text:
år, selskabet likvideres. I disse tilfælde beskattes tilbagesalget altid som afståelse efter aktieavancebeskatningslovens regler. Dette svarer til gældende ret. Valget kan heller ikke træffes for tilbagesalg til investeringsforeninger. Tilbagesalget beskattes altid som afståelse efter aktieavancebeskatningslovens regler. Dette svarer også til gældende ret.
 Forslagets hovedregel for de børsnoterede aktier er altså, at ved afståelse til det udstedende selskab beskattes fortjenesten. Det gælder i alle relationer. Ved afgørelsen af om fortjenesten beskattes som kapitalindkomst eller aktieindkomst anvendes de eksisterende regler i personskatteloven om fortjenester. De fører til samme resultat som de hidtil gældende regler.
 Ved afgørelsen af om der skal indeholdes udbytteskat, behandles tilbagesalget af børsnoterede aktier som almindelig afståelse, således at der ikke skal indeholdes udbytteskat. Dette gælder efter forslaget også, selvom den, der afstår, vælger at få beskattet tilbagesalget som udbyttebetaling. Valget skal nemlig først træffes længe efter afståelsen i forbindelse med selvangivelsen af afståelsen.
 Forslaget ændrer ikke i de gældende regler om, at der er begrænset skattepligt ved afståelse af unoterede aktier til det udstedende selskab. Hvis der gives dispensation, fordi indflydelsen opgives, bortfalder den begrænsede skattepligt.
 Ved afståelse af børsnoterede aktier til det udstedende selskab, går forslaget ud på, at der ikke er begrænset skattepligt. Det følger nemlig under alle omstændigheder af de af Danmark indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster, at fortjenester ved salg af aktier ikke beskattes her i landet, når ejeren bor i et af de pågældende overenskomstlande. (Den nærmere argumentation har følgende indhold: Efter de typiske dobbeltbeskatningsoverenskomster har kildelandet ret til at beskatte udbytte, mens bopælslandet har beskatningsretten til fortjeneste ved salg af aktier. Kildelandet er det land, som betalingen kommer fra, mens bopælslandet er det land, hvor ejeren bor. Ved »fortjeneste ved salg« forstås fortjeneste ved salg, således som begrebet forstås i her i landet. Når det - som i nærværende forslag - foreslås, at en indkomst ændrer behandling fra udbytte til fortjeneste betyder overenskomsternes fordeling af beskatningsretten mellem kildeland og bopælsland, at begrænset skattepligt ikke kan gennemføres.)
 Ligningslovens § 3 er i sin nuværende udformning indsat ved § 4, nr. 1-3, i lov nr. 1726 af 27. december 2018, der er vedtaget på grundlag af lovforslag L 28 i folketingsåret 2018/19, 2. samling.
 2.3. Regel til bekæmpelse af misbrug
 2.3.1. Skatteundgåelsesdirektivets artikel 6 - generel regel om bekæmpelse af misbrug
 Formålet med direktivets generelle regel om bekæmpelse af misbrug er at lukke huller i selskabsskattelovgivningen. Det fremgår af betragtningerne til direktivet, at reglen ikke bør påvirke anvendelsen af specifikke regler om bekæmpelse af misbrug. Den generelle regel bør anvendes ved arrangementer, der ikke er reelle. Ved vurderingen af, om et arrangement bør betragtes som ikke reelt, skal der tages hensyn til, om arrangementet er iværksat af velbegrundede økonomiske årsager. Udgangspunktet vil være, at selskabet har ret til at vælge den skattemæssigt mest fordelagtige struktur til sin forretningsaktivitet.
 Implementering af skatteundgåelsesdirektivets regler om indførelse af en generel omgåelsesklausul foreslås i lovforslagets § 4, nr. 1-3.
 Omgåelsesklausulen i direktivets artikel 6 fastslår, at der er tale om omgåelse, hvis arrangementer eller serier af arrangementer er tilrettelagt med det


text:
hovedformål, eller har som et af hovedformålene, at opnå en skattefordel, der virker mod skatterettens indhold eller formål. Ved vurderingen af, om et arrangement må anses som ikke reelt, skal der tages hensyn til alle relevante forhold og omstændigheder. Et arrangement kan omfatte flere trin eller dele.
 Der vil dog ikke være tale om omgåelse, i det omfang arrangementerne er foretaget af velbegrundede kommercielle årsager.
 Ordlyden af omgåelsesklausulen svarer til den omgåelsesklausul, der fremgår af moder-/datterselskabsdirektivet, og som er implementeret i dansk ret i ligningslovens § 3.
 Ses der bort fra et arrangement, fordi arrangementet anses som værende ikke reelt, skal beskatningen beregnes i overensstemmelse med national ret.
 2.3.2. Gældende ret
 Der findes ikke en generel lovbestemt regel om bekæmpelse af misbrug i dansk skattelovgivning. Højesteret har imidlertid i en dom af 31. marts 2015 (gengivet i SKM2016. 16. HR) vedrørende en sag på Færøerne under henvisning til sagens omstændigheder fundet, at etableringen af et nyt holdingselskab og overdragelsen af aktier hertil ikke havde nogen forretningsmæssig begrundelse. Formålet med transaktionerne måtte derimod anses at have været at tilvejebringe en ordning, hvorefter de midler, der var opsparet i et oprindeligt holdingselskab, kunne overføres til aktionærerne uden udbyttebeskatning. Højesteret fandt efter en helhedsvurdering, at det beløb, der tilkom aktionærerne, ikke skulle bedømmes som en skattefri afståelsesavance, men skattemæssigt skulle anses for udbytte.
 Herudover findes der (rets)praksis om, at beskatningen sker efter, at der er foretaget en bedømmelse af, hvad der faktisk er sket. Det betyder, at tomme og kunstige skattebetingede dispositioner kan tilsidesættes, således at beskatningen i stedet foretages efter den modstående realitet. Dansk skatteret er altså grundlæggende på linje med internationalt gældende principper om »substance over form«.
 Derudover findes der i dansk ret en specifik omgåelsesklausul, der skal forhindre misbrug af moder-/datterselskabsdirektivet, rente-/royaltydirektivet og fusionsskattedirektivet, således at der ikke kan opnås uberettigede fordele såsom skattefritagelse eller skatteudskydelse som følge af direktiverne. Desuden er der indsat en omgåelsesklausul til bekæmpelse af misbrug af de danske dobbeltbeskatningsoverenskomster. Denne omgåelsesklausul omfatter alle fordele, der måtte være efter en dobbeltbeskatningsoverenskomst.
 Disse specifikke omgåelsesklausuler blev indført ved lov nr. 540 af den 29. april 2015. Omgåelsesklausulen i forhold til moder-/datterselskabsdirektivet var en gennemførelse af en ændring af direktivet (Rådets direktiv 2015/121/EU af 27. januar 2015 om ændring af direktiv 2011/96/EU om en fælles beskatningsordning for moder- og datterselskaber fra forskellige medlemsstater). Omgåelsesklausulen i forhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsterne er en opfølgning på en anbefaling i BEPS handlingspunkt 6 fra OECD om, at misbrug af dobbeltbeskatningsoverenskomsterne bør forhindres.
 Ved vurderingen af, hvorvidt et arrangement eller en serie af arrangementer udgør misbrug, påhviler det Skatteforvaltningen at foretage en objektiv analyse af alle relevante faktiske forhold og omstændigheder. På baggrund heraf skal Skatteforvaltningen fastslå, om der er tale om et arrangement med det hovedformål, eller at et af hovedformålene er, at opnå en skattefordel, der virker mod indholdet eller formålet med direktiverne.
 Hvis Skatteforvaltningen vurderer, at der er tale om omgåelse, påhviler det den skattepligtige at godtgøre, at arrangementet er tilrettelagt af velbegrundede kommercielle årsager, der afspejler den økonomiske virkelighed.
 Hvis

type: other


text:
der statueres omgåelse, vil omgåelsesklausulerne have den konsekvens, at skattepligtige ikke opnår de fordele, der følger af direktiverne eller dobbeltbeskatningsoverenskomsterne.
 De skattepligtige, som er omfattet af omgåelsesklausulen, jf. ligningslovens § 3, stk. 1 og 2, er dem, der har mulighed for at opnå fordele efter moder-/datterselskabsdirektivet, rente-/royaltydirektivet eller fusionsskattedirektivet. Det vil efter omstændighederne kunne være fuldt og begrænset skattepligtige, og det vil være juridiske og fysiske personer. De skattepligtige, som er omfattet af omgåelsesklausulen for dobbeltbeskatningsoverenskomster, jf. ligningslovens § 3, stk. 3, vil være juridiske og fysiske personer, der ellers ville kunne påberåbe sig overenskomsterne.
 Omgåelsesklausulen for selskabsskattedirektiverne har forrang for omgåelsesklausulen for dobbeltbeskatningsoverenskomsterne. Det betyder, at omgåelsesklausulen for selskabsdirektiverne skal anvendes til at nægte fordele, hvis en skatteyder kan påberåbe sig fordele efter direktiverne såvel som fordele efter en dobbeltbeskatningsoverenskomst.
 Omgåelsesklausulen vil finde anvendelse på selskaber omfattet af selskabsskattelovens §§ 1 eller 2 og fonde og foreninger m.v. omfattet af fondsbeskatningslovens § 1. Klausulen vil dermed finde anvendelse på både danske selskaber, fonde og foreninger m.v., der er fuldt skattepligtige til Danmark, og udenlandske selskaber, fonde og foreninger m.v., der er begrænset skattepligtige til Danmark f.eks. som følge af, at de har et fast driftssted i Danmark eller modtager udbytte-, rente- eller royaltybetalinger fra Danmark. Klausulen vil også gælde for udenlandske selskaber, der deltager i en international sambeskatning i Danmark eller er omfattet af reglerne om beskatning af kontrollerede datterselskaber (CFC-reglerne).
 Udgangspunktet for indkomstopgørelsen efter kulbrinteskatteloven er, at indkomsten opgøres efter selskabsskattereglerne med de ændringer, der følger af kulbrinteskatteloven. Omgåelsesklausulen vil umiddelbart finde anvendelse på opgørelsen efter selskabsskattereglerne. Det foreslås, at omgåelsesklausulen ligeså skal gælde for de ændringer i indkomstopgørelsen, der måtte følge af kulbrinteskattelovens regler. Det ville ikke give mening, hvis der alene var sikring mod misbrug af dele af regelsættet for kulbrintebeskattede selskaber.
 Det foreslås, at klausulen finder tilsvarende anvendelse for andre skattepligtige deltagere i et arrangement eller serier af arrangementer, dvs. deltagere, der ikke er skattepligtige selskaber m.v. Det vil gælde, uanset om deltagerne er fysiske personer omfattet af kildeskattelovens §§ 1 eller 2 eller dødsboer omfattet af dødsboskattelovens § 1, stk. 2. Dette medfører, at hvis der f.eks. ses bort fra et arrangement, hvor et beløb, der tilkom aktionærerne i et selskab, ikke skulle bedømmes som en skattefri afståelsesavance, men skattemæssigt skulle anses for udbytte, vil konsekvensen være, at det modtagne beløb vil skulle behandles som udbytte for alle aktionærerne - hvad enten den enkelte aktionær er et selskab eller en fysisk person.
 Det foreslås, at omgåelsesklausulen har virkning fra og med 1. januar 2019. Dette medfører, at skatteyderen ikke kan påberåbe sig fordele i tilfælde af misbrug, når den fordel, der påberåbes, vedrører en betaling, hvor der sker retserhvervelse den 1. januar 2019 eller senere. Dette gælder også for allerede påbegyndte arrangementer, hvor enkelte dele af det samlede arrangement foretages den 1. januar 2019 eller senere.
 Indsættelsen af en generel omgåelsesklausul begrænser ikke de gældende muligheder for at tilsidesætte eller omkvalificere på andet grundlag.
 Bemærkningerne til lovforslagets § 4, nr. 1-2, indeholder blandt andet


text:
følgende:
 Ved lovforslaget foreslås en ophævelse af den gældende omgåelsesklausul i ligningslovens § 3, stk. 1 og 2, og der foreslås i stedet indført en udvidet omgåelsesklausul til bekæmpelse af misbrug af skattelovgivningens regler.
 Den gældende bestemmelse i ligningslovens § 3, stk. 1 og 2, indeholder en omgåelsesklausul, hvorefter skattepligtige ikke skal kunne opnå fordele efter moder-/datterselskabsdirektivet (direktiv 2011/96/EU), rente-/royaltydirektivet (direktiv 2003/49/EF) eller fusionsskattedirektivet (direktiv 2009/133/EF). Fordelene indebærer både skattefritagelse og skatteudskydelse. Omgåelsesklausulen finder anvendelse, hvis den skattepligtige deltager i arrangementer eller serier af arrangementer, der er tilrettelagt med det hovedformål, eller som et af hovedformålene har, at opnå en skattefordel, som virker mod indholdet af eller formålet med direktiverne, og som ikke er reelle under hensyntagen til alle relevante faktiske forhold og omstændigheder.
 Omgåelsesklausulen anvendes for at imødegå arrangementer, der i deres helhed ikke er reelle. Der kan imidlertid være tilfælde, hvor enkelte trin i eller dele af et arrangement i sig selv ikke er reelle. Omgåelsesklausulen kan anvendes for at imødegå disse specifikke trin eller dele, uden at dette berører de øvrige reelle trin i eller dele af arrangementet.
 Den gældende omgåelsesklausul er anvendt i bl.a. SKM2017·333·SR, hvor der blev foretaget en vurdering af misbrug efter de kriterier, som videreføres i den foreslåede omgåelsesklausul.
 I den konkrete skatterådssag påtænkte en koncern at flytte et dansk datterselskab fra Danmark til Luxembourg. Umiddelbart forinden den påtænkte disposition var moderselskabet blevet flyttet fra Bahamas til Luxembourg. Den samtidige flytning af moderselskabet og datterselskabet til Luxembourg indebar, at likvidationsprovenuet fra det danske datterselskab skulle behandles som en (skattefri) avance. Hvis koncernen alene havde flyttet det danske selskab til Luxembourg, skulle likvidationsprovenuet behandles som et (skattepligtigt) udbytte.
 Skatterådet fandt på baggrund af en konkret vurdering, at der var tale om et arrangement, der var tilrettelagt med det hovedformål at opnå en skattefordel, som virker mod indholdet af eller formålet med moder-/datterselskabsdirektivet, og Skatterådet fandt det ikke godtgjort, at dispositionen var foretaget af velbegrundede kommercielle årsager.
 Som et led i implementeringen af skatteundgåelsesdirektivet foreslås det at indføre en generel omgåelsesklausul i ligningslovens § 3, stk. 1-4.
 Det foreslås i stk. 1, at skattepligtige selskaber og foreninger m.v. ved indkomstopgørelsen og skatteberegningen skal se bort fra arrangementer eller serier af arrangementer, der er tilrettelagt med det hovedformål, eller der som et af hovedformålene har, at opnå en skattefordel, som virker mod formålet og hensigten med skatteretten, og som ikke er reelle under hensyntagen til alle relevante faktiske forhold og omstændigheder. Et arrangement kan efter forslaget omfatte flere trin eller dele.
 Det foreslås endvidere i stk. 2, at arrangementer eller serier af arrangementer ved anvendelsen af stk. 1 betragtes som værende ikke reelle, i det omfang de ikke er tilrettelagt af velbegrundede kommercielle årsager, der afspejler den økonomiske virkelighed.
 Det følger endvidere af forslaget, at omgåelsesklausulen skal finde anvendelse på selskaber omfattet af selskabsskattelovens §§ 1 eller 2 og fonde og foreninger omfattet af fondsbeskatningslovens § 1. Dette omfatter både danske selskaber, fonde og foreninger, der er fuldt skattepligtige til Danmark, og udenlandske selskaber, fonde og


text:
foreninger, der er begrænset skattepligtige til Danmark f.eks. som følge af, at de har et fast driftssted i Danmark eller modtager udbytte-, rente- eller royaltybetalinger fra Danmark. Klausulen vil også gælde for så vidt angår udenlandske selskaber, der deltager i en international sambeskatning i Danmark eller er omfattet af reglerne om beskatning af kontrollerede datterselskaber (CFC-reglerne).
 Omgåelsesklausulen bør finde tilsvarende anvendelse på fysiske personer for at sikre symmetri i misbrugssituationer. Hvis et arrangement, hvor der deltager både juridiske og fysiske personer, vurderes at være ikke reelt og dermed misbrug af gældende skatteret, vil det være uhensigtsmæssigt at underkende den skattemæssige virkning over for arrangementets juridiske personer, samtidig med at man opretholder fordelene over for arrangementets fysiske personer.
 Den juridiske vejledning (2020-1), afsnit C.B.2.10.3 Salg til det udstedende selskab og visse datterselskaber
 Afståelse af aktier, der er optaget til handel på et reguleret marked, til det udstedende selskab. Se LL § 16 B, stk. 2, nr. 5. (...) Sælgeren kan dog, når afståelsen ikke omfattes af LL § 16 B, stk. 2, nr. 2-4, tilkendegive overfor skattemyndighederne, at salget skal være omfattet af LL § 16 B, stk. 1. (...).
 C.D.1.2.8 Omgåelse af udbyttebeskatningen - SEL § 2 D
 Den juridiske vejledning (2020-1), afsnit C.I. Generel omgåelsesklausul
 C.I.1 Lovens formål
 Ved lov nr. 540 af 29. april 2015 (L 167, Folketinget 2014/15) lov om ændring af ligningsloven, boafgiftsloven, fondsbeskatningsloven, skatteforvaltningsloven og forskellige andre love, (Skattelypakke om trusts, international omgåelsesklausul m.v.), blev der indført en international omgåelsesklausul i form af LL § 3. Omgåelsesklausulen blev imidlertid ændret ved lov nr. 1726 af 27. december 2018. Ved lovændringen blev den internationale omgåelsesklausul ændret til også at omfatte de tilfælde, hvor både fuldt skattepligtige og begrænsede skattepligtige opnår en skattefordel, som virker mod formålet og hensigten med skatteretten, og som ikke er reelle under hensyntagen til alle faktiske forhold og omstændigheder.
 Formålet med den generelle omgåelsesklausul er at bekæmpe misbrug i forbindelse med selskabsbeskatningen i både rent nationale transaktioner samt grænseoverskridende transaktioner. For så vidt angår de grænseoverskridende transaktioner gælder dette også såfremt de er omfattet af moder-/datterselskabsdirektivet, rente-/royaltydirektivet, fusionsskattedirektivet, dobbeltbeskatningsoverenskomster indgået af Danmark eller af begrænsede skattepligtige i øvrigt.
 C.I.2 Baggrunden for omgåelsesklausulen
 LL § 3 indeholder to forskellige omgåelsesklausuler - den generelle omgåelsesklausul og omgåelsesklausulen for dobbeltbeskatningsoverenskomsterne.
 Den generelle omgåelsesklausul svarer til formuleringen i direktiv 1164/2016/EU (skatteundgåelsesdirektivet I), mens omgåelsesklausulen vedrørende dobbeltbeskatningsoverenskomsterne svarer til OECD's anbefalinger i OECD’s BEPS Action report no. 6 til fremtidige klausuler i selve overenskomsterne.
 Den nuværende LL § 3, stk. 1-4 erstattede den tidligere LL § 3, stk. 1 og 2. Ændringen indebærer imidlertid ingen ændringer i den materielle vurdering af misbrug, som anvendtes i den tidligere gældende omgåelsesklausul.
 C.I.2.1 De omfattede direktiver
 Omgåelsesklausulen i LL § 3, stk. 1 og 2 blev oprindeligt indført i 2015 for at bekæmpe misbrug i forbindelse med grænseoverskridende transaktioner omfattet af direktiv 2011/96/EU (moder-/datterselskabsdirektivet), direktiv 2003/49/EF (rente-/royaltydirektivet) eller direktiv 2009/133/EF (fusionsskattedirektivet).
 Efterfølgende har EU vedtaget direktiv 1164/2016/EU (skatteundgåelsesdirektiv I). I direktivets art. 6 er indeholdt en generel omgåelsesklausul, som udvider


text:
anvendelsesområdet i forhold til den tidligere omgåelsesklausul i LL § 3, stk. 1 og 2. Den generelle omgåelsesklausul i direktivets art. 6 er indført i LL § 3, stk. 1-4 ved lov nr. 1726 af 27. december 2018, hvorefter den tidligere internationale omgåelsesklausul blev ophævet.
 Den generelle omgåelsesklausul omfatter imidlertid også de samme tilfælde, som den internationale omgåelsesklausul omfattede, hvorfor både anvendelsen og praksis vedrørende den internationale omgåelsesklausul fortsat er relevant.
 Det fremgår af præamblen til direktiv 1164/2016/EU (skatteundgåelsesdirektiv I), at baggrunden for vedtagelsen af direktivet er, at: "De nuværende politiske prioriteter inden for international beskatning understreger behovet for at sikre, at skatten betales der, hvor overskuddet genereres, og værdien skabes. Det er derfor særdeles vigtigt at genoprette tilliden til retfærdigheden af skattesystemerne og sætte regeringerne i stand til effektivt at udøve deres skattemæssige suverænitet."
 Det fremgår endvidere, at: "Af hensyn til et velfungerende indre marked er det afgørende, at medlemsstaterne som minimum opfylder deres forpligtelser vedrørende BEPS, og at de mere generelt iværksætter tiltag til at bekæmpe metoder til skatteundgåelse og sikre en fair og effektiv beskatning i Unionen på en tilstrækkelig sammenhængende og koordineret måde. I et marked med stærkt integrerede økonomier er der behov for fælles strategiske tilgange og koordinerede tiltag for at forbedre det indre markeds funktion og få maksimalt udbytte af BEPS-initiativets positive virkninger. Desuden kan alene en fælles ramme forhindre en fragmentering af markedet og bringe en ende på de nuværende mismatch og markedsforvridninger."
 Se også afsnit C.I.4.1 LL § 3, stk. 1-4 - Den generelle omgåelsesklausul.
 C.I.4.1 LL § 3, stk. 1-4 - Den generelle omgåelsesklausul
 C.I.4.1.1 Regel
 Såfremt den generelle omgåelsesklausul finder anvendelse, skal indkomstopgørelsen og skatteberegningen foretages på baggrund af det reelle arrangement eller serie af arrangementer. Se LL § 3, stk. 3.
 Stk. 1-3 finder tilsvarende anvendelse for andre deltagere i arrangementerne eller serierne af arrangementer, når deltagerne er skattepligtige omfattet af kildeskattelovens §§ 1 eller 2 eller dødsboskattelovens § 1, stk. 2. Se også afsnit C.I.4.1.11 Virkning for andre deltagere i arrangementet.
 C.I.4.1.2 Skattepligtige omfattet af LL § 3, stk. 1-4
 Den generelle omgåelsesklausul omfatter selskaber omfattet af SEL §§ 1 eller 2 samt fonde og foreninger, m.v. omfattet af FBL § 1. Omgåelsesklausulen omfatter således både fuldt og begrænset skattepligtige subjekter, herunder også de subjekter, der kan opnå en fordel efter moder-/datterselskabsdirektivet, rente-/royaltydirektivet eller fusionsskattedirektivet.
 Omgåelsesklausulen omfatter imidlertid også udenlandske selskaber, der deltager i en international sambeskatning i Danmark eller er omfattet af CFC-reglerne samt selskaber omfattet af kulbrinteskatteloven i deres helhed.
 Endvidere omfatter omgåelsesklausulen også fysiske personer. Se nærmere herom i C.I.4.1.11 Virkning for andre deltagere i arrangementet.
 C.I.4.1.3 Arrangementer eller serier af arrangementer
 Den generelle omgåelsesklausul finder anvendelse på arrangementer eller serier af arrangementer, der er tilrettelagt med det hovedformål, eller der som et af hovedformålene har, at opnå en skattefordel.
 Et arrangement kan omfatte flere trin eller dele. Dette indebærer, at en enkeltstående transaktion, fx en udbytteudlodning, vil være omfattet af omgåelsesklausulen.
 C.I.4.1.4 De omfattede transaktioner
 Den tidligere internationale omgåelsesklausul fandt alene anvendelse på transaktioner,


text:
der havde et grænseoverskridende element, idet direktiverne kun finder anvendelse på grænseoverskridende transaktioner. Med ændringen af LL § 3, stk. 1 ved lov nr. 1726 af 27. december 2018 omfatter den nye generelle omgåelsesklausul både rent nationale arrangementer samt arrangementer med grænseoverskridende elementer. Dette gælder også selvom om det grænseoverskridende arrangement ikke er omfattet af hverken moder-/datterselskabsdirektivet, rente-/royaltydirektivet eller fusionsskattedirektivet.
 C.I.4.1.5 Omstruktureringer med eller uden tilladelse
 Omgåelsesklausulen finder anvendelse, hvad enten en omstrukturering er foretaget med eller uden tilladelse.
 C.I.4.1.6 Betingelserne i henhold til LL § 3, stk. 1
 C.I.4.1.7 Fordele, som kan nægtes efter omgåelsesklausulen
 Anvendelse af omgåelsesklausulen medfører, at den skattepligtige nægtes skattefordele efter skatteretten, herunder også moder-/datterselskabsdirektivet, rente-/royaltydirektivet eller fusionsskattedirektivet. Begrebet skattefordel skal fortolkes bredt og kan eksempelvis omfatte skattefritagelse, skatteudskydelse, et uretmæssigt fradrag eller en kunstig konvertering af et skattepligtigt udbytte til en skattefri kapitalgevinst.
 Efter omgåelsesklausulen kan Skattestyrelsen kun tilsidesætte/nægte en skatteyder en fordel, der opnås i Danmark, da andre stater har mulighed for at tilsidesætte/nægte en skatteyder en fordel i den pågældende anden stat.
 Virkningen af arrangementet
 Virkningen af, at der ses bort fra et arrangement er, at den skattepligtige indkomst og skattetilsvaret skal beregnes på baggrund af det reelle arrangement. Det kan eksempelvis være, at anvendelsen påvirker, hvem der i realiteten modtager en betaling, hvad der modtages eller på hvilket tidspunkt betalingen modtages. Se LL 3, stk. 3.
 Anvendelsen af omgåelsesklausulen medfører således, at den skattepligtige nægtes den pågældende skattefordel. Den pågældende transaktion eller arrangement vil desuagtet blive anset for gennemført.
 C.I.4.1.8 Arrangementets realitet
 Et arrangement eller serier af arrangementer betragtes som ikke reelle, i det omfang de ikke er tilrettelagt af velbegrundede kommercielle årsager, der afspejler den økonomiske virkelighed, jf. LL § 3, stk. 2.
 Hvis Skattestyrelsen, efter en objektiv analyse vurderer, at et arrangement eller en serie af arrangementer udgør et misbrug, har den skattepligtige mulighed for konkret at godtgøre, at arrangementet er tilrettelagt af velbegrundede kommercielle årsager, der afspejler den økonomiske virkelighed. Se LL § 3, stk. 2.
 Det er dog et krav, at den påberåbte kommercielle årsag skal være proportionel med den opnåede skattefordel for at udgøre en velbegrundet kommerciel årsag, og at den kommercielle årsag kan dokumenteres. Se SKM2017.333.SR.
 Det er Skattestyrelsens opfattelse, at det er yderligere et krav, at den påberåbte kommercielle årsag afspejler arrangementets økonomiske virkelighed, således at der er en vis sammenhæng mellem den kommercielle årsag og selve arrangementet.
 Ved vurderingen af, om der foreligger velbegrundede kommercielle årsager, kan der tages hensyn til alle relevante forhold og omstændigheder, herunder den samlede koncerns forhold. Som udgangspunkt vil et selskab have ret til at vælge den skattemæssigt mest fordelagtige struktur til sin forretningsaktivitet.
 Vendingerne "velbegrundede kommercielle årsager" og "afspejler den økonomiske virkelighed" er i et vist omfang inspireret af EU-domstolens praksis. Domstolen har fortolket den lignende tankegang i fusionsskattedirektivet.
 Sag C-126/10, hvor det af EU-domstolens præmisser fremgår vedrørende anvendelsen af fusionsskattedirektivet, "at i tilfælde af en fusion mellem to selskaber inden for samme koncern kan den omstændighed, at det overtagne selskab på tidspunktet for fusionen ikke udøver


text:
nogen virksomhed, ikke råder over nogen finansielle andele og alene overfører store skattemæssige tab, af ubestemt oprindelse, til det overtagne selskab, udgøre en formodning for, at transaktionen ikke er foretaget ud fra "forsvarlige økonomiske betragtninger", i denne bestemmelses forstand, selv om transaktionen har en positiv virkning på koncernens strukturelle omkostninger."
 Minimering af skattebetalingen
 Minimering af skattebetalingen er ikke en velbegrundet kommerciel årsag i LL § 3's forstand.
 Umiddelbart er erhvervelse af yderligere aktier i et selskab med henblik på at opfylde kravet om 10 pct. ejerskab i reglerne om datterselskabsudbytter ikke udtryk for misbrug, men det kan være det, hvis der fx alene er tale om en midlertidig "pro forma" erhvervelse uden velbegrundede kommercielle årsager.
 C.I.4.1.9 Bevisbyrden
 Det vil påhvile Skattestyrelsen at fastslå, at der er tale om et arrangement med det hovedformål, eller et af hovedformålene, at opnå en skattefordel, der virker mod formålet og hensigten med skatteretten. Skulle dette være tilfældet, påhviler det den skattepligtige at godtgøre, at arrangementet er tilrettelagt af velbegrundede kommercielle årsager, der afspejler den økonomiske virkelighed.
 C.I.4.1.10 EU-retten
 Omgåelsesklausulen vedrørende direktiverne skal fortolkes i overensstemmelse med direktivets ordlyd. Direktivet bygger i nogen udstrækning på den praksis, der er skabt af EU-domstolen
 C.I.4.1.11 Virkning for andre deltagere i arrangementet
 Højesteret henviste til, at dispositionernes eneste reelle formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab. Ud fra en helhedsvurdering kunne tabet imidlertid ikke anses for reelt, og Højesteret tilsidesatte derfor arrangementet.
 Et selskab havde solgt sin ejerandel i et nærmere angivent selskab. En måned senere fik selskabet et tilbud om køb af kapitalandele i et andet selskab under koncernen. Skatterådet fandt ud fra en konkret vurdering af samtlige momenter i sagen, at det efterfølgende afgivne tilbud om køb af anparter måtte anses for et uafhængigt købstilbud, der var uden sammenhæng med det foretagne salg af aktier Skatterådet fastslog derfor, at der ikke var grundlag for at statuere udbyttebeskatning efter selskabsskattelovens § 2 D.
 SKM2016.16.HR (Færø-dommen)
 Aktionærerne i et færøsk holdingselskab solgte alle deres aktier i holdingselskabet til et nystiftet holdingselskab, som de ejede med samme ejerandele som det første holdingselskab. Af købesummen på 250 mio.kr. blev 97,5 mio.kr. indskudt som apportindskud. Af restbeløbet blev 55 mio.kr. betalt kontant, og der blev indgået en låneaftale om de resterende 97,5 mio.kr.
 De færøske skattemyndigheder mente, at salgssummen eksklusive apportindskuddet, dvs. 152,5 mio.kr., skulle beskattes som udbytte, medens aktionærerne mente, at der var tale om en afståelsesavance, der efter de færøske skatteregler var skattefri.
 Højesteret fandt under henvisning til sagens omstændigheder, at etableringen af det nye holdingselskab og overdragelsen af aktierne hertil ikke havde nogen forretningsmæssig begrundelse, men at formålet med transaktionerne måtte anses at have været at tilvejebringe en ordning, hvorefter de midler, der var opsparet i det oprindelige holdingselskab, kunne overføres til aktionærerne uden udbyttebeskatning.
 Højesteret fandt derfor efter en helhedsvurdering, at det beløb på i alt 52,5 mio.kr., som der tilkom aktionærerne, ikke skulle bedømmes som en (efter færøske regler) skattefri afståelsesavance, men skattemæssigt skulle anses for udbytte.
 En koncern flyttede moderselskabet til et


text:
dansk selskab fra Bahamas til Luxembourg, forinden det danske selskab også flyttede til Luxembourg, med henblik på at spare administrationsomkostninger. Skatterådet fandt, at der var tale om misbrug af moder-/datterselskabsdirektivet, henset til at flytningen af moderselskabet fra Bahamas til Luxembourg medførte, at likvidationsudlodningen ved at flytte det danske selskab så ville være skattefri. Der forelå ikke velbegrundede kommercielle årsager der var proportionelle med fordelen, som kunne begrunde indrømmelsen af fordelen. Sagen er anket til Landsskatteretten.
 Skatterådet fandt efter en samlet konkret vurdering, at ligningslovens § 3 ikke fandt anvendelse i sagen, idet stiftelsen af selskabet NewCo og den derved opnåede skattefordel i forbindelse med den påtænkte omstrukturering ikke kunne anses for at være udtryk for misbrug af de fordele, der følger af moder/-datterselskabsdirektivet. Skatterådet lagde vægt på, at alle enheder, bortset fra en trust, efter omstruktureringen ville være skattemæssigt hjemmehørende i Holland, samt at der efter det oplyste ikke ville blive udloddet midler fra trusten til personen, idet midlerne fremadrettet skulle tilgå en humanitær hjælpeorganisation.
 Skatterådet fastslog, at et selskab kunne tilbagesælge aktier til det udstedende selskab og herefter generhverve et antal aktier i samme selskab en uge senere, uden at salget skulle anses for at være et delsalg.
 Et selskab ønskede at konstruere sig til et tabsfradrag ved afståelse af aktier eller anparter.
 Selskabet lod derfor seks datterselskaber indgå kortfristede modsatrettede valutaterminskontrakter med det formål at konstruere tab i tre af datterselskaberne. I de datterselskaber, som led tab på valutaterminskontrakterne, betalte selskabet banken for tabet og lod senere aktiekapitalen i to af datterselskaberne forhøje ved et kapitalindskud. Det sidste "taber-selskab" havde tilstrækkelig kapital til at inddække tabet på valutaterminsforretningen. Selskabet solgte efterfølgende aktierne i de tabslidende datterselskaber, og som følge af tabet på valutaterminskontrakterne opstod der herefter et tab på aktierne i datterselskaberne.
 Når der indgås modsatrettede terminskontrakter, vil der være gevinst på den ene kontrakt og tab på den anden. Selskabet, der har ladet sine datterselskaber indgå modsatrettede valutaterminskontrakter, har derfor reelt ikke lidt noget tab på valutaterminskontakterne (og har heller ikke opnået en gevinst).
 Højesteret fastslog, at kontrakterne var uden nævneværdig økonomisk risiko, og at de ikke havde nogen forretningsmæssig begrundelse. Dispositionernes eneste formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab for selskabet,.
 Højesteret udtalte herefter, at sådanne konstruerede tab ikke var fradragsberettigede.
 Skatterådet fastslog, at den generelle misbrugsbestemmelse i ligningslovens § 3 ikke fandt anvendelse, da arrangementet måtte anses for reelt og tilrettelagt af velbegrundede kommercielle årsager, der afspejlede den økonomiske virkelighed


text:
1. afdeling, 152/2009
 H1 Holding A/S, et dansk moderselskab, var sambeskattet med en række danske og udenlandske datterselskaber, herunder en tysk underkoncern bestående af 10 selskaber. Moderselskabet i den tyske underkoncern havde i medfør af de tyske selskabsretlige regler om "Organschaft" indgået en såkaldt beherskelses- og resultatoverførselsaftale med tre tyske datterselskaber, hvorved datterselskaberne forpligtede sig til at overføre deres overskud til det tyske moderselskab, mod at det tyske moderselskab forpligtede sig til at udligne datterselskabernes underskud. Efter de tyske skatteretlige regler indebar etablering af et "Organschaft", at de tyske datterselskabers underskud blev henført til moderselskabet, således at selskaberne blev stillet som ved en sambeskatning.
 De danske skattemyndigheder havde anset tre beløb, som det tyske moderselskab i henhold til de nævnte aftaler havde overført til de tre datterselskaber til udligning af disses regnskabsmæssige underskud som et skattepligtigt tilskud for datterselskaberne, der ikke var fradragsberettiget som en driftsomkostning for det tyske moderselskab. Denne afgørelse medførte bl.a., at der ikke blev fradraget et underskud i de tyske datterselskaber ved opgørelsen af den danske sambeskatningsoverenskomst.
 Højesteret fandt, at de tyske datterselskabers virksomhed i overensstemmelse med den tyske ordning om "Organschaft" ved den danske skatteretlige bedømmelse måtte anses for drevet for det tyske moderselskabs regning. Underskudsudligningsbetalingerne fra det tyske moderselskab til datterselskaberne var under disse omstændigheder skattefri for datterselskaberne.
 Højesteret nedsatte herefter det danske moderselskabs skattepligtige sambeskatningsindkomst med udligningsbeløbene, og ændrede dermed landsrettens dom. (Dissens).
 H1 Holding A/S (tidligere H1x Holding A/S)
 Sagen er behandlet sammen med Højesterets sag 164/2009.
 H1.2 GmbH (tidligere H1.2x AG) indgik som anført i landsrettens dom beherskelses- og resultatoverførselsaftaler med hvert af sine tyske datterselskaber efter de tyske regler om Organschaft. H1 Holding A/S har oplyst, at aftalerne er identiske. Af aftalen med H1.2.3 GmbH dateret 19. december 2001 fremgår bl.a. (i dansk oversættelse):
 Beherskelses- og resultatoverførselsaftale
 1. H1.2x AG Aktiengesellschaft...
 i det følgende benævnt "Organträger"
 2. H1.2.3 GmbH...
 i det følgende benævnt "Organgesellschaft"
 Organträger er eneste selskabsdeltager i Organgesellschaft med en indskudskapital på nominelt EURO 100.000,00.
 Ledelse, indlemmelse
 (1) Organgesellschaft overlader virksomhedens ledelse til Organträger. Organträger er således berettiget til at give direktionen i Organgesellschaft såvel generelle som konkrete instrukser vedrørende ledelsen af selskabet. Organgesellschaft er forpligtet til at efterkomme disse instrukser.
 (2) Parterne bekræfter, at Organgesellschaft organisatorisk, økonomisk og finansielt er indlemmet i Organträgers virksomhed og således i det indbyrdes forhold udgør en uselvstændig afdeling af Organträger.
 Overførsel af overskud, overtagelse af tab
 (1) Organgesellschaft er forpligtet til at overføre hele sit overskud til Organträger. Med undtagelse af oprettelse eller opløsning af reservefond i henhold til stk. (2) - skal der ske overførsel af hele årets overskud.
 (5) I henhold til bestemmelserne i § 302 AktG (aktieselskabsloven) er Organträger forpligtet til at udligne ethvert årligt underskud, der opstår i aftalens løbetid, for så vidt sådanne underskud ikke udlignes ved, at der anvendes beløb fra andre reservefonde, som er henlagt i aftalens løbetid.
 (1) Denne aftale skal være i kraft for en periode på mindst 5 år; den kan kun opsiges før tid, når særlige grunde taler herfor.
 (2)


text:
Der foreligger en særlig grund, hvis Organträger afhænder sin andel i Organgesellschaft eller en del heraf til tredjemand.
 (3) Denne aftale forlænges automatisk med et år ad gangen, medmindre den opsiges et halvt år før første udløbsdato. Opsigelse skal ske skriftligt til Organträgers direktion.
 (4) Aftalen indgås med forbehold af samtykke fra generalforsamlingen i henholdsvis Organgesellschaft og Organträger. De respektive beslutninger skal bekræftes af notar. Aftalen træder i kraft ved indførelse i handelsregisteret for Organgesellschaft og skal - med undtagelse af beherskelsesaftalen i § 1 - være gældende første gang for Organgesellschafts regnskabsår, der startede den 1. januar 2001 og ender den 31. december 2001.
 (4) Parterne er forpligtet til at tilpasse denne aftale i overensstemmelse med eventuelle ændringer i det skattemæssige grundlag vedrørende anerkendelse af et "Organschaft".
 Ved afgørelse af 14. september 2011 afslog Højesteret H1 Holding A/S ́ anmodning om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen af spørgsmål om, hvorvidt den danske skattemæssige behandling af resultatudligningsbeløbene er forenelig med etableringsfriheden, jf. nu TEUF artikel 49, jf. artikel 54.
 (1) Selskabets direktion skal anmelde indgåelsen og arten af aftalen mellem virksomheden samt navnet på den anden aftalepart til handelsregisteret...
 3. Aftalen om overskudsoverførsel skal indgås for mindst fem år og gennemføres under hele gyldighedsperioden...
 Der er for Højesteret enighed mellem parterne om, at bestemmelsen indebærer, at når der efter reglerne om Organschaft er indgået en resultatoverførselsaftale, skal datterselskabets (Organgesellschaft) skattepligtige indkomst - uanset om den er positiv eller negativ - henføres (zurechnen) til moderselskabet (Organträger). Beløbene holdes uden for opgørelsen af selskabernes skattepligtige indkomst, således at de hverken indkomstbeskattes hos modtageren eller er fradragsberettigede hos yderen.
 Sagen angår opgørelsen af H1 Holding A/S ́ sambeskatningsindkomst for indkomståret 2003, nærmere bestemt den skattemæssige behandling efter dansk ret af de resultatudligningsbeløb, som selskabets daværende tyske datterselskab, H1.2 GmbH ("det tyske moderselskab"), havde betalt til tre af sine datterselskaber i henhold til tyske beherskelses- og resultatoverførselsaftaler. Ved disse aftaler var der selskaberne imellem stiftet et såkaldt Organschaft.
 Ved afgørelse af 16. maj 2007 forhøjede SKAT sambeskatningsindkomsten med det beløb, der fremgår af den principale påstand, under henvisning til, at resultatudligningsbeløbene hos modtagerselskaberne (de tre tyske datterselskaber) ansås som skattepligtige tilskud, jf. statsskattelovens § 4, mens det betalende selskab (det tyske moderselskab) ikke fik fradragsret efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, om driftsomkostninger.
 Afgørelsen om at anse de tyske udligningsbeløb som skattepligtige tilskud uden modstående fradragsret for det tyske moderselskab medførte bl.a., at der ikke blev fradraget et underskud i de tyske datterselskaber ved opgørelsen af den danske sambeskatningsindkomst.
 Den skattemæssige virkning af overskudsoverførselsaftalerne og de betalinger, der er sket til datterselskaberne til udligning af underskud, skal bedømmes efter danske skatteregler ved opgørelse af sambeskatningsindkomsten for 2003 for H1 Holding A/S. Bedømmelsen efter danske skatteregler skal ske på grundlag af den retlige kvalifikation efter tysk aktieselskabsret, der således indgår i bedømmelsen som faktum.
 Efter tysk aktieselskabsret omfatter begrebet overskudsoverførselsaftaler både aftaler, der er formuleret, således at aktieselskabet forpligter sig til at overføre sit overskud til den anden part, jf. den tyske aktieselskabslovs §


text:
291, stk. 1, 1. pkt., og aftaler, der er formuleret, således at aktieselskabet påtager sig at drive sin virksomhed for regning af den anden part, jf. bestemmelsens 2. pkt. Ved begge typer af aftaler er den anden part forpligtet til at udligne ethvert underskud i henhold til årsregnskabet, jf. § 302, stk. 1. Efter tyske skatteretlige regler om Organschaft behandles de to typer af overskudsoverførselsaftaler ens i den forstand, at indkomsten ved begge typer af aftaler i henhold til den tyske selskabsskattelovs § 14, stk. 1, henføres til den anden part, og således at aktieselskabet ved begge typer af aftaler i henhold til den tyske erhvervsskattelov § 1, stk. 2, anses for fast driftssted af den anden part. På grundlag af disse oplysninger finder vi, at begge typer af overskudsoverførselsaftaler efter tysk ret må anses som aftaler om, at overskud og underskud af aktieselskabets virksomhed anses for den anden parts overskud og underskud, svarende til at aktieselskabets virksomhed drives for den anden parts regning.
 I den foreliggende sag er der i medfør af de selskabsretlige regler om Organschaft indgået overskudsoverførselsaftaler mellem de tre tyske datterselskaber og deres tyske moderselskab, H1.2 GmbH. Overskudsoverførselsaftalerne er af den type, hvor datterselskaberne forpligter sig til at overføre deres overskud til moderselskabet, mod at moderselskabet forpligter sig til at udligne deres underskud.
 Vi finder herefter, at de omhandlede tyske datterselskabers virksomhed i overensstemmelse med den tyske lovbestemte ordning om Organschaft, der ikke har en parallel i dansk selskabsret, ved den danske skatteretlige bedømmelse må anses for drevet for det tyske moderselskabs regning, og at underskudsudligningsbetalingerne fra moderselskabet til datterselskaberne under disse omstændigheder ikke er omfattet af statsskattelovens § 4, men er skattefri for datterselskaberne.
 Vi stemmer herefter for at tage H1 Holding A/S ́ principale påstand til følge.
 Vi bemærker, at de aftaler om beherskelse og resultatoverførsel, der er indgået mellem de tre tyske datterselskaber og deres tyske moderselskab, efter vores opfattelse er omfattet af den tyske aktieselskabslovs § 291, stk. 1, 1. pkt., idet der netop ikke er tale om, at datterselskaberne efter aftalerne driver deres virksomhed for moderselskabets regning, jf. herom bestemmelsens 2. pkt.
 Selskabernes aftaler om udligning af datterselskabernes årlige underskud og overskud, den (sekundære) hæftelse i forhold til datterselskabernes kreditorer og de øvrige retsvirkninger, som efter tysk selskabsret følger af selskabernes aftaler, kan efter vores opfattelse hverken hver for sig eller samlet føre til, at resultatudligningsbeløbene ikke er en indtægt for datterselskaberne efter statsskattelovens § 4. Der er heller ikke fremkommet oplysninger, der giver grundlag for at fastslå, at de tyske selskaber i praksis udgjorde og i forhold til omverdenen fremstod som en sådan enhed, at datterselskaberne efter danske skatteregler kunne sidestilles med en filial af eller et fast driftssted for det tyske moderselskab.
 Vi finder herefter, at der ikke er grundlag for at anse resultatudligningsbeløbene for ikke at være indtægt for datterselskaberne efter statsskattelovens § 4.
 Højesteret tager herefter H1 Holding A/S ́ principale påstand til følge.
 Sagsomkostningerne for landsret og Højesteret er fastsat til dækning af advokatudgifter med 1.200.000


text:
Skat.dk: Fradrag - vedligeholdelse - fredet parkanlæg - fast administrativ praksis
 04 Feb 2009 11:10
 09 Jan 2009 11:06
 2. afdeling, 77/2007
 Fradrag, vedligeholdelse, fredet, parkanlæg, bygningsfredningsloven, naturfredningsloven
 Skatteyderen ejede en ejendom, hvor bygningerne var fredet efter bygningsfredningsloven. Ejendommens parkanlæg var fredet efter naturfredningsloven. Skatteyderen ønskede, at også hans udgifter til parkanlægget skulle fratrækkes efter ligningslovens § 15 K.
 Højesteret fandt, at skatteyderen ikke var berettiget til fradrag. Højesteret henviste til, at det efter ligningslovens § 15 K's ordlyd fremgår, at fradragsretten finder anvendelse på fredede bygninger og således ikke vedrører bygningsomgivelser eller andet, herunder parkanlæg, der måtte være fredet i medfør af bygningsfredningsloven eller anden lovgivning. Højesteret henviste endvidere til det i lovmotiverne angivne formål med bestemmelsen om fradragsret, nemlig at ejere af fredede bygninger måtte afholde ekstraordinært store udgifter til bygningsvedligeholdelse. Højesteret henviste endvidere til, at ligningslovens § 7 E om skattefritagelse for tilskud var uden betydning for bedømmelsen. § 7 E henviser direkte til bygningsfredningslovens § 16, der i modsætning til ligningslovens § 15 K omfatter mere end bygninger, idet bygningsfredningslovens § 2 fastsætter, at hvad der i loven bestemmes af bygninger, også gælder for de i § 3, stk. 2, nævnte bygningsomgivelser, herunder parkanlæg.
 Skatteyderen havde også påberåbt sig, at der efter en fast og mangeårig administrativ praksis er fradragsret for udgifter til vedligeholdelse af fredede parkanlæg. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der var en sådan praksis.
 Ligningsloven § 15 K
 Ligningsvejledningen 2009-1 A.G.4.1
 Poul Sørensen, Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Poul Søgaard og Henrik Waaben
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 24. afdeling den 19. december 2006.
 A har til støtte for, at der efter ligningslovens § 15 K, stk. 1, er ret til fradrag for udgifterne til vedligeholdelse af det fredede parkanlæg omkring H-gaard, yderligere henvist til, at ifølge ligningslovens § 7 E skal tilskud ydet i henhold til § 16, stk. 1, i lov om bygningsfredning mv. ikke medregnes til modtagerens skattepligtige indkomst. I relation til ligningslovens § 7 E fortolkes "fredede bygninger" ikke snævert, idet tilskud til haveprojekter ikke medregnes til ejerens skattepligtige indkomst, og en tilsvarende fortolkning må anlægges i forhold til ligningslovens § 15 K, stk. 1.
 A har yderligere anført, at det historiske udgangspunkt er, at der efter statsskattelovens § 6, litra e, var fradragsret for udgifter til vedligeholdelse af fast ejendom, herunder ejendom der tjener til bolig for ejeren. Den praksis, der tidligere fulgte af statsskattelovens § 6, litra e, blev opretholdt, da reglerne om opgørelse af indtægt ved bolig i eget hus blev ændret ved indsættelsen af § 14 A i ligningsloven ved ændringslov nr. 207 af 31. maj 1963. Det fulgte således af § 14 A, stk. 3, at de ændrede regler for fradrag for driftsudgifter vedrørende ejendomme, der tjener til bolig for ejeren, ikke fandt anvendelse på bygninger, der er undergivet fredning i henhold til lov om bygningsfredning. Denne retsstilling er videreført ved ligningslovens § 15 K og må omfatte udgifter til vedligeholdelse af fredede parkanlæg.
 Endelig har A anført, at der


text:
efter en fast og mangeårig administrativ praksis er fradragsret for udgifter til vedligeholdelse af fredede parkanlæg.
 Skatteministeriet har heroverfor anført, at ligningslovens § 7 E er uden betydning for bedømmelsen af sagen. § 7 E henviser direkte til bygningsfredningslovens § 16, der i modsætning til ligningslovens § 15 K omfatter mere end bygninger, idet bygningsfredningslovens § 2 fastsætter, at hvad der i loven bestemmes om bygninger, også gælder for de i § 3, stk. 2, nævnte bygningsomgivelser, herunder parkanlæg. Hertil kommer, at ligningslovens § 7 E angår skattefrihed for tilskud modtaget fra tredjemand og ikke som nærværende sag fradragsret for egne udgifter.
 Skatteministeriet har endvidere bestridt, at statsskattelovens § 6, litra e, kan tillægges betydning for afgørelsen om fradragsret for de omhandlede udgifter.
 Endelig har Skatteministeriet bestridt, at der efter fast administrativ praksis er fradragsret for udgifter til vedligeholdelse af fredede parkanlæg.
 I Ligningsdirektoratets Meddelelser 1960, s. 94, hedder det bl.a.
 "Ved indkomstopgørelsen kan fratrækkes egentlige vedligeholdelsesudgifter på de fredede bygninger samt udgifterne til renholdelse af de nærmeste omgivelser til bygningerne og af parken i det omfang, sådanne udgifter fremkommer som følge af fredningsforpligtelsen."
 I betænkning om bevaringen af Den Danske Herregård, Miljøministeriet, 1987, s. 138, er anført bl.a.
 "Der er for en del herregårde med fredede hovedbygninger blevet fastsat den praksis, at et rimeligt vedligeholdelsesbeløb for haven anerkendes som fradragsberettiget."
 I betænkningen er anført (s. 11), at udvalget under arbejdet med betænkningen har rådført sig med repræsentanter for bl.a. Ministeriet for skatter og afgifter og Statsskattedirektoratet.
 Kammeradvokaten har i anledning af sagen spurgt Skatteministeriets departement, om det nævnte citat er fremkommet efter rådføring med departementet og/eller Statsskattedirektoratet. I Skatteministeriets svar hedder det:
 "Det er desværre ikke lykkes at finde noget herom. Heller ikke selve sagen. Vi har ikke kunnet søge elektronisk og en kursorisk manual søgning har givet intet resultat.
 For en god ordens skyld har jeg gransket i gamle ligningsvejledninger - samt ligningslovscirkulæret - uden at finde noget, der nævner noget om den nævnte "praksis"."
 Af en udskrift af 7. marts 2006 af Bygnings Frednings Foreningens hjemmeside om ordningen "Fredning og forfald-pr-år" fremgår bl.a.:
 "Forfald pr-år attesten
 Efter ønske fra ejeren foretager BYFO en såkaldt beregning af forfald-pr-år på de bygninger mv., som er omfattet af fredningsdeklarationen. Inden for dette beløb opererer man med begrebet "istandsættelse", der omfatter både "vedligeholdelse og forbedring". Der sondres derfor ikke længere mellem udgifter til vedligeholdelse hhv. til forbedringer, sålænge der opereres indenfor reglen om forfald-pr-år.
 Følgende regler skal overholdes af ejeren, styrelsen og skattevæsenet, når forfald pr-år reglen anvendes:
 Bed BYFOs sekretariat om at foretage en forfald-pr-år analyse iht. Fredningsdeklarationen. De får da en samlet attest, som i kroner opgør det samlede forfald-pr-år på hele ejendommen, opdelt efter enkeltstående bygninger med gårdsplads, mure, udhuse, haveanlæg, fontæner, statuer mm."
 A har for Højesteret fremlagt et anonymiseret skema (beregning af forfald pr. år) udarbejdet af Bygnings Frednings Foreningen den 1. november 2006 vedrørende en fredet park.
 Af de grunde, Skatteministeriet har anført, finder Højesteret, at ligningslovens § 7 E om skattefri tilskud ikke har


text:
betydning for afgørelsen af, om der efter ligningslovens § 15 K, stk. 1, er ret til fradrag for driftsudgifter til andet end ejendommens fredede bygninger.
 Højesteret finder endvidere, at det ikke er godtgjort, at der efter bindende administrativ praksis er ret til fradrag for udgifter til vedligeholdelse af fredede parkanlæg.
 Herefter og af de grunde, landsretten har anført, og da det, som A i øvrigt har anført, ikke kan føre til et andet resultat, tiltræder Højesteret, at der ikke er fradrag for udgifter til vedligeholdelse af parkanlægget i medfør af ligningslovens § 15 K, stk. 1.


text:
Hvornår kan EU-støtte medtages i panthaverregnskabet? | Horten
 Højesteret afsagde 29. oktober 2019 dom om, at EU-støtte i et landbrugskonkursbo med rette kunne anvendes til delvis dækning af underskuddet ved fortsat drift af landbrugsvirksomheden. Med afgørelsen præciserer Højesteret, hvordan EU-støtten skal håndteres i landbrugskonkurser.
 Efter en landbrugsvirksomheds konkurs havde kurator fortsat driften af virksomheden efter aftale med ejendomspanthaveren om, at denne ville dække et eventuelt driftsunderskud.
 Som et led i driften ansøgte kurator efter konkursdekretets afsigelse om EU-støtte. Udbetalingen af EU-støtte er bl.a. betinget af, at der er aktiv drift i landbrugsvirksomheden på ansøgningstidspunktet. Kurator medtog EU-støtten i driftsregnskabet, som var en del af panthaverregnskabet.
 En kreditor bestred dog, at EU-støtten var omfattet af pantet i ejendommen, og henviste i den anledning til Højesterets afgørelse af 27. april 2000 (UfR 2000.1599 H). Her fandt Højesteret, at hektarstøtten tilkom konkursboet og ikke ejendomspanthaverne. Det blev på daværende tidspunkt begrundet med, at støtteordningen havde en sådan tilknytning til landbrugsvirksomheden, at EU-støtten måtte anses som en indtægt derfra. Derfor blev det afvist, at EU-støtten var omfattet af pantet i ejendommen.
 Højesteret: Kurator kunne anvende EU-støtte til delvis dækning af underskud
 Med dommen fastslår Højesteret, at kurator med rette kunne anvende EU-støtten til delvis dækning af underskuddet på driftsregnskabet ved fortsat drift af landbrugsvirksomheden.
 Højesterets afgørelse må læses således, at tidspunktet for ansøgning om EU-støtten er afgørende for, hvorvidt støtten anses som et frit aktiv i konkursboet, eller om støtten omvendt er en driftsrelateret indtægt, som indgår til delvis dækning af underskuddet på driftsregnskabet.
 Har skyldners landbrugsvirksomhed ansøgt om EU-støtten, før konkursens indledning, vil støtten anses som et frit aktiv, der tilkommer kreditorerne efter konkursorden, jf. UfR 2000.1592 H.
 Hvis man derimod, som i den pågældende sag, har ansøgt om EU-støtten på baggrund af en fortsat drift af landbrugsvirksomheden efter dekretets afsigelse, vil kurator med rette kunne medtage støttemidlerne i driftsregnskabet i det omfang, at regnskabet udviser et underskud.
 Højesteret understøtter dommens resultat med, at udbetalingen af EU-støtten er betinget af, at driften af landbrugsvirksomheden fortsættes af boet. I den forbindelse understreges det, at det ikke havde været muligt for konkursboet at opretholde landbrugsvirksomhedens drift som følge af manglende midler i boet.
 Højesteret anser det i sagen for godtgjort, at der var indgået en aftale mellem boet og ejendomspanthaver om, at driftslikviditeten blev stillet til rådighed i driftsperioden under forudsætning af, at EU-støtten indgik i regnskabet, men Højesteret understregede, at det er uden betydning for dommens resultat, idet EU- støtten skulle betragtes som en driftsrelateret indtægt, som også uden aftale herom skulle indgå i driftsregnskabet til delvis dækning af underskuddet.
 Forbedrede muligheder for videreførelse af driften i konkursramte landbrugsvirksomheder
 Højesteret har med dommen fastslået i hvilket omfang EU-støtte kan medtages i driftsregnskabet for konkursramte landbrugsvirksomheder.
 Kurator og panthaverne har ofte en væsentlig interesse i at opretholde driften af landbrugsvirksomheden i konkursperioden for derved at opnå en højere pris for virksomheden gennem et samlet salg af landbruget i fri handel. At Højesteret nu har fastslået, at EU-støtte kan medtages i regnskabet som en driftsindtægt betyder,


text:
CIVILPROCESLOVEN nr. 91 af 31. december 1991 med senere ændringer | Danish | Ministry of Justice - Ministry of Transport and Local Government
 CIVILPROCESLOVEN nr. 91 af 31. december 1991 med senere ændringer
 CIVILPROCESLOVEN
 nr. 91 af 31. december 1991
 Generelle regler om behandling af civile sager.
 Lovens gyldighedsområde og dommere i herredet
 § 1. Denne lovs regler finder anvendelse på rettens pleje i sager som hverken skal få ekstraordinær behandling ifølge særlige forskrifter i anden lovgivning eller hører under særlige domstoles saglige kompetence i henhold til loven.
 Stk. 2. I herredet hører sager ifølge denne lov under de almindelige herredsretter i henhold til lovgivningen om domstolenes ordning i herredet.
 § 2. I den enkelte sags behandling deltager én dommer med mindre der tilkaldes sagkyndige meddommere efter reglerne i stk. 2 eller stk. 3.
 Stk. 2. Såfremt faktiske begivenheder som påberåbes af en part som anbringende og dommeren mener at der kræves særligt sagkundskab i retten for at kunne bedømme disse, kan han indkalde to meddommere som er i besiddelse af sådant sagkundskab.
 Stk. 3. Hvis en sag er omfattende eller dens genstand er af væsentlig betydning ud fra et almindeligt synspunkt, kan retspræsidenten bestemme at tre herredsretsdommere skal behandle og pådømme sagen eller to herredsretsdommere samt en sagkyndig meddommer.
 § 3. De alene kan medvirke i retten som sagkyndige meddommere som er tilstrækkeligt udviklede, har godt åndeligt og fysisk helbred, har islandsk statsborgerskab, er myndige og er fyldt 25 år, råder over deres bo og er hverken blevet fundet skyldige i strafbart forhold som findes forkasteligt ifølge den offentlige mening eller har udvist optræden som kunne svække den tillid som dommere somn regel bør nyde.
 Stk. 2. Alle de som opfylder de i stk. 2 anførte betingelser er pligtige til at medvirke som meddommere hvis de indkaldes. Dette gælder dog ikke for højesteretsdommere, Højesterets personale, ministre, departementschefer, biskopper, præster og ledere af godkendte trossamfund, Altingets ombudsmand, rigsadvokaten, sysselmænd, tolddirektører samt politimestre og deres juridisk uddannede medarbejdere eller advokater og deres fuldmægtige. Ledere i statslige institutioner eller personale i helbredstjeneste bliver ikke pålagt at medvirke som meddommere hvis sagens genstand vedrører den institution hvor den pågældende er ansat.
 § 4. Meddommere bør indtage sæde i retten senest ved begyndelsen af sagens hovedforhandling. Dommeren bør som regel varsle parterne om hvem han agter at tilkalde som meddommere, således at de kan få lejlighed til at fremsætte bemærkninger, såfremt de finder anledning dertil.
 Stk. 2. I retsbogen indføres indkaldelse af meddommere når de medvirker første gang i retten. Når en person medvirker som sagkyndig meddommer første gang skal han underskrive en erklæring til protokollen hvori han på ære og samvittighed lover at ville udføre sit hverv samvittighedsfuldt og upartisk og i alle henseender efter loven.
 Stk. 3. Meddommere deltager i en retssags hele behandling og pådømmelse og bærer de samme rettigheder og bærer de samme pligter som domsformanden i vedkommende sag. Domsformanden leder domsforhandlingen og afsiger alene kendelser om andet end afvisning af en sag, udarbejder indkaldelser og beslutninger og repræsenterer retten


text:
udadtil.
 Stk. 4. Domsformanden fastsætter honorar til de sagkyndige meddommere.
 § 5. En dommer, herunder sagkyndig meddommer, er inhabil og må ikke handle i en sag, når:
 han selv er part i sagen eller fremtræder som en parts repræsentant,
 han varetager en parts interesser angående sagens genstand eller giver en part i sagen vejledning om den uden lovpligt,
 han har aflagt vidnesbyrd eller har været indkaldt for at give vidnesbyrd om sagens omstændigheder på et retsmæssigt grundlag eller har været syns- eller skønsmand i sagen,
 han er eller har været gift med nogen af parterne eller beslægtet eller besvogret med nogen af parterne i en op- eller nedstigende linje eller sidelinjen så nær som søskendebørn eller han har samme relation gennem adoptivforhold,
 han er beslægtet eller besvogret med en optrædende advokat eller en anden rettergangsfuldmægtig for en af parterne på den i litra d anførte måde,
 han er beslægtet eller besvogret med et vidne i sagen på den i litra d anførte måde, er syns- eller skønsmand eller en person som nægter at udlevere bevismidler,
 hvis der iøvrigt findes at foreligge omstændigheder eller forhold som er egnede til at rejse tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed.
 § 6. Dommeren skal påse af egen drift om der foreligger grunde der kan medføre hans eller meddommernes inhabilitet, men en af sagens part kan endvidere kræve at han eller de bør vige sæde.
 Stk. 2. Dommeren træffer selv afgørelse om det af en parts rejste spørgsmål om at han bør vige sæde samt hvis han vige sæde af egen drift.
 Stk. 4. Selv om en dommer viger sæde bør han træffe forestaltninger som er fornødne til at sagen kan versere videre indtil en ny dommer overtager sagen. I dette tidsrum kan han udlevere genparter af sagens dokumenter samt bekræfte retsakter.
 Retsmøder, retsbøger m.m.
 § 7. Dommeren leder retsmødet og våger over at domsforhandlingen foregår i henhold til rigtige regler. Han bestemmer i hvilken rækkefølge sager tages til behandling. Ingen må tage ordet undtagen med dommerens tilladelse og han kan tage ordet fra en person som ikke holder sig til sagens substans.
 Stk. 2. Når der kun sidder en dommer i retten skal der som regel være et tingsvidne til stede. Det skal opfylde almindelige vidnebetingelser og må ikke være beslægtet eller besvogret med dommeren, parterne, en repræsentant eller advokat på den i § 5, litra d beskrevne måde. Såfremt vidnet ikke er medarbejder ved retten skal dommeren fastsætte honorar der afholdes af parterne.
 § 8. Retsmøder er offentlige. Uanset om en part anmoder om det eller ej kan dommeren bestemme at et retsmøde skal holdes for lukkede døre hvis det holdes uden for det ordinære retslokale eller hvis han finder det påkrævet:
 a. når det er for at beskytte parter, parters pårørende, vidner eller andre som sagen vedrører,
 b. når hensynet til en part, vidne eller en anden som sagen vedrører, gør det påkrævet for at beskytte erhvervshemmeligheder eller lignende interesser,
 c. når almenhedens eller statens interesser kræver det,
 d. når velanstændighedssynspukter kræver det,


text:
e. når hensynet til ro og orden i retslokalet kræver det.
 Stk. 2. Dommerens afgørelse om dørlukning skal indføres i tingbogen og det bør anføres af hvilken grund den blev foretaget.
 Stk. 3. Selv om retsmødet er offentligt kan dommeren dog begrænse antallet af personer, der får adgang til retsmødet, for at forhindre at retslokalet overfyldes. Dommeren kan også nægte adgang for personer som er under 15 år eller befinder sig i sådan tilstand at vedkommendes tilstedeværelse ville stride imod god orden.
 § 9. Det er forbudt under retsmøder at optage billeder og lyd. Dommeren kan dog undtagelsesvis tillade dette når særlige grunde taler herfor.
 Stk. 2. Offentlig gengivelse af hvad der forhandles i retsmøder, der holdes for lukkede døre, er forbudt, undtagen med dommerens tilladelse. Selv om et retsmøde er offentligt kan dommeren forbyde offentlig gengivelse af forhandlingen, men i så fald bør dommeren imformere de tilstedeværende om referatforbudet og angivelse af det skal indføres i protokollen. Overtrædelse af dette straffes med bøde, medmindre strengere straf kan være forskyldt ifølge anden lovgivning.
 Stk. 3. Dommeren kan udvise en person fra retslokalet hvis dennes tilstedeværelse forstyrrer ro og orden eller hans optræden er upassende i ord eller handlinger. Hvis der er tale om en part, dennes repræsentant eller advokat, skal dommeren dog først påminde ham og give ham lejlighed til at forbedre sig inden han udvises. Dommerens afgørelse om udvisning af en person fra retsmødet kan gennemføres med politimagt om fornødent. Der bør indføres anvisning i protokollen når der er tale om udvisning af en part, dennes repræsentant eller advokat.
 § 10. Retssproget er islandsk.
 Stk. 2. Når en person afgiver forklaring for retten som ikke er sig det danske sprog tilstrækkelig mægtig, skal den som begærede personen tilkaldt til afgivelsen af forklaringen sørge for at der tilkaldes en statsautoriseret tolk. Dommeren bør dog indkalde en statsautoriseret translatør når det fremgår af konventioner med fremmede stater. Er en statsautoriseret translatør ikke tilgængelig kan dommeren dog acceptere at en anden egnet person foretager tolkning, men denne bør underskrive en erklæring på ære og samvittighed i protokollen om at ville udføre hvervet efter bedste evne og at han skal kunne bekræfte sin oversættelse for retten hvis den anfægtes. Udgifterne til translatøren bør afholdes af en part, undtagen i private straffesager og faderskabssager og sager om umyndiggørelse, samt hvis dommeren tilkalder en translatør i medfør af bestemmelser i en konvention med fremmed stat.
 Stk. 3. Dokumenter, der er affattede i fremmede sprog, skal ledsages af en oversættelse til islandsk for så vidt indholdet af det påberåbes, undtagen dommeren tiltror sig fornødent kendskab til det fremmede sprog. Såfremt parterne ikke kan blive enige om den rigtige oversættelse af et dokument, bør den foretages af en statsautoriseret translatør. Såfremt en statsautoriseret translatør ikke er tilgængelig kan der fremlægges oversættelse fra en anden egnet person, men denne skal kunne bekræfte den for retten hvis den anfægtes. Det samme gælder udgifter hertil efter reglerne i stk. 2.
 Stk. 4. Såfremt en person som er til afhøring ikke


text:
kan gøre sig forståelig ved almindelig sprogbrug skal den part som begærede afhøringen, tilkalde en sagkyndig konsukent til bistand. Om denne persons erklæring på ære og samvittighed, bekræftelse og udgifter finder reglerne i stk. 2 anvendelse. Dommeren kan dog i stedet bestemme at afhøring af vedkommende skal foregå ved skriftlige spørgsmål og svar i retsmødet.
 § 11. Ved enhver herredsret skal der føres retsbøger til brug i civile sager. Dommeren er dog berettiget til at lade skrive på maskine eller computer det som ellers ville blive indført i en sådan bog, og det som er optaget på en sådan måde skal opbevares i trykt form med dommerens påtegning hvorefter det hæftes eller bindes sammen som en retsbog.
 Stk. 2. Angående alle retshandlinger optages beretning i retsbogen. I den anføres angivelse af tiden og stedet for retsmødet, navnet på den dommer der behandler sagen som foretages, navnene på de personer som giver møde i retten og kommer for retten, hvad der måtte være bestemt om sagens forhandlinger samt dommerens domme og kendelser, som han afsiger løbende under sagens proces. Endvidere optages parternes påstande, begæringer og indsigelser, for så vidt de ikke indeholdes i skrifter som overleveres retten. Såfremt bestemmelser i denne lov ikke foreskriver andet om bestemte forhold som bør optages i retsbogen, bestemmer dommeren hvad der skal optages og i slutningen af retsmødet underskriver han det som er blevet indført. Såfremt dommeren finder anledning dertil informerer han dem som er til stede i retsmødet om indholdet i sin helhed af det som er optaget, og giver de pågældende lejlighed til at skrive under i retsbogen.
 Stk. 3. Det som fremkommer ved den mundtlige bevisførelse skal optages på lydbånd eller videobånd eller optages i retsbogen efter dommerens instruks. Dommeren kan også bestemme at optage eller optegne sin fremstilling af en udtalelse, men i så fald skal den pågældende få lejlighed til at fremsætte bemærkning om det som er citeret efter ham og om gennemførelsen af afhøringen.
 § 12. Ved enhver herredsret skal der føres en dombog som indeholder alle domme, samt kendelser der indeholder udfaldet af en sag, underskrevet af en dommer.
 Stk. 2. Endvidere skal der ved enhver herredsret føres en liste over alle de sager som retten får til afgørelse efter denne lov.
 § 13. Dokumenter, som fremlægges i retten, bør være i originalen, såvidt de er tilgængelige. De bør påtegnes med løbende nummerering og attestation om fremlæggelse. Den som fremlægger et dokument bør indlevere det sammen med tilstrækkelig mange kopier efter dommerens påbud og udleverer samtidig til sagens øvrige parter en kopi.
 Stk. 2. Dokumenter der er fremlagt bør opbevares i vedkommende domstols arkiv indtil de bliver indsendt til Rigsarkivet. Såfremt en person, som har fremlagt et dokument, har brug for det efter at sagen er afsluttet, skal han få udleveret dette i originalen eller en fotokopi, og hvis originalen udleveres opbevares en fotokopi. Medens sagen verserer bliver et originalt dokument ikke udleveret undtagen parterne er enige herom eller at sagen ikke eller i meget ringe omfang bygger


text:
på dets indhold og dommeren finder at det kan udleveres mod at modtage en fotokopi i stedet for det.
 Stk. 3. Andre end en sags parter vil ikke kunne få et originalt dokument udleveret undtagen med samtykke fra den som fremlagde det, jf dog § 69, stk. 3.
 Stk. 4. Lydbånd og videobånd jf § 11, stk. 3 skal opbevares i mindst tre år efter at en retssag er sluttet.
 § 14. Dommeren er pligtig til mod betaling at udlevere til dem som har retlig interesse en bekræftet kopi af sagens dokumenter og af retsbogen og dombogen lige så snart som dette er muligt og ikke senere end en måned efter at begæring blev modtaget.
 Stk. 2. Inden en genpart fra tingbogen eller dombogen bliver udleveret til andre end sagens parter, skal der, såfremt der findes særlig grund dertil, foretages udstregning af tekst om forhold som det findes naturligt at holdes fortrolige ud fra hensynet til offentlige eller almene interesser.
 Stk. 3. Medens en sag er under behandling i herredet, eller hvis den kan indbringes for overordnet domstol eller hvis en sag er under behandling i overordnet domstol er dommeren pligtig til mod betaling at udlevere til de pågældende kopi af lyd- eller filmoptagelser ifølge § 11, stk. 3 eller give dem tilladelse til at lytte til disse optagelser, så snart som det er muligt efter at begæring er modtaget. Efter dette tidspunkt kan en sådan begæring imødekommes såfremt særlige grunde taler herfor.
 Stk. 4. Dommeren kan kræve betaling forud af det anslåede gebyr ifølge stk. 1 og stk. 2.
 Stk. 5. Såfremt dommeren finder at det hverken er tilladt eller forpligtet at imødekomme en begæring om kopi eller til at lytte til optagelser, afsiger han kendelse såfremt det kræves.
 § 15. Ministeren fastsætter nærmere regler i forskrifter om:
 a. sagsregistre,
 b. retsbøger, herunder førsel med skrivemaskine og computer,
 c. udstyr til optagelse af lyd og film i retsmøder,
 d. dombøger,
 e. opbevaring af sagsdokumenter, lydoptagelse og filmoptagelser.
 Sagens parter og procesfuldmagt
 § 16. Part i en sag kan være enhver, en fysisk person eller juridisk person, s.s. selskab eller institution, der kan være indehaver af rettigheder eller pligter ifølge national ret. Domstole har kompetance til at pådømme i sager hos alle dem som har partsevne, med mindre der er gjort undtagelser herfra i lovgivningen eller ifølge folkeret.
 Stk. 2. Indsigelser som er rejst på manglende partsevne bør føre til frifindelse, såfremt de godtages.
 § 17. I retssager optræder er person på egen hånd hvis han er habil til at råde over sagen.
 Stk. 2. Findes en person som har bopæl i udlandet habil til at optræde selv i en retssag ifølge loven i hans hjemland, anses han også at være habil her i landet. Såfremt han findes habil ifølge islandsk lovgivning, spiller det ikke rolle hvorvidt dette er tilfældet ifølge loven i hans hjemland.
 Stk. 3. Værgen optræder på vegne af en umyndig person som er part i en retssag, som han mangler habilitet til at råde over.
 Stk.


text:
4. Ledere i foreninger, institutioner eller sammenslutninger optræder alene eller i fællesskab som procesfuldmægtige for sådanne juridiske personer i henhold til det søm følger af almindelige regler.
 Stk. 5. Når staten eller en kommune er part i en sag, en styrelse eller selsekab eller enkelte forvaltningsmyndigheder, optræder den som procesfuldmægtig som har beslutningsmyndighed om de interesser som sagen angår, medmindre andet er foreskrevet i lovgivningen.
 Stk. 6. Når en part optræder selv i en sag eller en procesfuldmægtig som dommeren finder uegnet til at varetage sagens interesser, kan dommeren opfordre ham til at antage en egnet procesfuldmægtig for at procedere sagen. Såfremt den pågældende ikke har taget dette til efterretning næste gang sagen foretages, kan dette vurderes således, at ingen har givet møde i retten.
 § 18. Tilkommer eller påhviler ét krav flere personer, finder et nødvendigt fællesskab sted.
 Stk. 2. Såfremt ikke alle de forpligtede gives lejlighed til at udtale sig i sagen, bør den afvises. Det samme gælder hvis de berettigede ikke optræder i fællesskab, for så vidt et krav gøres gældende om interesser som en af dem har, der ikke optræder i fællesskabet.
 Stk. 3. Hvis ikke alle procesfællerne giver møde i retten, anses de som møder, at være berettigede til at forpligte de andre.
 Stk. 4. Hvis de af procesfællerne fremsatte påstande eller erklæringer er uoverensstemmende, bør alle procesfællerne anses for at være bundet af den påstand eller erklæring som er mest gunstig for modparten, medmindre det bliver påvist at den er urigtig eller at den som fremsatte den manglede sagesløs kendskab til sagens omstændigheder erller sin retsstilling ifølge loven.
 § 19. Flere parter kan sagsøge i fællesskab under én sag, såfremt deres krav har fælles oprindelse i en begivenhed, forhold eller retsstiftende kendsgerning. Med samme betingelser kan flere parter sagsøges i samme sag. I modsat fald bør sagen afvises fra retten efter begæring fra modparten for hans vedkommende.
 Stk. 2. Flere parter kan sagøges i den samme sag, hvor påstandene er hovedsagelig rettet mod en af dem og subsidiært mod andre, hvis betingelserne i stk. 1 er opfyldt. I modsat fald bør krav mod dem som sagsøges subsidiært afvises fra retten, såfremt de kræver det.
 Stk. 3. Hvis sagsøgeren ønsker at inddrage en ny part ved efterfølgende at medindstævne ham sammen med dem som han allerede har sagsøgt, er dette kun tilladt på de betingelser at stk. 1 er opfyldt og at det ikke kan anses for at være forsømmelse fra sagsøgerens side ikke at have inddraget ham inden sagen blev tingfæstet.
 § 19 a. Tre eller flere parter som har krav mod den samme part, der har udspring i samme begivenhed, forhold eller retsstiftende kendsgerning, kan i stedet for at anlægge sag i henhold til § 19, stk. 1 lade en søgsmålsforening som de er medlemmer af, føre sagen under ét om alle deres krav. Søgsmålsforeningen dannes for at føre en bestemt sag for retten og det er hverken tilladt at begrænse medlemmernes ansvar af foreningens forpligtelser eller lade det udføre andre opgaver end


text:
at føre denne proces og efter omstændighederne søge fyldestgørelse eller gennemføre opgørelsen af medlemmernes krav. Såfremt der ikke udarbejdes vedtægter for foreningen skal de generelle forskrifter som ministeriet har fastsat herom, være gældende. Der skal føres en fortegnelse over foreningens medlemmer. Såfremt foreningen bliver registreret skal der ikke betales gebyr i statskassen.
 Stk. 2. Selv om en søgsmålsforening er part i en sagsproces tilhører dog sagens interesser for sin del medlemmerne i sagen og de nyder samme stilling som part for så vidt ikke andet kan udledes af denne artikels bestemmelser. I stævningen skal kravet fremsættes under et i foreningens navn, men det skal alligevel angives hvem medlemmerne er, samt hvilken andel hver af dem har i kravet, såfremt det går ud på betaling af et pengebeløb. I dommen skal de krav anføres eller andre rettigheder som foreningen har mod modparten, uden at medlemmerne bliver nævnt. Foreningen optræder og disponerer i ethvert henseende på bindende måde for medlemmerne, herunder at hæve sagen eller indgå forlig. Efter at sagen er afsluttet søger foreningen, hvor det måtte være tilfældet, i egen navn fyldestgørelse af medlemmernes rettigheder. Rettigheder mod en forening kan søges fyldestgjort hos foreningens medlemmer.
 Stk. 3. Når et nyt medlem tilmelder sig søgsmålsforeningen efter at en sag er blevet anlagt men inden hovedforhandlingen begynder, kan foreningen udvide sine påstande for også at omfatte det nye medlems krav. En sådan ændring af påstandene bør ske ved supplerende stævning, og under sådanne omstændigheder finder betingelsen i 29. gr. ikke anvendelse, at det ikke kan lægges foreningen til last ikke at have fremsat alle påstandene i sagen under ét fra starten.
 Stk. 4. Såfremt et medlem af søgsmålsforening melder sig ud efter at sag er anlagt, varetager foreningen ikke længere de interesser som han har i sagen og foreningen bør herefter ændre fremsatte retskrav i den grad udmeldelsen giver anledning til. Et medlem af søgsmålsforeningen som befinder sig i sådan situation, kan pålægges at betale en del af sagsomkostninger som modparten får tildømt.
 § 20. Tredje part kan indtræde i en verserende retssag hvis dens udfald indebærer retlige interesser for ham. I så fald bør han indstævne begge eller alle de oprindelige parter og nedlægge påstand om at han får lov til intervention og at pådømmelsen af sagens genstand eller rettens afgørelse iøvrigt får et udfald hvor hans rettigheder bliver tilgodeset.
 § 21. Såfremt udfaldet af en sag indebærer retlige interesser for en tredje part, kan en part indstævne denne og opfordre ham til at støtte sig i sagen eller varetage sine øvrige interesser.
 Stk. 2. Såfremt en tredje mand giver møde i sagen, uden dog at indtræde i sagen, kan der ikke fremsættes noget krav mod ham og han kan heller ikke nedlægge påstand om andet end sagsomkostninger til sig. Han er dog berettiget til at tilvejebringe processtof og føre sagen for sit vedkommende, i den grad den berører hans retlige interesser.
 § 22. Hvis sagsøgeren afhænder de rettigheder som er knyttet til hans påstande for retten efter at sagen er anlagt


text:
men inden den er optaget til doms, bliver den nye ejer rådig over sagen ved dens overgang i den stand den var i.
 Stk. 2. Afgår sagsøgeren ved døden i det i stk. 1 nævnte tidsrum træder dødsboet ind hans sted, såfremt de rettigheder som er knyttet til retskravet tilfalder det. I modsat fald bortfalder sagen, men dødsboet kan dømmes til at betale sagsomkostninger.
 Stk. 3. Såfremt sagsøgerens bo tages til konkursbehandling i det i stk. 1 nævnte tidsrum indtræder konkursboet i hans sted, såfremt de rettigheder som er knyttet til retskravet, tilfalder det. Såfremt rettigheder bortfalder på grund af konkursen, bortfalder sagen også derved.
 § 23. Afhænder sagsøgte en ting eller rettigheder, som han er blevet sagsøgt til at afhænde efter at en sag er blevet anlagt, kan sagsøgeren alligevel fortsætte sagen mod den oprindelige sagsøgte. Den som leder sin ret fra sagsøgte bliver da bundet af dommen i sagen medmindre han har erhvervet tingen eller rettighederne på en sådan måde at andres ret til dem tabes overfor ham. (ekstinktiv erhvervelse).
 Stk. 2. Såfremt sagsøgte afgår ved døden i det i stk. 1 nævnte tidsrum træder hans dødsbo ind i hans sted, hvis de forpligtelser som kravet angår, går over på det. I modsat fald bortfalder sagen, men dødsboet kan pådømmes til at betale sagsomkostninger.
 Stk. 3. Såfremt sagsøgtes bo tages til konkursbehandling i det i stk. 1 nævnte tidsrum træder konkursboet i hans sted, hvis de forpligtelser som domkravet angår, påfalder boet. Sagsøgeren kan dog forlange at dom afsiges kun mod fallenten eller både mod ham og konkursboet.
 Sagsgenstanden
 § 24. Domstole har kompetence til at pådømme enhver sagsgenstand som lov og national ret omfatter, medmindre den er unddraget deres domsmyndighed i henhold til lov, aftaler, sædvane eller forholdets natur. Såfremt sagsgenstanden ikke hører ind under domstolene bør dommeren afvise sagen fra retten.
 Stk. 2. Antager dommeren at sagen hører ind under en anden domstol eller at den bør behandles efter reglerne om behandling af straffesager eða behandling af tvistspørgsmål i forbindelse med tvangsfuldbyrdelse eller boskifte, afviser han sagen fra retten.
 § 25. Domstole bliver ikke afkrævet udtalelse om juridiske spørgsmål eller hvorvidt en begivenhed faktisk er sket, undtagen i den grad det er fornødent til afgørelse af et bestemt proceskrav.
 Stk. 2. Når en sagsøger har retlig interesse i at få afgjort hvorvidt en rettighed er til stede eller hvilket indholdet af rettigheder eller et retsforhold er, kan han opnå anerkendelsesdom om sine krav hvad dette angår. Dette gælder uanset om han kunne i stedet for opnå en eksigibel fyldestgørelsesdom.
 Stk. 3. En forening eller fællesskab af personer kan i eget navn føre sag for at få anerkendt at medlemmerne nyder bestemte rettigheder eller kan frigøres fra bestemte forpligtelser, for så vidt det kan forenes med foreningens eller fællesskabets formål og varetage de interesser som proceskravet omfatter.
 § 26. Anlægges sag for at få afgørelse om ret eller pligt som sagsøgeren erkender eller som på anden måde bliver påvist at ikke er opstået endnu, bør afvises fra


text:
retten.
 Stk. 2. Såfremt et proceskrav om pligt som kunne gennemføres ved eksekution, og det viser sig at den påhviler eller kunne påhvile sagsøgte, men tiden er ikke moden til at kræve om opfyldelse når sagen optages til doms, bør sagsøgte frifindes for tiden.
 § 27. I en sag kan alle proceskrav som er udsprunget af den samme begivenhed, forhold eller retsstiftende kendsgerning fremsættes mod den samme person. Andre krav vil blive afvist såfremt sagsøgte kræver det.
 Stk. 2. Hvis sagsøgeren ikke har samlet alle sine krav i én sag sådan som han var berettiget til efter stk.1, kan han anlægge en anden sag med resten af sine proceskrav, men i så fald bliver sagsøgte ikke dømt til at betale sagsomkostningerne i den nye sag undtagen hvis det findes godtgjort at det ikke havde været muligt at kumulere alle krav i den oprindelige sag eller at det ville have medført væsentlig forsinkelse eller ulemper.
 § 28. Modparten har adgang til at fremsætte modkrav til modregning i en sag uden at anlægge kontrasag såfremt betingelser for modregning foreligger. Modkravet bør fremlægges i processkrift for retten, men der kan ikke afsiges særskilt dom om det.
 Stk. 2. Ved kontrastævning er modparten bevilget at fremsætte kontrakrav i en sag som kan føre til selvstændig dom eller efter omstændighederne modregning hvis kontrakravet er ensartet med hovedkravet eller at de har udspring i den samme begivenhede, forhold eller retsstiftende kendsgerninger eller at der er blevet aftalt at kontrakravet kan søges i sagen om hovedkravet. Kontrakrav må anlægges inden en måned fra tingfæstningen af hovedsagen.
 Stk. 3. Kontrakrav kan dog fremlægges efter tidsrummet i stk. 1 og stk. 2, såfremt det sker inden processens hovedforhandling finder sted og at det findes undskyldeligt af parten ikke at have fremsat alle kravene i rette tid.
 § 29. Ved supplerende stævning kan de allerede fremsatte påstande udvides eller et nyt krav inddrages efter tingfæstningen men inden hovedforhandlingen er begyndt, såfremt betingelserne i § 27 er opfyldt og at det findes undskyldeligt af parten ikke at have fremsat alle kravene under ét i starten.
 § 30. Såfremt dommeren finder det hensigtsmæssigt for klarhedens skyld eller formålstjenligt kan han efter begæring fra en eller flere parter forene to eller flere sager, såfremt:
 a. de er mellem de samme parter og at det havde været muligt at anlægge én sag om alle kravene jf § 27, stk. 1,
 b. de er mellem de samme parter og at det havde været muligt at anlægge den ene af sagerne som kontrasag i den anden jf § 28, stk. 2,
 c. det havde været muligt at anlægge én sag om kravene jf 19, stk. 1.
 Stk. 2. Dommeren kan ikke forene søgsmål i mefør af bestemmelserne i stk. 1 hvis en part protesterer, såfremt det havde medført afvisning efter dennes begæring at anlægge et sådant søgsmål i starten.
 Stk. 3. Finder dommeren det hensigtsmæssigt for klarhedens skyld eller formålstjenligt, kan han af egen drift opdele krav som ikke er udsprunget af samme begivenhed, forhold eller


text:
retsstiftende kendsgerninger og er samlet under én sag, således at hvert af kravene behandles i en særskilt retssag.
 § 31. På begæring fra den ene part eller begge parter i en retssag kan dommeren bestemme af egen drift at adskille sagen således at der først pådømmes særskilte forhold i sagen medens andre forhold udskydes og venter at blive pådømt.
 Stk. 2. Hvis sagens genstand i en erstatningssag opdeles således at spørgsmålet om erstatningspligten pådømmes først, kan dommeren på sagsøgerens forlangende træffe afgørelse i dommen om denne pligt således at der straks bør betales et passende pengebeløb til sagsøgte ind på den forventede erstatning.
 § 32. Retssager anlægges ved sagsøgtes hjemting. Har sagsøgte ophold af fast karakter i en anden retskreds end hvor han har registreret bopæl kan retssag også anlægges i denne retskreds.
 Stk. 2. Har sagsøgte ingen registreret bopæl kan sag anlægges mod ham i den retskreds hvor han har fast opholdssted. Er det faste opholdssted ikke kendt kan sag anlægges mod ham i den retskreds hvor han opholder sig eller hvor han befinder sig når stævning forkyndes.
 Stk. 3. Sag mod en islandsk statsborger som er bosat i udlandet hvor sag ikke kan anlægges mod ham, kan anlægges ved retten i Reykjavík såfremt han ikke har registreret bopæl i en anden retskreds.
 Stk. 4. Sag mod en person som er bosat i udlandet kan anlægges i den retskreds hvor han befandt sig da stævningen blev forkyndt, hvis sagen vedrører en pengeforpligtelse overfor en her i landet bosat person eller selskab, privat institution eller sammenslutning som har værneting her.
 Stk. 5. Sag mod en umyndig person kan anlægges i den retskreds hvor dennes værge kan sagsøges efter stk. 1 – 4, såfremt han ikke selv råder over sagens genstand.
 § 33. Sag mod en registreret forening eller firma kan anlægges i den retskreds hvor deres værneting er registreret. Såfremt dens hovedkontor ligger i en anden retskreds end hvor værnetinget er registreret, kan der også anlægges sag i denne retskreds. Hvis sagen angår en filial i en forening eller firma, kan der anlægges sag i retskredsen hvor filialen ligger.
 Stk. 2. Mod foreninger eller firmaer der ikke er registrerede kan der anlægges sag i den retskreds hvor den har hjemsted ifølge dens vedtægter eller hvor hovedkontoret ligger. Sag kan også anlægges i den retskreds hvor sag mod dens repræsentant kunne anlægges jf § 32. Det samme gælder uregistrerede sammenslutninger og private institutioner som ikke er omfattet af stk. 3 og stk. 4.
 Stk. 3. Sag mod staten kan anlægges ved retten i Reykjavík. Såfremt en sag er anlagt mod en statlig myndighed på statens vegne i en anden retskreds end denne har hovedkontor, kan sagen anlægges dér. En sag mod en kommune bliver under samme forudsætning anlagt i den retskreds som den tilhører.
 Stk. 4. Sag mod en styrelse eller virksomhed hos staten eller en kommune kan anlægges i den retskreds hvor denne har hovedkontor.
 § 34. Hvis syn af fast ejendom indgår som en nødvendig del i en sag


text:
angående en fast ejendom kan sag anlægges i den retskreds hvor den ligger. Det samme gælder andre sager om rettigheder over fast ejendom samt sager om krav der har sit udspring i sådanne rrettigheder.
 Stk. 2. Hvis den faste ejendom ligger i flere end en retskreds eller sagen omfatter flere faste ejendomme, der ikke ligger i samme retskreds, kan sag jf stk. 1 anlægges i nogen af dem.
 § 35. Sag om opfyldelse eller frigørelse i kontraktsforhold eller om misligholdelse eller ophør i kontraktsforhold kan anlægges i den retskreds hvor den skulle opfyldes ifølge sin ordlyd, parternes hensigt eller lovens regler.
 Stk. 2. Sager om veksler og checks kan anlægges i rets retskreds hvor vekslens eller checkens betalingssted ligger. Hvis betalingsstedet ligger i udlandet kan sag anlægges i den retskreds hvor den som inddriver den har sit hovedkontor eller forretningssted, for så vidt der er tale om en bank, sparekasse eller anden erhvervsmæssig inkassovirksomhed.
 § 36. Sag angående betaling af værdien for vare eller tjeneste som har været leveret i en forretning eller andet fast forretningssted kan anlægges i den retskreds hvor forretningen aller forretningsstedet ligger, såfremt det er den oprindelige kreditors erhverv at levere sådanne varer eller tjeneste.
 Stk. 2. Såfremt den oprindelige kreditor har leveret varen eller tjenesten i en filial her i landet kan hjemmelen efter stk. 1 kun gøres gældende i den retskreds hvor filialen ligger.
 Stk. 3. Såfremt varen eller tjenesten var leveret i udlandet på den i stk. 1 beskrevne måde kan sag til inddrivelse af værdien anlægges i den retskreds hvor den som har fordringen til inddrivelse her i landet har forretningssted, for så vidt dette er en erhvervsmæssig inkassovirksomhed.
 § 37. Sag i forbindelse med køb af varer eller tjeneste her i landet kan køberen anlægge i den retskreds hvor sag mod ham selv kan anlægges ifølge § 32 eller § 33.
 § 38. Sager om betaling af arbejdsløn kan anlægges i det retskreds hvor arbejdet er udført eller hvis det er udført i flere, i nogen af disse.
 Stk. 2. Sømænd kan anlægge sag til at få deres arbejdsløn betalt i den retskreds hvor skibet har registreret hjemsted.
 Stk. 3. De som udfører arbejde om bord i et luftfartøj kan anlægge sag til at få deres arbejdsløn betalt i den retskreds hvor liftfartøjet er registreret.
 § 39. En sag mod et rederi kan anlægges mod rederen i den retskreds hvor skibet har registreret hjemsted. Det samme gælder sag mod kaptajnen eller besætningen i anledning af udøvelsen af deres arbejdspligter.
 Stk. 2. Sag om bjærgeløn kan anlægges i den retskreds hvor det bjærgede var eller hvortil det blev anbragt i land.
 Stk. 3. Er et krav sikret med søpant i skib, last eller fragt og der er foretaget arrest i søpantet, kan en sag om kravet anlægges i den retskreds hvor arresten blev foretaget.
 § 40. Såfremt kravet har udspring i finansforvaltning eller regnskab kan sag anlægges i den retskreds hvor forvaltningen eller regnskabet blev ført.
 § 41. Sag hvorunder der påstås


text:
erstatning, straf eller oprejsning i anledning af retskrænkelser uden for kontraktsforhold kan anlægges i den retskreds hvor krænkelsen er foregået eller i nogen flere, såfremt krænkelsen foregik flere steder.
 § 42. Såfremt et krav er rettet mod flere end en person, kan sag anlægges ved nogen af disses retskredse.
 Stk. 2. Modkrav og kontrasøgsmål kan som regel anlægges på hovedkravets værneting.
 Stk. 3. Parterne kan aftale, ved hvilken af flere retter sagen skal anlægges.
 § 43. Reglerne i §§ 34-42 finder anvendelse på søgsmål mod en person som er bosat i udlandet, samt selskaber, foreninger, private institutioner eller sammenslutninger under samme forhold, medmindre andet fremgår af aftaler med fremmede stater.
 Stk. 2. Dette kapitels bestemmelser ændrer ikke på gyldigheden af særregler om værneting i henhold til andre love.
 Bevis og bevismidler.
 Generelle regler om bevis
 § 44. Dommeren afgør i hvert tilfælde på grundlag af det som er passeret under forhandlingerne i en sag, hvorvidt en påstand om omtvistede faktiske omstændigheder findes at være bevist, for så vidt han ikke er bundet af lovregler der regulerer bevisbedømmelsen hvad dette angår.
 Stk. 2. Den som påberåber sig kutyme eller udenlandsk retsregel har bevisbyrde for at den eksisterer og påvise hvilket indhold den har.
 Stk. 3. Det findes ikke nødvendigt at føre bevis om omstændigheder, der må anses for notoriske, på det sted og det tidspunkt som dom eller kendelse afsiges.
 § 45. Erklæring fra en part, som afgives i retten og indebærer rådighed over sagsgenstanden, er bindende for parten efter de regler som gælder om løfter, såfremt han disponerer over sagens genstand.
 § 46. Parterne tilvejebringer bevismidler såfremt de disponerer over sagens genstand.
 Stk. 2. I den grad dommeren finder det påkrævet til belysning af en sag, kan han rette henvendelse til parterne om at fremskaffe processtof om nærmere angivne punkter.
 Stk. 3. Såfremt dommeren skønner det indlysende at et punkt, som en part ønsker at bevise er uden betydning eller at bestemt processtof er nyttesløst for beviset, kan han afskære parten fra bevisførelsen.
 § 47. Optagelse af bevismateriale sker som regel hos den dommer, som behandler sagen. Såfremt dette ikke er muligt undtagen med betydelige omkostninger eller ulemper kan dommeren bestemme efter begæring fra parterne at bevisoptagelsen kan foretages ved en anden ret i henhold til bestemmelserne i kapitel 11, for så vidt dette ikke medfører unødvendig forsinkelse af sagsprocessen.
 Stk. 2. Bestemmelsen i stk. 1 udelukker ikke at et bevismiddel kan påberåbes som er fremskaffet ifølge bestemmelserne i kapitel 11 inden sagen blev anlagt.
 § 48. Enhver part kan fremstille sig og begære at afgive forklaring om sagens omstændigheder i retten, medmindre dommeren finder det åbenbart at den er unødvendig eller meningsløs.
 Stk. 2. Retten kan efter modpartens påstand og under de i stk. anførte forhold indkalde en part til møde i retten for at afgive forklaring om sagens omstændigheder.
 Stk. 3. Dommeren kan ex officio indkalde en part til møde i retten for at afgive forklaring, såfremt han finder det fornødent til sagens oplysning.
 § 49. En part


text:
kan uden at skade sin egen sag vægre sig ved at besvare de i retten stillede spørgsmål hvis det ville ikke være ham tilladt af svare på dem som vidne i sagen.
 Stk. 2. Når parten afgiver forklaring for retten finder ved partsafhøringen bestemmelserne i § 51, stk. 3 og 4, § 56 og § 59, stk. 1 anvendelse med de fornødne lempelser.
 § 50. Når en part ifølge forhandlingsprincippet råder over en sag og han indrømmer for retten et bestemt forhold som er i hans disfavør, bør denne indrømmelse som regel lægges til grund, for så vidt dommeren finder at den er givet af tilstrækkeligt kendskab og forståelse og intet er fremkommet som omstøder den eller svækker den i betydelig grad.
 Stk. 2. Såfremt en part ikke efterkommer indkaldelse om at møde i retten for at afgive forklaring eller han giver ikke tilstrækkelig svar på spørgsmål som han får stillet, som han ikke er berettiget til at vægre sig ved at svare, kan dommeren fortolke hans forsømmelse, uklare svar eller tavshed på den måde som er mest fordelagtig for modparten.
 § 51. Enhver person som er fyldt 15 år, er underkastet islandsk domsmyndighed og er hverken part i en sag eller repræsentant for en part, har pligt til at møde i retten og svare mundtlig på spørgsmål som han får stillet om sagens omstændigheder.
 Stk. 2. Dommeren vurderer på baggrund af alle sagens omstændigheder hvorvidt en person som er yngre end nævnt i stk. 1 bør forpligtes til at afgive forklaring som vidne. Det samme gælder sindssyge og udviklingshæmmede.
 Stk. 3. Udebliver et vidne på grund af sygdom eller lignende forfald kan dommeren bestemme at vidnet afgiver vidneforklaring på et andet sted, såfremt det er muligt.
 Stk. 4. Opholder vidnet sig i stor afstand fra tingstedet eller det ville iøvrigt være forbundet med uforholdsmæssige vanskeligheder for det at give møde i retten, kan dommeren bestemme at vidnet kan afgive forklaring ved anvendelse af telefon eller anden kommunikation, men afgivelsen skal være tilrettelagt således at alle de tilstedeværende i retsmødet kan høre replikskiftet med vidnet.
 Stk. 5. Hvis det begæres kan dommeren i indkaldelse efter § 54, stk. 2 til et vidne pålægge det at medbringe dokumenter til forevisning i retten eller efterse bøger, breve eller optegnelser og andre genstande og udarbejde notat om bestemte forhold til sagens oplysning.
 § 52. Følgende person kan undslå sig for at afgive vidneforklaring, helt eller delvis:
 a. den som er eller har været en parts ægtefælle,
 b. en parts slægtning i lige linje, søskende og andre som er sådan beslægtet gennem adoption,
 c. en parts stedforældre eller stedbarn,
 d. en parts svigerforældre eller svigerbarn.
 Stk. 2. Dommeren kan fritage andre for vidnepligt som er eller har været meget nærstående til en part, såfremt han finder at deres forhold har været meget nært.
 Stk. 3. Vidnet kan vægre sig ved at svare på spørgsmål såfremt forklaringen antages at ville være selvinkriminerende eller udsætte det for tab af velfærd eller væsentlig skade. Det samme gælder


text:
hvis det antages at svar ville have de samme følger for nogen af de personer som er besvogret med et vidne på den i stk. 1 og stk. 2 beskrevne måde.
 Stk. 4. Dommeren kan fritage et vidne for at oplyse om hemmeligheder omkring dets forretninger, opfindelser eller andre sådanne værker, såfremt han finder at vidnets interesser af hemmeligholdelsen er mere tungtvejende end hensynet til sagens oplysning.
 Stk. 5. Tjenestemænd og andre der handler i offentligt hverv har ikke pligt til at give møde i retten for at afgive forklaring om forhold som er sket i deres virke, hvis dette kan påvises med udskrifter af protokoller eller attester eller andre offentlige dokumenter.
 § 53. Uden tilladelse fra den pågældende minister må et vidne ikke svare på spørgsmål angående hemmelige rådslagninger, beslutninger eller aftaler, hvorpå statens sikkerhed eller rettigheder i forhold til fremmede stater beror, eller som angår betydelige samfundsøkonomiske interesser over for udlandet.
 Stk. 2. Uden hjemmel fra den pågældende må et vidne ikke svare på spørsmål om:
 a. Hvem der er kilde til en en oplysning eller forfatter til en artikel, beretning eller meddelelse, som er offentliggjort, uden at denne er identificeret, hvis vidnet er ansvarligt ifølge loven for indholdet af trykte skrifter eller andet materiale som er blevet offentliggjort eller det han fået kendskab til kilden eller forfatteren i sit hverv hos den ansvarlige,
 b. private forhold, som vidnet er blevet betroet eller er kommet til dets kundskab på en anden måde ved udøvelsen af dets hverv som revisor, socialrådgiver, advokat, apoteker, læge, præst, psykolog eller som medhjælper til nogen af disse, eller i et andet hverv med lignende betroelsespligt,
 c. forhold som det har fået kendskab til ved udøvelsen af offentligt hverv og bør hemmeligholdes,
 d. hemmeligheder om forretninger, opfindelser eller andre sådanne værker, som det har fået kendskab til i sit arbejde.
 Stk. 3. Såfremt dommeren finder at der er mere tungtvejende interesser hos en part for at forhold ifølge stk. 2, litra b-d, bliver oplyst end den pågældendes interesser i at de hemmeligholdes, kan han bestemme efter krav fra en part at vidnet svarer på spørgsmål selv om der ikke har fået meddelt lov hertil, for så vidt svaret ikke indeholder et udsagn om private forhold hos en person, der ikke er part i sagen. Såfremt dommeren finder det usikkert om disse betingelser er opfyldt, kan han påbyde vidnet at fortælle sig in camera hvilket ville være indholdet i hans svar.
 § 54. Den part som ønsker at føre et vidne, indkalder det til et retsmøde.
 Stk. 2. Parten sørger for at indkalde vidnet til at møde med en skriftlig indkaldelse som han selv udsteder eller som han forelægger dommeren at udstede. Indkaldelsen skal indeholde vidnets navn og adresse, angivelse af indkaldelsens øjemed i hovedtrækkene, angivelse af retten, hvor og hvornår vidneafhøringen skal finde sted og hvilke virkninger det vil få hvis han udebliver. Indkaldelsen skal forkyndes på samme måde og med samme varsel som en stævning.
 Stk. 3. Er er vidne mødt i retten