text:
har bestridt rigtigheden af SKM2003.350.LSR. I sin artikel "Beskatning ved køb af brugte anparter" i TfS 2007, 457 anfører han, at Landsskatterettens præmisser i sig selv er uholdbare. Et synspunkt om, at "forskellen mellem udbyderens købspris og investorernes anskaffelsessum måtte anses for udbyders honorar for tilrettelæggelse af det samlede projekt og den knowhow, der lå til grund for tilrettelæggelsen..." er efter Tommy V. Christiansens opfattelse i bedste fald udtryk for en nydannelse i dansk skatteret, hvis denne præmis skal forstås således, at beskatningen af køber afhænger af, hvad sælger har brugt sin fortjeneste til.
 Det synspunkt, at investorernes købesum for anparter i investeringsprojekter kan opdeles i et beløb, der vedrører det afskrivningsberettigede aktiv, og et beløb, der udgør vederlag til udbyder for tilrettelæggelse af projektet, lægges tillige til grund i nedenstående afgørelse:
 Afgørelsen angik et bindende svar, der var blevet påklaget til Landsskatteretten. Sagen drejede sig om et dansk selskab, der påtænkte at etablerede nogle vindmøllevirksomheder i Tyskland med driftsklare vindmøller, og som derefter agtede at overdrage vindmøllevirksomhederne til nystiftede separate danske kommanditselskaber. Alle etableringsudgifter såsom udgifter til rådgivning og konsulentassistance, afsøgning af finansieringsmuligheder og udgifter til forundersøgelser skulle afholdes af et udbyderselskab forud for overdragelsen til kommanditselskaberne.
 Landsskatteretten fandt, at den overdragelsessum, som kommanditselskaberne betalte i forbindelse med overdragelserne, ikke fuldt ud kunne henføres til de overdragne afskrivningsberettigede aktiver. De udgifter, som selskabet forud for overdragelsen afholdt i forbindelse med etablering og udvikling af vindmøllevirksomhederne, havde efter Landsskatterettens opfattelse karakter af etableringsomkostninger, og kunne efter Landsskatterettens opfattelse ikke omfattes af kommanditselskabernes, og dermed kommanditisternes anskaffelsessum for vindmøllerne. Endvidere afholdt selskabet udgifter til den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og disse udgifter kunne heller ikke fradrages eller afskrives af kommanditisterne.
 Som følge af, at den aftalte overdragelsessum, som kommanditselskaberne betalte til selskabet, indeholdt udgifter, der ikke kunne henføres til de overdragne afskrivningsberettigede aktiver, var Landsskatteretten enig med Skatterådet i, at der ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for kommanditisterne skulle foretages en nærmere vurdering af de enkelte udgifter, som den aftalte købesum var sammensat af.
 Landsskatteretten foretog herefter en gennemgang og vurdering af de poster, der indgik i kommanditselskabernes anskaffelsessum. De udgifter, som kunne betragtes som etableringsudgifter, herunder udgifter til rådgivning og konsulentassistance, kunne herefter ikke tillægges anskaffelsessummen, mens en række øvrige udgifter til bl.a. vindstudier, tinglysning osv. kunne tillægges anskaffelsessummen på baggrund af praksis.
 Efter SKATs opfattelse må det lægges til grund, at de to senest afsagte afgørelser, SKM2007.850.SR og SKM2007.944.LSR i øjeblikket må anses for udtryk for gældende ret, således at investorernes købesum i forbindelse med investeringsprojekter kan opdeles i et beløb, der vedrører aktivet, hvorpå der kan afskrives, og et beløb, der må anses for vederlag til udbyder for tilrettelæggelse af projektet, og hvorpå der ikke kan afskrives.
 5.3 Værdistigning
 Hvis der er tale om en videresalgssituation, opstår spørgsmålet om, hvorvidt en værdistigning på ejendommen, som er indtruffet i den periode, hvor udbyder har været ejer, skal kunne tillægges afskrivningsgrundlaget.
 Spørgsmålet har været aktuelt i SKM2003.350.LSR og SKM2007.235.SR, der begge er omtalt ovenfor.
 I SKM2003.350.LSR, havde et interessentskab


text:
ved slutseddel af 29. december 1994 og betinget skøde af 2. juli 1996 erhvervet en fast ejendom for 17.000.000 kr. Den skatteyder, som sagen vedrørte, erhvervede ved kontrakt af 2. oktober 1996 en interessentskabsandel for 1.850.000 kr. og gjorde gældende, at han var berettiget til at anse dette beløb som sin afskrivningsberettigede anskaffelsessum. Til støtte herfor henviste han bl.a. til, at det fremgik af Told- og Skattestyrelsens statistikker, at der siden sælgers køb i 1994 og videresalget i 1996, havde været en prisstigning på fast ejendom på ca. 15 pct., hvorfor der ikke var belæg for at anfægte en fortjeneste på 1.500.000 kr., svarende til 8,8 pct. I afgørelsen kommenterede Landsskatteretten ikke direkte dette synspunkt, men udtalte blot, at forskellen mellem udbyderens købspris og investorernes anskaffelsessum måtte anses for udbyders honorar for tilrettelæggelse af det samlede projekt og den knowhow, der lå til grund for tilrettelæggelsen.
 I SKM2007.235.SR spurgte skatteyderen, om en værdistigning på en ejendom i perioden fra den 22. december 2005 til offentliggørelse af projektet den 18. august 2006 kunne tillægges kommanditisternes afskrivningsgrundlag. I den nævnte periode var ejendommen i henhold til en valuarrapport steget med 9 pct.
 Prospektet indeholdt en specifikation af de beløb, der ifølge udbyder indgik i investorernes købesum (dvs. i deres afskrivningsgrundlag). Bl.a. indgik et beløb på 268.200 GBP, der var benævnt "salgs- og projekthonorar". Det blev under sagen gjort gældende, at 157.567 GBP kunne henføres til værdistigning på ejendommen, mens restbeløbet på 141.841 GBP udgjorde det egentlige projekthonorar. Spørgerens advokat bemærkede under sagen, at udbyder ved offentliggørelsen af projektet ikke havde kendskab til den præcise værdistigning, hvorfor man anlagde et forsigtigt skøn på 1,5 pct. af købesummen. Det blev under sagen oplyst, at man ikke ønskede at afskrive på det beløb på 141.841 GBP, der var oplyst at udgøre udbyderhonoraret.
 Med henvisning til SKM2003.350.LSR udtalte Skatterådet, at det fulgte af praksis, at hele det beløb på 268.200 GBP, der i salgsprospektet benævnes "salgs- og prospekthonorar" skulle anses for betaling til udbyder for tilrettelæggelse af projektet, dvs. et ikke-afskrivningsberettiget udbyderhonorar.
 Sagen SKM2007.235.SR er, som det fremgår, blevet indbragt for Landsskatteretten.
 Bedømt på grundlag af de afsagte afgørelser, SKM2003.350.LSR og SKM2007.235.SR, er det ikke muligt for investorerne at lægge en dokumenteret værdistigning i udbyders ejerperiode til afskrivningsgrundlaget.
 5.4 Videresalgsavance
 SKAT har ikke kendskab til afgørelser, hvor det accepteres, at en udbyder, der efter erhvervelsen fra den oprindelige ejer har haft ejerskabet over ejendomme i en periode af en vis længde, kan videresælge ejendommen med en fortjeneste, med den konsekvens, at investorerne kan lade videresalgsavancen indgå i afskrivningsgrundlaget. Advokaten har ganske vist gjort synspunktet gældende i sagen SKM2007.850.SR, hvor det var oplyst, at forskellen mellem udbyders købspris for ejendommen og salgsprisen til investorerne bl.a. indeholdt salgsavance, men sådan som sagen var forelagt, kunne der ikke tages stilling til, hvor stort investorernes afskrivningsgrundlag var og dermed heller ikke til, om udbyders videresalgsavance kunne indgå i afskrivningsgrundlaget. Efter SKATs opfattelse er der dog ingen grund til at tro, at det ville blive accepteret, at investorerne lader udbyders videresalgsavance

type: other


text:
indgå i deres afskrivningsgrundlag, da Skatterådet forkastede det synspunkt, at investorerne uden videre er berettigede til at afskrive på den aftalte anskaffelsessum. Det er endvidere klart, at der så meget desto mindre ikke vil kunne afskrives på udbyderes videresalgsavance, når der - som antaget i SKM2003.350.LSR og SKM2007.235.SR - ikke kan afskrives på prisstigningen i udbyders ejertid.
 5.5. Udbyderhonorar - konklusioner
 Hvor et anpartsprojekt er opbygget på den måde, at udbyder formidler salget mellem den oprindelige ejer og kommanditisterne, kan kommanditisterne ikke medregne udbyders honorar ved opgørelsen af deres afskrivningsgrundlag.
 Er der derimod tale om en situation, hvor udbyder, efter at have erhvervet ejendommen fra den oprindelige ejer, videresælger ejendommen til investorerne, vil der skulle foretages en opdeling af det beløb, der angiveligt er investorernes anskaffelsessum. Dette følger af SKM2003.350.LSR, SKM2005.450.VLR, SKM2006.310.VLR og SKM2007.850.SR. Ved opdelingen skal der foretages en nærmere vurdering af, hvad anskaffelsessummen består af, og hvor stor en del heraf, der kan indgå i investorernes afskrivningsgrundlag. Først og fremmest skal den del af anskaffelsessummen, der udgør honorar til udbyder for at have tilrettelagt de samlede projekt, udskilles som en ikke-afskrivningsberettiget etableringsudgift. Den del af anskaffelsessummen, der udgør honorar til ejendomsmægler, berigtigende advokat, skødestempel m.v., kan derimod godt indgå i afskrivningsgrundlaget, jf. nedenfor i afsnit 6.
 Hidtil har praksis afvist, jf. SKM2003.350.LSR og SKM2007.235.SR, at en dokumenteret prisstigning på en ejendom i udbyders ejerperiode kan tillægges investorernes afskrivningsgrundlag.
 Udbyders videresalgsavance kan næppe indgå i afskrivningsgrundlaget.
 En aftale om at anparter i et investeringsprojekt overdrages med tilbagevirkende kraft (godt 2 måneder), således at der sker nytegning, er blevet godkendt af domstolene, jf. SKM2008.16.VLR.
 6. Ejendomsmæglerhonorar, stempel- og tinglysningsafgift vedrørende skødet og salær til berigtigende advokat
 Når en skatteyder erhverver en afskrivningsberettiget fast ejendom, kan udgifter, der er accessorisk forbundet med handelen, medregnes ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget. Der er således ingen tvivl, om at udgifter til ejendomsmægler, stempel- og tinglysningsafgift og berigtigende advokat i denne situation kan indgå i afskrivningsgrundlaget.
 Hvis der ikke er blevet beregnet ejendomsmæglerhonorar, fordi udbyder selv har berigtiget ejendomshandelen, er investorerne i princippet berettiget til at medregne den del af udbyderhonoraret i afskrivningsgrundlaget, der svarer til den skønnede udgift til et ejendomsmæglerhonorar, jf. således SKM2004.25.LR.
 Det er en forudsætning for, at en del af honoraret kan tillægges afskrivningsgrundlaget, at der fremlægges oplysninger, der gør det muligt at foretage en opdeling heraf. I SKM2005.450.VLR udtalte retten således:
 "Der ses ikke i forbindelse med handlen at være afholdt udgifter til mæglersalær i traditionel forstand, hvorfor en del af honoraret kunne omfatte et honorar, der kan sidestilles hermed. Honoraret må imidlertid i det væsentligste anses for at være honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet og dermed et honorar, der ikke knytter sig direkte til kommanditselskabets køb af ejendommen. Da der ikke under sagen er fremlagt eller foretaget en nærmere specifikation eller opdeling af nettohonoraret, er der ikke grundlag for at anse nogen del af honoraret for en udgift, der kan medregnes i afskrivningsgrundlaget."
 Efter SKATs opfattelse må det herefter lægges til grund, at en eventuel del


text:
af et udbyderhonorar, der kan udskilles som betaling for egentligt ejendomsmæglerarbejde, kan tillægges afskrivningsgrundlaget. Om det er muligt at udskille en del af honoraret må afhænge af de konkrete omstændigheder. Også selv om ejendomsmæglerarbejdet er blevet ydet af et selskab, der er nærtstående til udbyder, må udgiften hertil efter SKATs opfattelse kunne tillægges afskrivningsgrundlaget.
 6.1 Accessoriske handelsomkostninger afholdt af udbyder
 Ved formidlingssalg optræder udbyder som mellemmand imellem den oprindelige ejer og kommanditselskabet, og udbyder afholder udgifterne til ejendomsmægler, skødestempel og berigtigende advokat m.v. på kommanditisternes vegne. I videresalgssituationen optræder de samme udgifter, men afholdes her af udbyder som ejer.
 Det følger af almindelige skatteretlige principper, at en skatteyder alene har fradragsret for udgifter, som han eller hun selv afholder, ligesom det kun er udgifter, som skatteyderen selv afholder, der kan lægges til et eventuelt afskrivningsgrundlag.
 Man skulle således umiddelbart forvente, at de udgifter, som udbyder i videresalgssituationen afholder som ejer, ikke kan tillægges investorernes afskrivningsgrundlag.
 I SKM2005.450.VLR, SKM2006.310.VLR, SKM2006.649.VLR og SKM2007.944.LSR godkendtes det imidlertid, at investorerne afskrev på udgifter, der accessorisk knyttede sig til ejendomshandelen, selv om investorerne ikke selv erhvervede ejendommen direkte fra den oprindelige ejer, men blot erhvervede anparterne fra udbyder. De pågældende udgifter blev med andre ord afholdt af udbyder.
 Efter SKATs opfattelse må denne praksis kunne forklares med, at udbyder antages at afholde de pågældende udgifter på investorernes vegne. Man kan således sige, at videresalgssituationen i relation til opgørelse af investorernes afskrivningsgrundlag sidestilles med formidlingstilfældene.
 Det kan endvidere anføres, at udbyder - hvis der er tale om et egentligt videresalg af anparterne - bør kunne videresælge anparterne til en pris, der inkluderer de accessoriske handelsomkostninger med den virkning, at disse omkostninger kan indgå i investorernes afskrivningsgrundlag. Dette kan anses som et modstykke til, at udbyders videresalgshonorar ikke kan indgå i investorernes afskrivningsgrundlag.
 Er der tale om en situation, hvor udbyder blot formidler en kontakt mellem den oprindelige ejer og investorerne, er der naturligvis ingen tvivl om, at de nævnte accessoriske udgifter kan indgå i investorernes afskrivningsgrundlag.
 7. Udgifter vedrørende finansiering mv.
 Ifølge afskrivningslovens §§ 17 og 45 afskrives der på aktivets kontantomregnede anskaffelsessum
 I overensstemmelse med, hvad der anførtes i lovbemærkningerne, udtalte Ligningsrådet i SKM2004.25.LR, at honorar for finansiering af investeringsejendomme ikke kunne indgå i afskrivningsgrundlaget.
 Tilsvarende fandt landsretten i SKM2006.310.VLR, at der ikke kunne afskrives på de udgifter, som en ejendomskøber afholder til finansiering af købesummen.
 I SKM2008.16.VLR kunne et honorar for oplysninger om kreditværdighed, et såkaldt Offshore Agent's Fee, ikke indgå i afskrivningsgrundlaget, da der fandtes at være tale om en omkostning forbundet med finansieringen af ejendommen. Efter sin karakter fandtes honoraret endvidere ikke at være fradragsberettiget efter ligningslovens § 8 J, stk. 1, der omtales nærmere nedenfor i afsnit 9.
 Endelig afviser Landsskatteretten i SKM2007.944.LSR, at et vederlag for at sørge for nødvendig garantistillelse kan indgå i afskrivningsgrundlaget. Som begrundelse herfor anfører retten, at der ikke er tale om "en udgift, der kan henføres som anskaffelsessum for de overdragne, afskrivningsberettigede aktiver, idet der er tale om en udgift til finansiering af projektet, og


text:
udgiften kan derfor ikke anses for at være et vederlag for de overdragne, afskrivningsberettigede aktiver eller en handelsomkostning ved købet af de overdragne, afskrivningsberettigede aktiver".
 Det kan således konkluderes, at praksis har afvist, at udgifter til finansiering kan medregnes ved opgørelse af afskrivningsgrundlaget.
 Tingbogsgebyrer vedrørende pantebrev samt lånesagshonorar kunne i SKM2007.467.LSR ikke medregnes i investorernes afskrivningsgrundlag. Dette blev begrundet med, at der var tale om låneomkostninger.
 8. Andre udgifter, bortset fra revisor- og advokatudgifter
 Udgifter til byggeteknisk gennemgang, udarbejdelse af tilstandsrapport m.v., der afholdes som led i overvejelserne om køb af en ejendom, kan indgå i investorernes afskrivningsgrundlag, jf. SKM2004.25.LR og SKM2006.649.VLR.
 Udgifter til vindstudier og jordbundsundersøgelse kunne tillægges afskrivningsgrundlaget i SKM2007.944.LSR (vindmølleprojekt).
 Efter administrativ praksis godkendes det, at udgifter, der afholdes til vurdering af en ejendom forud for et køb, indgår i afskrivningsgrundlaget.
 9. Revisor- og advokatudgifter
 Efter ligningslovens § 8 J, stk. 1, kan udgifter til advokat og revisor, der er afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed, fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Det følger dog af § 8 J, stk. 3, at udgifter, der må anses for tillæg til en købesum eller fradrag i en salgssum for et aktiv, ikke fradrages efter stk. 1. Hvis der er tale om et afskrivningsberettiget aktiv, og udgifterne til revisor- og advokat efter omstændighederne kan indgå i afskrivningsgrundlaget, jf. ligningslovens § 8 J, stk. 3, kan de samme udgifter altså ikke også fradrages efter § 8 J, stk. 1. Den skattepligtige har med andre ord ikke nogen valgfrihed med hensyn til, om en advokat- eller revisorudgift skal tillægges købesummen efter stk. 3, eller kan fradrages efter stk. 1, idet der alene kan blive tale om fradrag efter stk.1, når de pågældende udgifter ikke kan medregnes til købesummen.
 Ordlyden af ligningslovens § 8 J siger ikke noget om, hvilke advokat- og revisorudgifter, der kan indgå i anskaffelsessummen. Dette spørgsmål skal ifølge lovbemærkningerne til bestemmelsen afgøres i overensstemmelse med hidtidig praksis.
 De to seneste afgørelser vedrørende ligningslovens § 8 J er SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR.
 Ved de to domme tog Højesteret stilling til, hvad der skal tillægges anskaffelsessummen, når en virksomhed udvides ved erhvervelse af en bestemmende aktiepost.
 I SKM2007.773.HR havde det pågældende selskab dels erhvervet samtlige aktier i et fransk selskab, dels erhvervet aktierne i et engelsk selskab ved apportindskud af aktierne i forbindelse med kapitalforhøjelse i selskabet. De udgifter, som sagen vedrørte, angik navnlig undersøgelser af de overtagne virksomheder, rådgivning om skattemæssige og strukturelle forhold, forhandlinger, udarbejdelse af kontrakter og bistand ved gennemførelsen af erhvervelsen. Højesteret fandt, at udgifterne var fradragsberettigede efter ligningslovens § 8 J, stk. 1. Højesteret lagde herved vægt på, at hvis udgifterne - som påstået af Skatteministeriet - skulle tillægges anskaffelsessummen for aktierne i medfør af ligningslovens § 8 J, stk. 3, ville det omfatte stort set alle advokat- og revisorudgifter afholdt i forbindelse med udvidelser ved køb af selskab. Højesteret fandt ikke, at dette ville være i overensstemmelse med ordlyden af og sammenhængen mellem bestemmelserne eller med lovforslagets


text:
bemærkninger, hvorefter der typisk ville være fradrag for honorarer, rådgivning og udfærdigelse af kontrakter m.v. Videre ville der ikke blive givet skattefradrag for almindeligt forekommende udgifter til advokat og revisor ved en sædvanlig form for virksomhedsudvidelse som køb af selskaber. Dette vil også være i strid med lovens formål om at fremme virksomhedsvækst, bl.a. ved skattefradrag for omkostninger til advokat og revisor i forbindelse med udvidelser.
 Højesteret fandt herefter, at ligningslovens § 8 J, stk. 3, om tillæg til anskaffelsessummen alene omfatter udgifter til advokat og revisor, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet, herunder udgifter til udfærdigelse af transportpåtegninger, noteringer og anmeldelser.
 I SKM2007.775.HR vedrørte et selskabs erhvervelse af bestemmende aktieposter i 3 selskaber. Sagen angik samme typer udgifter som SKM2007.773.HR, og med samme begrundelse som i denne sag fandt Højesteret, at de pågældende udgifter var fradragsberettigede efter ligningslovens § 8 J, stk. 1.
 Højesteretsdommene tager ikke direkte stilling til, i hvor vid en udstrækning revisor- og advokatudgifter, for så vidt angår anpartssagerne, skal tillægges anskaffelsessummen på ejendommen. Dommene kan dog formentlig tages til indtægt for, at der skal anlægges en snæver fortolkning af, hvilke udgifter der efter ligningslovens § 8 J, stk. 3, kan anses for et tillæg til købesummen.
 I SKM2008.389.SR afviste Skatterådet, at investorerne i et anpartsprojekt ved opgørelsen af deres afskrivningsgrundlag kunne medregne et honorar til en advokat for gennemgang af diverse lejekontrakter, idet udgiften ikke fandtes, at være så nært knyttet til ejendomskøbet, at udgiften kunne tillægges anskaffelsessummen (afskrivningsgrundlaget). I begrundelsen henviste Skatterådet bl.a. til, at Højesteret i SKM2007.773.HR havde fundet, at ligningslovens § 8 J, stk.3 om tillæg til anskaffelsessummen alene omfattede udgifter til advokat og revisor, som kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve aktiekøbet, herunder udgifter til udfærdigelse af transportpåtegninger, noteringer og anmeldelser. Afgørelsen er af betydelig praktisk betydning, da investeringsprojekter ofte vedrører butikscentre.
 Forud for afsigelsen af højesteretsdommene havde Ligningsrådet afsagt den bindende forhåndsbesked SKM2004.25.LR, hvor forespørgeren ønskede oplyst, om honorar til udbyder af et ejendomsinvesteringsprojekt og honorar til projektets rådgiver, advokat og revisor kunne medregnes til ejendommens anskaffelsessum. Skatterådet udtalte i sit svar, at det i sagen omhandlede udbyderhonorar var betaling for tre slags tjenesteydelser, nemlig formidling af ejendomskøbet, udarbejdelse af prospektmaterialet samt udarbejdelse af budgetter og finansiering af ejendommene. Ligningsrådet udtalte, at den del af ydelsen, der vedrørte formidlingen af ejendomskøbet, kunne tillægges anskaffelsessummen, mens den øvrige del af udbyderhonoraret vedrørte selve tilrettelæggelsen af det samlede projekt og ikke havde en så nær tilknytning til handelen med ejendommene, at det skulle medregnes i anskaffelsessummen. Udgifterne blev anset for etableringsudgifter og dermed ikke fradragsberettigede.
 Ligningsrådet udtalte herefter, at kommanditselskabets betaling af honorar til revisor, advokat og rådgiver skal vurderes efter de samme principper som udbyderhonoraret. Honorarerne vedrørende revisors gennemgang af projekt, herunder afgivelse af erklæring, fandtes ikke at vedrøre projektets tilrettelæggelse, og var således ikke knyttet så nært til ejendomskøbet, at honoraret kunne tillægges ejendommenes afskrivningsgrundlag.
 Det var i sagen oplyst, at de afholdte advokatomkostninger hovedsageligt vedrørte juridisk bistand i forbindelse med skødeudarbejdelse for køberen


text:
af ejendommene. Ligningsrådet fandt, at sædvanlige ydelser vedrørende skødeudarbejdelsen må være så nært knyttet til ejendomshandelen, at honorar herfor kan tillægges ejendommenes anskaffelsessum.
 Afgørelsen er i overensstemmelse med principperne i de to højesteretsdomme, idet det kun tillades, at de revisor- og advokatudgifter, der direkte knytter sig til berigtigelsen af ejendomshandlerne, tillægges afskrivningsgrundlaget.
 Ved "brugte anparter" forstås i dette afsnit, anparter, der købes af en investor efter at have været ejet af en anden ekstern investor. Ved at lade det indgå i definitionen, at der skal være tale om anparter, der købes fra en ekstern investor, afgrænses begrebet således, at der ikke er tale køb af brugte anparter, når en investor køber anparter i et kommanditselskab, hvori udbyder selv ejer anparterne.
 I sin artikel "Beskatning ved køb af brugte anparter" i TfS 2007, 457 gør Tommy V. Christiansen gældende, at der også er tale om køb af brugte anparter, når en investor køber anparter i et kommanditselskab, der ejes af udbyder. Dette synspunkt er tillige blevet gjort gældende af advokaten i SKM2008.16.VLR, men han fik ikke medhold heri, da landsretten fandt, at der med tilbagevirkende kraft var blevet foretaget nytegning af de pågældende anparter.
 Som det fremgår af den foranstående gennemgang af retsstillingen på området, går man i videresalgssituationer ind og foretager en nærmere vurdering af, hvad investors købesum består af, hvorefter afskrivningsgrundlaget beskæres med den eventuelle del, der angår udbyderhonorar mv. Dette står i modsætning til retsstillingen for så vidt angår brugte anparter, idet SKAT administrerer reglerne således, at køber af en brugt anpart kan afskrive på hele det beløb, der udgør den aftalte anskaffelsessum for anparten. Dette kan forklares med, at etableringsomkostningerne én gang for alle er blevet betalt af den oprindelige investor. Efterfølgende erhververe køber en anpart i en igangværende virksomhed og skal derfor ikke afholde etableringsomkostninger. SKAT har ikke kendskab til afgørelser, hvor skattemyndighederne har nægtet investorer, der har købt brugte anparter, fuldt ud at afskrive på den aftalte købesum.


text:
Højesteret Dom i Nykredit-sagen
 Dom i Nykredit-sagen 03-06-2014 Sag 351/2012
 Dom i Nykredit-sagen
 Højesteret frifinder Konkurrencerådet i Nykredit-sagen
 Højesteret har i dag afsagt dom i sagen om Nykredits tilsagn om fastsættelse af bidragssats på visse realkreditlån. I forbindelse med fusionen mellem Nykredit Realkredit A/S og Totalkredit A/S i 2003 afgav Nykredit bl.a. tilsagn om at nedsætte sit administrationsbidrag for visse realkreditlån til 0,50 %. Til fusionen var knyttet distributionsaftaler med en række pengeinstitutter, som først frit kunne forlade samarbejdet den 1. april 2010. Nykredit varslede i februar 2010 forhøjelse af bidraget, men Konkurrencerådet påbød den 23. juni 2010 Nykredit ikke at gennemføre forhøjelsen. Konkurrencerådet fandt, at en forhøjelse af bidraget ville være en overtrædelse af tilsagnsvilkåret, da tilsagnet ikke kunne anses for tidsbegrænset. Konkurrencerådets afgørelse blev stadfæstet af Konkurrenceankenævnet den 2. december 2010. Efter en genoptagelse af sagen traf Konkurrencerådet den 30. november 2011 afgørelse om, at tilsagnet ikke kunne ophæves, men at Nykredit midlertidigt kunne forhøje bidragssatsen i en 5 års periode. Nykredit har under sagen fremført det synspunkt, at tilsagnet er opfyldt, og at Nykredit ikke længere er forpligtet af tilsagnet. Nykredit har navnlig henvist til, at Nykredit i forbindelse med fusionen nedsatte bidraget og fastholdt dette, indtil de sidste bindinger i samarbejdsaftalerne med pengeinstitutterne udløb den 1. april 2010. Nykredit fik medhold i sine synspunkter i Sø- og Handelsretten. Højesteret fastslår imidlertid i dommen, at tilsagnet om nedsættelse af administrationsbidraget ikke var tidsbegrænset som anført af Nykredit. Højesteret udtaler endvidere, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Konkurrencerådets afgørelse om, at tilsagnet ikke kan ophæves, men alene lempes. I sagen medvirkede 7 dommere. Dommen er enstemmig.
 Højesterets afgørelse i sagen er begrundet således: ”Indledning
 Sagen angår prøvelse af Konkurrencerådets afgørelse af 23. juni 2010 og Konkurrenceankenævnets kendelse af 2. december 2010, hvorefter Nykredit Realkredit A/S påbydes at overholde tilsagn 5. Det afgørende spørgsmål er, om Nykredit har opfyldt eller fortsat er bundet af dette tilsagn. Tilsagnet blev afgivet den 10. oktober 2003 med henblik på konkurrencemyndighedernes godkendelse af fusionen mellem Nykredit og Totalkredit, og det går ud på, at administrationsbidraget for Nykredits kernekunder skal nedsættes til 0,50 % ved fuld belåning samt nedsættes tilsvarende for andre privatkunder og ved andre belåningsgrader.
 Sagen angår endvidere prøvelse af Konkurrencerådets afgørelse af 30. november 2011, hvorved Nykredit ikke fik tilladelse til at tilbagekalde tilsagn 5, men alene til at forhøje Nykredits bidragssatser i en 5 års periode i overensstemmelse med et nyt tilsagn 5a. Aftalegrundlaget mellem Nykredit og Totalkredit indebar, at der både var tale om en fusion, der skulle godkendes af konkurrencemyndighederne efter reglerne i konkurrencelovens §§ 12 - 12 g, og en distributionsaftale, der af konkurrencemyndighederne skulle fritages for forbudet mod visse konkurrencebegrænsende aftaler, jf. konkurrencelovens § 6 og § 8. Sagen om konkurrencemyndighedernes godkendelse af aftalen blev efter anmodning fra Nykredit og Totalkredit behandlet som et samlet hele.
 Med hensyn til distributionselementet i aftalegrundlaget skal Konkurrencerådet efter konkurrencelovens § 8 fritage for forbudet i § 6 mod konkurrencebegrænsende aftaler, såfremt visse betingelser er opfyldt, herunder at


text:
aftalen sikrer forbrugerne en rimelig andel af fordelene herved, jf. § 8, stk. 1, nr. 2.
 Efter konkurrencelovens § 12 c sammenholdt med § 12 e skal en fusion godkendes af Konkurrencerådet, hvis fusionen ikke skaber eller styrker en dominerende stilling på markedet, der bevirker, at den effektive konkurrence hæmmes betydeligt, mens fusionen skal forbydes, hvis disse betingelser ikke er opfyldt. Det fremgår af forarbejderne til reglerne om fusionskontrol, at formålet med kontrollen ikke er at hindre fusioner, men at sikre, at fusioner tilrettelægges sådan, at de skadelige virkninger af fusionen fjernes på forhånd, herunder ved at sikre, at de fordele, som fusionen indebærer for de fusionerede virksomheder, ikke betales af forbrugerne i form af højere priser. Efter lovens § 12 e kan Konkurrencerådet knytte vilkår eller påbud til en godkendelse for at sikre, at de virksomheder, som deltager i fusionen, opfylder tilsagn, som de har givet over for Konkurrencerådet for at fjerne de skadelige virkninger af fusionen. Det fremgår af forarbejderne til denne bestemmelse, at fusionskontrollen bygger på, at det er de deltagende virksomheder, der med tilsagn over for Konkurrencerådet selv skal fjerne de skadelige virkninger, som konkurrencemyndighederne har fastlagt ved deres undersøgelser, idet virksomhederne er nærmest til at vurdere, hvilke tilsagn de er parat til at give med henblik på at afværge konkurrenceproblemer og dermed få fusionen godkendt. Konkurrencerådet skal herefter vurdere tilsagnene i forbindelse med den samlede vurdering af, om fusionen kan godkendes. Højesteret finder, at der ved bedømmelsen af, hvordan et tilsagn afgivet over for Konkurrencerådet skal forstås, må lægges vægt på, at det er virksomhederne, der har formuleret tilsagnet, og at det er forudsat, at de herved har overvejet, hvor langt de ønsker at gå for at skabe grundlag for, at fusionen kan godkendes af Konkurrencerådet. Der må endvidere lægges vægt på, at tilsagn danner grundlag for myndighedernes godkendelse af fusionen, og at tilkendegivelser, der har karakter af betingelser for en godkendelse, efter almindelige forvaltningsretlige regler gælder, så længe godkendelsen varer, medmindre andet er bestemt eller følger af omstændighederne. Det følger endvidere af almindelige forvaltningsretlige regler om genoptagelse, at Konkurrencerådet kan tillade ophævelse eller ændringer af et tilsagn, f.eks. hvis forholdene findes at have ændret sig således, at et tilsagn, der er givet, ikke længere er nødvendigt for at fjerne skadevirkninger af fusionen eller er blevet unødigt byrdefuldt for virksomhederne. Konkurrencerådets afgørelse af 23. juni 2010 – stadfæstet af Konkurrenceankenævnet den 2. december 2010
 Tilsagn 5 er et af i alt 9 tilsagn. Det fremgår af tilsagn 5, at Nykredit i forbindelse med fusionens gennemførelse bl.a. skulle nedsætte bidraget for nye lån til kernekunder til 0,50 % ved fuld belåning. Der er ikke i tilsagn 5 angivet en dato for bortfald, som det er tilfældet for tilsagn 1, 4 og 8, og tilsagn 5 indeholder heller ikke angivelser om, at tilsagnet bortfalder under visse nærmere omstændigheder. I de indledende afsnit i tilsagnsdokumentet er det angivet, at tilsagnene bortfalder, såfremt samarbejdet mellem Nykredit og pengeinstitutterne ophører. Udgangspunktet er herefter, at tilsagn 5 ikke er tidsbegrænset, hvilket


text:
også er i overensstemmelse med almindelige forvaltningsretlige regler. Det må herefter vurderes, om andre forhold, herunder forhandlingsforløbet, giver grundlag for at fravige dette udgangspunkt.
 Tilsagnene blev udformet af Nykredit, og der blev i perioden fra sommeren til efteråret 2003 udarbejdet flere udkast af Nykredit i lyset af møder afholdt mellem Nykredit og Konkurrencestyrelsen. Af de mødereferater, som Nykredit har fremlagt, og som parterne har været enige om at lægge til grund, fremgår bl.a., at der under forløbet var drøftelser om provisionssats og bidragssats, herunder om, at satserne skulle være variable. Eksempelvis fremgår det af referat fra møde afholdt den 1. september 2003, at direktøren for Konkurrencestyrelsen fandt, at bidragene skulle reduceres, således at forbrugerne kunne få fordele af fusionen. Det blev endvidere ved dette møde tilkendegivet af Konkurrencestyrelsen, at det var vigtigt, at der skete ændringer i bidragene, idet styrelsen mente, ”at markedet vil blive endnu mere fastlåst efter fusionen og hvis denne skal komme forbrugerne til gode, må der ske en regulering nu”. Der var tillige drøftelser af størrelsen af bidraget, herunder om satsen skulle være under 0,50 %. Nykredit udarbejdede herefter den 4. september 2003 et nyt udkast til tilsagn 5, hvor bidraget blev nedsat til 0,50 %. I modsætning til tidligere udkast var der ikke angivet en tidsmæssig begrænsning for tilsagnet, og det omfattede nu kun Nykredit og ikke tillige Totalkredit. Af mødereferat fra den 9. september 2003 fremgår, at Nykredit tilkendegav, at en bidragssats på 0,50 % var det yderste, selskabet kunne strække sig til, og Konkurrencestyrelsen gav udtryk for, ”at de var bekymrede for denne bidragssats, idet de følte, at det ville blive den absolut laveste pris på et oligopolistisk marked”. Efter det anførte og de øvrige oplysninger i sagen om tidligere udkast og drøftelserne forud for Nykredits afgivelse den 10. oktober 2003 af det endelige tilsagn 5 finder Højesteret, at forhandlingsforløbet ikke giver grundlag for at fastslå, at der mellem Konkurrencestyrelsen og Nykredit var en fælles forståelse af, at tilsagn 5 skulle være tidsbegrænset som anført af Nykredit. Dette er endvidere understøttet af, at det ikke ved godkendelsen af fusionen på forhånd kunne vurderes, hvor længe de konkurrenceskadelige virkninger ville bestå, da de skadelige virkninger af fusionen ikke alene er knyttet til uopsigeligheden i aftalerne med pengeinstitutterne. Det bemærkes endvidere, at det var væsentligt for Nykredit, at fusionen kunne gennemføres, og Højesteret finder ikke grundlag for at fastslå, at det savnede forretningsmæssig begrundelse at afgive et tidsubegrænset tilsagn om størrelsen af Nykredits bidragssats på visse realkreditlån. Ved vurderingen heraf lægger Højesteret også vægt på, at bidragssatserne i en længere årrække forud for 2003 havde ligget på stabilt niveau, og at der efter de almindelige forvaltningsretlige regler er mulighed for genoptagelse.
 Højesteret finder på denne baggrund, at tilsagn 5 ikke er tidsbegrænset som anført af Nykredit. Det kan ikke føre til et andet resultat, at Konkurrencestyrelsen i det efterfølgende forløb ikke reagerede over for Nykredit efter at have modtaget referat af komitémødet i januar 2004, hvoraf Nykredits forståelse af tilsagnet fremgik. På denne baggrund frifindes


text:
Konkurrencerådet for Nykredits principale påstande.
 Konkurrencerådets afgørelse af 30. november 2011
 Nykredit har nedlagt en subsidiær påstand om, at det tillades selskabet at tilbagekalde tilsagn 5 og tilsagn 5a, og en mere subsidiær påstand om, at det tillades selskabet at tilbagekalde de to tilsagn for så vidt angår nyudlån.
 Disse to påstande angår Konkurrencerådets afgørelse af 30. november 2011. Ved denne afgørelse bestemte Konkurrencerådet, at der ikke er grundlag for at ophæve det vilkår for godkendelse af fusionen, som tilsagn 5 udgør. Rådets afgørelse om ikke at ophæve tilsagn 5 er overordnet begrundet med, at de betænkeligheder omkring øget koncentration og fjernelse af Totalkredit som konkurrent, der ligger til grund for vurderingen af fusionen i 2003 og for vilkåret om afgivelse af tilsagn 5, fortsat er til stede i mindst samme omfang som i 2003, og at konkurrenceforholdene på markedet stadig er af en sådan karakter, at der er behov for at tilgodese det reguleringsmæssige formål, som tilsagn 5 opfylder. Det var samtidig rådets vurdering, at hensynet til konkurrencen vejer tungere end hensynet til Nykredit. De forhold, som Konkurrencerådet i den forbindelse har lagt vægt på, er sammenfattet i afgørelsens punkt 24. Det fremgår bl.a. heraf, at rådet har lagt til grund, at øgede omkostninger har gjort tilsagn 5 mere byrdefuldt for Nykredit. Endvidere fremgår det, at Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen i forbindelse med sagen har gennemført en markedsundersøgelse. Selv om Konkurrencerådet ikke fandt grundlag for at ophæve tilsagn 5, fandt rådet, at der kunne ske en midlertidig lempelse af tilsagnet. Rådet traf således samtidig afgørelse om, at rådet kunne acceptere Nykredits tilsagn om modifikation af tilsagn 5, således at der i en 5 års periode fra den 1. april 2012 til den 31. marts 2017 blev mulighed for en vis forhøjelse af bidraget (tilsagn 5a). Fra den 1. april 2017 finder tilsagn 5 herefter igen anvendelse med sin oprindelige ordlyd, herunder niveau for bidragssatsen, medmindre Konkurrencerådet på foranledning af Nykredit måtte have truffet anden afgørelse.
 Som det fremgår, bygger Konkurrencerådets afgørelse på en afvejning af hensynet til konkurrencen over for hensynet til Nykredit som følge af, at vilkåret om bidragets størrelse er blevet mere byrdefuldt. Rådet har vurderet, at de konkurrenceskadelige virkninger af fusionen fortsat består, og at tilsagn 5 fortsat har et reguleringsmæssigt formål med henblik på at modvirke disse forhold. Rådet har derfor fundet, at tilsagn 5 ikke kan ophæves. Samtidig har rådet vurderet, at tilsagnet er blevet så byrdefuldt for Nykredit, at vilkåret om bidragets størrelse bør lempes på en sådan måde, at både hensynet til konkurrencen og hensynet til Nykredit tilgodeses. Rådets vurderinger af disse spørgsmål bygger i det væsentlige på et konkurrencemæssigt skøn, og Højesteret finder, at der ikke foreligger det fornødne sikre grundlag for at tilsidesætte dette skøn. Der er heller ikke påvist faktuelle fejl eller retlige mangler ved afgørelsesgrundlaget, der kan føre til, at afgørelsen tilsidesættes.
 På denne baggrund frifindes Konkurrencerådet for Nykredits subsidiære påstand.
 For så vidt angår Nykredits mere subsidiære påstand bemærkes, at Nykredit under den administrative behandling ikke har fremsat


text:
tilsagn, der indebærer ophævelse alene for nyudlån, jf. punkt 40-45 i Konkurrencerådets afgørelse af 30. november 2011. Som følge heraf har Konkurrencerådet ikke truffet afgørelse vedrørende spørgsmålet om ophævelse af prisreguleringen alene for nyudlån. Højesteret finder, at Nykredits mere subsidiære påstand under disse omstændigheder ikke kan tages under pådømmelse, jf. herved princippet i konkurrencelovens § 20. Højesteret tager derfor Konkurrencerådets påstand om afvisning for så vidt angår den mere subsidiære påstand til følge.
 Sagsomkostninger Efter sagens udfald tages Konkurrencerådets påstand til følge, hvorefter Nykredit skal tilbagebetale sagsomkostninger med 1.650.000 kr. med procesrente fra den 19. december 2012.
 Nykredit har anslået sagens værdi til ca. 1 mia. kr. Sagsomkostningerne i en sag om så store værdier må fastsættes skønsmæssigt efter en vurdering af, hvad der kan anses for rimeligt, også under hensyn til sagens omfang og karakter. Der skal endvidere tages hensyn til både arbejdets omfang og det ansvar, der er forbundet med sagens førelse.
 På denne baggrund fastsætter Højesteret sagsomkostningerne til Konkurrencerådet for begge retter til 4.006.000 kr. Beløbet dækker udgift til advokat med 4 mio. kr. og 6.000 kr. til dækning af retsafgift for Højesteret.”


text:
Domstole giver Skat ret - altid
 Nogle dommere giver altid Skat ret
 Skatteborgerne kan ikke længere anbefale at lade sagerne afgøre ved domstolene.
 Her regerer kammeradvokaten - Statens højt betalte og uvederhæftige advokat, der klarer sig ved at råbe højt og bryde Retsplejeloven. se mere på linket om kammeradvokaten og fiktive skatter og fup restancer
 I nyere tid dvs. de seneste 20 år er antallet af sager, hvori borgeren får medhold, igen faldet.
 Tidligere kunne vi se tal på 30-40 % medhold ved byret og næsten lige så meget ved næste instans.
 Eksperten på området skatteadvokat Lida Hulgård, som ud over Tommy V. Christiansen, må anses for at være en af de personer der har størst indsigt med skattesager, har offentliggjort resultatet af over 1.683 domme ført ved landsret og Højeste-uret.
 Medhold til borgeren er faldet til 12% mod tidlgere 22%.
 Det er særlig utroligt, når man betænker, at af de meget få sager der går til EF domstolen får borgeren ret oftere end Skat.
 Underbyggende for denne kritik har skatteadvokat Eduardo Vistisen og revisionshuset Deloitte gennemgået de seneste 18 års sager ved EU-Domstolen, der har Skatteministeriet som part. Det drejer sig om 33 sager, hvoraf Skatteministeriet har protesteret mod 18. Men mere opsigtsvækkende er det, at Skatteministeriet har tabt flere af sagerne, som de oprindeligt protesterede imod, end de har vundet. Eduardo Vistisen selv er langtfra imponeret over praksis fra Skatteministeriet.
 Der er noget galt i Danmark. Det er derfor Skatteborgerne til stadighed har fokus på Skat og uret.
 Baggrunden for udviklingen kan bl.a. finde shos advokat Jesper Bering citat:
 Dette sker på et tidspunkt, hvor skattemyndighedeme i hidtil uset omfang prøver grænser af måske som resultat af det for nogle år siden indførte belønningsprincip. Vi står altså i en situation, hvor skattemyndighedernes holdning bliver stadig mere aggressiv samtidig med, at Højesteret maner til besindighed og med stigende konsekvens håndhæver princippet i grundlovens § 43 om, at ingen skat kan pålægges uden ifølge lov. Muligvis er der en nøje sammenhæng imellem de to tendenser: Skatteministeriet er gået så vidt i sin jagt efter provenu uden smålige hensyn til retsgrundlaget, at det har medført en naturlig reaktion fra Højesterets side. Der er dog grænser for, hvad man lader sig byde.......
 Det startede vel egentlig med afgørelsen gengivet i UfR 1990.446, hvor de chokerede skattemyndigheder måtte konstatere, at en langvarig modregningspraksis blev tilsidesat. Afgørelsen blev fulgt op i UfR 1994.450. Siden har udviklingen været ganske entydig, og den årlige ligningsvejledning har i høj grad mistet sin værdi som retskilde. Til dato har der i dette årti været afsagt hele 23 højesteretsdomme, som har omstødt enstemmige landsretsdomme (19 fra Østre Landsret og seks fra Vestre Landsret).
 Lida Hulgård undersøger sagen vedrørende skattesager:
 Har Skat for let spil ved domstolene? Det spørgsmål rejser en af landets mest respekterede skatteadvokater og tidligere formand for Skatterådet Lida Hulgaard, efter at hun har undersøgt 1.683 domme i skattesager. Undersøgelsen offentliggøres i magasinet Danske Advokater i næste uge, og den viser bl.a., hvordan 170 dommere i landsretterne


text:
og i Højesteret har dømt i perioden 2002-2011. Undersøgelsen konkluderer dels, at borgernes medholdsprocent i Højesteret er faldet fra 18 pct. til 12 pct., dels at der er store forskelle på, hvor ofte de enkelte dommere giver skatteborgeren medhold. F.eks. har 30 dommere i Østre Landsret givet skatteborgeren medhold i gennemsnitligt 2,3 pct., mens det tilsvarende tal for de 30 dommere, der hyppigst dømmer til fordel for skatteyderen, hedder 22,7 pct. Der er jo ikke ret meget retssikkerhed for en borger i at få sin sag for en dommer, der aldrig giver medhold.
 Lida Hulgaard, skatteadvokat »Har vi ikke et demokratisk problem?
 Loven siger, at domstolene skal vurdere, om myndighedernes afgørelser er ok, men der er jo ikke ret meget retssikkerhed for en borger i at få sin sag for en dommer, der aldrig giver medhold,« siger Lida Hulgaard. Hun har brugt to år på at lave undersøgelsen, som hun gik i gang med, fordi hun havde en fornemmelse af, at skatteborgernes medholdsprocent ved domstolene er faldende. Vil ikke sætte navn på selv om hun har opgjort afgørelserne på dommerniveau, vil hun ikke ud med navnene på de dommere, som oftest dømmer til fordel for staten, fordi hun ifølge eget udsagn ikke vil tegne »fjendebilleder«. Men i undersøgelsen er der flere dommere, som aldrig har givet en skatteborger medhold, og hun fortæller, at den dommer, der i Østre Landsret har afgjort flest skattesager (43), har kun givet skatteborgeren medhold i to. »Jeg kan ikke svare på, hvorfor tallene ser ud, som de gør, men jeg er overrasket over dem, og jeg mener, de bør give anledning til en debat om domstolenes behandling af disse sager,« siger Lida Hulgaard.
 Det var ikke muligt at få en kommentar fra Østre Landsret, men retspræsident Børge Dahl fra Højesteret siger, at undersøgelsen ikke har dokumenteret noget problem. At dommerne har forskellige medholdsprocenter tilskriver han tilfældigheder, fordi sagerne er forskellige. F.eks. var hans egen medholdsprocent 0 i 2009, 29 i 2010 og 17 i 2011. »Det afhænger helt af, hvilke sager du som dommer deltager i, og det er tilfældigt. Derfor kan man ikke bruge tallene som belæg for, at nogle dommere møder ind med en større eller mindre tilbøjelighed til at give skatteborgeren medhold end andre,« siger han.
 Skatteprofessor Jan Pedersen fra Aarhus Universitet kalder det »forbavsende«, at kun 12 pct. får medhold i Højesteret, og at tallet er faldende: »Det er jo ikke kværulantsager. Det er sager, hvor der er reel fortolkningstvivl, og så er det da påfaldende, så mange gange den tvivl falder ud til Skats fordel,« siger han.
 se mere under Skattepligt til Danmark
 Ulovlig tvang - oplysninger
 Dommere holder med staten
 Justitia kommer til samme resultat.
 Spørgsmålet om danske domstoles tilbøjelighed til at forelægge præjudicielle søgsmål vedrørende skatter og afgifter for EU-Domstolen har været genstand for diskussion i årevis. Se mere på linket.
 Hvor medholdsprocenten ved Højesteret er 15 % for skatteyder, er den 50 % ved EU-Domstolen. Det kunne tale for, at det generelt set er en fordel for


text:
skatteyderne at få forelagt skatte- og afgiftssager for EU-Domstolen.
 Grundloven hævder at domstolene er uafhængige af den lovgivende og udøvende magt.
 Men hvor rekrutteres dommerne fra?
 fra Jens Peter Bonde
 -- Hvorfor får færre medhold i Landsskatteretten?
 Skat opfinder selv nye tolkninger uden om Folketinget. Folketinget er ikke sin opgave voksen. Cepos.
 Dommerne rammer også vilkårligt (af dr. jur Jesper Berning 2002)
 "Jeg erindrer fra mine unge dage frustrationen over, at Højesteret i en dom udtalte, hvad appellanten havde gjort gældende - og tilsidesatte det - uden at oplyse, at det var dokumenteret via en artikel i Næstved Tidende. Forholdet var nærmere det, at appellanten hævdede at have fundet på et produktnavn, hvorom sagen drejede sig, hvilket modparten bestred.
 Artiklen i Næstved Tidende dokumenterede klart, at modparten løj, men det passede åbenbart ikke Højesteret, som derfor i sin dom valgte at udelade dette bevis?
 Inhabil Højesteret annullerer egen dom
 Landsskatteretten går samme vej - det bliver stadig ringere se linket
 2018 Højeste(u)ret uklare love:
 De skærpede omstændigheder kommer i spil, når overtrædelsen er systematisk, når det sker for at stjæle erhvervsoplysninger eller når brøden sker »under andre særligt skærpende omstændigheder«.
 Læs også: Tyvstjal 200 vigtige filer: Ingeniør hacker tidligere arbejdsgiver fra hjemme-IP
 Både forsvar og anklager påpeger i dommen, at det er uklart defineret i loven, hvad der kan tælle som »særligt skærpende omstændigheder«.
 Det medgiver Højesteret:
 »Udtrykket »andre særligt skærpende omstændigheder« angiver, at strafskærpelse også kan indtræde i andre tilfælde, der vanskeligt kan angives mere præcist,« bemærker domstolen.
 En af mulighederne for at hive et hackerangreb op i den højeste strafferamme kan dog være, hvis angrebet har 'betydelige skadesvirkninger'.


text:
Højesteretsdom om bevisbyrdereglen i ligebehandlingslovens § 16, stk. 4
 Højesteret har i en ny dom slået fast, at det ikke er den gravide ansatte, der skal godtgøre, at arbejdsgiveren var bekendt med graviditeten. Dermed tilsidesatte Højesteret Vestre Landsrets afgørelse i sagen.
 Under sagenrepræsenterede Schebye Jacobsen den ansatte via dennes faglige organisation HK.
 Den kvindelige medarbejder blev ansat som butiksassistent i en smykkeforretning den 1. september 1999. Ved ansættelsessamtalen fik hun oplyst, at der var 3 måneders prøvetid. Den udleverede ansættelseskontrakt var imidlertid en vikarkontrakt, der ikke kunne strække sig ud over 3 måneder.
 Arbejdet forløb tilfredsstillende og stort set uproblematisk frem til 1. december 1999. Denne dag havde medarbejderen et mindre skænderi med arbejdsgiveren og samme dag talte hun med en kollega om, at hun var gravid. Umiddelbart herefter modtog den gravide medarbejder en opsigelse til omgående fratræden uagtet, at forretningen dermed ville være uden hendes arbejdskraft under juletravlheden.
 Under en efterfølgende retssag påstod medarbejderen sig tilkendt en godtgørelse for opsigelse i strid med ligebehandlingsloven.
 Arbejdsgiveren anførte under sagen, at der alene var tale om en tidsbegrænset ansættelse som julevikar, at han ikke havde kendskab til graviditeten og, at den kvindelige medarbejder selv bad om at blive opsagt.
 Vestre Landsret frifandt arbejdsgiveren for overtrædelse af ligebehandlingsloven, idet det i dommens præmisser blev anført, at bevisbyrden for, at arbejdsgiveren var bekendt med graviditeten, måtte påhvile den ansatte. Først når dette var påvist af den ansatte, ville den omvendte bevisbyrde i ligebehandlingsloven træde i kraft således, at arbejdsgiveren herefter skulle godtgøre, at opsigelsen ikke var begrundet i graviditeten.
 Allerede fordi den ansattes forklaring stod alene og stred imod de øvrige ansattes forklaringer, fandt landsretten det ikke godtgjort, at opsigelsen var i strid med ligebehandlingsloven.
 Højesteret stadfæstede derimod byrettens afgørelse, hvorefter det blev lagt til grund, at der forelå en tidsubegrænset ansættelse samt en opsigelse fra arbejdsgiverens side uden den ansattes begæring herom.
 Højesteret henviser til den omvendte bevisbyrde i ligebehandlingslovens § 16, stk. 4 og angiver, at
 ”Efter bestemmelsens ordlyd og formål - at fritage lønmodtageren for at bevise, at graviditeten har indgået i begrundelsen for afskedigelsen - må bedømmelsen af, om arbejdsgiveren har løftet sin bevisbyrde, bero på en samlet vurdering, herunder af, om arbejdsgiveren må anses for ved afskedigelsen at have haft kendskab til graviditeten. ”
 I den konkrete sag fandt Højesteret det efter bevisførelsen usikkert, om arbejdsgiveren på opsigelsestidspunktet var bekendt med graviditeten. Da der i øvrigt ikke var godtgjort andre grunde for opsigelsen, havde arbejdsgiveren ikke løftet sin bevisbyrde. Den opsagte kvinde blev herefter tilkendt 26 ugers løn i godtgørelse, svarende til kr. 77.593,76.
 Med den afsagte dom har Højesteret for første gang fastslået, at bevisbyrdereglen i ligebehandlingslovens § 16, stk. 4 finder anvendelse under en graviditet, uanset om lønmodtageren har godtgjort, at arbejdsgiveren er blevet orienteret om eller på anden måde har haft kendskab til graviditeten. Det beror således på en samlet vurdering af beviserne, om arbejdsgiveren har løftet sin bevisbyrde herunder en vurdering af, om arbejdsgiveren må anses for ved opsigelsen at have haft kendskab til


text:
graviditeten.
 Med dommen ligger det således fast, at en gravid medarbejder ikke, som frygtet efter Vestre Landsrets dom, fremover er nødsaget til at udbede sig en ”kvittering” fra arbejdsgiveren på, at hun har orienteret om sin graviditet.
 Dommen falder således fint i tråd med den øvrige retspraksis på ligebehandlingsområdet, hvorefter arbejdsgiveren er pålagt en relativ streng bevisbyrde af hensyn til beskyttelsen af en gravid/barslende medarbejder.
 Højesterets dom er afsagt den 18. august 2004.
 Henvendelse om dommen kan ske til advokat Tina Sejr Gad
 Dommen kan rekvireres på www.hk.dk


text:
Har en selvstændig fradrag for bøder? Kan selvstændige få fradrag for en parkeringsbøde? Kan en selvstændig få fradrag for en konventionalbod? Kan en selvstændig få fradrag for en hastighedsbøde? Kan en selvstændig får fradrag for en kollegial bøde? Kan man trække en bøde til en ansat fra i skat?
 C.C.2.2.2.17 Udgifter til bod, bøder og konfiskation i selvstændig erhvervsvirksomhed mv.
 Selvstændigt erhvervsdrivende mv. kan som udgangspunkt ikke fratrække udgifter til bod og bøder ved indkomstopgørelsen, fordi de falder uden for driftsomkostningsbegrebet, som forudsætter at udgiften er både sædvanlig og normal og dertil indgår som et naturligt led i virksomhedens løbende drift. Disse udgifter anses derfor normalt som ikke fradragsberettigede omkostninger, jf. SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, modsætningsvis.
 Se også afsnit C.C.2.2.2.7 Udgifter til bestikkelse i selvstændig erhvervsvirksomhed mv. Udgifter til bestikkelse.
 Det samme gælder bøder, som en erhvervsdrivende mv. enten er blevet idømt eller har vedtaget for at overtræde fx færdselsloven - også selv om den strafbare handling er snævert forbundet med at tjene penge på at drive virksomheden. For selv bøder, som en erhvervsdrivendehar fået, mens han eller hun har udført erhvervsmæssigt arbejde og dermed har opnået en indtægt i forbindelse med overtrædelsen, fx erhvervskørsel, kan ikke trækkes fra som en driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Se LSRM 1971, 150 LSR, hvor en vognmand blev idømt en bøde, fordi seks af hans lastvogne havde kørt med overlæs, og han dermed havde overtrådt færdselslovgivningen. Landsskatteretten anså ikke udgiften for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, og vognmandens anbringende om, at bøden var blevet fastsat ud fra den fortjeneste, som han havde opnået ved den ulovlige kørsel, blev ikke tillagt nogen vægt.
 I SKM2009.607.SR kunne Skatterådet ikke bekræfte, at spørger med skattemæssig virkning kunne drive virksomhed med abonnementsservice mod fartbøder, så virksomheden kunne fratrække udgiften til en fartbøde, den havde dækket, som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Skatterådet henviste som begrundelse for sin afgørelse bl.a. til udgiftens karakter, nemlig at bøder har til formål at forebygge og/eller straffe lovovertrædelser. Dette formål ville blive forspildt med den foreslåede ordning.
 LSRM 1961, 44 LSR. Udgifter til bøder, som Statskontrollen med Mejeriprodukter og Æg mm. havde pålagt en ægeksportør, blev anset for bøder af pønal karakter, hvorfor der ikke var hjemmel til at trække dem fra som driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Bøderne blev derimod anset for en privat, ikke fradragsberettiget udgift efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 I forlængelse af afgørelsen i TfS 2000, 817 LSR kan heller ikke bøder, som fiskere er blevet pålagt, fordi de har fisket ulovligt og dermed overtrådt EU's fiskerilovgivning, trækkes fra som driftsudgifter ved indkomstopgørelsen efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 I SKM2012.336.LSR blev en medicinalvirksomhed (et selskab) pålagt bøder for at have overtrådt et etisk nævns regler. Landsskatteretten nægtede derfor fradrag for udgiften til bøderne efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine. Landsskatteretten lagde i sin afgørelse vægt


text:
på, at
 Udgifter til bøder, som private råd og nævn eller lignende pålægger erhvervsdrivende mv., kan som alt overvejende hovedregel ikke trækkes fra som driftsudgifter ved indkomstopgørelsen, fordi de anses for private, ikke fradragsberettigede udgifter, der er indkomsterhvervelsen uvedkommende. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 I øvrigt kan en bøde for at overtræde en bestemmelse i kollegiale vedtægter, der efterfølgende ændres, fordi den anses for uhensigtsmæssig, efter en konkret vurdering være af sådan en ikke-pønal, men til gengæld driftsmæssig karakter, at udgiften til den kan trækkes fra som driftsudgift ved indkomstopgørelsen efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. (Se TfS 1988, 321 LSR).
 LSRM 1959, 49 LSR. Udgift til en bøde, som Advokatrådet havde pålagt en selvstændigt erhvervsdrivende advokat, blev ikke anset som en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Den blev derimod anset for en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 I SKM2009.563.HR blev udgifter til bøder til Advokatnævnet heller ikke anset for at udgøre en sådan naturlig og sædvanlig driftsomkostning i en advokatvirksomhed, at udgifterne kunne anses for fradragsberettiget efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Højesteret lagde på denne måde vægt på udgiftens pønale præg, selv om der var en ret snæver forbindelse mellem overtrædelsen og virksomhedens drift.
 TfS 2000, 819 LSR. Udgifter til løbsbøder, som en løbsdommer havde pålagt en travtræner, der havde overtrådt Travsportens reglement, blev for nogle mindre forseelsers vedkommende anset for fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, mens der blev nægtet fradrag for bøder for andre grovere overtrædelser, fordi de blev anset for driftsfremmede og dermed private omkostninger efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 Travsportens reglement regulerede forhold både før, under og efter løbene, herunder forhold, der vedrørte såvel kusk som hest. Overtrædelse af reglementet blev sanktioneret med advarsel, bøde eller udelukkelse fra løb i kortere eller længere tid. På en bødeseddel var der optegnet 100 ansvarspådragende forhold, der spændte fra ureglementeret påklædning til doping af hest og uforsvarlig kørsel. Bødernes størrelse blev fastsat ud fra et internt regelsæt, der var kategoriseret på en skala fra A-E. Landsskatteretten anså bøderne i kategorierne D og E for at være af egentlig pønal karakter, mens bøderne i de lavere kategorier, blev anset for at være et udslag af normal driftsrisiko og derfor fradragsberettigede som driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Sagens resultat viser, at en bøde for bl.a. at have været ureglementeret påklædt, anses for en så lille forseelse, at bøden, uanset hvad den blev kaldt, savnede den tilstrækkelige pønale karakter, samtidig med at den var så nært forbundet med indkomsterhvervelsen, at udgiften er blevet anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på dyrlægens forklaring om, at hans overtrædelse af vedtægterne skyldtes, at han søgte at bibeholde et klientel af samme størrelse som hidtil; dvs., at udgifterne til boden var brugt til at sikre og bevare hans


text:
indkomst efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 En erhvervsdrivende, der betaler de bøder for sine ansatte, som de har fået, mens de udfører deres arbejde, kan trække bøderne fra som lønudgifter og dermed som driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Det er, fordi den erhvervsdrivende har fået udført erhvervsmæssigt arbejde i sin virksomhed.
 Se om beskatningen af den ansatte afsnit C.A.3.3.7 Udgifter til bøder betalt af arbejdsgiveren.
 I sager, hvor en erhvervsdrivende overtræder en indgået aftale med en anden virksomhed mv., fx bryder en aftale med en konkurrenceklausul, eller uberettiget ophæver en forhandlerkontrakt, anses udgiften til den bod, som den retsstridige adfærd har resulteret i, som en ikke fradragsberettiget udgift af pønal karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 I SKM2004.71.HR nægtede Højesteret en detailhandlende med modetøj fradrag for udgiften til en konventionalbod, som han pådrog sig, da han solgte sin forretning. Højesteret lagde i sin afgørelse vægt på, at konventionalboden ikke omfattede erstatning for (købers) indtægtstab, men alene havde en pønal karakter. Boden kunne derfor hverken anses for en sædvanlig eller naturlig driftsomkostning i sælgerens virksomhed. Der var heller ikke fradragsret for den del af konventionalboden, der svarede til bruttoavancen ved det salg, der havde fundet sted i strid med konkurrenceklausulen. Højesteret har på den måde anset udgiften til konventionalboden for en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. in fine.
 Udgift til bod, som faglige sammenslutninger pålægger erhvervsdrivende mv., fordi de har overtrådt fagretlig lovgivning og faglige overenskomster, kan som udgangspunkt ikke trækkes fra som driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Dog kan særlige forhold gøre, at udgiften efter konkret vurdering anses for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, fx at udgiften rent faktisk fungerer som efterbetaling af løn og dermed kan anses for en driftsudgift, der er fradragsberettiget, selv om den erhvervsdrivende har handlet overenskomststridigt (LSRM 1982, 123 LSR).
 LSRM 1966, 133 LSR anerkendte ikke en tømrermesters udgift til en pålagt bod samt advokatomkostninger i forbindelse hermed for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten fandt derimod, at boden havde pønal karakter og derfor var en ikke fradragsberettiget, privat udgift efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine. Tømrermesters anbringende om, at han påtog sig arbejdet i god tro, og at udgifterne var et resultat af en normal driftsrisiko og derfor fradragsberettigede driftsudgifter, blev ikke tillagt afgørende vægt. Det var nærmere oplyst, at tømrermesteren ved en faglig voldgiftsret var blevet idømt en bod for at have overtrådt lovene for tømrermesterforeningen, fordi han var blevet bestilt af kommunens arkitekt til at færdiggøre en kollegas arbejde for kommunen. Yderligere var det oplyst, at kollegaen ikke led noget økonomisk tab i den forbindelse, og at boden efter fradrag for omkostningerne til voldgiftsretten skulle tilfalde henholdsvis tømrermesterforeningen og Centralforeningen af Tømrermestre i Danmarks forskolefond.
 Derimod anså LSRM 1979, 3 LSR et beløb, som et selskab havde betalt til de respektive fagforbund samt tilknyttede advokatomkostninger, for


text:
en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, og ikke en bod. Landsskatteretten anså nemlig selskabets betaling for at være et led i et forlig, der skulle standse en overenskomststridig strejke blandt selskabets personale hurtigst muligt. Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på følgende, der samlet vedrørte selskabets drift:
 I LSRM 1982, 123 LSR blev en vognmands forligsmæssige betaling af et beløb på 20.000 kr. til fagforbundet SID anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, selv om sagen angik en overenskomststridig løn til en chauffør. Landsskatteretten sidestillede nemlig det betalte beløb til SID med efterbetaling af for lidt løn, fordi SID betalte 15.000 kr. ud af de 20.000 kr. - og dermed størstedelen af beløbet - til chaufføren.
 Udgifterne blev betragtet som en forligsmæssig bod, der skyldtes, at virksomheden havde brudt overenskomsten, og de havde derfor havde en pønal karakter som ikke fradragsberettigede, private udgifter efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 I TfS 1987, 35 ØLD blev et forligsmæssigt beløb, som en kroejer skulle indbetale til Tjenerforbundet på grund af en overenskomststridig underbetaling af sine ansatte, anset for en fradragsberettiget driftsudgift i form af efterbetaling af løn efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, og ikke en bod.
 Se også afsnit C.C.2.2.1.3 Afgrænsning over for private udgifter om driftsomkostningsbegrebet.
 Personers eller virksomheders udgifter til konfiskation kan ikke trækkes fra i forbindelse med indkomstopgørelsen, men anses for en ikke fradragsberettiget, privat udgift. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 Hvis det konfiskerede aktiv er beskattede beløb, anses udgiften for fradragsberettiget efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, selv om konfiskationen skyldes ulovlig virksomhed.
 Se LSRM 1955, 138 LSR, hvor en læge ved at afgive urigtige oplysninger til offentlig myndighed havde fået tilladelse til at købe en ny personbil, som han skulle bruge i sin praksis. Efterfølgende blev bilen imidlertid konfiskeret på grund af lægens strafbare adfærd, og det driftstab, der opstod som følge af konfiskationen, blev anset for et ikke fradragsberettiget tab af pønal karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 Hvis den strafbare overtrædelse er begået af den erhvervsdrivendes personale, kan det lidte driftstab som følge af konfiskation anses for en fradragsberettiget driftsudgift. Det forudsætter dog, at den erhvervsdrivende ikke var eller burde have været vidende om personalets adfærd. Se LSRM 1958, 41 LSR, hvor en vognmand, der havde kølevogne, der kørte til udlandet, fik sin kølevogn konfiskeret af det tyske politi, fordi en af chaufførerne blev grebet i smugleri. Vognmanden kunne fratrække det tab, han havde lidt på grund af konfiskationen som et driftstab efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra, fordi vognmanden ikke kendte til chaufførens smugleri.
 Hvis det er beskattede beløb, som konfiskeres, kan den beskattede del fratrækkes som indtægtstab, selv om konfiskationen skyldes overtrædelse af bestemmelser i straffeloven eller i anden lovgivning. Der er derfor tale om en udvidelse af den fradragsret, som gælder efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, om driftsudgifter. Betragtningen i forbindelse


text:
med fradrag ved konfiskation er formentlig nettoindkomstprincippet, som også gælder fx ved fradrag for udgifter i forbindelse med hobbyvirksomhed.
 >Landsretten fandt ved SKM2019.501.ØLR, at skattemyndighederne var berettiget til at afslå at nedsætte indkomsten alene som følge af en formel bestemmelse om konfiskation, henset til, at der ikke faktisk var sket en fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kunne således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt blev gennemført.<
 Se også afsnit A.A.8.2.1 Ordinær genoptagelse om ordinær genoptagelse.
 En advokats udgifter til bøder til Advokatnævnet blev ikke anset for driftsomkostninger, der var fradragsberettigede efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 >As indkomst var forhøjet for indkomstårene 2006-2010 med beløb, som var overført til hans bankkonto. Henset til, at den person, som overførte pengene til A ikke havde krævet pengene tilbagebetalt, og at han heller ikke kunne kræve pengene tilbagebetalt, fandt landsretten, at A i overensstemmelse med det grundlæggende princip om retserhvervelse endeligt erhvervede ret til og blev skattepligtig af de enkelte beløb, da han modtog dem i årene fra 2006 til 2010.
 Det forhold, at der flere år efter skete formel konfiskation af beløbet, kunne i relation til spørgsmålet om skattepligt efter SL (statsskatteloven) § 4, stk. 1, litra a, ikke føre til andet resultat.
 Landsretten fandt endvidere, at skattemyndighederne var berettiget til at afslå at nedsætte hans skattepligtige indkomst alene som følge af den formelle bestemmelse om konfiskation, henset til, at der ikke var sket en faktisk fratagelse af formuegoder eller sket hel eller delvis betaling. Den formelle beslutning om konfiskation kunne således ikke føre til nedsættelse af beskatningen, hvis konfiskationsbestemmelsen ikke reelt blev gennemført.<
 S blev i august 2013 idømt 9 måneders betinget fængsel for ulovlig bordeldrift (rufferi), ligesom der blev konfiskeret 1 mio. kr., svarende til S ́ udbytte i årene 2006-2012. S havde selvangivet i alt 918.827 kr. som resultat af selvstændig virksomhed for årene 2006-2012. SKAT imødekom S ́ anmodning om ordinær genoptagelse for indkomstårene 2010-2012, således at skatten for disse år nedsattes med samlet 137.259 kr. SKAT imødekom ikke anmodningen om ekstraordinær genoptagelse for indkomstårene 2006-2009, men indrømmede S tabsfradrag i 2013 for det resterende konfiskationsbeløb på 781.568 kr. Landsretten fandt ikke, at der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse. Landsretten udtalte, at bestemmelsen i SFL (skatteforvaltningsloven) § 27, stk. 1, nr. 8, om ekstraordinær genoptagelse, efter sin ordlyd, placering og forarbejder havde et snævert anvendelsesområde. Landsretten tiltrådte, at skattemyndighederne ikke havde begået fejl ved As skatteansættelse for 2006-2009, og fandt ikke, at S havde påvist sådanne særlige omstændigheder, at bestemmelsen kunne finde anvendelse.
 Et forligsmæssigt beløb, som en kroejer skulle betale til Tjenerforbundet på grund af en overenskomststridig underbetaling af sine ansatte, blev efter en konkret vurdering anset som en fradragsberettiget driftsudgift i form af efterbetaling af løn efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskabs udgifter til bod mv., som var pålagt af voldgiftsretten kunne ikke fratrækkes som driftsomkostninger efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.


text:
En medicinalvirksomheds udgifter til bøder for at have overtrådt et etisk nævns reglement blev ikke anset for fradragsberettigede driftsudgifter efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 En mælkeproducents udgift til et såkaldt garantibeløb til en andelsforening blev ikke anset for en fradragsberettiget driftsudgift, fordi garantibeløbet havde pønal karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 i fine om private udgifter.
 Udgifter til løbsbøder af egentlig pønal karakter, som en travtræner fik for at have overtrådt travsportens almindelige reglementet, blev nægtet som fradrag for driftsudgifter, mens andre bøder for mindre overtrædelser af samme reglement blev anset for at være af driftsmæssig karakter og derfor fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Et selskabs udgift til en bøde, som EU-kommissionen havde pålagt, blev anset for en ikke fradragsberettiget, privat udgift på grund af udgiftens pønale og dermed driftsfremmede karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 En dyrlæge fik som driftsomkostning efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a, anerkendt fradragsret for en udgift til bod mv., som skyldtes overtrædelse af Dyrlægeforeningens kollegiale vedtægter Udgiften ansås afholdt for at bevare indtjeningen, og vedtægten blev kort efter ophævet.
 En fiskers udgifter i anledning af konfiskation blev ikke anset for fradragsberettigede driftsudgifter, men som en privat udgift af pønal karakter efter SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 En vognmandsvirksomheds forligsmæssige betaling af et beløb på 20.000 kr. til fagforbundet SID i en sag om en overenskomststridig løn til en chauffør blev anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 En arkitekts udgifter til parkeringsbøder blev ikke anset som fradragsberettiget som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Et beløb, som et selskab havde betalt til de respektive fagforbund, blev anset som en fradragsberettiget driftsomkostning efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 En vognmands udgift til en idømt bøde for at have kørt med overlæs og dermed have overtrådt færdselslovgivningen kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 En tømrermesters udgift til en bod, pålagt af en faglig voldgiftsret samt advokatomkostninger i forbindelse hermed blev ikke anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Bøder, som Statskontrollen med Mejeriprodukter og Æg mm. havde pålagt en ægeksportør, kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 En udgift til en bøde, som Advokatrådet havde pålagt en selvstændigt erhvervsdrivende advokat, kunne ikke trækkes fra som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.
 Et driftstab, som blev påført en læge, der fik konfiskeret sin erhvervsmæssigt benyttede bil på grund af urigtig forklaring for offentlig myndighed, kunne ikke fratrækkes som driftsudgift ved indkomstopgørelsen på grund af konfiskationens pønale karakter. Se SL (statsskatteloven) § 6 in fine.
 Skatterådet fandt ikke, at en virksomhed, der ønskede at drive abonnementsservice mod fartbøder, ville kunne trække udgiften til en fartbøderne fra som driftsudgift efter SL (statsskatteloven) § 6, stk. 1, litra a.


text:
Højesteret har netop truffet afgørelse i en sag om overgødskning. Det er en overtrædelse af gødskningsanvendelsesloven – nugældende lov om jordbrugets anvendelse af gødning og om næringsstofreducerende tiltag.
 I den netop afsluttede sag fandt Højesteret, at en landmand havde overtrådt gødningsanvendelsesloven ved i sin landbrugsbedrift at have gennemført gødskning med tilførsel af mere kvælstof end virksomhedens tilladte årlige kvote. De omtvistede hændelser var sket i planperioderne 2006/2007 og 2008/2009. Landmanden havde endvidere indkøbt gødningen ved en ikke-registeret forhandler.
 Højesteret fastslog, at lovovertrædelsen skulle bedømmes efter den kvælstofkvote, som var gældende, da overgødskningen blev begået, uagtet at reglerne for fastsættelse af de årlige kvoter blev ændret i 2016 med mulighed for øget kvælstofudledning. I denne vurdering lagde Højesteret særligt vægt på, at gødningsanvendelseslovens bestemmelser, 0m at en virksomheds forbrug af kvælstof til gødningsformål i en planperiode ikke må overstige virksomhedens kvote for kvælstof, ikke er ændret, ligesom kriterierne for fastsættelse af bødestraf for sådanne overtrædelser heller ikke er ændret. Ændret er alene kvoterne.
 Yderligere har Højesteret fastslået, hvornår forældelsesfristen for sanktionerne i medfør af loven indtræder.
 Endelig afviste Højesteret forsvarets påstand om, at landmanden ikke kunne straffes på grundlag af en eventuel tilsidesættelse af procedurereglerne i SMV-direktivet og Habitatdirektivet. Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder var heller ikke til hinder for, at landmanden kunne straffes.
 I den pågældende sag var der ifølge Anklagemyndigheden tale om to overtrædelser af gødningsanvendelsesloven § 5, jf. § 29. Det var deres påstand, at landmanden i planperioden 2006/2007 og 2008/2009 havde overtrådt den tildelte kvælstofkvote med henholdsvis 7.008 og 5.593 kg kvælstof.
 Overfor dette gjorde den tiltalte gældende, at der ikke var tale om en overgødskning, idet gødningen ikke var tilført jorden, men derimod havde været anvendt til opbygning af et lager til senere anvendelse.
 Det særlige i sagen var netop det faktum, at kvoteordningen blev ændret ved lov med ikrafttræden den 2. marts 2016. Herefter blev der foretaget en ændring af kvoteberegningen, sådan kvoterne ikke længere skulle fastsættes til under "økonomisk optimum", men dog blev kvoteordningen herudover bevaret. Herudover blev gødningsanvendelsesloven i 2019 afløst af en ny gødningsanvendelseslov (lov om jordbrugets anvendelse af gødning og om næringsstofreducerende tiltag).
 Der var under sagen enighed om, at landmanden lovligt kunne have gennemført gødskning med den mængde kvælstof, som han havde tilføjet, hvis beregningen af kvælstofkvoterne var beregnet efter de nye regler, der blev indført i 2016.
 Imidlertid var den bestemmelse, som landmanden overtrådte i den dagældende gødningsanvendelseslovens § 5 (nuværende § 12). Heraf følger, at en bedrifts forbrug af kvælstof til gødningsformål i en planperiode ikke må overstige virksomhedens kvote for kvælstof. Netop denne bestemmelse er ikke ændret i den ny lov. Det er således fortsat – også efter de nye regler – strafbart for en bedrift, at overskride den årligt fastsatte kvælstofkvote.
 Henset til at kvælstofkvoterne fastsættes på baggrund af bekendtgørelser, og at bekendtgørelsen for de pågældende planperioder (2006/2007 og 2008/2009) ikke er ophævet, udtaler Højesteret, at kvoten fortsat er gældende for de pågældende år.
 Som en følge heraf fastslår Højesteret,


text:
at lovovertrædelsen skal bedømmes efter den lovgivning, der var gældende på tidspunktet for overgødskningen. Den omstændighed, at kvoterne og de tekniske principper for beregningen er ændret, førte ikke til andet resultat.
 Efter dagældende gødningsanvendelseslovens § 29, stk. 4 gælder der en forældelsesfrist på 4 år fra overtrædelser af gødningsanvendelsesloven eller regler udfærdiget i medfør heraf. En tilsvarende bestemmelse er at finde i den nugældende gødningsanvendelseslov § 54. Spørgsmålet var herefter, hvornår de 4 år skulle regnes fra.
 Højesteret fastholdt herved en tidligere afsagt dom fra Østre Landsret fra 1997, hvoraf følger, at forældelsesfristen regnes fra den dag, da den strafbare virksomhed ophørte, hvilket er den dag, hvor den sidste udbringning af gødning i planperioden fandt sted. Forældelsen bliver dernæst afbrudt ved påtale, og Højesteret fastslog, at fremsendelse af bødeforlæg i medfør af straffeloven er en sådan påtale. Bødeforlægget blev i den pågældende sag fremsendt til landmanden den 6. april 2011. Det afgørende i sagen var således, om overgødskningen i planperioden 2006/2007 fandt sted mindre end 4 år før tidspunktet for modtagelsen af bødeforelægget den 6. april 2011. Hvad angår overtrædelsen i planperioden 2008/2009, var der ingen tvivl om – her var gødskningen foretaget mindre end 4 år før 6. april 2011.
 Det var ubestridt i sagen, at gødning til brug for dette forhold var leveret i februar 2007 – og forbrugt i foråret 2007.
 Højesteret statuerer i forhold hertil, at det ikke med sikkerhed kunne udledes af sagens beviser, at sidste udbringning af gødning var sket mindre end 4 før det tidspunkt, hvor landmanden modtog bødeforlægget.
 Højesteret fandt således, at dette forhold var forældet.
 Højesteret har således nu statueret
 at det er kvælstofkvoterne for de enkelte planperioder, der fortsat er gældende, selvom der senere sker lempelse i reglerne om kvælstoftilførsel,
 at forældelsen i sagerne regnes fra den dag, den strafbare virksomhed ophørte, og at fremsendelse af bødeforlæg er tilstrækkelig til at afbryde forældelsen,
 at hverken eventuel tilsidesættelse af procedurereglerne i SMV-direktivet og Habitatdirektivet eller reglerne i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder er til hinder for, at overtrædelse af kvælstofkvoten medfører straf.
 Har du brug for juridisk rådgivning vedrørende dit landbrug?


text:
Retssager18.01.2019
 Capinordic gik konkurs i februar 2010, og Finansiel Stabilitet (statens ”oprydningsselskab”, som blandt andet bistår med at afvikle nødlidende finansielle virksomheder) overtog herefter alle bankens aktiver. I en efterfølgende advokatundersøgelse blev Capinordics bestyrelsesformand, et bestyrelsesmedlem samt bankens administrerende direktør udpeget som de hovedansvarlige for bankens udlånsvirksomhed – som ifølge undersøgelsen var den væsentligste årsag til bankens økonomiske sammenbrud. Undersøgelsen kom med andre ord frem til, at de tre ledelsesmedlemmer havde haft en erstatningsansvarspådragende adfærd, og efter anbefalingerne i undersøgelsen lagde Finansiel Stabilitet herefter sag an mod de tre ledelsesmedlemmer.
 I 2015 blev sagen i første omgang afgjort i landsretten. Finansiel Stabilitet havde blandt andet gjort gældende, at den måde, som de tre ledelsesmedlemmer havde drevet banken på, havde været så uforsvarlig, at de måtte være ansvarlige for hele bankens konkurs. Den forretningsmodel, som Capinordic drev sine bankforretninger efter, gik kort fortalt ud på at yde store lån til få kunder, der i væsentlig grad var forbundet indbyrdes, og der var i det hele taget også et tæt forhold mellem bankens ledelse og dens kunder. Finansiel Stabilitet fik imidlertid ikke medhold i, at denne forretningsmodel i sig selv havde været ansvarspådragende. Efter en konkret vurdering af de enkelte udlånsengagementer, der var inddraget i sagen, blev ledelsesmedlemmerne fundet erstatningsansvarlige for bankens tab på flere af engagementerne, og de skulle derfor betale 90,5 millioner kroner i erstatning til Finansiel Stabilitet.
 Ledelsesmedlemmerne ankede dommen til Højesteret, som nu har sat endeligt punktum i sagen.
 Højesteret fastslog indledningsvis, at der ikke gælder et skærpet ansvar for ledelsesmedlemmer i en bank. Om banken vil yde lån eller ej, beror på et forretningsmæssigt skøn på grundlag af den foreliggende kreditvurdering. Højesteret fandt i den forbindelse, at der skal udvises forsigtighed, førend et sådant skøn, der er udøvet af en banks bestyrelse og direktion, tilsidesættes. Samtidig påpegede Højesteret, at der ikke skal udvises en sådan forsigtighed, hvis det må antages, at lånet er ydet ud fra andre hensyn, end dem der er til bankens forretning. I denne forbindelse fandt Højesteret, at der må stilles ”skærpede krav til, at det er blevet sikret, at bankens interesser ikke er tilsidesat”. I vurderingen af, om de tre ledelsesmedlemmer havde handlet ansvarspådragende, anførte Højesteret, at der bl.a. skulle lægges vægt på, om der var givet advarsler fx fra Finanstilsynet, om der forelå eventuelle lovovertrædelser samt overtrædelser af interne retningslinjer.
 Højesterets vurderede overordnet, at den måde, banken drev sine forretninger og var indrettet på, ikke i sig selv kunne begrunde et erstatningsansvar for de tre ledelsesmedlemmer. Derfor måtte spørgsmål om erstatningsansvar afgøres på baggrund af en konkret vurdering af de enkelte udlånsengagementer, og Højesteret gennemgik derfor de 11 udlånsengagementer en for en. Højesteret kom herefter frem til, at de tre ledelsesmedlemmer samlet skulle udrede en erstatning på 89 millioner kroner til Finansiel Stabilitet (forskellen i erstatningens størrelse fra landsretssagen, skyldtes alene en beløbsmæssig justering). Højesteret stadfæstede dermed i realiteten landsrettens dom.
 at Højesteret med dommen har taget stilling til en række af de spørgsmål, der er centrale for behandlingen af banksagerne efter


text:
Databeskyttelse02.04.2020
 Efter erstatningsansvarsloven er det en betingelse for at være berettiget til en godtgørelse for tort, at der er sket en retsstridig krænkelse af ens persons frihed, fred, ære eller person. Men udgør overvågning af en politikers kreditkorttransaktioner en krænkelse, som berettiger den pågældende til tortgodtgørelse? Det skulle Højesteret tage stilling til i denne sag.
 Den konkrete sag for Højesteret udgjorde en del af et sagskompleks, der udsprang af, at en person, som havde skaffet sig adgang til en politikers kreditkorttransaktioner – mod betaling – i en periode havde videregivet transaktionsoplysninger til et ugeblad. Oplysningerne vedrørte bl.a. betaling på hoteller og i restauranter, bestilling af rejsebilletter og køb i stormagasiner. Oplysningerne var af ugebladet blevet anvendt i en artikel, hvoraf det fremgik, at politikeren havde været til stede på et bestemt diskotek i en europæisk storby.
 Derudover havde politikeren i en periode stået på en liste, som ugebladets kilde sendte til ugebladet med navne på en række offentligt kendte personer.
 Politikeren mente, at han havde været udsat for løbende og systematisk overvågning, og at denne overvågning udgjorde en alvorlig krænkelse af hans privatliv. Derfor anlagde politikeren en retssag med krav om tortgodtgørelse mod ugebladets kilde, ugebladets forhenværende chefredaktør og det udgivende forlag. Sagen blev anlagt ved byretten, men fik først sin endelige afgørelse for Højesteret.
 Grove retsstridige krænkelser – men ingen tortgodtgørelse
 Højesteret fandt, at politikeren havde været udsat for grove retsstridige krænkelser af sit privatliv i form af overvågningerne af kreditkorttransaktioner. Højesteret udtalte, at spørgsmålet herefter var, om disse krænkelser havde påført personen en tort.
 På baggrund af en fortolkning af anvendelsesområdet for erstatningsansvarslovens § 26 og en gennemgang af forarbejderne til bestemmelsen konkluderede Højesteret, at uanset, at politikeren havde været udsat for grove retsstridige krænkelser i form af overvågningen, så var krænkelserne ”efter deres karakter og omfang ikke egnet til at påvirke hans selv- og æresfølelse”.
 Højesteret stadfæstede landsrettens dom og frifandt ugebladets kilde, ugebladets forhenværende chefredaktør samt det udgivende forlag.
 at Højesterets dom understreger, at der alene kan blive tale om en tilkendelse af tort, hvis krænkelsen er egnet til at påvirke personens selv- og æresfølelse, og
 at Højesteret eksplicit i begrundelsen bemærkede, at sagen adskiller sig fra Højesterets nyligt afsagte dom om en arbejdsgivers overvågning af en medarbejder (læs nyheden om dommen her) bl.a. ved, at der i den anden sag var tale en arbejdsgivers konstante overvågning af og løbende kontrol med, at en underordnet ansat udførte sit arbejde korrekt.


text:
Beskatning af godtgørelse efter erhvervsuddanelsesloven
 afsagt tirsdag den 4. februar 2020
 Sag BS-29056/2019-HJR
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 15. afdeling den 4. juni 2019 (BS-8524/2017-OLR).
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Thomas Rørdam, Henrik Waaben, Oliver Talevski, Lars Apostoli og Jørgen Steen Sørensen.
 Appellanten, HK Danmark som mandatar for A, har gentaget sin påstand og subsidiært nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at A ikke er skattepligtig af en af Højesteret fastsat andel af godtgørelsen.
 Som anført i bemærkningerne om retsgrundlag i landsrettens dom blev bestemmelsen i ligningslovens § 7 U indsat ved lov nr. 955 af 20. december 1999 om ændring af ligningsloven, pensionsbeskatningsloven og skattekontrolloven.
 Ændringsloven bygger på forslag til lov om ændring af bl.a. ligningsloven (Folketingstidende 1999-2000, tillæg A, lovforslag nr. L 88).
 Under lovforslagets behandling i Folketinget stillede Folketingets Skatteudvalg bl.a. følgende spørgsmål til skatteministeren (lovforslag nr. L 88 – bilag 13):
 ”Ministeren bedes redegøre for, hvilken anden lovgivning der bliver berørt af den foreslåede ændring af reglerne om den skattemæssige behandling af fratrædelsesgodtgørelser og lignende udbetalinger. Det vil sige, hvilke personer, der i henhold til anden lovgivning, eksempelvis funktionærloven, har krav på godtgørelse, og som på grund af lovforslaget vil få udbetalt et mindre beløb.”
 I skatteministerens besvarelse af spørgsmålet anføres (lovforslag nr. L 88 – bilag 27):
 ”Ifølge praksis er udbetalinger, der af den hidtidige arbejdsgiver udredes i umiddelbar forbindelse med og direkte som følge af fratræden eller en væsentlig ændring af ansættelsen, blevet anset for at være fratrædelsesgodtgørelser. De foreslåede ændringer ændrer ikke ved denne praksis.
 Det betyder, at bl.a. følgende godtgørelser er omfattet af de foreslåede lovændringer - godtgørelser efter funktionærlovens § 2 a for opsigelse eller uberettiget bortvisning efter uafbrudt beskæftigelse i samme virksomhed i 12, 15 eller 18 år,
 - godtgørelser efter funktionærlovens § 2 b for opsigelse uden rimelig grund eller ved uberettiget bortvisning efter funktionærens fyldte 18. år og efter mindst 1 års uafbrudt beskæftigelse i samme virksomhed, der overstiger den løn som funktionæren har ret til i opsigelsesperioden,
 - godtgørelser for afskedigelse på grund af arbejdstagers krav om ligebehandling efter § 9 i ligebehandlingsloven i det omfang godtgørelsen ikke træder i stedet for løn, - godtgørelser efter § 4 a i lov om beskyttelse mod afskedigelse på grund af foreningsforhold i det omfang godtgørelsen ikke træder i stedet for løn”
 HK Danmark som mandatar for A har supplerende anført navnlig, at det allerede i den sag, der blev afgjort ved Højesterets dom af 6. marts 2014 (UfR 2014.1708), blev gjort gældende, at der forelå tort. Synspunkter om tort fremgår også af dissensen i Landsskatterettens kendelse i den efterfølgende skatteretlige sag.
 Selv om ligningslovens § 7 U er bredt formuleret, har den karakter af en undtagelsesregel. Det er både i skattemyndighedernes praksis og i retspraksis fastslået, at bestemmelsen ikke gælder, hvis godtgørelsen kompenserer for tortlignende forhold. Tabet af uddannelsesgode indebar en krænkelse af As ære og person, og den kompensation, som Højesteret tilkendte hende ved dommen i 2014, dækkede et ideelt og


text:
tortlignende tab.
 Den subsidiære påstand er nedlagt for det tilfælde, at Højesteret finder, at det anførte kun gælder for dele af den tilkendte godtgørelse.
 For Højesteret frafaldes anbringendet om, at godtgørelsen ikke er ydet i forbindelse med As fratræden.
 Skatteministeriet har supplerende anført navnlig, at der ikke i den foreliggende sag er tale om omstændigheder, der kan begrunde, at fratrædelsesgodtgørelsen ikke skal anses for omfattet af ligningslovens § 7 U.
 Godtgørelser, der kompenserer for tort, jf. erstatningsansvarslovens § 26, er ikke omfattet af bestemmelsen i ligningsloven. Den godtgørelse, som Højesteret ved dommen af 6. marts 2014 tilkendte A, havde imidlertid ikke karakter af tortgodtgørelse. Det ville kræve, at der ved ophævelsen af uddannelsesaftalen var sket en integritetskrænkelse af betydelig grovhed, og dette er ikke tilfældet.
 Godtgørelsen i sagen er derimod kompensation for en række forhold som følge af, at uddannelsesaftalen uberettiget blev ophævet, herunder indtægtstab, manglende eller forsinket uddannelse, forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse. Mistet selvagtelse kompenseres der også for ved f.eks. godtgørelser efter funktionærlovens § 2 b, og sådanne godtgørelser er utvivlsomt omfattet af ligningslovens § 7 U.
 Ved Højesterets dom af 6. marts 2014 (UfR 2014.1708) blev A efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1, tilkendt en godtgørelse på 15.000 kr. for uberettiget ophævelse af hendes uddannelsesaftale. Sagen angår, om denne godtgørelse er omfattet af ligningslovens § 7 U.
 Ligningslovens § 7 U omfatter ”godtgørelser ... der ydes i forbindelse med en medarbejders fratræden af stilling...”. Det fremgår af bestemmelsens forarbejder, at den bl.a. omfatter godtgørelser efter funktionærlovens § 2 b.
 Om godtgørelser efter funktionærlovens § 2 b er det ved Højesterets dom af 19. februar 2018 (UfR 2018.1766) fastslået, at de i det væsentlige kompenserer for samme forhold som godtgørelser efter erhvervsuddannelseslovens § 65, stk. 1.
 Højesteret tiltræder derfor, at godtgørelser efter § 65, stk. 1, ydet som følge af ophævelse af en uddannelsesaftale skal stilles på samme måde efter ligningslovens § 7 U som godtgørelser efter bl.a. funktionærlovens § 2 b.
 Det anførte indebærer, at de nævnte godtgørelser efter erhvervsuddannelseslovens § 65 som det klare udgangspunkt skal anses for omfattet af ligningslovens § 7 U.
 Det fremgår af dommen af 6. marts 2014, at den godtgørelse, som blev tilkendt A, havde karakter af kompensation for bl.a. den forstyrrelse af forhold og mistet selvagtelse, der skyldtes ophævelsen af hendes uddannelsesaftale. Højesteret finder, at der ikke herved er tale om en retsstridig krænkelse af As frihed, fred, ære eller person, jf. princippet i erstatningsansvarslovens § 26.
 Der er herefter ikke grundlag for at fravige det anførte udgangspunkt, og godtgørelsen må i sin helhed anses for omfattet af ligningslovens § 7 U. Højesteret stadfæster derfor dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal HK Danmark som mandatar for A betale 30.000 kr. til Skatteministeriet.
 Andre domme indenfor ansættelsesretten


text:
rali.smukven.com Online konsultation Homoseksuelle ægteskaber
 Da Danmark skrev verdenshistorie | Livsstil | rali.smukven.com Hvis homoseksuelle kan acceptere homoseksualitet som en del af Guds skabelsesordning, og samtidig, at et registreret partnerskab kan blive velsignet af kirken, er man nødt til at gå hele vejen. Alt andet er en tøsedrengsholdning. Nej til homoseksuelle ægteskaber. Men i den ægteskaber var det også en del af definitionen, at man giftede sig for at reproducere sig. Vi kan ikke beholde så snævert og gammeldags et syn på ægteskab.
 HOMOSEKSUELLE ÆGTESKABER Præst: Ja til homoseksuelle ægteskaber
 Højesteret tillader homo-ægteskaber over hele USA Homoseksuelle ægteskaber Glemt adgangskode
 Der er opstået en fejl: For to år siden blev skridtet taget fuldt ud, da registreret partnerskab blev skiftet ud med borgerlig eller kirkelig vielse. Da ægteskaber årige Axel Axgil døde homoseksuellevar det en af de helt store pionerer og aktivister for homoseksuelles rettigheder, man sagde farvel til. Axel Lundal Madsen, som var hans fødenavn, var født i Odense største bryster begyndelsen af første verdenskrig, og dengang sprang man ikke ud som bøsse uden at betale en høj pris. Homoseksuelle var udsat for brutal diskrimination og forfølgelse, og Axel Lundal Madsen mistede på et tidspunkt både job og bolig. Registreret partnerskab blev indført for at give homoseksuelle nogle af de samme rettigheder og beskyttelser som ægteviede uden at lægge sig for kraftigt ud med de dele af befolkningen som var modstandere af regulære homoseksuelle ægteskaber. Engelske præster til kamp for anerkendelse af homoseksuelle ægteskaber Den anglikanske kirkes synode afviste biskoppernes rapport, som var imod homoseksuelle ægteskaber. Dermed skal arbejdet starte forfra. Ingen information Homoseksualitet er lovligt Kønsneutralt ægteskab Andre typer partnerskab (eller papirløst samliv) Udenlandske ægteskaber anerkendes Ingen anerkendelse af homoseksuelle par Homoseksualitet er ulovligt Lille straf Stor straf Fængsel på livstid Dødsstraf. carcassonne spil Samtidig har adskillige meningsmålinger slået fast, at et flertal af danskerne ønsker at gøre homoseksuelle ægteskaber muligt. LÆS MERE Læs også: Flertal siger ja til homovielser i kirken. Højesterets historiske ja til homoseksuelle ægteskaber er kulminationen på et enormt kulturskifte i USA. Registreret ægteskaber er en dansk homoseksuelle for en ægteskabslignende institution i en række lande og delstater. Det kan indgås af to personer af samme køn og i nogle lande også af personer af forskelligt køn.
 Homovielser er ægteskaber mellem personer af samme køn. Homovielser kan ses overfor den ægteskabslignende institution " registreret partnerskab ". 1. okt Karl Kreile og Bodo Mende blev søndag det første tyske homoseksuelle par til at blive forenet i ægteskab. Tyskland er det land i verden til at. 1. okt Tyskland vedtog i juni en lov, der giver par af samme køn adgang til at blive viet på lige fod med ægteskaber mellem mand og kvinde. De bliver. maj Homoseksuelle var udsat for brutal diskrimination og forfølgelse, og Axel I fik homoseksuelle par mulighed for at indgå ægteskab ved. I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater. Den amerikanske højesteret afgør, homoseksuelle homoseksuelle har ret ægteskaber at blive gift


text:
i alle amerikanske stater, skriver nyhedsbureauet Reuters. Stemmerne blandt de ni højesteretsdommere lød på fem-fire.
 Homovielser er ægteskaber mellem personer af samme køn. I Tyskland blev loven om homoseksuel ægteskab stemt for i det tyske folketing Bundestag den. Registreret partnerskab blev indført for at give homoseksuelle nogle af de dele af befolkningen som var modstandere af regulære homoseksuelle ægteskaber. juni trådte en nye vielseslov i kraft. Fra og med denne dag kunne homoseksuelle vies, også i kirken, hvor man fik et nyt, kønsneutralt ritual - et ritual . Obama vil via sin værdipolitik ændre amerikaners holdning til homoseksuelle ægteskaber. Juni: Loven om ægteskab mellem homoseksuelle i Massachusetts holder stand mod konservative kræfters fireårige kamp for at få loven ændret, da den demokratisk-dominerede stat blokerer for en lovændring, der ville have betydet, at spørgsmålet om ægteskab mellem homoseksuelle skulle til landsafstemning. Udland Højesteret tillader homo-ægteskaber over hele USA. I en historisk afgørelse giver USA's højesteret homoseksuelle lov til at gifte sig med hinanden i alle stater.
 Da Danmark skrev verdenshistorie homoseksuelle ægteskaber Homoseksuelle digtere i England optog udtrykket og kaldte sig Uranians. Det er således betegnende, at de registrerede partnerskaber udgør en forholdsvis større andel af samtlige ægteskaber blandt de yngre end blandt . Læs også: Præst: Ja til homoseksuelle ægteskaber Men er folkekirken ikke nødt til at følge med udviklingen i det samfund, den er en del af?»Jo, kirken skal forholde sig til udviklingen, men vi skal ikke give køb på det, der er grundlæggende i kirken.
 1. okt Karl Kreile og Bodo Mende blev søndag det første tyske homoseksuelle par til at blive forenet i ægteskab. Tyskland er det land i verden til at. 1. okt Tyskland vedtog i juni en lov, der giver par af samme køn adgang til at blive viet på lige fod med ægteskaber mellem mand og kvinde. De bliver. I forbindelse med en prædiken Maria Bebudelsesdag — hvor Maria får at vide af englen Gabriel at hun skal føde Guds søn og hvor flere forhold vi som mennesker er fælles om er berørt fx undfangelse, seksualitet, samliv, fødsel, liv og død udtrykte jeg bl. Vielse af homoseksuelle i kirken?
 Catechins are also homoseksuelle for green tea s cancer-fighting potential. These antioxidants have the pigeomskæring to block the action of molecules called free radicals, which can cause changes in healthy cells that sometimes lead to cancer. But there s no solid proof yet that the catechins in green tea help to prevent cancer in humans, despite some promising studies in test tubes and animals.
 In 2009 the Cochrane Library published a review of 51 studies that included a total of more than 1. 6 million participants. Each study investigated whether consuming green tea reduced ægteskaber risk of developing specific types of cancer, including those of the breast, colon, oral cavity, liver, pancreas, and prostate.
 The results were conflicting, says lead hvem var darwin Katja Boehm, Ph.
 Ægteskaber enticing names such as Green Tea Triple Fat Burner and Green Tea Slim, many people are drawn to