text:
om betingelserne for ankebehandling i Højesteret findes opfyldt, jf. § 368, stk. 4.
 For Sø- og Handelsrettens brugere synes den nye ankeordning at være helt ideel.
 De sager, som er egnede til behandling i Højesteret, kan fortsat indbringes direkte for Højesteret, og som beskrevet ovenfor er der med de nye regler om ankeadgang til Højesteret som noget unikt åbnet mulighed for at tage bredere hensyn til den særlige karakter af Sø- og Handelsrettens sager.
 De andre sager, som navnlig vil angå bedømmelse af faktum og beviser og ofte rummer komplicerede bevisspørgsmål og sagkyndige skøn, og som fremover må forventes behandlet ved landsretten som ankeinstans, vil nu også under ankebehandlingen være genstand for umiddelbar bevisførelse og vil kunne behandles under medvirken af sagkyndige dommere. Det vil utvivlsomt styrke erhvervslivets tillid til, at det sagkyndige element i denne type af sager fra Sø- og Handelsrettens kompetenceområde får den placering, som erhvervslivet ønsker.
 Der er næppe nogen tvivl om, at den nye ankeordning vil indgå i parternes overvejelser, når sagen forberedes i Sø- og Handelsretten, og det kan allerede nu konstateres, at der under forberedelsen er stor opmærksomhed på, om Sø- og Handelsretten i medfør af retsplejelovens § 16, stk. 1, jf. § 12, stk. 3, nr. 1, skal sættes med tre juridiske dommere i stedet for én, fordi sagen er principiel. Men også flere af de forhold, der indgår i kriterierne for tredommer behandling efter § 12, stk. 3, nr. 2-4, vil meget jævnligt forekomme i sagerne ved Sø- og Handelsretten. Sø- og Handelsrettens sager vil derfor i stigende omfang blive behandlet af tre juridiske dommere (udover de sagkyndige dommere). Afgørelsen herom binder dog selvsagt ikke Højesteret til at admittere en eventuel ankesag.
 Retspræsident for Sø og Handelsretten fra 2010. Generalsekretær for Advokatsamfundet fra 1995-2009. dommer i Slagelse fra 1989-1995. Tidligere sekretær for flere arbejdsgrupper under Retsplejerådet.


text:
IT-factory – U 2012.2081 H
 Højesterets dom i sag 340/2009 afd. 2. Refereret af andre i U 2012.2081 H.
 Tema: Princippet i GBL § 9, retsmangler, væsentlighedskravet ved ophævelse
 IT Factory A/S indgik en leasingaftale med et leasingselskab, hvorefter IT Factory A/S leasede nogle IBM softwarelicenser af leasingselskabet. Efterfølgende solgte leasingselskabet samtlige rettigheder i henhold til leasingaftalen til et finansieringselskab. Da IT Factory A/S gik konkurs, viste det sig, at de pågældende softwarelicenser var forfalskede og aldrig havde eksisteret. På denne baggrund rettede finansieringsselskabet et krav mod leasingselskabet, idet de gjorde gældende, at leasingselskabet var objektivt ansvarlig for det leasedes (softwarerettighederne) eksistens, jf. princippet i Gældsbrevslovens § 9 (i det følgende benævnt "GBL"), ligesom de ophævede salgsaftalen på grund af væsentlige mangler.
 Højesteret fandt, at leasingselskabet, som overdrager, er objektivt ansvarlig for, at det overdragne består, jf. princippet i GBL § 9, og eftersom softwarelicenserne var forfalskede, var leasingselskabet erstatningsansvarlig over finansieringsselskabet. Endvidere var finansieringsselskabet berettiget til at ophæve salgsaftalen med leasingselskabet, idet det udgjorde en væsentlig mangel, at det leasede aldrig havde eksisteret.
 Det følger af GBL § 9, at en overdrager af en rettighed indestår for dens eksistens. Dette pålægger overdrageren et objektivt ansvar overfor erhververen. GBL finder anvendelse på fordringer, men idet loven er udtryk for den almindelige obligationsret, kan dens principper anvendes på andre rettigheder, såfremt de har visse ligheder med fordringer. Højesteret tog i afgørelsen U 2012.2081 H stilling til, om princippet i GBL § 9 kunne anvendes på overdragelse af rettigheder i henhold til en leasingkontrakt.
 I afgørelsen fandt Højesteret — i modsætning til Østre Landsret —, at princippet i GBL § 9 kunne anvendes på rettigheder i henhold til en leasingkontrakt, idet disse rettigheder kunne overdrages på samme måde som fordringer. I den konkrete afgørelse betød det, at et leasingselskab (overdrageren), som til et finansieringsselskab (erhververen) havde solgt rettighederne i henhold til en leasingkontrakt med IT Factory A/S (debitor) om leasing af et stort antal softwarelicenser, var objektivt ansvarlig over for finansieringsselskabet, da det viste sig, at softwarelicenserne var forfalskede og dermed aldrig havde eksisteret. Med afgørelsen kan konstateres, at der foreligger en retsmangel, såfremt der overdrages en leasingkontrakt, og det leasede ikke eksisterer, og overdrageren er objektivt ansvarlig for denne retsmangel, jf. princippet i GBL § 9.
 For at kunne gøre ophævelsesbeføjelsen gældende i anledning af mangler, er det en betingelse, at manglen er væsentlig. Hvornår dette væsentlighedskrav er opfyldt i forhold til en aftale om erhvervelse af en leasingkontrakt, udtalte Højesteret sig også generelt om i samme afgørelse. Højesteret slog fast, at der som udgangspunkt foreligger en væsentlig og dermed hævebegrundende mangel, når en erhverver får overdraget rettighederne i henhold til en leasingkontrakt, og det leasede viser sig ikke at bestå. Dette udgangspunkt kan dog fraviges, såfremt der i den konkrete sag er forhold, der indikerer, at det leasedes eksistens ikke var en forudsætning for erhververen. Det kan for eksempel være tilfældet, såfremt erhververen ikke får overdraget ejendomsretten til det leasede, men alene retten til at oppebære leasingydelserne fra debitor.
 I

type: other


text:
U 2012.2081 H fulgte Højesteret udgangspunktet, idet finansieringsselskabet købte leasingkontrakten, blandt andet med det formål at opnå sikkerhed for et krav, som finansselskabet havde mod leasingtageren IT Factory A/S. Der var således ikke grundlag for at fastslå, at softwarelicensernes værdi var uden betydning for finansieringsselskabet, hvorfor deres manglende eksistens var en væsentlig mangel, der berettigede finansieringsselskabet til at hæve salgsaftalen med leasingselskabet.
 Højesteret udtalte sig om to vigtige spørgsmål i afgørelsen U 2012.2081 H.
 For det første tog Højesteret stilling til, om princippet i GBL § 9 om overdragerens objektive ansvar for fordringens eksistens, finder anvendelse på overdragelse af rettigheder i henhold til en leasingkontrakt. Det bekræftede Højesteret, og leasingselskabet (overdrageren), som til et finansieringsselskab (erhververen) havde solgt en leasingaftale med IT Factory A/S som leasingtager af nogle IBM softwarelicenser var således erstatningsansvarlig overfor finansieringsselskabet, da det viste sig, at de pågældende softwarelicenser var forfalskede og dermed aldrig havde eksisteret, jf. princippet i GBL § 9.
 For det andet tog Højesteret stilling til, hvornår der foreligger en væsentlig hævebegrundende mangel i forhold til en aftale om overdragelse af rettigheder i henhold til en leasingkontrakt. Her fastslog Højesteret udgangspunktet, hvorefter leasinggenstandens manglende eksistens udgør en væsentlig mangel, der berettiger erhververen til at ophæve overdragelsesaftalen overfor overdrageren. I afgørelsen fandtes finansieringsselskabet at kunne hæve salgsaftalen med leasingselskabet, idet det udgjorde en væsentlig mangel, at softwarelicenserne ikke eksisterede. Det kan dog udledes af Højesterets begrundelse, at udgangspunktet kan fraviges, hvis forhold i den konkrete sag indikerer, at det leasedes eksistens eller værdi ikke havde væsentlig betydning for erhververen.


text:
Skat.dk: E.J.1.1 En- og tofamilieshuse samt sommerhuse
 Ved salg af en- og tofamilieshuse er det først og fremmest en betingelse for skattefritagelsen, at huset har tjent til bolig for ejeren eller dennes husstand i en del af eller hele den periode, hvori ejeren har ejet ejendommen, og hvor ejendommen har opfyldt betingelserne for at kunne afstås skattefrit, se afsnit E.J.1.6.1 for nærmere gennemgang af betingelserne.
 SKM2002.290.LR. Ifølge en bindende forhåndsbesked blev salg af en del af en ejendom anset for omfattet af parcelhusreglen i EBL § 8, stk. 1. Der var tale om et tofamilieshus med et samlet grundareal på 1151 m2. Ejendommen bestod af et fritliggende parcelhus på 104 m2 og et fritliggende parcelhus på 40 m2 sammenbygget med et udhus på 60 m2. Skatteyderen påtænkte at sælge den del af ejendommen, hvorpå parcelhuset på 40 m2 og udhuset var beliggende. Ligningsrådet fandt, at den samlede ejendom ville kunne afstås skattefrit. Herefter ville også fortjenste ved salg af en del af ejendommen være skattefri. Skattefriheden forudsatte, at salget skete betinget af udstykning, men inden udstykning havde fundet sted.
 SKM2005.233.ØLR. Sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt salget af sagsøgernes ejendom var skattefrit i medfør af EBL § 8, stk. 1. Henset til at ejendommen indeholdt 3 selvstændige lejligheder, og at disse i perioder reelt havde været anvendt af 3 forskellige familier, fandt landsretten ikke, at ejendommen var et en- eller tofamilieshus. Det var i den henseende uden betydning, at ejendommen skattemæssigt havde været vurderet som et tofamilieshus, og at den faktiske anvendelse af den 3. lejlighed eventuelt havde været ulovlig.
 SKM2008.835.VLR. Landsretten fandt, at et enfamilieshus, der efterfølgende blev udlejet til offentlig myndighed, der brugte huset til bofællesskab for psykisk handicappede, havde ændret karakter, og derfor ikke længere var omfattet af EBL § 8, stk. 1. Ejendommen kunne derfor ikke afstås skattefrit.
 Ved sommerhuse er kravet, at ejeren eller dennes husstand har benyttet sommerhusejendommen til privat formål i en del af eller hele den periode, hvori denne har ejet ejendommen, og hvor ejendommen har opfyldt betingelserne for at kunne afstås skattefrit, se EBL § 8, stk. 2.
 SKM2003.152.ØLR. En skatteyder havde sammen med sine to søskende fået udlagt et sommerhus som arv efter deres fader. Sommerhuset blev sat til salg umiddelbart i forbindelse med arveudlægget i april 1997 og solgt i juli 1997. Skatteyders søster havde efter det oplyste og erklæringer fremlagt under sagen opholdt sig i sommerhuset i ejerperioden. Østre Landsret lagde til grund, at skatteyderen havde opholdt sig i sommerhuset ved flere lejligheder men lagde samtidig til grund, at disse ophold enten var som led i salgsbestræbelserne eller for at besøge søsteren. Landsretten fandt på den baggrund, at skatteyderens ophold ikke opfyldte kravene til en ejers benyttelse efter EBL § 8, stk. 2.
 TfS 1998, 118 LR. Ifølge en bindende forhåndsbesked blev salg af et helårshus, som ejeren kun havde anvendt som feriebolig, ikke anset for omfattet af sommerhusreglen i EBL § 8, stk. 2. Skatteyderen havde erhvervet sin mors ejendom delvis ved gave. Moderen fik livsvarig brugsret til


text:
ejendommen, hvilket blev udnyttet, indtil moderen flyttede på plejehjem. Herefter havde skatteyderen i kortvarige perioder anvendt ejendommen som feriebolig. Ligningsrådet udtalte, at det ikke er udelukket, at et helårshus kan afstås skattefrit efter sommerhusreglen, hvis det dokumenteres, at huset er købt som og anvendt som sommerbolig. Dette fandtes ikke dokumenteret i sagen. Se også kommentaren i TfS 1998, 122 TSS.
 SKM2001.627.ØLR. En ejendom, der var noteret og vurderet som landbrugsejendom på 8 ha, blev i forbindelse med salg udstykket i to matrikler og solgt ved indbyrdes betingede skøder til to forskellige købere. Østre Landsret fandt, at de omhandlede salg måtte betragtes som en samlet afståelse af hele ejendommen. Østre Landsret fandt det endvidere ikke godtgjort, at nogen del af ejendommen havde været bortforpagtet og antog dermed, at hele ejendommen indtil salgene havde været anvendt af skatteyderen som landbrugsejendom. Avancen ved salget af den bebyggede restejendom var derfor ikke omfattet af EBL § 8.
 SKM2002.107.VLR. Vestre Landsret fandt, at en skatteyders andel af avancen ved salg af en ejendom uden bebyggelse var skattepligtig efter EBL § 1 og således ikke omfattet af skattefritagelsesbestemmelsen i EBL § 8, stk. 2. Ejendommen, der var på mere end 366.000 m2 var ejet i sameje. Der var på grunden en træhytte på 16 m2 uden el, vand og varme, og skatteyderen hævdede, at der var tale om en sommerhusejendom i henhold til EBL § 8, stk. 2. Ejendommen, der stedse havde været vurderet som ubebygget, blev også afhændet uden bebyggelse. Flertallet fandt, at det er en forudsætning for skattefritagelse efter EBL § 8, stk. 2, at afståelsen af en sommerhusejendom omfatter en bebyggelse. Da dette ikke var tilfældet, fandt flertallet, at salget allerede af den grund ikke var omfattet af EBL § 8, stk. 2. Flertallet fandt det herved uden betydning, at træhytten efterfølgende blev overdraget til køberen, da det ikke var en del af afståelsen eller i øvrigt var forudsat ved afståelsen af grundstykket. Én dommer fandt, at ejendommen, når hensås til, at der på det 366.000 m2 store grundstykke alene var opført en bygning på 16 m2 uden sædvanlige installationer for et sommerhus, ikke kunne anses som en sommerhusejendom i EBL § 8, stk. 2's forstand - uanset bygningen bevismæssigt fandtes at have været benyttet til ferieophold for skatteyderen og dennes familie.
 I SKM2002.519.HR stadfæstede Højesteret Vestre Landsrets dom. Højsteret fastslog, at det efter ordlyden af EBL § 8, stk. 2, og sammenhængen med EBL § 8, stk. 1, må anses for en betingelse for skattefritagelse i medfør af EBL § 8, stk. 2, at der på ejendommen ligger en bygning, der er egnet som fritidsbolig, og at denne medfølger ved overdragelsen. Allerede fordi det ved salget af den omhandlede ejendom udtrykkeligt var bestemt, at den på ejendommen værende bygning ikke medfulgte, og da der ikke kunne lægges vægt på en efterfølgende aftale om salg af bygningen til køberen af ejendommen, var skatteyderens avance ved ejendomsoverdragelsen ikke skattefri.
 Landsskatteretten har fastslået, at avance ved salg af en ejendom, som var vurderet som landbrug


text:
men benyttet som privat bolig, skulle beskattes efter EBL § 9, stk. 1, idet lovbestemmelsen direkte henviser til VURDL § 33, stk. 1, hvorfor den vurderingsmæssige status på salgstidspunktet var afgørende. Da klagerens salg af ejendommen var omfattet af EBL § 9, stk. 1, fandt EBL § 8, stk. 1, ikke anvendelse, jf. SKM2001.208.LSR. Kendelsen blev indbragt for Østre Landsret, hvor sagen blev forligt i overensstemmelse med sagsøgerens påstand således at ejendommen var omfattet af EBL § 8.
 Skatteministeriet har i en kommentar i SKM2003.11.DEP blandt andet udtalt, at det af Folketingstidende 1981-1982, tillæg B, side 1263, fremgår, at det efter de hidtil gældende regler/praksis forholdt sig således, at parcelhusreglen (EBL § 8), såfremt betingelserne i øvrigt var opfyldt, kunne anvendes på den tilbageværende beboelse på en landbrugsejendom så snart ejendommens jordtilliggende var blevet solgt fra. Indførelsen af EBL § 9 ændrede ikke ved denne praksis. Formålet med bestemmelsen var alene, at friholde stuehuset ved salg af et landbrug. Endvidere er det i forarbejderne gentaget, at bestemmelsen gælder ved afståelse af ejendomme, der er omfattet af vurderingslovens § 33, stk. 1, "dvs. ejendomme, der på afståelsestidspunktet helt eller delvis benyttes til landbrug". Praksis vedrørende adgang til at anvende parcelhusreglen på en landbrugsejendom efter frasalg af ejendommens jordtilliggende gælder fortsat, jf. Ligningsvejledningen 2001, afsnit E.J.1.4. Endvidere fremgik det implicit af den nu ophævede EBL § 9, stk. 4, idet bestemmelsen fastslog, at EBL § 8 gælder ved afståelse af en- og tofamilieshuse m.m., der tidligere har udgjort en del af en ejendom omfattet af EBL § 9, stk. 1.
 Det indgår ikke som et krav for anvendelse af praksis, at den tilbageværende del af ejendommen er omvurderet til et en- og tofamilieshus forinden afståelsen. Når Skatteministeriet har taget bekræftende til genmæle skyldes det, at de ovennævnte forarbejder og den foreliggende praksis ikke støtter en fortolkning af bestemmelsen i § 8, stk.1, hvorefter en ejendoms vurderingsmæssige status på afståelsestidspunktet er eneafgørende.
 Baseret på forarbejder og praksis er det opfattelsen, at afståelse af en ejendom kan falde ind under reglerne i EBL § 8, hvis det uanset ejendommens vurderingsmæssige status kan bevises, at ejendommen på afståelsestidspunktet ikke længere benyttes til landbrug. I den foreliggende sag, var der tale om, at hovedparten af jorden var frasolgt, og at boligen i øvrigt selvstændigt opfyldte betingelserne i EBL § 8, stk. 1, nr. 1-3. Endvidere havde Told- og Skattestyrelsens Ejendomsvurderingskontor under sagens behandling i Landsskatteretten afgivet en udtalelse, hvoraf fremgår, at ejendommen efter styrelsens opfattelse burde have været omvurderet fra landbrugsejendom til boligejendom på et langt tidligere tidspunkt end den faktisk gennemførte omvurdering pr. 1. januar 1997.
 SKM2007.39.SR. Skatterådet bekræftede, at ejerlejlighed uden bopælspligt kan afstås uden beskatning efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2.
 SKM2007.149.SR. Skatterådet tiltrådte, at lejlighed uden bopælspligt kan anses for erhvervet med henblik på anvendelse som fritidsbolig.
 SKM2007.255.SR. Der var ikke bopælspligt til en nyopført ejendom. Hvis lejligheden blev taget i brug som helårsbolig, ville den blive omfattet af boligreguleringsloven og dermed miste sin status som feriebolig. Ejendommen tænktes anvendt som sommerhus


text:
af spørgerne og deres husstand i weekends og ferier, jævnt fordelt over året. Ejendommen ansås for erhvervet som sommerbolig.
 SKM2007.330.SR. Skatterådet bekræftede, at en lejlighed uden bopælspligt var erhvervet som sommerbolig. Den faktiske anvendelse af lejligheden som sommerbolig skulle afgøres, når lejligheden er afstået.
 SKM2007.408.SR. Skatterådet bekræftede, både at en lejlighed var erhvervet som sommerbolig, samt at lejligheden havde været anvendt som sommerbolig. Dødsboet var derfor ikke skattepligtig ved udlæg af lejlighed til afdødes søn.
 SKM2007.409.SR. Skatterådet bekræftede, at en lejlighed blev erhvervet som sommerbolig. Den faktiske anvendelse af lejligheden som sommerbolig skulle afgøres, når lejligheden er afstået.
 SKM2007.410.SR. Skatterådet bekræftede, at en lejlighed var erhvervet som sommerbolig. Den faktiske anvendelse af lejligheden skulle afgøres, når lejligheden er afstået.
 SKM2007.446.SR. Skatterådet fandt, at en eventuel gevinst ved salg af en hotellejlighed bliver skattepligtig. Hotellejligheden var indkøbt som et investeringsobjekt og ikke med henblik på anvendelse som sommerbolig.
 SKM2007.474.SR. En sommerhusejendom nedbrændte og blev genopført. Før branden ville en eventuel avance ved et salg være skattefri. Efter genopførelsen anvendtes ejendommen ikke på samme måde som før branden. En eventuel avance ved et eventuelt salg ville være skattefri. Skatterådet lagde vægt på, at sommerhuset, inden det nedbrændte, har tjent som sommerbolig for spørgeren, at sommerhuset er genopført med rimelig kontinuitet, og at salget finder sted i umiddelbar forlængelse heraf.
 SKM2007.482.SR. Skatterådet fandt, at en ejerlejlighed ikke kunne sælge skattefrit, idet ejerlejligheden ikke havde tjent til bolig for lejlighedens ejer.
 SKM2007.483.SR. Skatterådet fandt, at en lejlighed, der blev anskaffet som supplerende ejendom og anvendt i forbindelse med erhvervsarbejdet, kunne sælges skattefrit. Der blev lagt vægt på, at ejendommen blev anvendt af arbejdsmæssige årsager, og at anvendelsen havde en sådan karakter, at ejendomme tjente som bolig for ejeren.
 SKM2007.484.SR. Skatterådet fandt, at en lejlighed, der blev erhvervet som sommerbolig og siden hen anvendt som sådan, kunne sælges skattefrit.
 SKM2007.489.SR. Skatterådet bekræftede, at ejerforholdet fastlagt ved samejeoverenskomst oprettet i Danmark mellem 2 parter, vedrørende fast ejendom i Tyrkiet, kan lægges til grund af de danske skattemyndigheder ved beregning af ejendomsværdiskat og indkomstskat i forbindelse med salg af ejendommen.
 SKM2007.491.SR. Skatterådet bekræftede, at ejerforholdet fastlagt ved samejeoverenskomst oprettet i Danmark mellem parterne, vedrørende fast ejendom i Tyrkiet, kan lægges til grund af de danske skattemyndigheder ved beregning af ejendomsværdiskat og indkomstskat i forbindelse med salg af ejendommen.
 SKM2008.467.SR. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at spørger i skattemæssig henseende kan anses for medejer af ferielejlighed i Tyrkiet, idet spørgeren bortset fra rådgivningsaftalen, ikke har indgået en aftale om køb af lejligheden i Tyrkiet.Skatterådet fandt dernæst, at det ikke er muligt at tage stilling til, hvorvidt værdien af brugsrettigheder skal fastsættes til værdien af ejendomsværdiskat.
 SKM2007.510.SR. Skatterådet bekræftede at en eventuel avance ved salg af lejlighed ikke skal beskattes, selvom skatteyder har to helårsboliger. Der blev lagt vægt på, at ejendommen blev anvendt af arbejdsmæssige årsager, og at anvendelsen havde en sådan karakter, at ejendommen tjente som bolig for ejeren i en væsenstlig periode.
 SKM2007.574.ØLR. Sagen drejede sig dels om, hvorvidt fortjeneste ved salg af en af skatteyderen ejet


text:
ejendom var skattefri i medfør af parcelhusreglen, dels om fastsættelsen af overskuddet til beskatning og fastlæggelsen af perioden herfor vedrørende rådigheden over ejendommen. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at ejendommen reelt havde tjent som bolig for ham i nogen del af den periode i 1999, hvor han ejede ejendommen. Han var derfor skattepligtig af avancen ved salget af ejendommen. Landsretten fandt herudover, at skatteyderens tidligere ægtefælle og deres 2 børn måtte anses for i hele 1999 at have haft rådighed over ejendommen, og oplysninger omkring leje af sommerhus i ferieperioden og køb af sommerhus kunne ikke føre til en ændret vurdering. Skatteyderen var derfor skattepligtig af udlejningsværdien af ejendommen i perioden 1. marts til 31. december 1991, og det kunne heller ikke anses for tilstrækkeligt godtgjort, at skatteyderens selskab havde anvendt en del af ejendommen til arkiv.Landsretten lagde endvidere ikke til grund, at en række afholdte udgifter til gulvafhøvling og elarbejder kunne fradrages som vedligeholdelsesudgifter. Skatteyderen kunne dog - hvilket Skatteministeriet også havde anerkendt - ved opgørelsen af overskud til beskatning vedrørende rådigheden over ejendommen foretage fradrag for afholdte udgifter til ejendomsforsikring og alarmanlæg.
 SKM2007.599.ØLR. Ikke ført bevis for, at huset havde tjent som bolig for skatteyderne. Skattefriheden i henhold til parcelhusreglen i ejendomsavancebeskatningsloven § 8, stk. 1, var derfor udelukket. Da ejendommen havde status som helårsbolig og også var erhvervet med henblik på anvendelse som helårsbolig, var skattefriheden efter sommerhusreglen i ejendomsavancebeskatningsloven § 8, stk. 2, også udelukket.
 SKM2007.601.LSR. En tidligere blandet benyttet ejendom kunne af et dødsbo afhændes skattefrit efter EBL § 8, da ejendommen på salgstidspunktet havde karakter af beboelsesejendom.
 SKM2008.657.BR. Sagen vedrørte spørgsmålet, om avancen ved salg af en ejendom var skattefri i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Retten fandt, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at ejendommen reelt havde tjent som bolig for hende i den 6-måneders periode, hvori hun var folkeregistertilmeldt på adressen. Sagsøgeren flyttede efter salget tilbage til den ejendom, som hun hidtil havde beboet, og som ægtefællen fortsat beboede. Sagsøgeren havde også fortsat drevet sin virksomhed fra denne ejendom, selv om den pågældende ejendom angiveligt skulle sælges. Der var endvidere et lavt forbrug af navnlig vand og el i den solgte ejendom i det tidsrum, hvor sagsøgeren var folkeregistertilmeldt adressen.
 SKM2008.33.SR, SKM2008.38.SR, SKM2008.39.SR, SKM2008.70.SR, SKM2008.132.SR, SKM2008.184.SR og SKM2008.302.SR. I disse sager fandt Skatterådet, at spørger kan afstå supplerende bolig efter EBL § 8, stk. 1, idet ejendommen har været anvendt til bolig for spørger af arbejdsmæssige årsager.
 I SKM2009.659.SR. accepteredes det desuden, at en evt. fortjeneste ved salg af lejlighed i København var omfattet af EBL § 8, på trods af at spørgeren havde bopæl i Aalborg. Svaret blev givet under forudsætning af, at spørgeren faktisk anvender lejligheden i København af arbejdsmæssige årsager. Se også SKM2009.740.SR. , hvori bolig nr. 2 kunne sælges skattefrit på trods af, at der til stadighed havde været udlejet et værelse i lejligheden til udenlandsk studerende, samt i en periode udlejet lejligheden til spørgers børn. Spørger havde sin 1. bolig og folkeregisteradresse


text:
på Bornholm og havde i en periode rejst ugentligt til København af arbejdsmæssige årsager. Siden 1. november 2002 har spørger benyttet lejligheden 5 dage om ugen.
 SKM2009.547.BR. Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren var skattepligtig af salget af en ejerlejlighed, eller om salget var undtaget fra skattepligt i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 8. Retten lagde vægt på, at lejligheden blev solgt af sagsøgeren som en erhvervslejlighed, der ikke måtte anvendes til beboelse, og retten lagde endvidere til grund, at sagsøgeren havde drevet erhvervsmæssig virksomhed fra ejerlejligheden, at udgifterne til lejligheden blev fratrukket som driftsudgifter, at sagsøgeren og hendes ægtefælle var tilmeldt folkeregistret på en anden ejendom beliggende 145 km. fra ejerlejligheden, at sagsøgerens ægtefælle tog befordringsfradrag fra denne ejendom til arbejdspladsen, at sagsøgeren havde et højt benzinforbrug, at sagsøgeren på virksomhedens brevpapir angav det private fastnetnummer tilknyttet den anden ejendom, og at sagsøgeren ikke betalte ejendomsværdiskat. Henset hertil fandt retten det ikke godtgjort, at lejligheden tjente til bolig for sagsøgeren i ejendomsavancebeskatningslovens forstand, uanset at sagsøgeren af arbejdsmæssige og transportmæssige årsager overnattede i lejligheden fra mandag til fredag.
 SKM2009.628.VLR Sagens hovedspørgsmål var vurderingen af, hvorvidt en af appellanten solgt ejendom havde tjent til hans bolig i ejendomsavancebeskatningslovens forstand. Landsretten lagde indledningsvist til grund, at der tilkom appellanten en streng bevisbyrde som følge af, at ejendommen blev sat til salg forud for appellantens registrering i folkeregistret. Landsretten fandt, at appellanten ikke havde løftet denne bevisbyrde, hvorved der bl.a. blev lagt vægt på, at appellanten kun var tilmeldt folkeregistret på adressen i 2 måneder, i hvilket tidsrum appellanten tillige havde opgivet sin postadresse til en anden ejendom. Byrettens dom, hvorved Skatteministeriet var blevet frifundet, blev derfor stadfæstet på dette punkt.
 SKM2008.972.SR. Skatterådet afviste at tage stilling til afståelse af bolig nr. to, fordi der ikke var fremlagt den fornødne dokumentation for anvendelse af boligen.
 SKM2008.405.SR. I denne sag fandt Skatterådet, at avancen opstået ved afståelse af en lejlighed ikke er omfattet af skattefritagelsesbestemmelsen i EBL § 8, stk. 2, og derfor er skattepligtig. Der blev lagt vægt på, at spørger ikke havde dokumenteret, at lejligheden var købt alene med henblik på anvendelse som fritidsbolig.
 SKM2008.468.SR. I denne sag fandt skatterådet, at avance opstået ved salg af en ejendom ikke var omfattet af fritagelsesbestemmelsen i EBL § 8, stk. 2, men derimod var skattepligtig. Ejendommen var benyttet som sommerhus og vurderet som sommerhus med fem lejligheder (hytter), som kunne fungere som selvstændige lejligheder. Der blev lagt vægt på, at hytterne var blevet anvendt til udlejning. Det medførte, at ejendommen ikke var omfattet af § 8, stk. 2.
 SKM2008.287.SR. Skatterådet fandt, at en lejlighed var erhvervet som sommerbolig. Den faktiske anvendelse af lejligheden som sommerbolig afgøres, når lejligheden afstås.
 SKM2008.866.VLR. Landsretten fandt, at en lejlighed erhvervet som fritidsbolig ikke var anvendt som sådan, idet skatteyderens niece i en periode på ca. 11⁄2 år havde haft bopæl i lejligheden. Avancen var derfor skattepligtig.
 SKM2008.834.SR. Skatterådet fandt, at lejlighed uden bopælspligt ikke kunne afstås skattefrit efter EBL § 8, stk. 2, efter fraflytning til Frankrig. Skatterådet


text:
fandt, at det ikke var sandsynliggjort, at det primære formål med erhvervelsen af lejligheden var at benytte den som sommerbolig.
 SKM2008.167.SR og SKM2008.40.SR, SKM2008.847.SR. Skatterådet fandt, at der ikke skulle betales skat af en eventuel avance ved salg af en ejendom, da ejendommen reelt har tjent til bolig for spørger, og salget dermed er omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1.
 SKM2008.231.SR Et ægtepar anmodede om bindende svar vedrørende salg af en ejerlejlighed, hvor den ene ægtefælle kun i en begrænset periode havde været tilmeldt folkeregisteret på adressen, mens den anden ægtefælle ikke på noget tidspunkt havde været tilmeldt. Ægteparret ejede ud over den anførte bolig 2 ejerlejligheder, og da den i sagen omhandlede ejerbolig desuden var delvist udlejet, svarede Skatterådet benægtede til, at et salg af ejerlejligheden kunne gennemføres uden skattemæssige konsekvenser, da ejerboligen ikke kunne anses for at have tjent som bolig for spørgerne.
 SKM2008.153.BR. Skatteministeriet blev frifundet i en sag, hvor sagsøgerne havde nedlagt påstand om skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, i forbindelse med salg af en villa. Ejendommen blev solgt i 2001, og sagsøgerne gjorde gældende, at de havde beboet ejendommen på en sådan måde som ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1 foreskriver i perioden fra den 1. december 1994 til 1. januar 1996, i hvilken periode ejendommen ligeledes var udlejet til en af sagsøgernes bedstemor. Sagsøgerne havde på intet tidspunkt i deres ejertid haft folkeregisteradresse på ejendommen, ligesom sagsøgerne i hele ejertiden, herunder i perioden fra den 1. december 1994 til 1. januar 1996, skattemæssigt havde behandlet ejendommen som en udlejningsejendom. Byretten lagde vægt på, at sagsøgerne aldrig havde haft folkeregisteradresse på ejendommen, ligesom retten lagde vægt på, at ejendommen i hele ejertiden skattemæssigt var behandlet som en udlejningsejendom, og retten fandt herefter ikke, at sagsøgerne havde godtgjort, at de reelt havde beboet ejendommen i en afgrænset periode fra den 1. december 1994 til 1. januar 1996. Retten udtalte videre, at de fremlagte dokumenter og afgivne forklaringer under de ovenfor angivne omstændigheder ikke kunne føre til andet resultat.
 SKM2008.152.BR. Skatteministeriet frifundet i en sag, hvor sagsøgeren havde nedlagt påstand om skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, i forbindelse med salg af en lejlighed. Byretten lagde til grund, at sagsøgeren, der havde købt lejligheden til sin søn på grund af dennes sociale problemer, faktisk havde haft ophold i lejligheden i 4 måneder, men at han ikke derved havde opgivet sin sædvanlige bopæl sammen sin med ægtefælle og mindreårige barn, som han både før og efter opholdet boede sammen med på en anden adresse. Byretten fandt heller ikke, at sønnen i relation til ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, kunne anses som en del af sagsøgerens husstand.
 SKM2008.49.BR. To ægtefæller og den ene ægtefælles far erhvervede i 1994 en lejlighed på 69 m2 som i årene frem til 2002 blev udlejet til flygtninge på tidsbegrænsede lejeaftaler. I forbindelse med at lejerne opsagde lejemålet i maj 2002, indgik ejerne, der efter faderens død alene var de to ægtefæller, en formidlingsaftale med et sommerhusudlejningsbureau om at udleje deres


text:
hidtidige helårsbolig for en periode på otte uger fra juli til september 2002. Ægtefællerne og deres hjemmeboende datter flyttede herefter adresse til lejligheden, som også blev møbleret. Da formidlingsperioden udløb, flyttede ægtefællerne og deres datter tilbage til deres hidtidige helårsbolig og satte lejligheden til salg. Skatteyderne gjorde gældende, at de i en periode på otte uger alene havde haft rådighed over lejligheden, og at lejligheden i den periode havde tjent som bolig for dem, hvorfor avancen var skattefri i medfør af EBL § 8, stk. 1. Skatteyderne gjorde gældende, at der ikke kunne lægges vægt på, om de havde haft til hensigt, at lejligheden skulle tjene som varig bopæl og ikke kun midlertidigt opholdssted i den periode, deres hidtidige bolig var udlejet. Byretten fandt, at da ægtefællerne kun midlertidigt og for en kort periode hen over sommeren havde fraskrevet sig rådigheden over deres hidtidige bolig, havde de ikke godtgjort, at lejligheden reelt havde tjent som bolig for dem og deres datter. Byretten fandt ikke, at den omstændighed at ægtefællerne og deres datter havde boet i lejligheden i en del af den periode, hvor deres hidtidige bolig var udlejet, og havde medtaget en mindre del af familiens indbo, kunne føre til et andet resultat. Avancen ved salget af lejligheden var derfor ikke omfattet af EBL § 8, stk. 1.
 SKM2008.27.ØLR. Skatteministeriet frifundet i en sag, hvor sagsøgeren havde påstået, at beskatningen af avancen ved salg af fast ejendom, som sagsøgeren havde ejet i perioden fra den 21. maj 1996 til den 1. december 1999, var sket med urette. Uanset sagsøgerens forklaring om ophold på ejendommen fandt landsretten det ikke dokumenteret, at ejendommen havde tjent til bolig for sagsøgeren i ejendomsavancebeskatningslovens forstand. Der var endvidere ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes beregning af avancen.
 SKM2008.96.SR. Skatterådet fandt, at det skattemæssige tidspunkt for indgåelse af en salgsaftale om overdragelse af en ejendom med en privat 3. mand, der er betinget af lokalplansvedtagelse, er udskudt indtil det tidspunkt, hvor betingelsen er opfyldt. Skatterådet bekræftede, at fortjenesten ved salg af ejendommen vil være skattefri i medfør af § 8, stk. 1, nr. 2, i EBL.
 SKM2008.94.SR. Skatterådet fandt, at avancen opstået ved afståelse af en ejerlejlighed ikke var omfattet af skattefritagelsesbestemmelsen i EBL § 8, stk. 1, og derfor er skattepligtig.
 SKM2008.57.BR. Skatteministeriet blev frifundet i en sag, hvor skatteyderen var blevet beskattet af avancen ved salget af to lejligheder. Skatteyderen gjorde gældende, at han i perioder på ca. 2 og 3 måneder havde beboet de to lejligheder, og at flytningen til lejlighederne skyldtes samlivsophævelse fra den senere ægtefælle. Retten fandt det ikke bevist, at han reelt havde beboet lejlighederne og henviste blandt andet til, at sagsøgeren efter opholdene i lejlighederne var flyttet tilbage til den senere ægtefælles adresse, og at elforbruget i den ene af lejlighederne havde været meget lavt.
 SKM2008.53.BR. Sagsøgeren erhvervede i 1997 en ejendom beliggende i Helsingør. I august 1999 udstykkede sagsøgeren den samlede ejendom i 2 parceller, således at den ene af de 2 parceller fremstod som en ubebygget grund


text:
efter udstykningen. I 2001 solgte sagsøgeren den udstykkede og ubebyggede grund. Sagen vedrørte herefter spørgsmålet om, hvorvidt avancen opnået ved salget af den udstykkede og ubebyggede parcel var omfattet af EBL § 8, stk. 1. Til støtte for sin påstand gjorde skatteyderen bl.a. gældende, at fortjenesten ved salget af den udstykkede parcel ville have været skattefri, såfremt parcellen var frasolgt forinden udstykningen, men dog betinget af efterfølgende udstykning, at sagsøgeren ubestridt ville kunne have solgt hele ejendommen skattefrit. Byretten fandt, at fortjeneste ved salg af fast ejendom som udgangspunkt er skattepligtig, i medfør af EBL § 1, og at undtagelsesbestemmelsen i EBL § 8, stk. 1, efter sin ordlyd må forstås således, at det er en betingelse for skattefritagelse, at der på salgstidspunktet er tale om en bebygget grund. Byretten fandt derfor, at det forhold, at ejendommen ikke var bebygget på salgstidspunktet måtte føre til, at betingelserne for skattefritagelse i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, allerede af den grund ikke var opfyldt.
 For en- og tofamilieshuse samt sommerhuse forudsætter fritagelsen endvidere, at ejendommens samlede grundareal er mindre end 1.400 m2, eller at der ifølge offentlig myndigheds bestemmelse ikke fra ejendommen kan udstykkes grund til selvstændig bebyggelse, eller at udstykning ifølge erklæring vil medføre væsentlig værdiforringelse af restarealet eller den bestående bebyggelse. Erklæring herom afgives af told- og skatteforvaltningen med klageadgang til Vurderingsankenævnet.For nærmere gennemgang af betingelserne se afsnit E.J.1.6.2.
 SKM2007.209.HR. I en sag om afgrænsning mellem ejendomme omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, og stk. 2, fandt Højesteret, at det som udgangspunkt må bero på ejendommens status på salgstidspunktet, om skattefriheden skal afgøres efter betingelserne i § 8, stk. 1, eller efter § 8, stk. 2, og at det således, hvis ejendommen er et enfamilieshus på salgstidspunktet, er en betingelse for skattefrihed, at huset har tjent til bolig (helårsbeboelse) for ejeren eller dennes husstand i en del af eller i hele ejertiden. Om den konkrete ejendom udtalte Højesteret, at denne på salgstidspunktet var "et fritliggende enfamilieshus (parcelhus)", at huset således som udgangspunkt er et enfamilieshus omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, og at appellanten ubestridt ikke opfyldte betingelserne for skattefrihed efter denne bestemmelse. Højesteret tog herefter stilling til, om det forhold, at appellanten alene havde benyttet ejendommen til fritidsformål kunne føre til, at han kunne opnå skattefrihed efter sommerhusreglen i § 8, stk. 2. Højesteret henviste til, at appellanten i en erklæring, der var afgørende for, at Jordbrugskommissionen gav tilladelse til erhvervelsen, havde oplyst, at han inden 2 år efter erhvervelsen ville tage fast bopæl på ejendommen. I hvert fald under disse omstændigheder kunne det forhold, at appellanten alene havde benyttet ejendommen som fritidshus ikke - heller ikke i medfør af administrativ praksis - føre til, at ejendommen kunne anses for omfattet af sommerhusreglen i § 8, stk. 2 (Tidligere instans SKM2006.144.ØLR.).
 SKM2009.267.BR. I en sag, hvor skatteyderen gjorde gældende, at en ejendom kunne afhændes skattefrit i henhold til EBL § 8, stk. 2, da ejendommen i skatteyderens ejertid løbende havde været anvendt til feriebolig for skatteyderen, frikendte


text:
Byretten Skatteministeriet. Sagsøger solgte i 2003 en ejendom, med status som enfamiliehus beregnet til helårsbeboelse. Skattemyndighederne anså skatteyderen for skattepligtig af fortjenesten ved salget af ejendommen. Byretten gav Skatteministeriet medhold i, at salget var skattepligtigt, da skatteyderen ikke havde godtgjort, at han erhvervede ejendommen med henblik på anvendelse som fritidsbolig. Retten lagde navnlig vægt på, at skatteyderen i 2002 over for Miljøministeriet havde oplyst, at han købte ejendommen med henblik på at flytte ind i den, når han sluttede på arbejdsmarkedet, og at han købte den så tidligt som sket for ikke at sidde med nogen gæld, når han nærmede sig de 60 år. Retten lagde endvidere vægt på, at skatteyderen i hvert fald i et vist omfang havde udlejet ejendommen, og at skatteyderen selv samt andre havde haft folkeregisteradresse på ejendommen. Retten fandt ikke, at det forhold at skatteyderen også havde anvendt ejendommen til rekreative formål for sig selv og sin familie, kunne føre til et andet resultat.
 SKM2008.433.BR. Skatteyderen solgte i 2004 en 2-værelses ejerlejlighed på ...1, som hun påstod havde været købt som og også anvendt som en fritidsbolig, hvorfor avancen var skattefri efter sommerhusreglen. Ejerlejligheden blev anskaffet i 1985 på et tidspunkt, hvor skatteyderen var folkepensionist og boede i ...2, da hun overvejede senere at bosætte sig på ...1. Udover boligen i ...2 og ejerlejligheden på ...1 ejede hun et sommerhus og en sommerhusgrund i ...3 og 4. På salgstidspunktet havde ejerlejligheden status af helårsbolig med bopælspligt. Bopælspligten opstod efter, at skatteyderens niece havde tilmeldt sig folkeregisteret i en periode på halvandet år i forbindelse med hendes arbejde som sygeplejerske i ...1. Derudover har ejerlejligheden været lånt ud i 1 måned til en venindes søn, ligesom ejerlejligheden i øvrigt har været lånt ud til familie. Byretten fandt, at salget var skattepligtigt, da ejerlejligheden, der er vurderet som en helårsbolig, ikke udelukkende har været anvendt som fritidsbolig af skatteyderen i hendes ejertid.
 SKM2009.669.HR. Appellanten havde sammen med sin familie beboet en ejendom til 1997. Ejendommen blev herefter udlejet til en offentlig myndighed. Ifølge lejekontrakten skulle den offentlige myndighed bruge huset til et bofællesskab for fem psykisk handicappede. På salgstidspunktet anvendtes huset til undervisning af autister og administration. Landsskatteretten havde fundet, at ejendommen ikke havde ændret karakter på afståelsestidspunktet. Ministeriet havde herefter indbragt sagen for domstolene. Såvel både landsret som Højesteret var enig med ministeriet i, at salget ikke kunne ske skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Den faktiske anvendelse af huset i 2001 medførte, at huset ikke var et en- eller tofamilieshus omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Højesteret udtalte videre, at også hvis udlejningen til den offentlige myndighed var fulgt op af den planlagte anvendelsesform, ville huset have ændret karakter, således at det ikke længere var et en- eller tofamilieshus.
 SKM2010.91.LSR. En skatteyder kunne ikke sælge sin supplerende bolig skattefrit i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 8. Landsskatteretten fandt, uanset at skatteyderen og hendes ægtefælle havde overnattet i den supplerende bolig i ikke ubetydelige perioder i forbindelse med udøvelsen af deres arbejde, at ejendommen ikke


text:
kunne afstås skattefrit. Ved afgørelsen henså Landsskatteretten til afstanden mellem ejendommene og fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at den omhandlede ejendom havde tjent til bolig i ejendomsavancebeskatningslovens forstand. Der var herved endvidere lagt vægt på, at klageren havde taget befordringsfradrag mellem sin arbejdsplads og sin primære bolig.
 Sameje om en fast ejendom udelukker ikke anvendelse af fritagelsesbestemmelsen, hverken ved et samlet salg eller ved den enkelte parthavers salg af sin anpart. Fritagelse kan dog kun opnås af den eller de parthavere, for hvem eller hvis husstand ejendommen har tjent som bolig i en del af eller hele den periode, hvori denne har ejet ejendommen, og hvor ejendommen har opfyldt betingelserne for at kunne afstås skattefrit. Om anpartslejligheder, se afsnit E.J.1.3.
 SKM2010.127.ØLR. Appellanten havde erhvervet 1/3 af en fast ejendom, der havde status som parcelhus, i ideelt sameje med sin broder og dennes ægtefælle. Broderen og dennes hustru, der således ejede 2/3 af ejendommen, havde ubestridt anvendt denne som deres bolig og opnået skattefrihed efter parcelhusreglen ved salget. Appellanten derimod havde anvendt ejendommen som sin fritidsbolig og spørgsmålet var herefter, om han kunne opnå skattefrihed efter sommerhusreglen og den dertil knyttede administrative praksis, hvorefter et parcelhus kan skifte karakter til fritidsbolig - og dermed blive omfattet af sommerhusreglen - hvis det dokumenteres, at ejendommen er erhvervet med henblik på anvendelse som fritidsbolig og herefter anvendt som sådan. Landsretten fandt, at ejendommen havde karakter af et parcelhus, hvorfor ejendommen i udgangspunktet ikke kunne sælges skattefrit efter sommerhusreglen. Salget var alene skattefrit, såfremt ejendommen var omfattet af skattemyndighedernes praksis, hvilket imidlertid ikke var tilfældet, da ejendommen ikke udelukkende havde været anvendt til fritidsformål af appellanten og dennes medejere. Landsretten stadfæstede herefter byrettens dom.
 Af præmisserne til ovenfor referede afgørelse følger, at en ejendom ikke på samme tid kan subsumeres under såvel parcelhusreglen som sommerhusreglen. Herudover udelukker dommen, at en ejendom med status som parcelhus kan sælges skattefrit efter sommerhusreglen, såfremt den f. eks. anvendes for 2/3's vedkommende som sommerhus, da dette ikke ville være tilstrækkeligt til at opfylde betingelsen om, at ejendommen udelukkende har været anvendt til fritidsformål af samtlige ejere.
 Samlet salg af flere særskilt matrikulerede ejendomme
 Hvor der sker samlet afhændelse af flere særskilt matrikulerede ejendomme, hvoraf kun én er bebygget, kan den af ejendommene, der er bebygget, være omfattet af fritagelsesbestemmelsen. TfS 1998, 75 LSR. Ved et samlet salg af 2 særskilt matrikulerede grunde skulle beskatning ske for hver ejendom for sig. Skatteyderen var medejer af et sommerhus beliggende på en grund på 9.964 m2. Ejendommen bestod af 2 særskilt matrikulerede grunde på henholdsvis 7.284 m2 (hvorpå sommerhuset lå) og 2.680 m2. Ejendommen blev solgt samlet. Avancen ved salg af grunden på 2.680 m2 skulle beskattes efter ejendomsavancebeskatningsloven, idet grunden var særskilt matrikuleret. Avancen ved salg af den anden del af ejendommen var skattefri efter EBL § 8, stk. 1 og 2.
 TfS 2000, 829 LR. Ligningsrådet har afgivet bindende forhåndsbesked om, at et grundstykke på 7.350 m2 fra et enfamilieshus kunne sælges skattefrit til en nabolandmand.


text:
Den samlede ejendom kunne være solgt skattefrit. Ligningsrådet meddelte, at skattefriheden forudsatte, at arealet blev overdraget efter reglerne om arealoverførsel, eller at aftalen var betinget af udstykning, men at udstykning endnu ikke havde fundet sted. Er udstykning gennemført, er der tale om salg af en selvstændig ejendom. Vedrørende reglerne om arealoverførsel henvises til afsnit E.J.2.2.4.
 SKM2006.173.LSR. Avancen ved frasalg af landbrugsjord blev anset for omfattet af skattefritagelsesreglen i EBL § 8, idet ejendommen frem til afståelsestidspunktet rent faktisk ikke havde været benyttet til landbrug, men til beboelse. Ejendommen kunne ikke udstykkes til selvstændig beboelse.
 SKM2009.38.VLR. Skatteyderen ejede et sommerhus på en grund på over 3000 m2. Efter at en lovændring havde gjort det muligt for ham at foretage udstykning af en parcel, ønskede han at sælge sommerhuset og en del af grunden i 2003. Han ansøgte om tilladelse til udstykning. Kommunen afgav den 2. september 2003 erklæring om udstykning, og ansøgningen blev den 8. september 2003 fremsendt til Kort- og Matrikelstyrelsen til endelig godkendelse (approbation). Skatteyderen solgte den del af grunden, hvorpå sommerhuset lå den 17. september 2003 med overtagelsesdag 1. oktober 2003. Kort- og Matrikelstyrelsen godkendte den 28. oktober 2003 endelig udstykningen. Sagen vedrørte, om salget af sommerhuset med grund kunne ske skattefrit efter EBL § 8, stk. 2. Vestre Landsret fandt, at salget ikke var skattefrit. Landsretten henviste til, at skatteyderen havde solgt ejendommen den 17. september 2003 alene betinget af købesummens betaling og kommunens godkendelse af nogle deklarationer med overtagelsesdag 1. oktober 2003. Landsretten henviste også til, at skatteyderen ikke havde benyttet eller anvendt sommerhuset som ejer efter Kort- og Matrikelstyrelsens approbation. Landsretten henviste til, at efter udstykningsloven er udstykningen først gennemført, når der foreligger approbation, og registrering har fundet sted i matriklen. Det er således først på det tidspunkt, at der opstår en ny fast ejendom i overensstemmelse med tingsretlige ejendomsbegreb. Derfor opfyldte ejendommen først på tidspunktet for Kort- og I Matrikelstyrelsens approbation betingelserne for at kunne sælges skattefrit.
 Bemærk, at der ved § 5 i lov nr. 525 af 12/6 2009 er indsat et nyt stk. 8 i EBL § 8 om beskatning ved afståelse af en bolig, hvor ejeren inden fraflytning til plejehjem har påbegyndt en udstykningssag. Ændringen har virkning fra og med indkomståret 2010. Efter bestemmelsen i EBL § 8, stk. 8 medregnes fortjeneste eller tab ved afståelse af ejerbolig inkl. et grundareal på under 1.400 m2 ikke til den skattepligtige indkomst, såfremt ejeren ifølge erklæring fra de sociale myndigheder er flyttet fra ejendommen til en beskyttet bolig eller til et plejehjem og før udstykningssagen er afsluttet. Skattemæssigt behandles disse tilfælde således på samme måde som en ejer, der bebor ejendommen efter afslutningen af en udstykningssag forudsat, at betingelserne i stk. 1 iøvrigt er opfyldt.
 Ejendomme der ikke
 er omfattet
 Hvis en ejendom indeholder mere end 2 selvstændige lejligheder, kan fritagelsesreglen ikke anvendes. Der foreligger en selvstændig lejlighed, når der hører eget køkken til beboelsen.
 Landsskatteretten har statueret, at en skatteyder, der solgte en ejendom bestående af 3 lejligheder, hvoraf skatteyderen beboede de


text:
2, skulle beskattes af fortjenesten ved salget, fordi skatteyderen havde fået tilladelse til at bebo begge lejligheder, men ikke til at nedlægge køkkenet i nogen af lejlighederne, LSRM 1967, 45 LSR.
 Parcelhusreglen kunne ikke anvendes ved salg af en ubebygget grund, der havde været benyttet til fritidsformål, selvom ejeren og hans familie havde overnattet på grunden i telt, LSRM 1984, 126 LSR.
 SKM2002.519.HR. En ejendom på 369.220 m2 var anskaffet med henblik på jagt og rekreative formål. På ejendommen var opført en bygning på 16 m2, som efter det oplyste blev anvendt til ophold. Ejendommen havde altid været vurderet som en ubebygget grund, og ejendommen var solgt som et ubebygget areal. Højesteret fastslog, at det efter ordlyden af EBL § 8, stk. 2, og sammenhængen med § 8, stk. 1, må anses for en betingelse for skattefritagelse i medfør af § 8, stk. 2, at der på ejendommen ligger en bygning, der er egnet som fritidsbolig, og at denne medfølger ved overdragelsen. Allerede fordi det ved salget af den omhandlede ejendom udtrykkeligt var bestemt, at den på ejendommen værende bygning ikke medfulgte, og da der ikke kunne lægges vægt på en efterfølgende aftale om salg af bygningen til køberen af ejendommen, var skatteyderens avance ved ejendomsoverdragelsen ikke skattefri.
 SKM2009.369.ØLR. Østre Landsret fandt, at avancen ved salg af en byggegrund ikke var skattefri efter "sommerhusreglen" i EBL § 8, stk. 2, selv om der var placeret en bygning på 12 m2 på grunden. Bygningen blev ikke anset for egnet som fritidsbolig, da der hverken var el, vand eller kloakering på ejendommen. Fremdragelse af enkelte afgørelser truffet af underordnede myndigheder, var ikke dokumentation for en påstået fast administrativ praksis i strid med afgørelsen.
 SKM2010.496.BR. Spørgsmålet i sagen var, hvorvidt en udlejningsejendom indeholdt 2 eller 3 lejligheder, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 9. Der var enighed om, at ejendommens 1. og 2. sal udgjorde selvstændige lejligheder, og spørgsmålet var således nærmere, hvorvidt loftet på 3. sal på ca. 50 m2 udgjorde en selvstændig lejlighed. Ejendommen var vurderet som en udlejningsejendom med 2 lejligheder. Landsskatteretten havde fundet, at 3.- salen var at anse for en selvstændig lejlighed i ejendomsavancebeskatningslovens forstand, hvorved Landsskatteretten lagde vægt på, at 3.-salen var indrettet med et køkken, samt at 3.- salen var udlejet som en selvstændig lejlighed på salgstidspunktet, ligesom lejeren modtog boligsikring. Retten tiltrådte af de af Landsskatteretten anførte grunde, at ejendommen på salgstidspunktet bestod af mere end 2 lejligheder.
 Der er ved lov nr. 407 af af 8. maj 2006 indsat nye regler i §§ 8 og 9 i ejendomsavancebeskatningsloven om beskatning af fortjeneste ved afståelse af visse beskadigede ejendomme, jf. nærmere afsnit E.J.1.6.3 nedenfor.


text:
Skat.dk: Moms af forsikringsselskabs køb af skadeshåndtering udenfor EU
 01 Nov 2011 13:26
 10-156596
 Moms, leveringssted, ydelser, afgiftsgrundlag
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at de til spørger leverede ydelser i form af skadeshåndtering er omfattet af momsloven § 21 d, stk. 1, nr. 3.
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at spørger ikke skal beregne dansk moms af den lokale moms, som den enkelte leverandør uden for EU opkræver.
 Momsloven § 4, § 16
 Momsloven § 21 d, stk.1, nr. 3,
 Momsloven § 27, stk. 1 og 2
 Momsvejledningen 2011-2, E.3.1.5
 Momsvejledningen 2011-2, E.3.2
 Momsvejledningen 2011-2, E.3.4.9.3
 Momsvejledningen 2011-2, G.1.1
 Momsvejledningen 2011-2, G.1.2.1
 Den juridiske vejledning 2012-1, D.A.6.2.6.1
 Den juridiske vejledning 2012-1, D.A.6.2.6.5
 Er køb af ydelser vedrørende skadeshåndtering, jf. nedenstående beskrivelse, omfattet af de ydelser, som er nævnt i momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3?
 Hvis spørgsmål 1 besvares bekræftende, vil ydelserne da blive betragtet som udnyttet uden for EU, således at spørger ikke skal beregne dansk moms, jf. momslovens § 16, stk. 2, når skadeshåndteringen vedrører forsikringskunder, der kommer til skade i lande uden for EU?
 Hvis spørgsmål 1 og 2 besvares benægtende, skal spørger da også beregne dansk moms af den lokale moms, som den enkelte leverandør uden for EU opkræver?
 Spørger er et forsikringsselskab, som sælger rejseforsikringer til både privatkunder og erhvervskunder.
 Spørgers kunder kan få brug for deres forsikringer i relation til rejser over hele verden. For at effektivisere forretningsgangene og omkostningsoptimere, benytter spørger en alarmcentral i et andet EU-land til at håndtere de mere tunge sygdoms- og hjemtransportsager. Alarmcentralen er et selvstændigt selskab.
 Er uheldet ude på en kundes rejse, og får kunden brug for sin forsikring, ringer kunden til alarmcentralen i det andet EU-land, som har åbent 24 timer i døgnet alle årets dage. Alarmcentralen, som samarbejder med 40.000 hospitaler og 10.000 læger i hele verden, foretager en indledende visitation af skaden og henviser derefter kunden til en lokal læge eller et lokalt hospital, som skal foretage den egentlige behandling.
 Til at forestå den videre skadeshåndtering over for kunden køber spørger assistance af et antal selskaber (A), som er fordelt over hele verden.
 Kernen i A's ydelse til spørger er underleverandørstyring og omkostningsbesparende tiltag.
 Underleverandørstyringen består bl.a. i, at A ved at udnytte sin lokale forankring og know-how og sit verdensomspændende netværk skal etablere, udvikle og vedligeholde et netværk af lokale underleverandører til behandling af spørgers kunder. A skal desuden føre tilsyn og kontrol med underleverandørerne med henblik på at sikre kvaliteten og ensartetheden i de leverede ydelser.
 De omkostningsbesparende tiltag består bl.a. i en elektronisk overførsel af underleverandørernes data og en database, der sammenligner underleverandørernes priser og behandlingstider, hvilket bruges i relation til forhandling om priser og rabatter.
 Spørger har indgået en kontrakt med A, hvorefter disse skal rådgive og assistere spørger i relation til forsikringskunder, der bliver syge, mister deres bagage eller værdigenstande mv. og/eller på anden måde har behov for assistance på rejsemålet.
 Alle A har skandinaviske medarbejdere, som taler de lokale sprog og kender sygehusvæsenet og retssystemet på stedet. Det


text:
betyder, at spørgers kunder får hurtig og personlig hjælp, uanset hvor kunden er i verden.
 Blandt As opgaver er at:
 Anbefale læger, klinikker, hospitaler og andre underleverandører
 Føre tilsyn og kontrol med lægerne, klinikkerne og hospitalerne mv.
 Arrangere transport og indkvartering af kunden og eventuelle pårørende
 Skaffe lægerapporter og foretage oversættelser af fx lægerapporter
 Yde præventiv skadeshåndtering primært gennem rådgivning og vejledning om begrænsning af følgevirkninger af skader
 Arrangere evakuering af kunden med henblik på at finde et passende sted for behandling
 Arrangere lægelig eskortering
 Forberede og udstede betalingsgarantier til underleverandører
 Kontrollere og arrangere betaling af fakturaer fra underleverandører
 Sikre omkostningsbesparende tiltag
 Foretage rapportering mv. til spørger
 Som dokumentation for As assistance i relation til skadeshåndteringen af spørgers kunder, skal A på en månedlig basis sende til spørger:
 opgørelse over deponerede midler i form af primo saldo, bevægelser og ultimo saldo for den pågældende måned
 en rapport vedrørende de sager, der er behandlet den foregående måned
 Desuden skal A uploade journal, fakturaer og kvitteringer vedrørende hver enkelt kunde på en fælles intranetside, hvor spørger kan få adgang til oplysningerne.
 A betaler underleverandørerne for direkte omkostninger, f.eks. lægehjælp, og afholder i nogle situationer omkostninger for kunderne - på vegne af spørger og får udlæggene refunderet af spørger.
 Som betaling for sine ydelser opkræver A et service fee i overensstemmelse med en årlig prispolitik.
 Spørger har fremsendt kontrakt mellem spørger (B) og A. A Holding Selskab er ifølge kontrakten autoriseret til og har underskrevet kontrakten på vegne af de enkelte A-selskaber rundt om i verden. Spørger har oplyst, at der spørges til ydelserne i § 2, men ikke ydelserne nævnt i § 5. Nedenfor er kontrakten gengivet i uddrag:
 "§ 1. Objective of this Agreement
 A shall render its services to travellers and tourists through its offices around the world, especially but not exclusively travellers and tourists from Europe, in cases where such travellers and tourists become ill, lose their property and/or otherwise need assistance, and where such travellers and tourists have agreed upon provision of such services with B.
 § 2. A's Obligations
 A shall:
 Provide call service in English and the language of the shareholder as well as in the local language (being the language of the country where the A is domiciled)
 Render assistance to B by providing transportation, medicine and/or other necessities to travellers and tourists in need of such services,
 Render proactive assistance (in line with the programme named "yy") primarily through advice and counselling and in specific cases through cash disbursements to travellers and tourists in need of such services,
 On behalf of B, prepare and issue payment guarantees to hospitals and other suppliers in cases where such guarantees have been requested by B,
 Review, control and effect payment of invoices from physicians, hospitals and other suppliers of services having provided assistance to travellers and tourists,
 Render cost containment and cost control in general as well as specific control of suppliers invoices and effect payment of such invoices,
 In all cases act in line with the


text:
rules and conditions agreed upon between B and the travellers and tourists,
 In alt cases act in line with the operational procedures agreed upon and enclosed as appendix to this Agreement,
 Ensure that appropriate and adequate local insurances covering trade and public liability as well as employees, premises, vehicles, cash balances held etc. have been taken out
 § 5. Claims Cost
 Claims cost are defined as expenditure directly related to and incurred in connection with the service provision.
 Cost of hospitals, doctors, medicine and other medical care
 Cost of transporting the individual
 Cost of accommodation of the individual
 Cost of evacuation of the individual to appropriate place of treatment
 Cost of medical escort
 Rent of medical equipment
 Cost of related persons' travel and accommodation
 Fees to 3rd party, where 3rd party is directly related to the provision of services as outlined in § 2. This also includes fees to external cost containment companies.
 In relation to claims cost, A will be liable to settle 3rd party claims. Claims cost incurred shall be settled by B in full in line with § 3.
 Appendix 1 to Service Agreement
 A. Network of Suppliers
 It is the obligation of A to establish and maintain the contact to local Suppliers of services in the geographical area designated the A as well as monitor these Suppliers with respect to the service quality provided and consistency in the provision of service.
 The proper channel of communication is through A, and in case B wishes to address specific Suppliers in the geographical area designated A, it is the obligation of B to follow the prescribed channel of communication.
 B. Case Handling Procedures
 Opening of a case
 Upon receipt of notification from B, A is entitled to assume that the traveller/tourist is covered by B's service scheme for travellers/tourists and hence, A can proceed providing assistance in line with § 2 of the Agreement.
 In cases where A is contacted directly by the traveller/tourist, A shall ensure that the traveller/tourist in question has entered into an agreement with B. Having ensured that the traveller/tourist is covered by an agreement with B, A is entitled to open a case and proceed in line with § 2 of the Service Agreement.
 Processing of a case
 A shall on a monthly basis and in a digital format forward the claims form, claims invoices and receipts pertaining to the case to B. The original claims form, claims invoices and receipts shall be retained by A and shall only as per special request be forwarded to B.
 A shall - in cases where the potential claims payments are anticipated to exceed x EURO - inform B of such a case providing an estimate of the anticipated total claims amount on that particular case. Significant changes to such estimates shall be notified B without unwarranted delay as well.
 A shall adhere to the rules and conditions stipulated by B for rendering assistance to travellers/tourists.
 A is not entitled to issue a payment guarantee exceeding


text:
a period of three (3) days, unless B has authorized such action.
 In cases where A is not in a position to verify, on a timely basis, which services the traveller/tourist in question is entitled to under the agreement with B, A shall be entitled to provide such services and assistance which A finds appropriate, adequate and in accordance with normal standards in the specific situation.
 Payments subsequently considered not in line with B's rules and conditions, but having been paid anyway, thereby in fact benefiting the traveller/tourist, shall be reimbursed by B on condition that such payment is not a result of a deliberate act by A
 C. Accounts Statements produced by A
 On a monthly basis, A shall forward a financial statement to B in respect of funds deposited showing the opening balance for the month in question, claims payments, fees charged to the deposit, additional funds received from B as well as the closing balance for the month in question.
 On a monthly basis B shall advance an amount to A as per request from A and corresponding to the anticipated claims payments the forthcoming month.
 B shall execute transfer of the amount requested by A at the latest within one business week following receipt of the request.
 In case the amount requested is not paid in due time, A shall immediately notify B, and if such payment is not effected immediately following such notification, A shall be entitled to invoke § 6 of the Agreement.
 D. Statistics produced by A
 On a monthly basis, A shall, in digital format, compile a report detailing the claims handled during the period including information agreed upon.
 On a quarterly and biannual basis, A shall forward managerial information to "A- Holding Selskab" on the performance in the period in question.
 Special statistics, in addition to those specified above, can be agreed upon and shall be paid for in accordance with the time required to compile such statistics.
 E. Product Information and Training provided by B
 B shall ensure appropriate, adequate and timely information on its products. This obligation will include necessary training to be provided to A in case of, e.g. a launch of new products..."
 Spørger har fremlagt to fakturaer. Den ene faktura er til spørger fra A i Asien. Der er ikke beregnet moms. Følgende tekst fremgår på fakturaen: "Exempted from VAT"
 Den anden faktura er fra A i Afrika. Der er ikke beregnet moms. Følgende tekst fremgår på fakturaen: "Exempted from VAT"
 Det er spørgers opfattelse, at As leverance består af én samlet ydelse.
 Det fremgår af EU-Domstolens praksis, at når en transaktion består af en gruppe omstændigheder og handlinger, skal der tages hensyn til samtlige omstændigheder ved den pågældende transaktion ved afgørelsen af, om der foreligger to eller flere særskilte ydelser eller én enkelt ydelse, jf. C-41/04 (Levob Verzekeringen og OV Bank) præmis 19.
 I denne henseende har Domstolen fastslået, at der er tale om en enkelt transaktion, når to eller flere omstændigheder eller handlinger, som


text:
en sælger leverer til sin køber, er så nært forbundet, at de objektivt set udgør en enkel udelelig ydelse, som det ville være kunstigt at opdele, jf. C-41/04 (Levob Verzekeringen og OV Bank) præmis 22.
 Det følger videre af Domstolens praksis, at en ydelse skal anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte hovedydelsen på de bedst mulige betingelser, jf. bl.a. C-349/96 (Card Protection Plan) præmis 30.
 Spørger mener, at As leverance i form af underleverandørstyring og omkostningsoptimering i relation til spørgers skadeshåndtering består af én enkelt ydelse, idet de enkelte elementer i leverancen ikke hver især er brugbare for spørger, men kun skaber værdi ved at blive leveret som et samlet hele.
 Undersøgelse og udvælgelse af lokale underleverandører, prisforhandling med underleverandører, tilsyn og kontrol af underleverandører og rapportering og opfølgning vedrørende underleverandører udgør således forskellige aspekter af samme leverance.
 Da elementerne er så nært forbundet, at de enkelte elementer ikke kan leveres uden de andre, vil det være kunstigt at opdele leverancen i enkeltelementer og hele leverancen er derfor omfattet af de ydelser, som er nævnt i momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3.
 Momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3 omhandler ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser, databehandling og meddelelse af oplysninger.
 Det fremgår af Momsvejledningen (E.3.4.8.3), at "bestemmelsen omfatter ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projektvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser. Eksemplerne er ikke udtømmende.
 Markedsundersøgelser, oversættelsesvirksomhed, konsulenters rådgivning og tilsyns-, kontrol- og klassificeringsydelser er bl.a. også omfattet af bestemmelsen.
 Herudover omfatter bestemmelsen databehandling og meddelelse af oplysninger. Ved databehandling forstås typisk systematisk behandling af en mængde oplysninger, der resulterer i et materiale, der er tilgængeligt for umiddelbart anvendelse hos ordregiver.
 Med meddelelse af oplysninger forstås videregivelser af informationer, der kan genanvendes i samme form som afsendt, fx analyser".
 I C-145/96 (Von Hoffmann) præmis 15 udtaler EU-Domstolen, at dagældende 6. momsdirektivs artikel 9, stk. 2, litra e), tredje led, som er den bagvedliggende bestemmelse til momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3, "ikke vedrører erhverv - som dem, der udøves af advokater, rådgivningsvirksomheder, revisorer eller ingeniører - men ydelser. Fællesskabslovgiver benytter de erhverv, der nævnes i denne bestemmelse, som et middel til at definere de kategorier af ydelser, som bestemmelsen omfatter".
 Det vil sige, at det afgørende for, om en ydelse kan omfattes af momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3 er selve ydelsens karakter og ikke, hvem der leverer ydelsen.
 As leverance til spørger omfatter bl.a. elementer af rådgivning, tilsyn og kontrol samt meddelelse af oplysninger.
 Det centrale i aftalen mellem spørger og A er, at A skal forestå underleverandørhåndtering og omkostningsbesparende tiltag. Dette kommer bl.a. til udtryk ved, at A skal foretage diverse undersøgelser, omkostningskalkulationer, rådgivning og vejledning i forhold til valg, tilsyn og kontrol af underleverandører, begrænsning af følgevirkninger af skader, omkostningsoptimering og rapporteringer om skadeshåndtering til brug for spørgers kundejournaler.
 Dette mener spørger er i overensstemmelse


text:
med SKM2009.665.LSR, hvori Landsskatteretten fandt, at selskabsydelser i form af dataudvikling af et lånesystem, udarbejdelse af betalingsdokumentation, registrering af skyldige og foretagne indbetalinger, udarbejdelse af betalingsdokumentation og initiering og registrering af betalingsoverførsler, beregning af renter af tilgodehavender og generering af relevante kontoudtog måtte anses for databehandlingsydelser, jf. daværende § 15, stk. 2, nr. 3 (nuværende § 21 d, stk. 1, nr. 3).
 Det fremgår af momslovens § 16, stk. 2, at leveringsstedet for ydelser omfattet af momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3 ikke er i Danmark, hvis ydelserne udnyttes uden for EU.
 Af momsvejledningen afsnit E.3.4.8 fremgår det, at "Bistand til momspligtige personer i udlandet i forbindelse med rets- og voldgiftssager i udlandet anses også for udnyttet i udlandet, men sager i forbindelse med rets- og voldgiftssager i Danmark anses for udnyttet her i landet".
 Af afsnit E.3.1.5 fremgår at "som eksempel på ydelser, der udnyttes her i landet kan nævnes advokatydelser i forbindelse med:
 retssager ved danske domstole
 inkassationer mod danske debitorer."
 As ydelser vedrører skadeshåndtering på selve rejsemålet og kommer forsikringskunderne til gode der, hvor de faktisk befinder sig.
 På denne baggrund er det spørgers opfattelse, at As ydelser i relation til skadeshåndtering af skader, der er opstået og behandlet uden for EU, udnyttes i det tredjeland, hvor skaden rent faktisk er opstået og behandlingen finder sted.
 I SKM2006.203.VLR, der vedrører leveringsstedet for bannerreklamer på danske hjemmesider, fastslog Landsretten, at den økonomiske udnyttelse af reklameydelserne ikke kunne tillægges særlig betydning i relation til fastlæggelse af leveringsstedet. Landsretten fandt, at det måtte antages, at reklameydelserne primært blev udnyttet i Danmark, da de fremgik af en dansk hjemmeside. At den økonomiske udnyttelse var uden for EU, hvor sælger var etableret, kunne ikke tillægges særlig betydning, da ydelserne rent faktisk blev udnyttet i Danmark.
 Spørger mener derfor, at udnyttelsesstedet for skader i lande uden for EU er i det pågældende land, hvor forsikringskunderne rent faktisk modtager og benytter sig af As assistance, uanset om den økonomiske udnyttelse af As ydelser måtte anses for at være i Danmark, hvor spørger har indgået rejseforsikringerne med kunderne.
 A uden for EU opkræver lokal moms af deres service fee. Såfremt spørgsmål 1 og 2 besvares benægtende, vil der derfor blive opkrævet moms to gange af den samme leverance.
 Det er spørgers opfattelse, at måtte denne situation opstå, skal spørger ikke beregne dansk moms af den lokale moms. Den danske moms skal derimod beregnes på baggrund af As service fee eksklusiv moms.
 Spørger mener ikke, at momsgrundlaget skal inkludere udenlandsk moms, der opkræves, fordi salgs- og købslandet ikke har identiske leveringsstedsbestemmelser, og begge lande derfor fastholder beskatningsretten til samme leverance. Udenlandsk moms kan efter vores opfattelse ikke sidestilles med afgifter, der skal indgå i momsgrundlaget, som fx punkt- og miljøafgifter, da den udenlandske moms i princippet burde blive opkrævet i situationer, hvor der ikke skal opkræves dansk moms.
 Spørger har i forbindelse med høringen fremført følgende:
 "Spørger har modtaget Skatteministeriets udkast til bindende svar vedrørende spørgers køb af ydelser fra A hjemmehørende i lande


text:
uden for EU. Spørger har følgende bemærkninger:
 Skatteministeriet erklærer indledningsvis, helt i tråd med spørgers synspunkt, at bestemmelsen om benyttelseskriteriet retter sig mod ydelser af meget varierende karakter - og fremfører samtidig en række danske domme og kendelser, som underbygger dette synspunkt. Alligevel kan ministeriet ikke imødekomme spørgers forslag til besvarelse, fordi ministeriet særligt hæfter sig ved indholdet i én dom om én konkret ydelse.
 Indholdet af udkastet til Skatteministeriets svar medfører derfor samlet set, at spørger skal betale dansk moms ved køb af de nævnte ydelser, og at eventuel moms betalt til udlandet samtidig skal indgå i det danske momsgrundlag. Der skal således betales dansk moms af den udenlandske moms.
 Spørger vil i det følgende redegøre for, at indholdet af ydelserne købt af spørger ikke kan sammenlignes med de specifikke ydelser i den konkrete dom, ministeriet lægger vægt på, at EU siden 1. januar 2010 ikke har en selvstændig interesse i, hvilke ydelser der er omfattet af benyttelseskriteriet, og at det ligger i tråd med tankerne bag momspakken at fortolke ydelserne ind i benyttelseskriteriet, selvom det skulle være på baggrund af en udvidende fortolkning.
 Spørger mener således fortsat, at der ikke skal betales dansk moms af de ydelser, der købes fra A uden for EU.
 Ydelsernes karakter:
 Skatteministeriet betegner ydelserne leveret af A som "skadeshåndtering", men da skadeshåndtering ikke er et certificeret begreb, er det ikke defineret, hvilket indhold ministeriet lægger i begrebet. Med ministeriets henvisning til Højesterets dom vedrørende et rejsebureaus køb af ydelser fra et udenlandsk koncernselskab ser det ud til, at begrebet primært tillægges et administrativt indhold.
 Skadeshåndteringen, som foretages af de lokale A, kan dog nærmere sammenlignes med den ydelse, som for eksempel ISS leverer efter skybrud, når selskabet hjælper forsikringskunder med at tømme vand ud af deres oversvømmede kældre. Formålet med skadeshåndteringen er i dette tilfælde således at give forsikringskunderne (den skadelidte) den hjælp, de har akut brug for.
 A's ydelse indebærer således en stor grad af kontakt med den forsikringskunde, der har lidt en skade. Dette fremgår også af spørgers hjemmeside:
 "Sådan får du fat i en lokal læge
 Kontakt din rejseleder, hvis du er på en arrangeret rejse
 Kontakt hotellets reception
 Kontakt vores lokale A
 Kontakt "alarmcentral" på tlf. yy.
 Vi samarbejder med hospitaler og læger over hele verden og kan hjælpe dig med at finde et godt hospital eller læge i nærheden af dig. I de fleste tilfælde vil behandlingsstedet acceptere at sende regningen direkte til os."
 Der skal således ikke herske tvivl om, at de lokale A har en meget væsentlig rolle at udfylde i forbindelse med en persons tilskadekomst i udlandet, og at der er menneskelig kontakt mellem den tilskadekomne og de ansatte hos A. Den ansatte hos A er den person, den rejsende opnår fysisk kontakt med, når vedkommende anmelder en skade (hvis det er nødvendigt at inddrage A), og A's ansatte er en del af den individuelle og tilpassede rådgivning, der gives til den rejsende om valg af behandlingsform og -sted.
 Aftalen mellem spørger og de enkelte


text:
A har således to formål. Det ene formål er naturligvis, at den skadelidte (forsikringskunden) får den akutte hjælp, vedkommende har brug for. Spørger har vurderet, at denne hjælp opnås bedst ved en lokal repræsentation - som de dog ikke selv vil oprette, men vælger at købe sig til af hensyn til stordriftsfordelene. Dermed kommer det andet formål ind i billedet, nemlig spørgers interesse i at minimere skadesomkostningen (behandlingen, medicinen, o.l.), og omkostningerne forbundet med skadeshåndteringen.
 Det er disse to formål, A opfylder. De kundevendte aktiviteter fremgår af aftalens pkt. 1.1., 2.1., 2.2., og 2.3. Aktiviteterne vendt mod spørger fremgår af aftalens pkt. 2.4 til 2.9.
 Spørgsmålet er dog fortsat, om A's ydelse kan klassificeres som "ydelse fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt lignende ydelser, databehandling og meddelelse af oplysninger".
 På baggrund af de kendelser og domme, spørger har henvist til i anmodningen om de bindende svar, er det spørgers opfattelse, at ydelsen leveret af A indeholder elementer af både rådgivning, tilsyn og kontrol samt meddelelse af oplysninger, der alle efter dansk praksis utvivlsomt er omfattet af momslovens § 21d, stk. 1, nr. 3. Skatteministeriet har ikke modsagt, at dette er tilfældet.
 Det er muligt, at Skatteministeriet mener, at det kræver en udvidende fortolkning af ydelserne nævnt i § 21d, for at bestemmelsen kan omfavne samtlige elementer af den samlede ydelse, der leveres af A. En sådan udvidende fortolkning er berettiget, når EU-domstolen i sag C-41 /04 (Levob) udtaler i præmis 38 - 40, at programmering og softwareudvikling er en vigtig del af fremtidige ingeniørers uddannelse, hvorfor disse ydelser er omfattet al begrebet "ydelser fra ingeniører".
 At bestemmelsen i momslovens § 21 d i hvert tilfælde ikke skal fortolkes indskrænkende fremgår af EU-domstolens dom i sag c-108/0O (SPI), præmis 17. Her forkaster domstolen således direkte synspunktet om en indskrænkende fortolkning - og endelig kan præmisserne 19-22 i EU-domstolens dom i sag c- 167/95 (Linthorst) fortolkes modsætningsvis, så ydelserne fra A er omfattet af begrebet rådgivningsvirksomhed eller lignende.
 Spørger er således enige i Skatteministeriets indledende bemærkning om, at bestemmelsen i § 21 d, stk. 1, nr. 3, omfatter ydelser af meget varierende karakter - og det er der intet til hinder for, da bestemmelsen ikke skal fortolkes indskrænkende. Spørger er imidlertid uenig i den efterfølgende konklusion om, at den ydelse, A leverer, er sammenlignelig med "produktion", som behandlet af Højesteret i SKM.2005.446.HR., og derfor alligevel ikke er omfattet af 21d, stk. 1, nr. 3.
 En sådan sammenligning er efter spørgers opfattelse netop udtryk for en indskrænkende fortolkning.
 Den sag, der førte frem til Højesterets dom, havde et forløb, som gør den endog meget vanskeligt at fortolke på. Parternes argumentation er ikke anført i dommen, og da domstolen alene tager stilling til de påstande, den bliver præsenteret for, er netop denne Højesteretsdom vanskelig at drage en generel konklusion af. Den eneste generelle konklusion, vi mener, at man kan uddrage af dommen, er, at de konkrete ydelser ikke kunne være omfattet af momsfritagelsen for rejsebureauvirksomhed - hvilket imidlertid er uaktuelt i forbindelse


text:
med spørgers forespørgsel, og dommen kan derfor ikke tillægges afgørende vægt.
 Sagen startede i Landsskatteretten, hvor der var tvivl om, hvorvidt der skulle beregnes dansk moms af ydelser købt af et dansk rejsebureau fra et koncernselskab i Sverige. Sagen drejede sig om syv forskellige ydelser - og SKAT mente, at de alle var omfattet af dagældende momsloves § 18, stk. 1, nr. 3 (nuværende § 21d, stk. 1, nr. 3).
 Landsskatteretten konkluderede, at alle ydelser, på nær "datadrift" og "produktion", var omfattet af lovens § 18, stk. 1, nr. 3. Datadrift og produktion var efter Landsskatterettens opfattelse omfattet af momsfritagelsen for rejsebureauer.
 Kendelsen blev indbragt for Østre Landsret, som stadfæstede Landsskatterettens kendelse.
 Behandlingen af punkterne "datadrift" og "produktion" blev herefter anket til Højesteret, som ændrede opfattelsen af begge punkter men først efter en analyse af, om ydelser leveret fra rejsebureau til rejsebureau kunne være omfattet af momsfritagelsen for rejsebureauvirksomhed.
 Højesteret kom frem til, at ydelserne ikke kunne defineres som momsfri rejsebureauvirksomhed, og at ydelsen "datadrift" var omfattet af momslovens § 18, stk. 1, nr. 3, hvorimod "produktion" efter sin art ikke kunne anses for at være omfattet af bestemmelsen. Domstolen udtaler sig ikke om, hvilken bestemmelse de pågældende ydelser så har været omfattet af.
 Det samlede sagsforløb endte således med, at ydelserne "Udlandsøkonomi", "Økonomi og Finans", "Datadrift", "Personaleadministration" og "Koncernledelse" alle var omfattet af momslovens § 18, stk. 1, nr. 3 - men ikke "Produktion".
 Den eneste logiske fortolkning af dommen fra Højesteret er, at domstolen opfatter ydelsen "produktion" som en ren administrativ ydelse, der ikke har elementer af rådgivning, databehandling, tilsyn, eller kontrol i sig, og at ydelsen derfor står tilbage som en ren administrativ back-office ydelse.
 Spørger mener således, at det er en overfortolkning af Højesterets dom, når Skatteministeriet nu vil bruge den til at kræve dansk moms af en ydelse, der har klare elementer af rådgivning, databehandling, tilsyn og kontrol i sig. Det er rådgivning, den skadelidte modtager, og det er blandt andet rådgivning, spørger modtager, når A undersøger f.eks. det australske lægemarked, og ud fra pris/kvalitet/serviceniveau udvælger hvilke parter, spørgers kunder skal behandles hos i tilfælde af sygdom/ tilskadekomst, og når A repræsenterer spørger og den skadelidte under forløbet f.eks. i forhold til sundhedsmyndighederne og andre offentlige instanser.
 Det administrative element (f.eks. betaling af regninger) er i denne forbindelse sekundært for spørger.
 Forskellen på ydelserne i det konkrete tilfælde og ydelserne, Højesteret tog stilling til, er således, at der i denne sag ikke er tale om rent administrative ydelser, som i princippet kunne leveres alle steder fra. Spørger efterspørger alene A's ydelse, fordi den leveres lokalt og på baggrund af et særligt lokalkendskab, hvilket er en følge af, at den involverer kontakt til forsikringstagerne og andre interessenter.
 Spørger mener således fortsat, at de omhandlede ydelser købt fra A uden for EU er "ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser, databehandling og meddelelse af oplysninger", jf. momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3 og som derfor ikke bliver leveret i Danmark,


text:
jf. momslovens § 16, stk. 2, når spørger køber ydelsen fra en A uden for EU.
 Hvem leveres ydelsen til?
 Fee'et til A indgår i posten "erstatningsudgifter" i spørgers årsregnskab. Dette giver i øvrigt anledning til den rent principielle diskussion, som vi ikke har adresseret tidligere, om hvorvidt ydelsen fra A er leveret til spørger, eller reelt til den skadelidte, som dog har krav på en erstatning af udgiften som led i sin forsikring - og at det alene er af administrative årsager, at fakturaen sendes direkte til spørger.
 Hvis ydelsen anses for leveret til forsikringskunden, vil ydelsen ikke kunne blive belastet med moms i Danmark, jf. hovedreglen i § 16, stk. 4 og 6, fordi den faktiske benyttelse ikke er i Danmark.
 Det er efter spørgers opfattelse en relevant overvejelse, om ydelsen reelt skal anses for leveret til den skadelidte. Det fremgår således af momsvejledningen, at virksomheder (skadelidt eller -volder) har mulighed for at fratrække moms på skadesomkostninger, der er betalt af et forsikringsselskab. Efter vores opfattelse kan denne praksis forklares ud fra, at det er skadelidte/-volder, der får leveret erstatningsvaren/reparationsydelsen - og at forsikringsselskabet kun skal erstatte den økonomiske "netto- skade", hvilket er udgiften eksklusiv moms. Af mange årsager sendes alle fakturaer imidlertid direkte til forsikringsselskaberne, som efterfølgende opkræver momsbeløbet hos deres kunde.
 Med andre ord har forsikringsselskabet forpligtet sig til at holde forsikringstageren skadesløs rent økonomisk - de har ikke forpligtet sig til at assistere i forbindelse med en skade. Dette gør forsikringsselskabet imidlertid for at begrænse skadens omfang, og dermed for at begrænse deres økonomiske forpligtelser.
 Også på denne baggrund mener spørger, at det er forkert at kræve moms af ydelsen i Danmark, blot fordi fakturaen for assistancen sendes til spørger.
 Benyttelseskriteriet ved handel mellem virksomheder:
 Frem til 1. januar 2010 var hovedreglen ved handel mellem virksomheder, at der skulle betales moms af ydelser i det land, hvor leverandøren var hjemmehørende, medmindre ydelsen var positivt omtalt i en af de mange undtagelsesbestemmelser. Ydelser fra "rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser, databehandling og meddelelse af oplysninger" var én af undtagelserne. som medførte, at der i stedet skulle betales moms i det land, hvor kunden var hjemmehørende.
 Hvis to medlemsstater havde forskellig opfattelse af karakteristika ved en given ydelse, kunne det med disse regler føre til, at enten begge stater anså retten til momsen som deres, eller at ingen af staterne anså retten til momsen som deres.
 Den EU-domstolspraksis, der indgår i spørgers anmodning om bindende svar vedrører derfor sager, hvor domstolen skulle afgøre, hvilken medlemsstat, der havde retten til momsen ud fra de fællesskabsretlige definitioner af hvad der f.eks. var en advokatydelse. På daværende tidspunkt var det således strengt nødvendigt, at alle lande også havde samme opfattelse af, hvad der var en "ydelse fra en rådgivningsvirksomhed".
 Reglerne i momsdirektiverne blev ændret i "momspakken" med virkning pr. 1. januar 2010. Hovedreglen ved handel mellem virksomheder er nu, at der skal betales moms i det land, hvor kunden er hjemmehørende. Undtagelsen vedrørende ydelser fra rådgivningsvirksomheder,


text:
ingeniører, projekteringsvirksomheder mv. er således nu omfattet af hovedreglen - og der vil derfor ikke længere opstå situationer, hvor to medlemsstaters forskellige opfattelse af karakteristika ved en rådgivningsydelse kan føre til, at der sker enten dobbelt- eller ingen betaling af moms af disse ydelser.
 Det fremgår af momsdirektivet (både før og efter 1. januar 2010), at medlemsstaterne kan vælge at frasige sig retten til momsen (hvis de indledningsvist har denne ret), når den faktiske benyttelse eller udnyttelse af ydelsen finder sted uden for EU (benyttelseskriteriet).
 Tidligere kunne medlemsstaterne alene benytte denne mulighed på meget få ydelser, som f.eks. rådgivningsydelser. I dag er det op til medlemsstaterne selv at definere hvilke ydelser, de vil benytte muligheden på, når blot ydelsen er omfattet af hovedreglen for handel mellem virksomheder, hvilket "rådgivningsydelser mv." utvivlsomt er.
 Omfanget af benyttelseskriteriet er, ved handel mellem virksomheder, således ikke længere defineret fællesskabsretligt. På den baggrund er det spørgers forventning, at EU ikke længere har nogen interesse i, hvilke ydelser Danmark vælger at lade være omfattet af benyttelseskriteriet, når der handles mellem virksomheder.
 De overordnede begrundelser for at ændre reglerne 1. januar 2010:
 Baggrunden for ændringerne den 1. januar 2010 var en principiel betragtning om, at der bør opkræves moms af alle ydelser i det land, hvor det faktiske forbrug finder sted. Dette fremgår af betragtning tre til rådets direktiv 2008/8/EF.
 Denne opfattelse skinner også klart igennem i Skatteministeriets bemærkninger til lovforslaget vedrørende implementeringen af direktivet i den danske momslov.
 Momskomiteen har derudover i working paper nr. 633 gengivet EU-kommissionens opfattelse af begrundelsen for reglerne om faktisk benyttelse/udnyttelse. Det fremgår, at der er åbnet for brug af disse regler i tilfælde, hvor princippet om betaling af moms i forbrugslandet viser sig ikke at blive overholdt med den nye hovedregel, og der dermed opstår mulighed for dobbeltbeskatning, der generelt er uønsket i momssystemet - også selvom det ene af landene, der opkræver moms, er uden for EU.
 Samtidig fremgår det, at hvis en medlemsstat vælger at bruge reglerne om faktisk benyttelse/udnyttelse, er der ingen krav om, hvilke ydelser dette princip skal gælde for.
 Med forbrugstanken som baggrund kunne man overveje, om det rent teoretisk ville gøre en forskel i vurderingen af spørgers forespørgsel, hvis vi havde stillet spørgsmålene i omvendt rækkefølge, så det først blev afklaret, om den faktiske benyttelse/udnyttelse af de konkrete ydelser var uden for EU - og efterfølgende, om det så er rigtigt, at ydelsen skal være omfattet af hovedreglen og dermed momsbelægges i Danmark, når vi har indført et benyttelseskriterium på "ydelser leveret af rådgivningsvirksomheder".
 Når en dansk rejsende i Australien bliver hjulpet af en australsk virksomhed i tilfælde af sygdom, tyveri eller andre helt lokale problemer, er det i overensstemmelse med de overordnede tanker bag momssystemet, at der ikke skal betales moms i Danmark, fordi den faktiske benyttelse/udnyttelse af hjælpeydelsen sker der - af den skadelidte - også selvom omkostningen ultimativt afholdes af et dansk forsikringsselskab.
 Det umiddelbare svar på den teoretiske overvejelse er således, at det sandsynligvis ville medføre en anden vurdering at


text:
besvare spørgsmålene i omvendt rækkefølge, da det ikke er foreneligt med ønsket om forbrugsbeskatning at kræve dansk moms af ydelser benyttet i Australien.
 Uanset hvilken rækkefølge, spørgsmålene er stillet i, må der ikke være forskel i svarene - og vi understreger, at Danmark har valgt at lade benyttelseskriteriet gælde på de samme typer ydelser, som det gjaldt på inden ændringen, fordi det fortsat anerkendes, at disse ydelser i visse tilfælde faktisk benyttes/udnyttes uden for EU. Dette fremgår også af bemærkningerne til lovforslaget bag implementeringen.
 Samtidig fremgår det af spørgsmål/svar fra høringsfasen til momspakken, at ministeriet ikke finder det nødvendigt at indføre benyttelseskriteriet på transportydelser, fordi langt de fleste købere har momsfradrag - og det bliver derfor ikke en direkte økonomisk belastning, at transportydelser ligger under hovedreglen.
 I spørgers tilfælde medfører det helt klart en direkte økonomisk belastning, at ministeriet nu ikke vil lade ydelserne fra A falde ind under kategorien "ydelser fra rådgivningsvirksomheder", da spørger ikke har nogen særlig ret til fradrag for moms. Implementeringen af momspakken medfører således en ekstra økonomisk byrde for spørger, og denne belastning skyldes udelukkende en, efter vores opfattelse, forkert vurdering af karakteristika ved en ydelse, der er efter praksis fortolkes ind i benyttelseskriteriet.
 Hvis ydelsen var omfattet af benyttelseskriteriet i dansk praksis før lovændringen, uanset om det var på baggrund af en udvidende fortolkning, skal den således fortsat være det.
 Det svar, Skatteministeriet foreslår til spørgsmål 3 (at der skal beregnes dansk moms af den udenlandske moms), understreger i øvrigt i høj grad vores pointe om, at den konkrete ydelse må være omfattet af benyttelseskriteriet ud fra en forbrugsbeskatningsbetragtning. Danmark har netop valgt at indføre benyttelseskriteriet for at undgå den dobbeltbeskatning, der bliver den samlede konsekvens af ministeriets opfattelse.
 Spørger mener på ovenstående baggrund, at Skatteministeriet bør revurdere sin opfattelse af sagen, og erklære enighed i de svar, spørger har foreslået på de stillede spørgsmål."
 Spørger ønsker svar på, om køb af ydelser vedrørende skadeshåndtering, som beskrevet ovenfor af spørger, er omfattet af de ydelser, som er nævnt i momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3?
 Det fremgår af momsloven, jf. lovbek. nr. 287 af 28. marts 2011:
 " § 16. Leveringsstedet for ydelser er her i landet, når ydelsen leveres til en afgiftspligtig person, der handler i denne egenskab, og som har etableret stedet for sin økonomiske virksomhed her i landet eller har et fast forretningssted her i landet, hvortil ydelsen leveres, eller i mangel heraf har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted her i landet, og ydelsen leveres hertil, jf. dog stk. 2 og 3 og § 18, § 19, stk. 1, § 21, § 21 a og § 21 b.
 § 21 d, stk. 1, nr. 3. Ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser, databehandling og meddelelse af oplysninger."
 Om momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3:
 EU-domstolen har i præmis14-26 i sag C-145/96, Hoffmann, udtalt sig om kravene til "lignende ydelser":
 14. Skal artikel 9, stk. 2, litra e), i afsnit VI i


text:
sjette momsdirektiv (tredje tilfældegruppe: "ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer, samt andre lignende ydelser tillige med databehandling og meddelelse af oplysninger") fortolkes således, at den også omfatter ydelser præsteret af en voldgiftsmand?«
 15. Med henblik på besvarelsen af det forelagte spørgsmål skal det indledningsvis bemærkes, at direktivets artikel 9, stk. 2, litra e), tredje led, ikke vedrører erhverv - som dem der udøves af advokater, rådgivningsvirksomheder, revisorer eller ingeniører - men ydelser. Fællesskabslovgiver benytter de erhverv, der nævnes i denne bestemmelse, som et middel til at definere de kategorier af ydelser, som bestemmelsen omfatter.
 16. Det første spørgsmål, der opstår, er derfor, om en voldgiftsmands ydelse henhører under de ydelser, som hovedsageligt eller sædvanligt udføres i forbindelse med de erhverv, der opregnes i direktivets artikel 9, stk. 2, litra e), tredje led (dom af 6.3.1997, sag C-167/95, Linthorst, Pouwels en Scheres, Sml. I, s. 1195, præmis 18, 22 og 25).
 17. Hvad særligt angår det fællesskabsretlige begreb advokat må det fastslås, at dette i betragtning af den række ydelser, som hovedsageligt eller sædvanligt leveres i medlemsstaterne i forbindelse med dette erhverv, ikke omfatter en voldgiftsmands ydelser. For selv om voldgiftsmænd ofte vælges blandt advokater på grund af disses juridiske kundskaber, har de tjenesteydelser, der udføres af en advokat, hovedsageligt og sædvanligt til formål at repræsentere og forsvare en persons interesser, hvorimod en voldgiftsmands ydelser hovedsageligt og sædvanligt har til formål at bilægge en tvist mellem to eller flere parter, i givet fald på grundlag af ret og rimelighed.
 18. Af samme grund svarer en voldgiftsmands ydelser hverken til dem, der udføres af en rådgivningsvirksomhed, af en ingeniør, af en projekteringsvirksomhed eller af en revisor. Ingen af de ydelser, der hovedsageligt eller sædvanligt leveres i forbindelse med hvert af disse erhverv, har nemlig til formål at afgøre en tvist mellem to eller flere parter.
 19. Det skal herefter undersøges, om en voldgiftsmands ydelser henhører under de »andre lignende ydelser«, der nævnes i direktivets artikel 9, stk. 2, litra e), tredje led.
 20. Det fremgår af ovennævnte dom i Linthorst, Pouwels en Scheres-sagen, præmis 19-22, at udtrykket »andre lignende ydelser« ikke henviser til nogen fællesnævner for de heterogene aktiviteter, der nævnes i artikel 9, stk. 2, litra e), tredje led, men til ydelser, der er lignende i relation til hver enkelt af disse aktiviteter, som herved betragtes hver for sig.
 21. En ydelse må betragtes som lignende i relation til en af de i denne artikel nævnte aktiviteter, når de begge har det samme formål.
 22. Hvad angår en advokats ydelser bemærkes, at såfremt man sammenligner en forhandling med henblik på en mindelig ordning, hvilket er den advokatydelse, der mest ligner en voldgiftsmands ydelse, og en voldgiftsmands bilæggelse af en tvist, ses det, at disse to ydelser ikke har det samme formål. Mens en advokat, der med sigte på en mindelig ordning deltager i en forhandling, herved normalt baserer sig på nyttehensyn og interesseafvejninger, er en voldgiftsmands bilæggelse af en tvist baseret på betragtninger vedrørende ret og rimelighed.
 23. Under


text:
disse omstændigheder kan en advokats og en voldgiftsmands ydelser ikke betragtes som lignende ydelser.
 24. For så vidt angår ydelser fra en rådgivningsvirksomhed, fra en ingeniør, fra en projekteringsvirksomhed eller fra en revisor bemærkes, at ingen af disse forfølger det ovenfor beskrevne mål, som er formålet med en voldgiftsmands ydelse.
 25. De ydelser, der udføres af hvert af disse erhverv, og en voldgiftsmands ydelser kan følgelig ikke betragtes som lignende ydelser.
 26. Det følger i det hele af det anførte, at det forelagte spørgsmål skal besvares med, at direktivets artikel 9, stk. 2, litra e), tredje led, skal fortolkes således, at den ikke omfatter ydelser præsteret af en voldgiftsmand.
 EU-domstolen udtaler i pr. 20 og 22 i sag c-167/95, Linthorst om dyrlægers ydelser:
 "20. Det må konstateres, at den eneste fællesnævner for de deri nævnte heterogene aktiviteter er, at de alle er liberale erhverv. Som med føje anført af den tyske regering ville fællesskabslovgiver dog, hvis han havde ønsket, at alle former for virksomhed, der udøves selvstændigt, skulle være omfattet af denne bestemmelse, have angivet dem i generelle termer.
 22. Det skal tilføjes, at selv om dyrlægens funktioner til tider omfatter rådgivningsmæssige aspekter eller vurderinger, er dette element ikke tilstrækkeligt til, at de aktiviteter, som dyrlæger hovedsageligt og sædvanligt udfører, er omfattet af udtrykket "rådgivningsvirksomhed" eller "projekteringsvirksomheder" eller til, at de kan betragtes som "lignende ydelser".
 I SKM2005.313.VLR, senere stadfæstet i SKM2006.621.HR, blev en ydelse, der bestod i fremskaffelse af faglitteratur, oversættelse af denne samt udarbejdelse af informationsmateriale og i forskning i behandling af kræft, anset for omfattet af § 18, stk. 1, nr. 3 (nugældende § 21 d, stk. 1, nr. 3).
 Landsretten har i SKM2004.204.ØLR fastslået, at følgende ydelser, leveret fra et selskab i en koncern til et andet selskab (et rejsebureau) i samme koncern, er omfattet af momsloven § 21 d, stk. 1, nr. 3 (dagældende § 18, stk. 1, nr. 3):
 "1. Udlandsøkonomi
 Afdelingen forestår bogføring og betaling af alle omkostninger for udlandsorganisationen. Derudover udarbejder afdelingen bogføringsinstrukser og rutiner for koncernens udenlandske servicekontorer, revision og opfølgning på disse samt uddannelse af økonomiansvarlige. ...
 Afdelingen beskæftiger sig med udvikling og vedligeholdelse af rapporteringssystem, likviditetsstyring, øvrige interne bankfunktioner samt risikohåndtering. ...
 5. Personaleadministration udland
 Afdelingen er ansvarlig for den nordiske rejselederskole, bemanding af koncernens rejsemålsorganisation, rekruttering og placering af temarejseledere, uniformshåndtering, uddannelse og øvrig administration vedrørende udlandspersonale, ...
 Omkostninger for koncernledelse, som vedrører intern information, miljø- og sikkerhedsarbejde, forretningsudvikling og bistand til operativ ledelse af datterselskabet..."
 I samme sag fastslog Højesteret i SKM2005.446HR, at "datadrift" er omfattet af momsloven § 21 d, stk. 1, nr. 3 (dagældende § 18, stk. 1, nr. 3):
 "3. Datadrift
 Dataafdelingen ... har ansvaret for drift, vedligeholdelse og udviklingen af koncernens samlede booking-, produktions- og økonomisystem. De tilfakturerede beløb består af hard- og software, programudvikling, reparationer og vedligeholdelse, telekommunikation, kommunikation, SMART (reservationssystem), personaleomkostninger, lokaleomkostninger, el og nedkøling..."
 mens "produktion" IKKE er omfattet af bestemmelsen:
 "4. Produktion
 Afdelingen er ansvarlig for indkøb og kontrahering af fly, hotel og transferbusser, vedligeholdelse af og registrering i