ATFM) dokumenteret at lange flyforsinkelser kun drejer sig om 1% af alle flyvninger inden for EU regionerne. Konsekvens beregningen blev derfor at det svarer gennemsnitlig til en udgift på 1€ per passager. Men der er luftfartsselskaber der absolut ikke kan klare sig med dette. Princippet er at... Read more » Reply5. april 2016 12:59Flyforsinkelse.dkVi er utrolig glade for at Flyforsinkelse.dk på vegne af de danske flypassagerer, har vundet og fået medhold i vores retssag mod Primera Air!
 “Det er endnu en sejr for passagererne og passagerernes rettigheder, som Højesteret i dag har slået fast.” udtaler Johan Fugmann, direktør hos Flyforsinkelse.dk
 Så har du været forsinket eller dit fly aflyst grundet tekniske fejl, står du som flypassager meget stærkere i dag.
 Alle der har sager sat på behold hos os grundet flyselskabernes afventen på Højesteretsdommen får mere info per mail i denne uge.
 /flyforsinkelse.dk
 Reply5. april 2016 09:03MikaelDet er uklædeligt at pryde sig med lånte, filantropiske fjer. Jeres og andre dusørjægeres glæde består ene og alene i at score 25-33% af de ramte passagerer kompensation. I ved udmærket godt, hvad EU forordningen var rettet imod, nemlig overbooking. Havde det ikke været for EU-domstolens magtbegærlighed, var 261/04 aldrig blevet omdigtet til at gælde forsinkelser, som luftfarten absolut ingen interesse har i.
 Reply7. april 2016 15:09James ThomsenNEJ passagerrettighederne er udsprunget fra luftfartselskabernes egen hovedorganisation IATA som i 1989 indførte kompensation på USD 500 til afviste passagerer der blev forsinket mere end 2 timer. EU har simpelthen i tråd med lige ret for lige vilkår udbygget dette idet passagerer som aflyses eller forsinkes er udsat for de samme ulemper, navnlig et tidstab


text:
som er ens for alle passagerer på samme flyvning.
 Reply10. april 2016 09:27Adrian MøllerEr der nogen der kender reglerne for en aflysning når flyselsskaber aflyser og sætter en på en afgang til dagen FØR? Det skete for mig for er par uger siden med SAS. De aflyse en afgang om lørdagen og satte mig på en afgang om fredagen i stedet (uden at spørge). De ville hverken betale for den ekstra hotelovernatning eller flyve mig via en anden lufthavn om lørdagen. Mit forslag om at flyve med sas til en nærtliggende lufthavn blev også nægter. Nææ som forklaringen jo lød: “jeg kommer jo frem til destinationen”. Jeg har forgæves forsøgt at finde mine... Read more » Reply5. april 2016 10:03BeaglenHej Adrian. Det kommer meget an på, hvornår du har fået beskeden fra SAS i forhold til selve afrejsetiden. Du har nemlig ikke ret til erstatning, hvis du bliver informeret mindst 14 dage før afrejsedatoen. Dette gælder også selvom du informeres senere end 14 dage før afrejsen, men i stedet for tilbydes en erstatningsrejse, der ligger tæt på den oprindelige rejsetid. Reglerne fremgår direkte af den gældende EU Forordning 261/2004. Hent gerne app’en “Your Passenger Rights”. Den er god til at informere dig om dine rettigheder både før, under og efter rejsen. Jeg kan også anbefale dig at følge med... Read more » Reply5. april 2016 15:22James ThomsenDet mente Trafikstyrelsens jurister også de var indtil de fik andet at vide af domstolene i forbindelse med de 4 principsager. Resultatet er at de har tilbudt meget stilfærdigt at genoptage afvise sager fra de 3 forudgående år. Men i betragtning af at de har udøvet deres uvidenhed siden Rejseankenævnet blev nedlagt af luftfartsselskaberne i 2008 har de udøvet en ubodelig skade både for passagerer og de flyselskaber som fulgte Trafikstyrelsen rådgivning. Selv nu hvor vi har modtaget Højesterets domme hænder det uforvarende at de ved den ene af de to domme kommer til at anerkende princippet om at usædvanlige... Read more » Reply10. april 2016 09:39CaptainHar svært ved at se problemet? Synes dette er en sejr for seriøse selskaber så vel som forbrugerne. Nu må man så have stand-by Crew og fly -som et rigtigt flyselskab. Nu må man ordne fejl inden de sættes i produktion. Jeg køber ikke den med “piloterne flyver med fejl for at undgå kompensationer til passagererne”. Så er de ikke deres opgave voksen. En medical diversion er vel iøvrigt lige nøjagtig en uforudset hændelse?
 At priserne så måske stiger en smule er vel også bare en naturlig følge af at det ikke er økonomisk realistisk at flyve til Malaga for 199,-....
 Reply5. april 2016 10:59MikaelCaptain, så lad mig illustrere problemet for dig: ABC Airlines flyver til XYZ, hvor en cateringbil ved et uheld rammer en af motorerne. Dette medfører en forsinkelse på 4 timer, hvorefter selskabet skal betale EUR600 plus sagsomkostninger til hver klager. DEF Airways rammes af et lyn på vej mod ZYX. Flyet rammes på “snuden” hvor en række vigtige instrumenter sidder. Efter landingen tilkaldes en


text:
tekniker, der bruger 31⁄2 time på at udskifte nogle komponenter. Selskabet skal nu betale EUR 600 plus sagsomkostninger til hver klager. Der er INGEN, der har fly og crews stående på standby på alle deres destinationer.... Read more » Reply7. april 2016 15:31James ThomsenDet er ikke kun EU som bedømmer der skal kompenseres for flyforsinkelser det gør luftfartsloven ( Montrealkonventionen) også. Senest er der fremkommet dom for at firmaer kan kræve erstatning for driftstab på grund af deres personales forsinkelser under transport. Det ser ud til at jo mere selskaberne stritter imod , des mere skidt bliver det.
 Reply10. april 2016 09:45James ThomsenHvad er problemet. luftfartsselskaberne kender problemerne når de påtager at udføre flyvninger med passagerer. så må de indrette butikken efter forholdene. I øvrigt har mange andre selskaber vist det er muligt at indsætte flybesætninger i andre lande end deres hovedsæde. De fleste besætninger i dag er lejet fra flybesætnings vikarer. Dette tilbydes af flere vikar bureauer over hele verden så det er ikke umuligt at have freelance stand by besætninger på udestationer. Det er heller ikke mange årti siden at flyselskaberne benyttede mindre indlejede jetfly til at positionere stand by besætninger i tilfælde af mangel på tjenestetid eller bar til... Read more » Reply10. april 2016 10:00Insider@deres kaptajn: nu flyver jeg en del og er også lidt interesseret i branchens vilkår og dermed min egen sikkerhed. Det er for mig interessant, hvordan et selskab ser på en kaptajns beslutning om at flyve eller ej vil have indflydelse på sit job, ikke mindst hvis den pågældende pilot ikke engang er ansat i firmaet. Dvs jeg vil fortsætte med at undgå fly med bla røde næser og harper på halen, da jeg vurderer at dér vil dit nok lidt teoretiske udspil være en større risiko. Jeg kunne godt tænke mig at se fordelingen af erstatningssagerne blandt flyselskaberne...
 Reply5. april 2016 11:32James ThomsenLuftfartsselskaberne burde være mere bekymret for nedenstående afgørelse fra EU Domstolen
 CJEU judgement of Feb. 17, 2016 in case C-429/14 – Air Baltic
 Employers can claim for damages under Montreal for their empolyees’ flight delays
 Reply5. april 2016 13:17InsiderJeg rejser en del og er både interesseret i min egen sikkerhed og faktisk også vilkårene for det flyvende personale, både menneskeligt og fordi det er relevant for sikkerheden. Der er jo nok forskel på selskabernes holdning til en kaptajn som måske ikke i juridisk forstand må forsinke flyvningen, men gør det fordi han/hun mener det er det sikreste. Der er jeg meget mere bekymret for røde næser og irske harper. Skal vi tænke over skattely også her måske? Nu er der måske nogen ude i næsen på flyene i visse selskaber som bliver lidt stresset...
 Reply5. april 2016 13:47ClausSikke en sur dag for medlemmerne af foreningen for flyvende svindelsfirmaer.
 Reply5. april 2016 14:57Leif L.Jamen det er jo nok nærmest en af de mest hylende morsomme bemærkninger, jeg har læst længe. Det er helt vildt, så sjovt det er og jeg skraldgriner stadig her 5 minutter efter.
 Reply5. april 2016 16:57InsiderHer


text:
er en kiks til dig...
 Reply6. april 2016 16:53James ThomsenJa det må være surt når man tænker på alle de milliarder de har sparet i de sidste 8 år på grund af de har lykkedes at så tvivl om forbruger lov regler som er udledt af luftfartslovene som de ude mærket kender. Min frygt er at flypassagerrettigheder revisionen som er forestående vil bevirke at vi kan starte forfra med nye tvister. Luftfartsselskaberne har ressourcerne og de er ikke bange for at bruge dem for der er forskel på om det er en håndfuld passager der kræver kompensation i modsætning til at de skal kompensere alle passagerer på samme flyvning... Read more » Reply13. april 2016 07:48 Watch all editorial episodes on our free agency platform lufthansaeXperts


text:
Højesteret Markedsføringskampagner var i strid med markedsføringsloven
 Markedsføringskampagner var i strid med markedsføringsloven
 Sagerne 288/2009 og 289/2009
 Dom afsagt den 6. januar 2012.
 Sag 288/2009
 Sag 289/2009
 Begge parter havde med deres markedsføringskampagner handlet i strid med markedsføringsloven – ingen af parterne skulle dog betale erstatning eller vederlag til den anden part.
 Sagen drejede sig om, dels hvorvidt Danske Spil i forhold til den engelske spiludbyder Ladbrokes havde overtrådt markedsføringsloven og/eller fællesskabstraktaten om tjenesteydelsers frie bevægelighed ved at have miskrediteret udenlandske spiludbydere i forbindelse med en reklamekampagne gennemført efter Danske Spils navneændring fra Dansk Tipstjeneste, dels hvorvidt Ladbrokes i forhold til Danske Spil havde overtrådt markedsføringsloven og/eller varemærkeloven i forbindelse med en efterfølgende reklamekampagne under det overordnede slogan ”Danske spil med engelske odds” eller ”Danske spil Engelske Odds”.
 Højesteret fandt det godtgjort, at ”Danske Spil” i maj 2008, hvor Ladbrokes ́ markedsføringskampagne blev indledt, var indarbejdet som varemærke for Danske Spils produkter, og Danske Spil havde således på dette tidspunkt erhvervet varemærkeret til betegnelsen ”Danske Spil”. Højesteret fandt det imidlertid ikke godtgjort, at Ladbrokes ́ anvendelse af det nævnte slogan indebar en overtrædelse af Danske Spils varemærkeret efter varemærkelovens § 4 eller af markedsføringslovens § 18.
 Højesteret fandt, at visse dele af Ladbrokes ́ markedsføringskampagne (en stilladsreklame og en pressemeddelse) havde karakter af sammenlignende reklame, som derfor skulle opfylde betingelserne efter markedsføringslovens § 5, stk. 2. Højesteret fandt denne markedsføring i strid med markedsføringslovens § 5, stk. 2, nr. 1 og nr. 3, samt § 1 og § 3, stk. 1.
 Højesteret fandt, at en del af Danske Spils markedsføringskampagne (en reklamefilm) indebar overtrædelse af markedsføringslovens §§ 1, 3 og 5, mens det øvrige annoncemateriale ikke indebar en overtrædelse af markedsføringsloven. Højesteret fandt ikke grundlag for at antage, at Danske Spils markedsføringskampagne indebar en overtrædelse af den dagældende bestemmelse i TEF artikel 49.
 Ingen af sagens parter havde godtgjort at have lidt et større tab end den anden part, og Højesteret fandt ikke grundlag for at pålægge nogen af sagens parter at betale erstatning eller vederlag til den anden part.
 Under hensyn til karakteren af de udsagn, der var fundet at være i strid med markedsføringsloven, fandt Højesteret endvidere, at der ikke var grundlag for at pålægge nogen af parterne at foretage en berigtigelse af udsagnene.
 Sø- og Handelsretten var i det væsentlige nået til samme resultat, bortset fra spørgsmålet om Danske Spils erhvervelse af varemærkeret til betegnelsen ”Danske Spil”.
 Sidst opdateret: 06-01-2012


text:
2000 Skattestyrelsesloven senere Skatteforvaltningsloven
 Skattestyrelsesloven er ophævet med virkning fra og med 1. november 2005. En række af bestemmelserne er overført til Skatteforvaltningsloven
 http://www.skm.dk/skattetal/satser/satser-og-beloebsgraenser/skatteforvaltningsloven
 Se også Skattestyrelsesloven historisk.
 Samt læserbrev til 'gnilreb' om retssikkerhed.
 Skattestyrelsesloven er den lov der i princippet beskriver og regulerer organisation og administration af skatte-inddrivelsen.
 Selve den administrative del fortaber sig i det uvisse. Se herom senere.
 Loven og menneskerettighederne.
 Folketinget behandlede i foråret 1999 en ændring af skattestyrelsesloven, se Lovforslag 192.
 I motiveringen for ændringen af loven anfører Skatteministeren bl.a. objektivisering af loven, ligestilling af myndighed og borger {??} m.m.
 En gennemlæsning af motivering og lov efterlader læseren med mange spørgsmål.
 Kender ministeren slet ikke den eksisterende lov? Det syntes sagen i Nordjylland for nogle år siden, hvor der vistes stor kreativitet, at modsige.
 Skatteudvalgets medlemmer synes heller ikke at vise rigtig føling med skattepraksis. Så må motiveringen være mod bedre vidende. Eller kan det være fordi udtalelser fra Folketinget's talerstol eller udtalelser i avisen er uden retsvirkning for skatteyderne. (Kilde: dommeren i Køge).
 I dette indlæg vil jeg derfor fremdrage væsentlige elementer af loven i et forsøg på at leve lidt op til en tidligere meget velskrevet kronik af Isi Foighel om skat og menneskerettigheder (underforstået: mangel på samme).
 Jeg har på ingen måde denne internationale indsigt som Hr. Foighel besidder fra sit arbejde ved domstolen, men vil i al beskedenhed blot perspektivere sagen ud fra danske forhold.
 I §3 i forslaget hedder det:
 3. I § 3, stk. 4, 2. pkt., indsættes efter »en nærmere angiven frist«: », der ikke må være på mindre end 15 dage, regnet fra skrivelsens datering«.
 Jamen det var da på tide.
 Skattevæsenet har ofte brilleret ved at sætte uhjemlede og urimelige frister over for borgeren.
 Dette er i øvrigt allerede stadfæstet ved dom ved Østre Landsret se Børsen 9-4-99.
 Har hele tiden været gældende ud fra Forvaltningsloven
 Formuleringen i §3 mangler dog stadig en del.
 Den præciserer ikke forholdet set fra skatteyderens side, dvs. man burde kræve at også T&S reagerer inden for samme tidsfrist. Det er således, jeg forstår lighed for loven.
 I praksis oplever vi svartider helt op til 5 - 24 måneder. Summen af dette er Danmark blevet underkendt for ved Menneskerettighedsdomstolen.
 Så der bør naturligvis indskrives en regulering herfor i §3. I tillæg bør der være en formulering, der ligestiller skatteyderen, således at anvendelse af længere tid hos T&S giver tilsvarende ret eller optjening hos skatteyderen.
 At dette er et meget alvorligt problem bør naturligvis begrundes.
 Undertegnede har selv erfaringer hermed, så jeg kan fremvise disse lange behandlingstider fra 5 - 24 måneder og alligevel, skal jeg selv hver gang svare med meget kort frist.
 Fra aviser og fra breve fra andre skatteydere tegner der sig et tilsvarende groft billede.
 Det mest aktuelle eksempel, som virkelig sætter sagen i perspektiv stammer fra en pensionist, der opdager at en livrenteforsikring, der er oprettet i 1995 ikke er fradraget (til læseren: T&S tillader ikke at fradrage mere end ca. 30.000 kr. om året) i de


text:
følgende år 96,97,98.
 Skatteyderen afsender anmodning om ændring af fejlen. Fire uger efter har T&S ikke svaret på brevet, der et let og ligetil, men i stedet har T&S sendt brev om, at T&S vil have alle bilag for 1995-98, 1995 inklusive, inden 14 dage.
 Dette forløb er desværre meget typisk for T&S, skatteyderen skal svare inden 14 dage uanset hvor kompliceret og omfattende opgaven er!
 Men T&S har ikke tid (?) til at behandle indkomme opfordringer?
 At medtage 1995 nu 3 år og 4 måneder efter årets udløb er i sig selv en genistreg (se forslagets §24 5) ), der klart viser uligheden i §35.
 T&S forbeholder sig en frist på 3 år og 4 måneder til at ændre en selvangiven indkomst medens skatteyderen kun har 3 år efter udløbet af kalenderåret (det blev først indført i 1991). Se også den urimelige kendelse fra Landsskatteretten om fremførsel af tab.
 Når det endvidere påtænkes, at bilag skal fremskaffes, sagen skal behandles , etc. er det groft provokerende at medtage 1995, medmindre man gør som man plejer, nemlig man afventer ikke skatteyderens svar eller ansøgning om udsættelse til at indsamle et sådant omfattende materiale og T&S fremsender så bare en forhøjelse af indkomsten uden at afvente bevisførelse.
 Man kan passende forbedre §3 yderligere ved at indføje, at igangværende sager skal behandles førend nye sager optages til behandling.
 Det ville virkelig forbedre retstilstanden, fordi man så kunne få afgjort sagerne i ordnet rækkefølge, det simplificerer selvfølgelig efterfølgende behandling, T&S blev i forholdET TIL menneskerettighederne tvunget til at behandle sagerne inden for en rimelig tid i stedet for at hobe dem op med meget lange behandlingstider til følge.
 Og med stor risiko for at tilføre fejl i den endelige slutopgørelse, sådan som jeg selv har oplevet det.
 Endelig er 14 dage vel kun relevant for enkle og klare spørgsmål med indenlandsk post.
 At kræve 14 dage overholdt som jeg selv og andre har oplevet boende langt fra Danmark er ganske simpelt helt urimeligt, især nå man kan blive afkrævet mange penge på grundlag af det.
 20. § 34 og § 35 affattes således:
 [Denne paragraf efterleves slet ikke, se nedenfor]
 Så meget for ligheden! Det er allerede kommenteret i det foregående.
 Hvorfor ikke bare slette stk. 2. og gøre det reciprokt?, sådan har det været indtil 1997!
 Note: Signalværdi.
 At ændre navnet på Skattestyrelsesloven til Skatteforvaltningsloven er virkelig dårlig signalværdi. Er det for at soikre sig, at skatteboregeren ikke konsulterer de generell regler i Forvaltningsloven? disse gælder fortsat, så er det en yderst uheldig sammenblanding.
 Stryrelseloven er dog langt mere mundret og bevarer kontinuiteten. Og så underssteger det Skats nye sondring i 2005 mellem departement og Styrelse. (implicit så gælder der slet ingen regler for departementet)
 Hele spørgsmålet om dækning af sagsomkostninger, som gælder i almindelig ret har været underkastet så amnge og skiftende ændringer, at det er omtalt andetsteds.
 Refusion af omkosninger ved sags førelse.
 Om genoptagelse af ulovligt etableret lovgivning AMBI
 Stk. 3. De i stk. 1 nævnte myndigheder kan ikke


text:
af egen drift foretage en ansættelse af den indkomst eller den ejerboligværdi, der skal lægges til grund for en skatteansættelse, efter den 1. august i det 4. år efter indkomstårets udløb.
 Fristen kan dog forlænges efter anmodning fra den skattepligtige, i det omfang den skattepligtige påviser, at det vil være forbundet med uforholdsmæssige vanskeligheder for denne at varetage sine interesser i sagen inden for fristen. Den skatteberegning, der er en følge af ansættelsen, skal, hvis beregningen foretages efter udløbet af fristen, foretages inden rimelig tid, efter at ansættelsen er foretaget.
 Her mangler der klart en præcisering af begrebet rimelig tid! Dette er ikke i ånden som i menneskerettighederne, når man sammenholder det med virkeligheden.
 Efter og lang og dyr behandling fik jeg i 1995 rettet en alvorlig subjektiv ændring af selvangivelsen tilbage til sit korrekte udgangspunkt for 1991. I 2002 er de for meget opkrævede skatter endnu ikke tilbagebetalt.
 Fem-seks år er ikke, hvad jeg opfatter for en rimelig frist.
 Det skyldige er opkrævet for 10 år siden og ikke tilbagebetalt endnu, og det vides ikke, hvornår det sker.
 Derfor skal en anden ældre konkret sag bruges til vurderingen: I JP kronik d. 1-11-97 skriver Hr. Anker Randsholdt om en tilsvarende situation, at han for Højesteret får tilkendt ret om tilbagebetaling af for meget erlagt pension/afgift og først 6 år efter får han pengene.
 Så en dom er også konsekvensløs! (Uden retshåndhævelse)
 Genoptagelse af sager, der har været ulovlige.
 Eks AMBI MOMS m.m.
 I §35 lyder det i styk 7:
 7) I det omfang skatteansættelsen er en følge af, at hidtidig praksis er endeligt underkendt ved en Landsskatteretskendelse eller ved en dom, og den centrale told- og skatteforvaltning har bestemt, at skatteansættelser af andre, der er foretaget under anvendelse af denne praksis, kan genoptages.
 I disse tilfælde kan genoptagelse foretages fra og med det indkomstår, der har været til prøvelse i den første sag, der resulterede i underkendelsen af praksis.
 Dette er helt og aldeles enestående godt. Endelig kommer der en klar præcisering af, at T&S ikke skal kunne snyde borgerne på grund af simple forældelsesregler, når følgevirkningen er klart lovstridig.
 Jf. En morder kan ikke drage fordel af sin gerning, altså ikke arve efter sin udåd.
 Det bør selvfølgelig gælde også for årene før lovændringens ikrafttræden.
 Der er dog indsat en gummi paragraf, der ikke lever op til objektivierings målsætningen i næste styk 3:
 Stk. 3. En ansættelse kan kun foretages efter stk. 1, hvis den varsles af myndighederne eller genoptagelsesanmodning fremsættes af den skattepligtige inden rimelig tid, efter at den skatteansættende myndighed, henholdsvis den skattepligtige, er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i § 34. § 34, stk. 3, 3. pkt., finder tilsvarende anvendelse.
 Af forannævnte eksempler vil jeg dog tolke det sådan, at det kan være op til 6 år efter. Man skal dog være meget varsom her.
 Eksemplerne med AMBI og Kantinemoms viser, at Staten begår kriminalitet for 25 milliarder, at på grund af forældelses bestemmelsen kan kun højest 2,5 milliard


text:
komme til udbetaling.
 Derudover tog det 14 måneder at fremsætte genoptagelsescirkulæret, og der blev fastsat en meget kort frist på 1 år for indsendelse af krav. Herefter ville krav være forældede.
 Man tror det er løgn men Cirkulæret var på 1900 sider og så kompliceret og krævende mhp. den dokumenatation, der skulle indhentes for allernådigst at få returneret de penge, der var ulovligt opkrævet.
 En anden sag en skatteyder har sendt mig fik ikke mulighed for at føre sagen for Menneskerettighedsdomstolen, hvor domstolen forståelig nok vil se original domsafsigelse.
 Da Danmark snedigt nok tilbageholdt originale dokumenter 6 måneder, kunne indstævnte ikke nå at rejse en klar grov overtrædelse af rettighederne for domstolen. (Frist 6 måneder efter dom)
 Læseren bør også her gøres opmærksom på, at hverken dette forslag L192 eller andre generelt gøres til genstand for en tolkning i henhold til menneskerettighederne.
 Danmarks underskrivelse har helt tydeligt været foretaget for at kunne sige "buh" til andre lande, men ikke for at hæve niveauet indenlandsk.
 Lusk og gummiparagrafer
 Lusk og gummiparagrafer er der til trods for klare forbedringer også indsat i dette forslag:
 I det omfang en skatteansættelse hviler på en privatretlig disposition, kan skatteministeren tillade, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for skatteansættelsen (omgørelse), hvis følgende betingelser er opfyldt:
 1) Dispositionen må ikke i overvejende grad have været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter eller afgifter. .........osv.
 Jeg vil ikke i dette indlæg trætte læseren med, at føre lange beviser for det utroligt subjektive i denne og de følgende stykkers formulering.
 Kort vil jeg blot fremhæve andre eksempler, der taler for sig selv. I ligningsloven bruger man en formulering, der siger noget i retning af: " hvis virksomhedens drift ikke er klart erhvervsbetonet, kan T&S tilsidesætte lovligt førte regnskaber og dømme virksomheden som en hobby virksomhed uden erhvervsmæssig konsekvens".
 Kort og godt: Underskud godkendes ikke. Blev det anvendt overfor Hafnia og Baltica med Danmarks rekord i underskud?
 Et andet eksempel (lovene er fulde af det) fra Retsplejeloven, hvori det i §259 hedder:
 §259 Enhver kan både som sagsøger og som sagvolder gå i rette for sig selv.
 Pålægget sker uden begrundelse. Ren subjektivitet
 Herved kan skatteyderen således pålægges betydelige omkostninger i arbejdet med at få sin ret eksekveret jf. mit punkt under §34 stk. 3. Til trods for Hr. Carstens Koch's udtalelser til BT d. 18-10-97 er der fortsat omvendt bevisbyrde, altså T&S kræver objektive beviser og bilag for alt, men lever ikke selv op til samme samme krav
 Sluttelig bruger L192 flere steder begrebet "varsel".
 Ministeren opfordres til at definere dette vage begreb. Retsgyldigt må det indeholde en klar præcisering af den ændring i indkomst T&S har til hensigt at kræve, sammen med en henvisning til dokumentation eller paragrafer i lovgivning.
 Andre typer "varsler" , som vi også ser i praksis kan i mine øjne kun opfattes som trusler eller forberedelse uden retsgyldig virkning
 Generelt er det et stort problem, at medarbejdere inden for T&S synes at være helt ukendte med andre love, som


text:
også gælder for T&S. f.eks. Forvaltningsloven og Retsplejeloven.
 Det er meget velkomment at indføre henvisninger til sådanne.
 Skatteministeren og skatteudvalget ønskes hermed fortsat god arbejdslyst og som det er påvist, kan udvalget gøre et ændringsforslaget væsentlig bedre.
 Samtidig kunne man begynde at luge de mange gummiparagrafer ud af lovgivningen i et område, der klart domineres af forhold, der føres regnskab med og som almindeligvis kan dokumenteres, så vi kan få fjernet gammeldags subjektive vurderinger, der tilhører en tidsalder før EDB og regnskaber.
 Sidst men ikke mindst, bør lovgiverne en gang for alle ophæve særlovgivningen om:
 at sagsomkostninger i ligningsspørgsmål ikke bliver fuldt ud kompenseret, når skatteyderen efter mange trængsler endelig har vundet sin sag.
 Når Skattevæsenet overtræder loven
 1998 17 fejl
 Derefter har skattevæsenet tilladt genoptagelse 3 år tilbage, selv om ulovlighederne faktisk strækker sig længere bagud! (Foældelse bruges som dække over ulovligheder)
 Det betyder at alle kommuner skal genåbne skattesager, der er omfattet af cirkulæret.
 Skattestyrelsesloven, forældelse §35 og §3 stk 4.
 Dom: H.D. 1. maj 2001 i sag 244/2000 Svend Jørgen Ravnø Thingholm (adv. Erik Ellebye Aagesen, Odense) mod Skatteministeriet (Km.adv. v/adv. Anders Vangsø Mortensen, Kbh.).
 Forhøjelse af skatteyders personlige indkomst varslet rettidigt i henhold til skattestyrelseslovens § 35.
 Beskyttelsen i loven er tynd, som man ser af denne afgørelse.
 I 1993 overførte A, der var direktør i et selskab S, et beløb fra S' konto til en konto tilhørende en person i Polen P, og samme dag overførtes et tilsvarende beløb fra P's konto til en konto tilhørende A.
 Den 18. april 1997 skrev skatteadministrationen til A, at man agtede at forhøje hans indkomst med kapitalindkomsten på 540.000 kr. vedrørende maskeret udlodning fra S.
 Den 1. maj 1997 meddelte A's advokat T, at den påtænkte forhøjelse var uigennemførlig, idet A ikke var anpartshaver i S, hvori A's søn var eneanpartshaver.
 Den 14. juli 1997 (efter fristen) meddelte T, at man under henvisning til indsigelsen påtænkte at beskatte det omhandlede beløb som skattepligtig gave[altså helt ændret og ny begrundelse, hvorfor det tidligere er uden reelvans] fra S. A protesterede mod agterskrivelsen af 14. juli 1997 under henvisning til, at der var tale om en ændret begrundelse, og at den derfor var for sent fremkommet, jf. skattestyrelseslovens § 35.
 Den 23. juli 1997 meddelte T, at man havde ændret skatteansættelsen i overensstemmelse med agterskrivelsen af 14. juli 1997.
 Uanset at den skatteretlige vurdering ved kendelsen af 23. juli 1997 afveg fra den, der var foretaget i agterskrivelsen af 18. april 1997, var T's underretningspligt efter skattestyrelseslovens § 3, stk. 4, opfyldt med agterskrivelsen, der ubestridt var rettidig i henhold til skattestyrelseslovens § 35, stk. 1, 1. punktum.
 Skattestyrelsesloven beskytter magthaverne ikke skatteborgerne.
 Sagsøgeren har til støtte for sin påstand nærmere anført, at den ved kendelse af 23. juli 1997 foretagne forhøjelse af sagsøgerens personlige indkomst ikke kan ske på grundlag af agterskrivelsen af 18. april 1997, og at agterskrivelsen af 14. juli 1997 er fremsendt for sent, jf. skattestyrelseslovens § 35.
 Reglerne i forvaltningslovens §§ 22 og 24 om


text:
begrundelse af afgørelser gælder også for agterskrivelser i henhold til skattestyrelsesloven.
 Begrundelsen i agterskrivelsen af 18. april 1997 for at ændre sagsøgerens skatteansættelse var urigtig, hvilket må sidestilles med manglende begrundelse. Begrundelsespligten er en væsentlig retsikkerhedsgaranti for borgerne og skal derfor overholdes. Manglende overholdelse må medføre ugyldighed.
 At det i retspraksis antages, at en forkert begrundet afgørelse kan afbryde den femårige forældelse efter 1908-loven, er ikke relevant for denne sag.?
 T&S har til støtte for sin påstand gjort gældende, at agterskrivelsen af 18. april 1997 er afsendt rettidigt, og at ansættelsen af 23. juli 1997 dermed ikke er ugyldig som følge af fristoverskridelse i henhold til skattestyrelseslovens § 35, stk. 1, 1. pkt.
 Det bestrides, at skatteforvaltningens skrivelse af 14. juli 1997 kan føre til et andet resultat.
 Denne skrivelse vedrører den allerede rettidigt varslede forhøjelse, der fastholdes i skatteforvaltningens kendelse af 23 juli 1997.
 Den omstændighed, at skatteforvaltningen i skrivelsen af 14. juli 1997 efter modtagelsen af sagsøgerens advokats indsigelser i skrivelsen af 1. maj 1997 ændrede den åbenbart fejlagtige retlige begrundelse for forhøjelsen, fører ikke til, at sagsøgeren har krav på en ny agterskrivelse.
 Agterskrivelsen af 18. april 1997 og ansættelsen af 23. juli 1997 støtter sig på helt de samme faktiske omstændigheder.
 Forvaltningslovens begrundelseskrav vedrører afgørelser og kan ikke overføres til agterskrivelser.
 Der er ikke noget, der taler for, at fristafbrydelse i relation til skattestyrelseslovens § 35 skal vurderes anderledes end afbrydelse af forældelse efter 1908-loven.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 20. afdeling den 15. maj 2000. I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Hornslet, Marie-Louise Andreasen, Torben Melchior, Børge Dahl og Engholm Jacobsen.
 Appellanten, Svend Jørgen Ravnø Thingholm, har gentaget sin påstand. Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse. Sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen. Thi kendes for ret: Landsrettens dom stadfæstes.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal appellanten, Svend Jørgen Ravnø Thingholm, betale 35.000 kr. til indstævnte, Skatteministeriet.
 De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse
 Ikke genoptagelse af skatteansættelser, da eventuelle tilbagebetalingskrav var forældede
 Dom: H.D. 14. september 2000 i sag 217/1999 Statsautoriseret revisor Torben Juncker og statsautoriseret revisor Paul Schwartz (adv. Michael Amstrup, Kbh.) mod Skatteministeriet (Km.adv. v/adv. H.C. Vinten, Kbh.).
 AMBI beskattet men blev ikke tilbageført, da sagen var forældet?
 To revisorer R købte i 1987 en ejendom, som de ombyggede til revisionskontor.
 Ambien for 1988 blev opgjort til et negativt beløb på ca. 48.000 kr., som R blev beskattede af.
 Efter at Skatteministeriet ved forlig i en retssag havde anerkendt, at negativ ambi, der vedrørte ikke-fradragsberettigede etableringsomkostninger, kunne holdes uden for indkomstopgørelsen, bestemte Told- og Skattestyrelsen ved cirkulære nr. 21 af 31. december 1995, at der kunne ske genoptagelse af skatteansættelser for 1989 og følgende år.
 I marts 1997 anlagde R retssag mod Skatteministeriet med påstand om genoptagelse af deres skatteansættelser for 1988, subsidiært om tilbagebetaling af de skattebeløb, som de mente at have betalt for meget for dette år.
 Genoptagelse måtte i hvert


text:
fald forudsætte, at det tilbagebetalingskrav, en genoptagelse eventuelt kunne resultere i, ikke var forældet.
 Et sådant tilbagebetalingskrav er omfattet af forældelsesloven af 1908 § 1, stk. 1, nr. 6, og forældelsesfristen må som udgangspunkt regnes fra det tidspunkt, da skattebeløbene blev betalt, jf. lovens § 2.
 Den omstændighed, at R ikke havde haft kendskab til det retlige grundlag for deres tilbagebetalingskrav, kunne ikke begrunde, at de havde været i »utilregnelig uvidenhed« om deres krav i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i lovens § 3.
 Da R's eventuelle krav således var forældede, frifandtes Skatteministeriet
 .... uddrag af kendelsen......
 DommerHøjgaard Pedersen udtaler:
 Ved retsforliget af 6. september 1994 anerkendte sagsøgte, at en skatteyder i en situation som sagsøgernes havde krav på nedsættelse af den skattepligtige indkomst for 1988 med den negative ambi. Ifølge cirkulæret var dette begrundet i, at Højesteret i marts 1994 havde fastslået, at ambien havde væsentlige karaktertræk til fælles med momsen.
 Imidlertid var det som anført ovenfor allerede i marts 1992 af EF-domstolen blevet fastslået, at ambien havde væsentlige karaktertræk fælles med momsen. I konsekvens heraf blev der straks lovgivet om tilbagebetaling af betalt ambi. Krav om tilbagebetaling af ambi også for 1988 kunne fremsættes indtil 22. maj 1997, og tilbagebetaling kunne kræves, uanset om myndighederne burde have indset, at afgiften var i strid med EF-reglerne.
 På denne baggrund finder jeg, at myndighederne tidligere end sket ved cirkulære af 31. december 1995 burde have taget skridt til at skabe neutralitet mellem moms og ambi også på det skattemæssige område. Samme resultat kunne være nået ved at lade indkomståret 1988 være omfattet af genoptagelsesadgangen efter cirkulæret, idet cirkulæret har som konsekvens, at kun skatteydere, der er blevet beskattet af negativ ambi i 1988, bliver fastholdt i ambiens virkninger.
 Jeg finder herefter, at sagsøgernes anmodning om genoptagelse for indkomståret 1988 burde være imødekommet.
 Jeg finder endvidere, at adgangen til ekstraordinær genoptagelse ikke er afskåret under henvisning til, at sagsøgernes krav på tilbagebetaling af skat er forældet. Ambien blev opkrævet i medfør af en gældende dansk lov. Sagsøgerne må herefter anses for at have været i undskyldelig uvidenhed om deres krav, i hvert fald indtil EF-domstolens afgørelse af 31. marts 1992, jf. forældelseslovens § 3. Jeg mener derfor ikke, at det på forhånd kan fastslås, at sagsøgernes krav på tilbagebetaling af skat vil være forældet.
 Jeg stemmer således for at tage sagsøgernes principale påstand til følge. Der afsiges dom efter stemmeflertallet. - - - Sagsøgerne, statsautoriseret revisor Torben Juncker og statsautoriseret revisor Paul Schwartz, betaler 15.000 kr. i sagsomkostninger til sagsøgte.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 18. afdeling den 18. marts 1999.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere:Per Walsøe, Børge Dahl, Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard ogHenrik Zahle.
 Appellanterne, Torben Juncker og Paul Schwartz, har gentaget deres påstande for landsretten. Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse og har over for appellanternes subsidiære påstand gentaget sine påstande for landsretten.
 Appellanternes påstande angår spørgsmålene, om de har krav på at få ansættelsen af deres skattepligtige indkomster for 1988 genoptaget med


text:
henblik på nedsættelse af ansættelsen, og om de har krav på tilbagebetaling af de skattebeløb, som de mener at have betalt for meget for det pågældende indkomstår.
 Højesteret finder, at en genoptagelse i hvert fald må forudsætte, at det tilbagebetalingskrav, en genoptagelse eventuelt kunne resultere i, ikke er forældet.
 Et sådant tilbagebetalingskrav er omfattet af den 5-årige forældelsesfrist i forældelsesloven af 1908, jf. lovens § 1, stk. 1, nr. 6.
 Forældelsesfristen for krav om tilbagebetaling af betalte skatter må som udgangspunkt regnes fra det tidspunkt, da skattebeløbene blev betalt, jf. lovens § 2. Den omstændighed, at appellanterne ikke har haft kendskab til det retlige grundlag for deres tilbagebetalingskrav, kan ikke begrunde, at de har været i »utilregnelig uvidenhed« om deres krav i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i lovens § 3.
 Appellanternes eventuelle krav var således forældede, da denne sag blev anlagt den 7. marts 1997. Højesteret tiltræder derfor, at appellanterne ikke har krav på at få genoptaget skatteansættelsen for 1988, og at de ikke kan få medhold i de påståede tilbagebetalingskrav. Højesteret stadfæster herefter dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal appellanterne, Torben Juncker og Paul Schwartz, én for begge og begge for én betale 25.000 kr. til indstævnte, Skatteministeriet.


text:
Eurodrivers.dk - Nyheder: Højesteret skærper straffen for overtrædelser af markedsføringsloven
 Højesteret skærper straffen for overtrædelser af markedsføringsloven
 Højesteret har skærpet bøderne til de to bilimportører, Toyota Danmark A/S og K.W. Bruun Import A/S (tidligere Citroen Danmark A/S) til 190.000 kr. og 250.000 kr. for overtrædelse af markedsføringslovens oplysningskrav.
 Når en virksomhed reklamerer i en bilannonce med den månedlige ydelse for køb af bilen på kredit, udløser det en pligt til at oplyse alle omkostningerne ved kreditaftalen på en fremtrædende måde i reklamen. Forbrugeren skal bl.a. kunne se kreditaftalens løbetid og hvor meget forbrugeren i alt skal betale ved at købe bilen på kredit i forhold til kontantprisen.
 Toyota Danmark A/S reklamerede med en månedlig ydelse på 995 kr. ved kreditkøb af en Toyota Aygo. Oplysninger om lånets løbetid, rente mv. stod nederst i avisannoncen med annoncens mindste skrift under en ”fodnotestreg”. Højesteret har idømt Toyota Danmark A/S en bøde på 190.000 kr., fordi oplysningerne om lånets løbetid og omkostninger ikke stod fremtrædende i annoncen. Virksomheden havde også udeladt kreditoplysningerne i en annonce for billån på Google.
 K.W. Bruun Import A/S, der i dag står bag bilmærket Citroën i Danmark, reklamerede også med en månedlig ydelse på 995 kr. ved kreditkøb af en Citroën C1 i en avisannonce og på en landsdækkende plakatreklame. Oplysninger om billånets løbetid og rente mv. stod med småt i forhold til den månedlige ydelse. Højesteret har idømt K.W. Bruun Import A/S en bøde på 250.000 kr., fordi kreditoplysningerne ikke stod fremtrædende i annoncerne. Højesteret fandt desuden, at det var en skærpende omstændighed, at virksomheden tidligere har betalt en bøde på 100.000 kr. for en lignende overtrædelse.
 Højesteret flerdobler dermed bøderne på 50.000 kr., som virksomhederne tidligere blev idømt af Østre Landsret.
 ”Det må ikke kunne betale sig at overtræde markedsføringsloven. Det har lovgiver gentaget, hver gang vi har fået en ny markedsføringslov. Derfor er Højesterets skærpelse af bødeniveauet i disse sager en milepæl.”
 ”Lån har en pris ligesom andre produkter. Reklamer for køb på kredit må ikke friste med en attraktiv ydelse, uden at vi får øje på de oplysninger, vi skal bruge for at se, hvad det faktisk koster at låne penge. Det er formålet med markedsføringslovens oplysningskrav.”
 ”Det er vigtigt for forbrugerne, at virksomhederne overholder kravet om at oplyse alle omkostninger ved et lån – og ikke kun nogle af dem – på en fremtrædende måde i reklamer for lån. Jeg håber, at Højesterets dom vil øge virksomhedernes forståelse for vigtigheden af at efterleve oplysningskravene i reklamer.”
 ”For at hjælpe virksomhederne har vi udarbejdet en kvikguide om oplysningskravene ved kreditaftaler.”
 Forbrugerombudsmandens kvikguide om oplysningskrav i forbindelse med kreditaftaler kan læses her.
 Markedsføringslovens § 18, stk. 1 og 2
 1.Debitorrenten, herunder om den er fast eller variabel eller begge, og oplysninger om omkostninger, der indgår i forbrugerens samlede omkostninger i forbindelse med kreditten.
 2.Det samlede kreditbeløb.
 3.De årlige omkostninger i procent (ÅOP) som beregnet efter lov om kreditaftaler.
 4.Kreditaftalens løbetid.
 5.Kontantprisen og størrelsen af en eventuel forudbetaling ved kredit i form af henstand med betalingen


text:
Lindi Byg - Se bedømmelser og firmaprofil.
 230 - 50000 kr
 Lindi Byg
 Sebastian Musanti
 vi er først glade når kunden smiler :-)
 Sebastian Musan...
 60646594
 25132306
 8.2 (8 bedømmelser)
 Tlf 6064 ХХХХ Klik for at se nummeret
 Vi udfører alt i tømrer/El-arbejde
 skadeservice arbejde, renoveringer af boliger. Såsom nye køkkener, nye gulve og vægge.
 Vi arbejder over hele Sjæll... se mere
 Vi arbejder over hele Sjælland, og vi prøver at komme rundt til alle kunder så hurtigt som muligt. Vi elsker at lave aftaler med vores kunder, og vi elsker at holde vores aftaler. Derfor kan du være sikker på at få det rigtige arbejde, til den rette tid og pris Se mindre
 Tilslutning og
 Ekspansionbehold
 Super dygtige håndværk, som udførte et rigtigt godt arbejde.
 Kan varm anbefale dem.
 Mads Andersen Givet for opgaven:
 Tilslutning og installation af 14 l. Ekspansionbeholder.
 Lave nyt
 De var punktlige og de lavede opgaven rigtig godt. Dejligt at de gjorde rent efter sig. Vil gerne anbefale dem til andre
 Besvarelse fra Lindi Byg
 Hej Vinnie Tusind tak for din fine anmeldelse Håber vi kan hjælpe dig en anden gang, Med venlig hilsen Lindi Byg
 Vinnie Fabrin Givet for opgaven:
 Lave nyt stikkontakt
 Christian Colbe
 stikkontakt og
 Hej Christian Tusind tak for din fine anmeldelse Håber vi kan hjælpe dig en anden gang, Med venlig hilsen Lindi Byg
 Christian Colbe Givet for opgaven:
 Tilslutning af stikkontakt og tilslutning af lampeudtag
 af malede
 fin behandling og ekstremt fint arbejde
 Hej Kirsten Tusind tak for din fine anmeldelse Håber vi kan hjælpe dig en anden gang, Med venlig hilsen Lindi Byg
 Kirsten Larsen Givet for opgaven:
 trappeafhøvling af malede trapper
 induktionskogepl
 Super godt og hurtigt udført arbejde.
 Hej Mads Tusind tak for din fine anmeldelse Håber vi kan hjælpe dig en anden gang, Med venlig hilsen Lindi Byg
 Installation af induktionskogeplade
 Brændte mig af!
 Lindi Byg havde været på besøg, givet et tilbud og vi havde aftalt en dato for udførelsen af opgaver i min lejlighed. På dagen skriver jeg en SMS 10 min efter aftalt tid for at sikre mig de er på vej, da jeg skal nå på arbejde. Et kvarter efter aftalt tid ringer jeg til dem, stadig intet svar. Et minut senere får jeg en SMS om, at de desværre ikke er på vej pga en indbrudssag, som er fuldt forståelig. Dog ikke, at jeg som kunde skal være opsøgende ift vores aftale! Udover en “vi er kede af det” og “vi må finde en anden dag, der passer, hvor vi kan komme forbi”, blev der ikke oplevet en stor indsats for at hjælpe mig som kunde og da jeg gør opmærksom på det, har jeg efterfølgende intet hørt fra dem. Min lejlighed var gjort klar til håndværkerbesøg, hvilket betød et kaos i mit hjem og jeg var derfor desperat efter en hurtig løsning, som kostede mig yderligere 700kr, da lejligheden skulle være klar til gæster. Håber ingen andre får en sådan behandling!
 kære sophie Jeg er ked af at du har


text:
haft en dårlig oplevelse.. jeg har ikke været bekendt med din korrespondance i forhold til det du skriver ang. aftaler..! jeg kan fortælle dig at jeg har haft en med arbejder, der ikke længere er hos Lindi Byg..! og har ikke fået nogen chance for at gøre noget ved dit problem men du er mere end velkommen til at ringe til mig så vi kan løse det.. hvis du selvfølgelig er interesseret vh. safet selmani adm, direktør tlf. 60646594
 Sahide Sel Djaferi
 Fliser i badeværelset
 Fik malet og sat fliser på badeværelset. Så pænt og vellykket arbejde. Vil helt sikkert anbefale Lindi Byg
 Hej Sahide Tusind tak for din fine anmeldelse Håber vi kan hjælpe dig en anden gang, Med venlig hilsen Lindi Byg
 Resmije Selmani
 Nyt opsatte køkkenet
 Super flot resultat og rigtig god service.
 Anbefales helt klart til alle.
 Hej Resmije Tusind tak for din fine anmeldelse Håber vi kan hjælpe dig en anden gang, Med venlig hilsen Lindi Byg
 Kender du Lindi Byg? Giv en venneudtalelse.
 nummer 41 i kategorien Arkitekt / Byggerådgivning / Byggetilsyn
 nummer 15 i kategorien Elektriker
 nummer 11 i kategorien Gulvafslibning
 nummer 39 i kategorien Handymand
 nummer 119 i kategorien Hegn
 nummer 83 i kategorien Isolering
 nummer 43 i kategorien Låsesmed
 nummer 45 i kategorien Maler
 nummer 36 i kategorien Mandskabsudlejning
 nummer 270 i kategorien Murer
 nummer 75 i kategorien Nedrivning
 nummer 9 i kategorien Reparation af hvidevarer
 nummer 30 i kategorien Skadedyrsbekæmpelse
 nummer 17 i kategorien Snerydning
 nummer 141 i kategorien Tagarbejde - nyt tag - renovering
 nummer 41 i kategorien Tilstandsrapport
 nummer 11 i kategorien VVS
 Udskiftning af gammel/slidt tagpap på kolonihavehus.
 Vi fik til opgave at skifte gammelt/slidt tagpap og renovere taget. da der var kommet vand ind nogle steder og beskadiget den gamle konstruktion. vi skiftede lægter, spær, isolering derefter lagde vi osd plader på og tagpap.
 Malet striber
 Malet striber i soveværelse i gentofte
 Frederiksborgvej, 2400 København NV, Denmark
 Prisliste for Lindi Byg
 Tilstandsrapport, Energimærkning, El-eftersyn
 Tilstandsrapport, Energimærkning og El-eftersyn på enfamiliehuse op til 300 m2.
 Tilstandsrapport, Energimærkning, El-eftersyn - Tilstandsrapport


text:
Artiklen er oprindeligt offentliggjort i Ugeskrift for Retsvæsen 1999B.25 og gengives i samarbejde med forfatterne og med tilladelse fra Karnov Group Denmark A/S
 DGL 2008.13: Partshøringsreglernes anvendelse i personalesager
 Af Jon Andersen og Elizabeth Bøggild Nielsen, Folketingets Ombudsmand
 Artiklen beskriver på baggrund af ombudsmandspraksis og domspraksis anvendelsen af forvaltningslovens § 19 og den ulovbestemte partshøringspligt i personalesager og konsekvenserne ved tilsidesættelse af partshøringspligten. Artiklen kommer i forbindelse med forvaltningslovens § 19 ind på spørgsmålet om den forhandlingsberettigedes faglige organisations partsstatus i personalesager.
 1 Emneafgrænsning
 Retsforholdet mellem offentlige arbejdsgivere og deres ansatte reguleres af en række regler, som systematisk er blevet henregnet til den individuelle ansættelsesret og den almindelige arbejdsret. Den offentlige arbejdsgiver er imidlertid også i sin personaleadministration bundet af de generelle forvaltningslove, af de ulovbestemte grundsætninger om forbud mod magtfordrejning, proportionalitetsgrundsætningen, lighedsgrundsætningen osv. Især partshøringsreglerne har givet anledning til tvivl.
 Det er formålet med denne artikel at klargøre indholdet af såvel forvaltningslovens § 19 som den ulovbestemte partshøringspligt.
 2 Partshøringsreglen i forvaltningslovens § 19
 Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder følgende bestemmelse:
 »Kan en part i en sag ikke antages at være bekendt med, at myndigheden er i besiddelse af bestemte oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, må der ikke træffes afgørelse, før myndigheden har gjort parten bekendt med oplysningerne og givet denne lejlighed til at fremkomme med en udtalelse. Det gælder dog kun, hvis oplysningerne er til ugunst for den pågældende part og er af væsentlig betydning for sagens afgørelse. Myndigheden kan fastsætte en frist for afgivelsen af den nævnte udtalelse.«
 Indledningsvis bemærkes, at det er en betingelse for anvendelsen af forvaltningslovens § 19 i personalesager, at der er tale om en sag i »den offentlige forvaltning«, jf. forvaltningslovens § 1, stk. 1, og at der er tale om en sag, hvori »der er eller vil blive truffet afgørelse« af en forvaltningsmyndighed, jf. § 2, stk. 1.
 Det er almindeligt antaget, at forvaltningsloven finder anvendelse i sager om ansættelse og afskedigelse af både tjenestemænd og overenskomstansatte og i sager i øvrigt, hvor myndigheden kan siges at træffe afgørelse i forhold til den ansatte.[1] Opfattelsen er endvidere lagt til grund i såvel ombudsmandspraksis, administrativ praksis som retspraksis.
 Ansættelsesbeslutninger er blevet betragtet som afgørelser i FOB 89.100, FOB 1991.173, FOB 1993.178 og ØLD af 24. juni 1998 (13. afdeling nr. B-2022-96).
 Afskedigelsessager er blevet anset for omfattet af forvaltningsloven i FOB 1990.355, FOB 1991.200, FOB 1991.207, FOB 1992.85, FOB 1992.219, Skanderborg Rets dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91), FOB 1993.72, FOB 1993.137, FOB 1994.436, FOB 1995.316, FOB 1995.335, UfR 1996.1462 H, UfR 1997.223 Ø, FOB 1997.333, ØLD 6. januar 1998 (5. afd. a.s. nr. B-2422-96), ØLD 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96, dommen er anket til Højesteret) og to ØLD af 11. juni 1998 (19. afd. nr. B-3148-94 og 19. afd. nr. B-3020-95).
 Irettesættelser og advarsler er blevet anset for afgørelser i følgende sager: FOB 1993.144, FOB 1993.173 og FOB 1995.381.
 Beslutning om bortvisning er blevet anset for en afgørelse i ØLD af 19. juni 1998 (1. afd. nr.


text:
B-0557-97). Dommen er anket til Højesteret.
 Meddelelse af disciplinære sanktioner i henhold til tjenestemandslovgivningen er omfattet af afgørelsesbegrebet, jf. FOB 1994.169, FOB 1994.365 og FOB 1994.383.
 Tildeling af lokalløn til en ansat, der ikke var medlem af den forhandlingsberettigede organisation, jf. Ombudsmandens j.nr. 1995-2517-802, er blevet anset for en afgørelse ligesom en række andre personalebeslutninger.
 2.1 Parter i personalesager
 Forvaltningslovens beføjelser tilkommer i almindelighed »den, der er part«, jf. forvaltningslovens § 8, stk. 1, § 9, stk. 1, § 10, stk. 1, § 11, stk. 1, § 19, stk. 1, § 21, stk. 1, § 22 og § 25, stk. 1. Ifølge lovens forarbejder er personer, der har en væsentlig individuel interesse i sagens udfald, parter, jf. Folketingstidende 1985/86, till. A, sp. 133.
 Den ansatte må naturligvis betragtes som part i forhold til afgørelser, der træffes i forbindelse med ansættelsesforholdet. I sager om besættelse af stillinger i det offentlige må samtlige ansøgere til stillingen betragtes som parter.
 Kravet om, at interessen skal være individuel, indebærer, at forhandlingsberettigede faglige organisationer som udgangspunkt ikke kan anses for parter i sager om de enkelte ansattes personaleforhold – heller ikke sager vedrørende organisationens medlemmer.
 I en artikel i UfR 1998 B 123 har advokat Morten Ulrich og advokat Elsebeth Aaes-Jørgensen gjort gældende, at en forhandlingsberettiget organisation må anerkendes som part i medlemmernes afskedigelsessager. Synspunktet er tidligere anført af Bent Unmack Larsen i UfR 1992 B 334.
 Opfattelsen bygger på, at den forhandlingsberettigede organisation har eneret til at forhandle en række generelle ansættelsesvilkår og har »arbejdsretlig enekompetence til at afgøre, om en afskedigelse skal underkastes en retlig efterprøvelse« (UfR 1998 B 129, 1. spalte). Forfatterne anfører, at der ikke er tale om »en generel partsstatus for organisationer«. Den foreligger kun »i det omfang, en ansat på grund af de kollektive arbejdsretlige regler ikke kan råde over de retlige instrumenter, der normalt er en part til del efter de forvaltningsretlige regler, og disse retlige instrumenter overlades til de forhandlingsberettigede organisationer«.
 Taget i betragtning at der ikke i noget tilfælde ved kollektive retlige regler er frataget en ansat - der mener at være behandlet i strid med forvaltningsloven eller de generelle forvaltningsretlige grundsætninger - adgang til at indbringe dette spørgsmål for domstolene med henblik på at opnå ugyldighed eller erstatning, er det vanskeligt at se grundlaget for forfatternes »enerets«- argument.
 Anerkendelsen af en selvstændig partsstatus for organisationerne ville indebære, at den offentlige arbejdsgiver var forpligtet til i de enkelte personalesager at partshøre den pågældende organisation (forvaltningslovens § 19), give organisationen en begrundelse (§ 22), give klagevejledning til organisationen (§ 25) og at tillægge organisationen partsaktindsigt (kapitel 4) osv. Det følger endvidere af synspunktet, at samtlige afgørelser skulle meddeles til organisationen, og at retsvirkningerne af afgørelserne først indtræder på dette tidspunkt.
 Ved udøvelsen af partsbeføjelserne måtte organisationerne være berettiget til at varetage organisationsinteresserne. Ofte, men ikke altid, vil organisationens interesser falde sammen med den ansattes interesser. Navnlig i afskedigelsessager, hvor den ansatte har været i konflikt med andre medlemmer af organisationen, er det indlysende, at der ikke er


text:
sammenfaldende interesser, se bl.a. FOB 1993.68 (s. 71). Dette er naturligvis heller ikke tilfældet, hvis den ansatte ikke er medlem af organisationen. Men også i andre tilfælde kan der være interesseforskelle; medlemmet er jo personligt berørt af sagen og kan derfor ønske sig, at sagen bliver ført til tops, mens organisationen ofte vil foretrække en forligsmæssig løsning. Eller omvendt: den ansatte vil gerne have sagen hurtigt på afstand, mens organisationen ønsker at føre den som en principiel sag.
 Hvis organisationen tillægges egentlig partsstatus, risikerer den ansatte, at organisationen benytter partsbeføjelser til (for så vidt med rette) at varetage andre interesser end medlemmets egne. Et sådant indgreb i den ansattes interesser må kræve et meget sikkert retsgrundlag. Det kan ikke være tilstrækkeligt i denne henseende, at organisationen er forhandlingsberettiget og søgsmålskompetent i forhold til det fagretlige system.
 Et andet spørgsmål er, om organisationen uden videre kan betragtes som fuldmægtig i forhold til medlemmernes personalesager blot som følge af medlemskabet. I givet fald måtte organisationen være undergivet instruktion fra parten om, hvorledes sagen skal føres, ligesom parten måtte antages at kunne tilbagekalde fuldmagten. Følgen af en sådan retlig konstruktion er derfor ikke så vidtgående som antagelsen af, at organisationen har status som selvstændig part. På den anden side er det ganske vidtgående at betragte indmeldelse i en organisation som en stiltiende bemyndigelse til organisationen til at optræde på medlemmets vegne i alle fremtidige konkrete personalesager. Hertil kommer, at hensynet til den enkelte ansatte heller ikke taler for denne opfattelse. Den ansatte kan jo bede organisationen om at repræsentere sig i de sager, hvor det skønnes nødvendigt, jf. § 8 i forvaltningsloven. I øvrigt ville anerkendelsen af, at organisationen er fuldmægtig, næppe heller være i organisationens interesse. I så fald er organisationen ikke alene berettiget til, men også i en vis udstrækning forpligtet til at varetage samtlige medlemmers interesser i samtlige konkrete personalesager, organisationen bliver bekendt med, uanset om medlemmet har bedt om hjælp eller ej.
 Sammenfattende må det konkluderes at den ansatte selv er part i forhold til personalebeslutninger. En forhandlingsberettiget fagforening er hverken selvstændig part i de konkrete personalesager eller automatisk fuldmægtig for medlemmerne i sådanne sager. Kun hvis den ansatte bemyndiger fagforeningen til at repræsentere sig, har foreningen partsbeføjelse. Beføjelsen skal i så fald udøves i overensstemmelse med partens instrukser herom, ligesom foreningen, dersom den accepterer opdraget, er forpligtet til generelt at varetage medlemmets interesser i sagen.
 Ombudsmanden har i flere sager, bl.a. FOB 1993.173 og FOB 1995.316, lagt til grund, at organisationerne ikke har partsstatus efter forvaltningsloven i konkrete sager. Østre Landsret lagde i en dom af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) til grund, at høring af den faglige organisation forud for en bortvisning af en ansat ikke kunne træde i stedet for en høring af den ansatte selv.
 Justitsministeriet har i et notat af november 1995 (j.nr. 1995-760- 0125) antaget, at en faglig organisation i almindelighed ikke kan anses for part i medlemmernes sager, hvis der hermed tænkes på sager af ikke fagretlig karakter. I litteraturen er


text:
den almindelige opfattelse, at en faglig organisation ikke har egentlig partsstatus i henhold til de forvaltningsretlige regler, jf. Jens Vikner, UfR 1992 B 281 og UfR 1992 B 479 og Carl Aage Nørgaard og Jens Garde, Forvaltningsret. Sagsbehandling, 4. udg. v. Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 160, Hans Gammeltoft-Hansen m.fl., Forvaltningsret, 1994, s. 49, Jon Andersen, Forvaltningsret, 3. udgave s. 30, Oluf Emborg og Per Schaumburg-Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 36, og Bendt Berg, Almindelig Forvaltningsret, 1998, s. 46.
 2.2 Indholdet af partshøringspligten i forvaltningslovens § 19
 § 19 har betydning ved alle typer af afgørelsessager. Ifølge § 19, stk. 2, nr. 4, skal parten dog ikke partshøres med hensyn til oplysninger, hvori der ikke er partsaktindsigt. Denne begrænsning får særlig betydning for ansættelsesafgørelser, idet den, der har ansøgt om ansættelse og forfremmelse i det offentliges tjeneste, kun kan forlange at blive gjort bekendt med de dokumenter mv., der vedrører den pågældendes egne forhold, jf. forvaltningslovens § 10, stk. 2. Partshøring begrænses derfor i ansættelsessager til at angå oplysninger om den enkelte ansøgers forhold og således ikke oplysninger om medansøgeres forhold.
 I praksis omfatter partshøringspligten i disse sager derfor navnlig oplysninger af negativ karakter om den enkelte ansøger, som den ansættende myndighed modtager udefra. Det vil ofte dreje sig om referencer fra andre arbejdsgivere, oplysninger fra det centrale kriminalregister, oplysninger og/eller indsigelser fra andre forvaltningsmyndigheder, lægeerklæringer, indstillinger og udtalelser f.eks. fra ansættelsesudvalg eller konsulentfirmaer. Derudover er der partshøringspligt med hensyn til sådanne faktuelle oplysninger, den ansættende myndighed i forvejen måtte ligge inde med om ansøgeren, f.eks. i forbindelse med tidligere ansættelse eller ansøgninger eller i forbindelse med andre sager, ansøgeren som almindelig borger måtte have eller have haft med den pågældende myndighed.
 I sag j.nr. 1987-1193-000 gav ombudsmanden udtryk for, at det havde været rigtigst, at Socialforskningsinstituttet i forbindelse med besættelsen af to forskningslederstillinger havde partshørt om nogle negative oplysninger om ansøgerens forskningsindsats gennem de seneste år.
 I FOB 1991.173 afslog Statens Bilinspektion A's ansøgning om at blive godkendt som taksameterkontrollant med den begrundelse, at A's status som både hyrevognmand, automekaniker og i givet fald taksameterkontrollant ville medføre risiko for interessesammenfald, der ville kunne svække kontrolordningens kvalitet. A klagede til Trafikministeriet, og ministeriet indhentede en udtalelse fra Statens Bilinspektion om klagen. Inspektionen uddybede heri begrundelsen for afslaget. Ombudsmanden fandt, at ministeriet burde have sendt høringssvaret til partshøring hos A.
 Tilsvarende kritiserede ombudsmanden i FOB 1993.178, at Kulturministeriet ikke, forinden det traf afgørelse om ikke at besætte to ledige musikprofessorater på Det Kongelige Danske Musikkonservatorium, partshørte en ansøger til stillingerne om en udtalelse fra et bedømmelsesudvalg. I udtalelsen blev ansøgeren erklæret ikke-kvalificeret til stillingerne.
 I FOB 1996.105 gav ombudsmanden udtryk for, at anonyme medarbejderbidrag i forbindelse med resultatvurdering af ledere ikke kan indgå i konkrete personalesager over for ledere. Såfremt myndighederne ønsker at inddrage udtalelser og oplysninger fra sådanne undersøgelser i konkrete personalesager, må det sikres, at samtlige oplysninger af betydning for sagen inddrages, bl.a. med henblik på at myndighederne kan sikre, at partshøring sker i overensstemmelse med bl.a. §


text:
19 i forvaltningsloven.
 I ØLD af 24. juni 1998 (13. afd. nr. B-2022-96) fandt landsretten, at tre kommuners beslutning om ikke at ansætte A som skorstensfejermester var en afgørelse, og at forvaltningslovens § 19, stk. 1, derfor gjaldt. A gjorde gældende, at ud over de regnskabsmæssige oplysninger, han selv havde sendt til ansættelsesudvalget, byggede afgørelsen på en række negative oplysninger fra Skorstensfejernes Forbund i Danmark om A. De oplysninger, der stammede fra skorstensfejerforbundet, var efter rettens mening undergivet partshøringspligt, for så vidt de var blevet tillagt væsentlig betydning for afgørelsen.
 I en vis udstrækning kan der dog også opstå partshøringsproblemer i forbindelse med andre typer afgørelser f.eks. om lokalløn. Partshøring omfatter i så fald oplysninger i interne indstillinger, der taler imod tildeling af lokalløn, eller udefra kommende indstillinger, f.eks. fra en fagforening, om, at pågældende ikke bør have lokalløn.
 Partshøringspligten omfatter i så fald såvel oplysningerne om at foretage besparelser som oplysninger vedrørende den enkelte medarbejders uddannelsesmæssige forhold, arbejdsevner, arbejdets omfang, for så vidt disse oplysninger er blevet tillagt væsentlig betydning for udvælgelsen af den pågældende, jf. FOB 1990.339 (s. 378), FOB 1995.316 og FOB 1997.333, utrykt dom fra Retten i Skanderborg af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91) og UfR 1996.1462 H.
 En særlig rolle spiller partshøringspligten i forhold til afskedigelsesafgørelser og afgørelser af disciplinær karakter. I de sager, hvor afskedigelsen skyldes den ansattes forhold, såsom sager om disciplinære foranstaltninger, afskedigelse på grund af sygdom, uegnethed og samarbejdsvanskeligheder, omfatter partshøringspligten utvivlsomt de oplysninger vedrørende den ansattes forhold, som man vil lægge vægt på. Det gælder oplysninger modtaget udefra som f.eks. lægeerklæringer, konsulentrapporter, klager fra borgere, oplysninger fra andre myndigheder. Imidlertid omfatter pligten også oplysninger, der er indsamlet og registreret af arbejdsgiveren selv i form af notater om episoder, møder, klager fra kolleger osv.
 I ombudsmandens egen driftsundersøgelse af 130 sager om afskedigelse fra DSB og P&T (FOB 1990.339) udtalte ombudsmanden, at partshøringspligten også omfattede andre myndigheders bedømmelser af faktum. Herefter burde der have været foretaget partshøring over forhørslederens indstilling i de sager, hvor der havde været afholdt tjenstligt forhør. Forhørslederens indstilling indeholder en selvstændig vurdering af forhold, der bliver afdækket under forhøret, og kan desuden indeholde en indstilling om sanktionsvalget.
 I FOB 1993.72 om afskedigelse af en ansat i Direktoratet for Arbejdstilsynet på grund af samarbejdsvanskeligheder udtalte ombudsmanden, at der burde være foretaget partshøring efter forvaltningslovens § 19 vedrørende kredschefens indstilling til Direktoratet for Arbejdstilsynet om, at vedkommende skulle fratræde sin stilling. I indstillingen oplyste kredschefen om, hvordan den ansatte efter sigende skulle have spredt nogle rygter om nogle intime forhold mellem ansatte i kredsen. Disse oplysninger var væsentlige i forhold til beslutningen om afskedigelsen. Endvidere skulle vedkommende have været partshørt om en henvendelse fra en tidligere medarbejder i kredsen til personalekontoret, som ligeledes indeholdt oplysninger svarende til kredschefens indstilling.
 I en sag om Nationalmuseets meddelelse af disciplinær advarsel til 10 opsynsbetjente ved Frilandsmuseet (FOB 1993.173) udtalte ombudsmanden, at opsynsbetjentene skulle have været partshørt efter forvaltningslovens § 19 om den indberetning, som Frilandsmuseet havde afgivet til Nationalmuseet om forseelserne.
 I


text:
to Østre Landsrets-domme, begge afsagt den 11. juni 1998 (19. afd. nr. B-3148-94 og UfR 1998.1438 Ø), om afskedigelse på grund af 120 sygefraværsdage blev det lagt til grund, at der skulle have været partshørt om opgørelsen af sygefraværsdage/sygefraværslisten. I begge sager blev der fra den afskedigede procederet på, at vedkommende tillige burde være partshørt om sygdomsprognosen/de oplysninger, der lå til grund for vurderingen af, at vedkommende ikke inden for rimelig tid kunne genoptage sit arbejde. Landsretten afviste i begge sager dette synspunkt med henvisning til, at funktionærlovens § 5, stk. 2, ikke stiller krav om, at der foretages en afvejning af, hvorvidt opsigelsen er rimeligt begrundet efter oplysningerne i sygdomsbegrundelsen. Altså at en sygdomsprognose er uvæsentlig i forhold til afgørelsen, idet den alene beror på, hvorvidt der foreligger 120 sygefraværsdage inden for de seneste 12 måneder.
 Et særligt spørgsmål er, om en udefra kommende erklæring, hvori den ansattes forhold bliver bedømt, er omfattet af partshøringspligten i forvaltningslovens § 19, stk. 1. Spørgsmålet er, om en sådan vurdering kan betragtes som »oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder«. Det kan eksempelvis være en indstilling fra en underordnet myndighed om afsked. Ombudsmanden har i sin praksis lagt til grund, at partshøringspligten omfatter sådanne indstillinger, jf. f.eks. FOB 1989.188, FOB 1991.173, FOB 1990.339, FOB 1993.72 og FOB 1993.173.
 To nyere højesteretsdomme kan give anledning til tvivl med hensyn til retstillingen:
 I UfR 1997.180 H havde Direktoratet for Arbejdsløshedsforsikringen truffet afgørelse om, at A på grund af udeblivelsen fra et arbejdstilbud ikke kunne anses for at stå til rådighed. Direktoratet havde inden afgørelsen anmodet arbejdsmarkedsnævnet om at tage stilling til, om Arbejdsformidlingens arbejdstilbud var rimeligt. A gjorde under sagen gældende, at afgørelsen om, at hun måtte anses for ikke at stå til rådighed, var ugyldig, fordi arbejdsmarkedsnævnet ikke havde partshørt hende, inden nævnet svarede direktoratet.
 Da A ikke havde påklaget Arbejdsformidlingens afgørelse til arbejdsmarkedsnævnet, er det usikkert, om nævnets tilkendegivelse om arbejdstilbuddets rimelighed havde karakter af en udtalelse, eller om nævnet - som omtalt i sagsfremstillingen og i Højesterets præmisser - traf afgørelse i forhold til A. For så vidt var nævnet ikke kompetent til - uden en klage fra A - at afgøre spørgsmålet. Desuden blev afgørelsen ikke meddelt A, hvilket yderligere taler for ikke at betragte tilkendegivelsen som en afgørelse. På den anden side omtales tilkendegivelsen i dommen som en afgørelse.
 Landsretten lagde til grund, at der var tale om en høringsudtalelse, og at der derfor ikke var pligt til at foretage partshøring, inden udtalelsen blev afgivet.
 Højesteret begrundede derimod sit resultat med, at arbejdsmarkedsnævnet måtte gå ud fra, at A's indsigelser imod tilbuddet var fyldestgørende belyst ved det materiale, som direktoratet havde oversendt til nævnet. Af denne grund havde nævnet ikke pligt til partshøring af A. Retten synes således også at have behandlet udtalelsen som en afgørelse.
 Hvis landsrettens opfattelse lægges til grund, dvs. hvis nævnets tilkendegivelse alene anses for en høringsudtalelse, forrykkedes problemet blot, idet spørgsmålet herefter var, om ikke direktoratet burde have sendt nævnets udtalelse til partshøring hos A. Hverken


text:
landsretten eller Højesteret udtaler sig direkte herom.
 Det er muligt, at Højesterets dom skal læses således, at direktoratet heller ikke havde pligt til partshøring, fordi nævnets udtalelse til direktoratet i realiteten ikke føjede noget nyt til sagen. Hvis denne fortolkning af dommen er korrekt, forholder den sig ikke principielt til, om en indstilling fra en myndighed til en anden er undergivet partshøringspligt. Tværtimod antages det, at en indstilling kan være undergivet partshøringspligt - beroende på om den føjer noget nyt til sagen.
 UfR 1997.1523 H drejede sig om afskedigelse af en kommunal, tjenestemandsansat skatterevisor. Kommunen besluttede i august 1990 at indlede en disciplinær undersøgelse, og der blev afholdt tjenstlige forhør. Forhørslederens redegørelse og indstilling om afskedigelse som disciplinær straf blev af kommunen sendt til HK med anmodning om en udtalelse i henhold til tjenestemandsregulativets § 20. HK sendte en udtalelse til kommunen, hvori HK foreslog en diskretionær afskedigelse. Skatterevisoren blev afskediget disciplinært med henvisning til forhørslederens indstilling. I afskedigelsesbrevet blev det endvidere oplyst: »Din forhandlingsberettigede organisation har jf. tjenestemandsregulativets § 20 afgivet en udtalelse«. HK anlagde senere som mandatar for den afskedigede søgsmål mod kommunen med påstand om, at afskedigelsen var ugyldig. Til støtte herfor gjorde HK bl.a. gældende, at tjenestemanden selv burde have haft tilsendt forhørslederens rapport og haft lejlighed til at udtale sig om den. Landsretten frifandt kommunen, idet der ikke fandtes »grundlag for at antage, at der, efter at tjenstligt forhør var afholdt, og efter at HK, der havde bistået [skatterevisoren] under det tjenstlige forhør, efter anmodning havde afgivet en udtalelse, bestod en ulovbestemt pligt til for sagsøgte også at indhente en særskilt udtalelse fra [skatterevisoren]«.
 Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse med en enkelt bemærkning og i øvrigt af de grunde, der var anført af landsretten.
 Dommen kan læses på flere måder i forhold til anvendelse af forvaltningslovens § 19. Landsrettens præmisser kan læses sådan, at HK var skatterevisorens partsrepræsentant, og da HK havde fået forelagt forhørsrapporten, var forvaltningslovens § 19 opfyldt. Dommen kan også læses sådan, at det lægges til grund, at § 19, stk. 1, slet ikke gælder i det pådømte tilfælde, idet tjenestemandsvedtægtens disciplinærregler erstatter forvaltningslovens § 19, stk. 1, jf. § 19, stk. 2, nr. 6. Endvidere kunne man argumentere for, at dommen - fordi sagsøgeren ikke havde procederet på forvaltningslovens § 19 - slet ikke tager stilling til, om § 19 var tilsidesat eller ej.
 Under alle omstændigheder har dommen ingen præjudikatsværdi med hensyn til det her rejste spørgsmål: om udefra kommende indstillinger er omfattet af forvaltningslovens § 19, stk. 1.
 På den baggrund må det være forsvarligt at fastholde den opfattelse, at udefra kommende indstillinger, der indeholder væsentligt nyt, er undergivet partshøringspligt i henhold til § 19, stk. 1.
 2.3 Partshøringens form
 Forvaltningslovens § 19, stk. 1, indeholder ingen formkrav til selve høringsproceduren. Den kan gennemføres skriftligt eller mundtligt. Den kan ske under møde eller telefonisk. Den kan ske i form af en fremsendelse af sagens dokumenter, eller ved at myndigheden udarbejder en - korrekt og dækkende - sagsfremstilling af de oplysninger,