text:
foretaget en regulering af prisen i perioden, indtil de pågældende aftaler m.v. vil kunne opsiges med sædvanligt varsel.
 Tilbuddet skal beregnes på grundlag af de oplysninger om personaleforhold m.v., som fremgår af de enkelte pakker og rettelsesblade.
 Der kan i tilbuddet ikke tages forbehold for virkningerne af virksomhedsoverdragelsesloven."
 V1 gik umiddelbart efter konkurs og chaufførerne fik ikke løn for den sidste måneds arbejde for V1. 3F anlagde herefter sag mod V2. Ét af de spørgsmål der var genstand for behandling for Højesteret var om V2's overtagelse af busruten var omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven, således at V2 havde overtaget forpligtelsen til, at betale den løn, som chaufførerne ikke havde modtaget fra V1. Højesterets dom I Højesterets dom af 24. maj 2016 i sag 228/2014 tog Højesteret stilling til om overtagelsen af driften af en buslinje i forbindelse med et udbud udgjorde en overdragelse omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven.
 Højesteret fastlog: "for så vidt angår aktiviteter som regulær offentlig bustransport, der ikke i det væsentlige er baseret på arbejdskraft, og hvor de fysiske elementer til drift af busruten udgør et væsentligt element i virksomhedsdriften, fører manglende overførelse af væsentlige fysiske elementer fra den hidtidige kontraktpart til den nye i hvert fald som det hele klare udgangspunkt til, at der ikke er tale om en enhed, der har besvaret sin identitet."
 Højesteret fandt, at V2's overtagelse af driften af busruten ikke var en overførelse af en økonomisk enhed, der bevarede sin identitet og fandt derfor, at virksomhedsoverdragelsesloven ikke fandt anvendelse. Højesteret begrundede dette med, at der ikke var overført væsentlige fysiske elementer til drift af busruten fra V1 til V2. Herefter var spørgsmålet om udbudsmaterialet, herunder udbudskontrakten mellem T og V2, i et tilfælde hvor virksomhedsoverdragelsesloven ikke fandt anvendelse, alligevel forpligtede V2 til, at overtage den tidligere kontraktshaver/V1's forpligtelser som følger af virksomhedsoverdragelsesloven i forhold til lønmodtagerne.
 Højesteret fastslog i den forbindelse, at hverken udbudsmaterialet eller udbudskontrakten mellem T og V2, forpligtede V2 til, at overtage forpligtelser overfor lønmodtagerne som følger af virksomhedsoverdragelsesloven. Højesteret udtalte i den forbindelse, at aftaler med vilkår om, at tillægge tredjemand rettigheder som udgangspunkt kun kan gøres gældende af aftalens parter, medmindre parterne har bestemt andet, eller der er klare holdepunkter for, at det er et væsentligt formål med aftalen, at tillægge tredjemand de pågældende rettigheder. Højesterets dom var en stadfæstelse af landsrettens dom. Bird & Birds kommentar
 Højesteret opretholder hidtidig praksis ved, at sondre mellem tilfælde hvor arbejdskraften udgør den væsentligste del af virksomheden – f.eks. rengøring - og tilfælde hvor arbejdskraften ikke udgør den væsentligste del af virksomheden. I de tilfælde hvor arbejdskraften udgør den væsentligste del af virksomheden, tillægges det knap så afgørende betydning ved vurderingen af om der foreligger en overdragelse, om væsentlige driftsaktiver følger med, når blot den væsentligste del af arbejdskraften følger med. Er der derimod tale om tilfælde hvor arbejdskraften ikke udgør den væsentligste del af virksomheden – som f.eks. busdrift - vil der som udgangspunkt ikke være tale om en overdragelse omfattet af loven, såfremt der ikke følger væsentlige driftsaktiver med. Det skal


text:
dog bemærkes, at der i hvert tilfælde skal foretages en konkret vurdering af om en overdragelse er omfattet af loven og, at der således ikke kan opstilles faste retningslinjer for hvornår der foreligger en overdragelse omfattet af loven. Efter Højesterets dom kan det endvidere lægges til grund, at medmindre parterne har aftalt andet eller der er klare holdepunkter herfor, vil udbudsmaterialet eller udbudskontrakten som udgangspunkt ikke forpligte erhververen til, at overtage forpligtelser overfor lønmodtagerne som følger af virksomhedsoverdragelsesloven. Vil du vide mere
 Bird & Bird yder rådgivning inden for alle aspekter af arbejds- og ansættelseretten. Ønsker du rådgivning inden for dette område, eller har du spørgsmål til dommen er du velkommen til at kontakte Søren Narv Pedersen på soren.pedersen@twobirds.com, Jannie Jensen på jannie.jensen@twobirds.com eller Mia Boesen på mia.boesen@twobirds.com. i sag 228/2014
 Jannie Stenmann Jensen
 13 timer siden 28/04/2017
 18 timer siden 28/04/2017
 20 timer siden 28/04/2017
 1 dage siden 27/04/2017

type: other


text:
Skat.dk: Omgørelse afvist - dispositioner - ikke klart lagt frem
 13 May 2016 14:10
 19 Feb 2016 08:52
 SKM2016.218.BR
 BS 154-874/2014
 Omgørelse, dispositioner, ikke, klart, lagt, frem, overdragelse, varelager
 Sagen angik, hvorvidt betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29 var opfyldt.
 Det var ubestridt, at den disposition, der ønskedes omgjort - overdragelse af et varelager til et amerikansk selskab ejet af skatteyderen- ikke var blevet selvangivet.
 Uanset at skatteyderen ikke havde forsøgt at skjule overdragelsen, og uanset at avancen fra efterfølgende salg fra varelageret blev selvangivet for en anden virksomhed ejet af skatteyderen, fandt retten, at dispositionen ikke havde været lagt klart frem for skattemyndighederne fra begyndelsen. Betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, var derfor ikke opfyldt.
 Det kunne ikke føre til et andet resultat, at skatteyderen var i en vildfarelse om sine dispositioner, eller at skatteyderen efterfølgende fremsendte oplysninger om overdragelsen til skattemyndighederne på skattemyndighedernes forespørgsel.
 Skatteforvaltningsloven § 29, stk. 1, nr. 3
 Den juridiske vejledning 2016-1 A.A.14.1.2
 Senere instans: Se Østre Landsret dom - SKM2017.176.ØLR
 (v/ adv. Eduardo Vistisen)
 (v/ Kammeradvokaten v/adv. fm. Malthe Gade Jeppesen)
 Betina Heldmann
 Denne sag, der er anlagt den 3. juni 2014, vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren, A, har ret til at få omgjort sin overførsel af et lager af SSAer til det amerikanske selskab G1.
 A har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at A har ret til at omgøre overdragelsen af 70.000 SSAer til det amerikanske selskab G1 den 1. januar 2010.
 A er tandlæge og udviklede i 1993 sammen med en af sine patienter en SSA af plast.
 SSAerne blev i begyndelsen solgt i mindre målestok, men i 1995 mødte A amerikaneren OS. Han foreslog, at de sammen skulle sælge SSAerne i USA gennem selskabet G2, som OS og A hver skulle eje 50% af. Selskabet er stiftet den 24. februar 1995 og blev likvideret den 16. juni 2002 G2's lager af SSAer blev leveret og opbevaret på A tandlægeklinik.
 I 2004 begyndte A at sælge af SSAerne.
 A anså salget som salg af private ejendele.
 Der er mellem parterne enighed om, at der ikke blev selvangivet salg af SSAer fra 2004 til 2009.
 A stiftede det amerikanske selskab G1 i 2009/2010 og overførte restlageret af SSAer til dette selskab den 1. januar 2010. Der er ikke under sagen fremlagt dokumenter vedrørende selve overdragelsen.
 Der er mellem parterne enighed om, at overdragelsen ikke er blevet selvangivet.
 Den største aftager af SSAerne ville imidlertid ikke handle med det amerikanske selskab, hvorfor salgene blev viderefaktureret til As virksomhed, H1, som herefter solgte SSAerne til kunden.
 Efter overdragelsen til G1 antog As revisor efter oplysninger fra A, at mellemhandlersalget gennem firmaet H1 var skattepligtigt, hvorfor avancen fra salget af SSAer blev selvangivet af virksomheden H1 fra og med 2010 og indgår i As selvangivelse, hvilket der mellem parterne er enighed om. Parterne er ikke enige om, hvorvidt det fremgår af selvangivelserne, at en del af omsætningen i virksomheden H1 hidrører fra salg af SSAer.
 A informerede ved brev


text:
af 9. januar 2012 SKAT om overdragelsen til G1 efter SKATs henvendelse af 2. november 2011. A fremlagde den 23. april 2012 balance for det amerikanske selskab og eksempler på gennemfakturering til virksomheden H1.
 SKAT har den 5. juli 2012 truffet afgørelse om, at salgene af SSAer er skattepligtige, herunder overdragelsen af restlageret til G1 i 2010.
 SKAT har ved afgørelse af 15. januar 2013 afgjort, at der ikke kan ske omgørelse af dispositionen vedrørende overdragelsen.
 Landsskatteretten træf den 12. marts 2014 afgørelse i As klage over SKATs afgørelse af 15. januar 2013. Følgende fremgår af afgørelsen, således som den foreligger offentliggjort:
 Sagen vedrører, om betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 er opfyldt, således at en overdragelse af et lager af SSAer til et udenlandsk registreret selskab ikke tillægges skattemæssig virkning i overdragelsesåret.
 Salget af SSAer fra 1994 til 2004
 Efter det oplyste udviklede klageren, der primært drev selvstændig erhvervsvirksomhed som tandlæge og ved udlejning af fast ejendom, i 1993 sammen med en af sine patienter en SSA af plast, som de efterfølgende tog europæisk patent på.
 I 1994 blev der herefter produceret ca. 8 - 10.000 stk. SSAer. Klageren solgte både SSAerne per postordre gennem sin enkeltmandsvirksomhed, der på daværende tidspunkt hed "[virksomhed1]", og gennem sin tandlægevirksomhed til sine tandlægepatienter.
 I 1994 blev der gennem virksomheden "[virksomhed1]" efter det oplyste solgt under 5.000 stk., mens der i 1996 alene blev solgt ca. 40 stk. Privatpersoner købte typisk 1 - 2 stk., mens enkelte apoteker købte mellem 10 - 40 stk.
 Ifølge årsregnskabet for 2000, der var det sidste for virksomheden under navnet "[virksomhed1]", havde virksomheden en omsætning fra indenlandsk varesalg på 95.310 kr. samt en mindre omsætning fra salg af vin på 18.778 kr. Virksomheden "[virksomhed1]" ændrede i 2001 navn til "[virksomhed2]", idet virksomhedens salg af vin efter det oplyste var større end virksomhedens salg af SSAer.
 For indkomståret 2001 havde virksomheden "[virksomhed2]" således en omsætning fra udenlandsk varesalg af SSAer på 21.442 kr. samt en omsætning fra salg af vin på 61.617 kr., mens den for indkomståret 2002 havde en omsætning fra indenlandsk varesalg af SSAer på 30.980 kr. samt en omsætning på salg af vin på 44.702 kr. Virksomheden "[virksomhed2]" ophørte herefter den 1. februar 2003.
 Efter det oplyste solgte klageren endvidere gennem sin tandlægevirksomhed ca. 3 - 17 stk. om året i perioden fra 1994 - 2004 til ca. 500 kr. per SSA.
 Indtægterne fra salget af SSAerne gennem virksomheden "[virksomhed1]/[virksomhed2]" blev selvangivet og beskattet sammen med klagerens øvrige erhvervsindtægter i perioden frem til virksomhedens ophør i 2003.
 Indtægterne fra salget af SSAerne gennem tandlægevirksomheden blev beskattet sammen med klagerens øvrige indtægter fra tandlægevirksomheden. I 2008 og frem blev salget ikke benævnt som salg af "[virksomhed1]/ SSAer", men i stedet "salg af tandlægeprodukter".
 Det store lager af SSAer
 Efter det oplyste mødte klageren i 1995 en amerikaner, der var interesseret i at investere i klagerens SSAer og sælge dem på det amerikanske marked. Af den fremlagte "personal performance contract" mellem klageren og amerikaneren fremgår, at


text:
klagerens bidrag til samarbejdet bestod i SSAen, herunder leveringen af produktet og materiale til markedsføringen, mens amerikanerens bidrag bestod i selve markedsføringen og udbredelsen af produktet.
 Herefter blev der efter det oplyste produceret 100.000 stk. SSAer til en samlet pris på 100.000 $. De herved producerede SSAer var identiske med de oprindeligt producerede SSAer fra det første lager. De 100.000 stk. SSAer blev efterfølgende leveret til klagerens tandlægeklinik.
 Salget af SSAer på det amerikanske marked skulle ske gennem det amerikanske selskab "[virksomhed3] Inc.", som skulle ejes ligeligt mellem klageren og amerikaneren. Der er i denne forbindelse fremlagt udskrift fra selskabsregistret i New Mexico hvoraf fremgår, at selskabet "[virksomhed3] Inc." blev oprettet den 24. februar 1995 og efterfølgende lukket den 17. juni 2002. Endvidere er amerikaneren oplyst som "president" og "treasurer", mens klageren er oplyst som "vice president" og "secretary".
 Efter det oplyste forsvandt amerikaneren efter produktionen af de 100.000 stk. SSAer, og klageren fik i 1996 kendskab til, at amerikaneren var en svindler, der benyttede sig af forskellige navne og var sagsøgt i flere retssager i USA.
 Salget af SSAer fra 2004 - 2011
 Efterspørgslen på SSAer opstod imidlertid igen i 2004 i forbindelsen med udbredelsen af Google, og en række udenlandske grossister rettede henvendelse til klageren med henblik på at købe SSAer en gros.
 Den 1. august 2005 registrerede klageren en ny virksomhed under navnet "[virksomhed2]", som fra samme dato blev registreret for moms, import, vinafgifter og emballageafgifter. I perioden frem til og med 2009 indgik der kun omsætning med salg af vin i virksomheden "[virksomhed2]".
 Af klagerens indkomst- og formueopgørelse for indkomståret 2007 og indkomståret 2009 fremgår således, at "[virksomhed2]" alene havde en omsætning fra "salg af vin" på henholdsvis 38.173 kr. og 30.416 kr.
 Endvidere fremgår af klagerens kapitalforklaring for de pågældende indkomstår, at klageren havde "salg af private effekter" for henholdsvis 350.000 kr. og 1.158.942 kr. Efter det oplyste vedrører posteringerne "salg af private effekter" salg af SSAer.
 Ifølge klagerens udarbejdede opgørelse over salg af SSAer blev der solgt følgende antal SSAer i perioden fra 2004 til og med 2011:
 Antal SSAer
 295.825 kr.
 503.332 kr.
 664.634 kr.
 799.150 kr.
 957.698 kr.
 1.167.871 kr.
 2.070.419 kr.
 2.698.534 kr.
 Salget af restlageret af SSAer i 2010
 Efter det oplyste stiftede klageren det amerikanske selskab [virksomhed4] LLC i 2009/2010 og overførte herefter den resterende del af det store lager af SSAer til det amerikanske selskab. Der foreligger ikke nogen overdragelsesaftale mellem klageren og selskabet [virksomhed4] LLC. Det er oplyst, at klageren som betaling for overdragelsen modtog en fordring på selskabet [virksomhed4] LLC, uden at det nærmere er oplyst, hvilke vilkår der gjaldt for fordringens betaling.
 Af det amerikanske selskabs balance for indkomståret 2010 fremgår, at der den 1. januar 2010 var et lager på 70.000 SSAer til en værdi af 900.200 $. Endvidere fremgår det, at der er gæld til ejeren på 899.200 $ og en "aktiekapital" på 1.000 $.
 Af klagerens indkomst- og formueopgørelse for indkomståret 2010 fremgår, at "[virksomhed2]" uden nogen nærmere beskrivelse havde en "omsætning"


text:
på 2.100.975 kr. og et "vareforbrug" på 2.079.011 kr. Endvidere er egenkapitalen i selskabet [virksomhed4] LLC optaget til 0 kr. under klagerens aktiver dog med benævnelsen "(ikke vurderet)". Endelig fremgår det under kapitalforklaringen, at "salg af privat effekter" er sat til 0 kr., mens der ikke fremgår nogen fordring på selskabet [virksomhed4] LLC.
 SKAT har ved afgørelse af 5. juli 2012 blandt andet forhøjet klagerens virksomhedsindkomst for indkomståret 2010 med 4.307.778 kr. fra salget af den resterende del af det store lager af SSAer til selskabet [virksomhed4] LLC. Endvidere har SKAT ligeledes forhøjet klagerens virksomhedsindkomst for indkomstårene 2004 til 2009 med indtægterne fra salg af SSAer for de pågældende år.
 SKAT har nægtet at give tilladelse til omgørelse vedrørende overdragelsen af lageret af SSAer.
 Til støtte for afgørelsen har SKAT anført, at betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1 - 3, ikke er opfyldt.
 For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1, om at dispositionen ikke i overvejende grad må have været båret af hensynet til at spare eller udskyde skatter, har SKAT anført, at det på ingen måde kan være sandsynligt, at et salg af et varelager af et stort antal ens varer, der er overtaget fra et delvist ejet selskab, skulle være skattefrit.
 For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, om at dispositionen utvivlsomt skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige, har SKAT anført, at en beskatning af en overdragelse af et restvarelager til en værdi af godt 4,6 mio. kr. ikke kan anses for at være en utilsigtet skattemæssig virkning.
 For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, om at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne, har SKAT anført, at klagerens overdragelse af restvarelageret ikke fremgår af hverken selvangivelse eller årsregnskab, og at overdragelsen heller ikke kan udledes af klagerens kapitalforklaring for det pågældende indkomstår. Hertil er det yderligere anført, at såfremt klageren anså overdragelsen for salg af private ejendele mod erhvervelsen af en fordring, burde både salg og fordring have fremgået af kapitalforklaringen.
 For så vidt angår betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 4 og nr. 5, har SKAT ikke taget stilling hertil.
 Klagerens repræsentant har nedlagt påstand om, at der gives tilladelse til omgørelse af overdragelsen af restlageret af SSAer til [virksomhed4] LLC.
 Klageren har nærmere anført, at det amerikanske selskab "[virksomhed3] Inc." blev likvideret med hende som eneste anpartshaver, hvorefter det store lager af SSAer overgik til hendes privatsfære uden, at dette medførte nogen beskatning af hende i det pågældende indkomstår. I forbindelse med det stigende salg fra 2004 drøftede hun salget med sin revisor. Hun fik i denne forbindelse ikke oplyst, at salget var skattepligtigt. Tværtimod anså man salget for salg af private ejendele, hvilket var baggrunden for, at hun antog, at salget ikke var skattepligtigt.
 Klageren har endvidere anført, at SSAerne fra det store lager hverken blev solgt gennem virksomheden "[virksomhed1]" eller tandlægeklinikken. Bare omfanget


text:
af det store lager medfører en formodning for, at SSAerne ikke kan være produceret til brug for hverken "[virksomhed1]" eller tandlægeklinikken. Der blev heller ikke aktivt forsøgt salg fra det store lager af SSAer. Der kan således ikke være tvivl om, at varelageret hverken udgjorde en del af virksomheden "[virksomhed1]" eller tandlægeklinikken, hvorfor varelageret må anses for overgået til privatsfæren.
 Endelig har klageren anført, at baggrunden for overdragelsen af restlageret til selskabet [virksomhed4] LLC i 2010 var, at hun sammen med sin mand havde købt hus i [USA] og var blevet informeret om, at det var lettere at få visum til et længere ophold end tre måneder i USA, hvis man havde en amerikansk virksomhed. Den største aftager af SSAer ville dog ikke handle med det amerikanske selskab, hvorfor salgene i 2010 blev viderefaktureret til "[virksomhed2]" og herefter solgt til aftageren. Efter overdragelsen til [virksomhed4] LLC antog hendes revisor, at mellemhandlersalget gennem "[virksomhed2]" var skattepligtigt, hvorfor salget blev selvangivet fra og med 2010.
 Til støtte for den nedlagte påstand har klagerens repræsentant overordnet gjort gældende, at betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 er opfyldt.
 Det er endvidere overordnet gjort gældende, at salget gennem henholdsvis virksomheden "[virksomhed1]/[virksomhed2]" og tanklægeklinikken fra det oprindelige lager ikke kan sammenlignes med salget af SSAerne fra det store lager, der må anses for salg af private ejendele. Der er herved henvist til, at salget gennem tandlægeklinikken og virksomheden "[virksomhed1]/ [virksomhed2]" var detailsalg fra det oprindelige lager, mens salget til udlandet var en gros-salg fra det store lager.
 For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1, om at dispositionen ikke i overvejende grad må have været båret af hensynet til at spare eller udskyde skatter, har repræsentanten gjort gældende, at overdragelsen ikke var båret af sådanne hensyn, da overdragelsen var begrundet i dels et ønske om at opholde sig længere tid i USA og dels foranlediget af en af aftagerne af SSAerne, der ønskede at sælge på det amerikanske marked. I øvrigt havde klageren fået den opfattelse, at salget af SSAer var skattefrit, hvorfor der intet skattemæssigt motiv var for klageren til at overdrage restlageret til selskabet [virksomhed4] LLC.
 For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, om at dispositionen utvivlsomt skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige, har repræsentanten med henvisning til TfS 2006, 925 H (SKM2006.629.H) gjort gældende, at det afgørende er om klageren på overdragelsestidspunktet var klar over, at overdragelsen ville udløse skat. I denne forbindelse har repræsentanten henvist til, at de skattemæssige virkninger af dispositionen ikke var forudset, da man netop var af den opfattelse, at salget af SSAer var skattefrit.
 For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, om at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne, har repræsentanten gjort gældende, at dispositionen fremgår af selvangivelsen for indkomståret 2010, idet de efterfølgende salg som følge af viderefaktureringen til den største aftager af SSAerne skete gennem "[virksomhed2]" og blev selvangivet. Endvidere er der


text:
ikke længere pligt til at udarbejde en kapitalforklaring, der i øvrigt blot udgør en kontrol af, at privatforbruget stemmer. I 2010 udløste overdragelsen af restlageret til selskabet [virksomhed4] LLC ikke forøget likviditet eller en kontant gevinst for klageren, da restlageret blev overdraget til hendes selskab mod, at hun fik en fordring på selskabet. Overdragelsen medførte derfor ikke en forøgelse af klagerens privatforbrug, hvorfor overdragelsen heller ikke gav sig udslag i kapitalforklaringen.
 For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 4, om at de privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes tillagt skattemæssig virkning, skal være enkle og overskuelige, har repræsentanten anført, at klageren ved omgørelsen vil refundere alle selskabet [virksomhed4] LLC's udgifter vedrørende restlageret, og at alle indtægterne ved salget af restlageret vil tilfalde klageren. De privatretlige virkninger, der følger af omgørelse, vil således være enkle og overskuelige.
 For så vidt angår betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 5, om at alle, der vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, skal tiltræde omgørelsesanmodningen, har repræsentanten anført, at selskabet [virksomhed4] LLC tiltræder anmodningen om omgørelse.
 Det er ubestridt, at klagerens indtægter fra de salg af SSAer, der fremgår af den af klageren fremlagte opgørelse for perioden fra 2004 til 2010, hverken blev selvangivet sammen med klagerens øvrige indtægter fra henholdsvis tandlægevirksomheden eller vinhandelsvirksomheden "[virksomhed2]" i de pågældende indkomstår.
 Ud fra klagerens regnskabsmateriale i perioden fra 2002 til 2010 måtte det således fremstå, som om klageren efter nedlukningen i 2003 af virksomheden "[virksomhed2]" - den tidligere "[virksomhed1]" - kun solgte SSAer gennem sin tandlægevirksomhed. Da overtagelsen af det store lager ved likvidationen af selskabet "[virksomhed3] Inc." i 2002 ikke kan udledes af klagerens regnskabsmateriale for det pågældende indkomstår, har SKAT ikke kunnet gøre sig bekendt med, at klageren var i besiddelse af det store lager af SSAer, der efter det oplyste ikke indgik i tandlægevirksomheden. Det var heller ikke åbenbart, at afståelsen af SSAerne fra dette lager blev henført under posteringen "salg af private effekter" i nogle af de efterfølgende indkomstår.
 Endvidere har klageren ikke behandlet afståelsen af SSAerne fra det store lager konsekvent i selvangivelsesmæssig henseende, idet klageren alene i sin kapitalforklaringer for 2007 og 2009 har oplyst at have haft indtægter ved "salg af private effekter", hvilket ikke er i overensstemmelse med de nu fremkommende oplysninger om salg af SSAer, herunder overdragelsen af den resterende del af det store lager af SSAerne i 2010, som ikke er medtaget i klagerens kapitalforklaring eller i selvangivelsen.
 Klageren kan således uanset sin vildfarelse om den skattemæssige behandling af afståelsen af SSAerne fra det store lager ikke anses for at have lagt overdragelsen af det store lager af SSAer klart frem for SKAT, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, og omgørelse af den pågældende disposition er derfor udelukket.
 A har forklaret blandt andet, at hun er tandlæge. Hun har klinik i Valby. Hun har også en virksomhed, der udvikler og sælger SSAer. Der blev på et tidligt tidspunkt indledt et samarbejde med en


text:
amerikaner ved navn OS om udvikling og salg af SSAer i USA. I den forbindelse etablerede hun sammen med amerikaneren et selskab, og der blev produceret et større antal SSAer. Amerikaneren forsvandt på et tidspunkt, og arbejdet gik derfor i stå.
 Lageret af SSAer lå i hendes tandlægeklinik, og der skete ikke mere. Hun solgte ikke af SSAerne.
 I 2004 begyndte hun at sælge af SSAerne. Hendes revisor sagde, at hun kunne tage dem ud af det amerikanske selskab, fordi hun selv havde indskudt dem, og fordi der ikke havde været nogen avance. Revisor oplyste, at der ikke skulle betales skat. Hun drøftede spørgsmålet med revisor hvert år fra 2000.
 I 2010 overdrog hun SSAerne til sit amerikanske selskab for at få en større tilknytning til USA, hvor hun og hendes mand gerne ville bosætte sig i fremtiden. Hun ville ikke skjule noget for SKAT. SSAerne blev gennemfaktureret via hendes danske virksomhed, fordi en englænder, der var hendes største kunde, på grund af omkostningerne ikke ville købe SSAerne af et ikke EU baseret selskab.
 Revisor, der havde fået alt materiale forelagt, oplyste på intet tidspunkt, at fremgangsmåden ikke var korrekt.
 A har under hovedforhandlingen uddybet anbringenderne i påstandsdokumentet, hvor det fremgår blandt andet, at
 Den afgørende disposition, der skal være lagt klart frem, er dispositionen (overførslen af SSAer) foretaget 1. januar 2010.
 Dispositionen 1. januar 2010 kan aflæses i selvangivelsen for 2010, da avancer efter overførslen er selvangivet.
 Omsætningen efter dispositionen er også opgjort korrekt og fremgår af indkomst- og
 formueopgørelsen
 At overførslen er anset for skattefri hindrer ikke omgørelse.
 Der er ikke påvist regnskabsmæssige fejl.
 FAKTISKE OMSTÆNDIGHEDER
 Vedrørende sagens faktiske omstændigheder henvises indledningsvist til Landsskatterettens kendelse.
 Følgende skal fremhæves her:
 A fik at vide af hendes revisor, at hun ikke skulle beskattes ved salg af SSAerne, der var produceret og ejet af G2 mere end ni år før As salg. Hendes revisor har i hvert års skatteregnskab (Indkomst- og Formueopgørelse) anført følgende (E38):
 Den skattepligtige indkomst og formue er efter vor opfattelse opgjort i overensstemmelse med gældende skatteregler.
 Dette var baggrunden for, at A var af den opfattelse, at hun ikke skulle beskattes af de resterende 70.000 SSAer ved overførslen til G1.
 SKAT var efterfølgende af en anden opfattelse, hvorfor A anmodede om omgørelse. A anmodede kun om omgørelse for overførslen til G1 - ikke for salgene i perioden 2004-2009. A har selvangivet i nøje overensstemmelse med hendes og hendes revisors opfattelse, hvorefter SSAerne produceret af G2 ikke var skattepligtige.
 As salg af SSAer produceret i As eget regi er derimod konsekvent blevet selvangivet og beskattet.
 Der er således konsekvens i selvangivelserne.
 A stiftede det amerikanske selskab G1 i 2009/2010 og overførte restlageret af de amerikansk producerede SSAer til dette selskab. Baggrunden for overdragelsen af restlageret var, at A havde købt et hus i Florida sammen med sin ældre og hjertesyge mand, hvor de ønskede at opholde sig i længere tid end de tre måneder, som et turistvisum tillader. Hun var blevet informeret om, at hvis hun havde en


text:
virksomhed i USA, ville det være lettere at indhente et visum til brug for længere ophold. Endvidere ønskede én af aftagerne af SSAerne at sælge på det amerikanske marked, hvorfor A overvejede, om hun skulle forsøge sig på det amerikanske marked, hvilket forudsatte godkendelse af produktet hos de amerikanske myndigheder FDA. En sådan godkendelse skulle være lettere, hvis A havde en tilknytning til USA.
 Som følge heraf blev restlageret af de amerikanske SSAer overdraget til G1 i 2010, jf. E11.
 Den største aftager af SSAerne ville dog ikke handle med det amerikanske selskab, hvorfor salgene blev viderefaktureret til firmaet H1 (SE nr. ...11), som herefter solgte SSAerne til kunden. Alle salgssummer er indgået på As danske bankkonto, hvorfor salgene fra 2010 også kan udledes af de danske bogføringsbilag, jf. E12,E14 og E16-17.
 Efter overdragelsen til G1 antog As revisor, at mellemhandlersalget gennem firmaet H1 (SE-nr. ...11) var skattepligtigt, hvorfor salget gennem firmaet H1 (SE-nr. ...11) er blevet selvangivet fra 1. januar 2010 og indgår i selvangivelsen for 2010.
 As årsopgørelse nr. 1 for 2010 fremgår af E52. Det fremgår af E52, at A har selvangivet et resultat af hendes virksomheder på 2.093.740 kr. Dette beløb kan genfindes i hendes indkomstopgørelse (E42). De 2.093.740 kr. udgøres af (E42):
 "Indkomst i virksomhed" (1.257.750 kr.) - "Kapitalafkast i virksomhedsordningen" (63.329 kr.) + "hævet opsparet overskud" (899.319 kr.) = 2.093.740 kr.
 Posten "Indkomst i virksomhed" på 1.257.750 kr. består af (E42):
 overskuddet ved salg af SSAer ("Firma H1"),
 overskuddet i As tandlægevirksomhed ("Tandlægeklinik"), samt
 underskuddet i hendes ejendomsvirksomhed ("Udlejning af ejendomme").
 De regnskabsmæssige resultater for disse tre virksomheder er henholdsvis 26.646 kr., 1.312.434 kr. og -98.417 kr.
 Det regnskabsmæssige resultat for tandlægevirksomheden fremgår af E27. Dette resultat er i E34 omregnet til det skattemæssige resultat, der udgør 1.329.521 kr. I E42 består posten "Indkomst i virksomhed" på 1.257.750 kr. derfor af beløbene 26.646 kr. (jf. hertil E45), 1.329.521 kr. og -98.417 kr.
 De tre sammenlagte virksomhedsoverskud/-underskud indgår derfor i A personlige indkomst på i alt 2.093.740 kr., jf. E42.
 Overskuddet ved salg af SSAer efter overdragelsen af varelageret er derfor selvangivet i 2010, jf. hovedanbringende 2. Det er derfor ikke korrekt, når det fremgår af Landsskatterettens kendelse (E6, 1. stregmarkering), at A ikke har selvangivet salg af SSAer hidrørende fra G2 i 2010.
 A informerede derudover loyalt SKAT om overdragelsen til G1 ved SKATs første henvendelse, jf. E57 og E59.
 Vi ønsker at få omgjort A overførsel i 2010 af restlageret af SSAer til G1.
 Omgørelsen af salget af restlageret ønskes foretaget således, at restlageret aldrig har været overdraget til G1.
 Fem betingelser skal være opfyldt for at opnå omgørelse, jf. skatteforvaltningslovens § 29 (materialesamlingen side 1, herefter "M1"). Der er enighed om, at fire af disse betingelser er opfyldt.
 Parterne er udelukkende uenige om én af betingelserne: om dispositionen har været lagt klart frem for myndighederne.
 Jeg vil nedenfor gennemgå denne omstridte betingelse.
 Dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne
 Af skatteforvaltningsloven § 29, stk. 1 fremgår:
 I det omfang en


text:
ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat hviler på en privatretlig disposition, kan told- og skatteforvaltningen tillade, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for ansættelsen af indkomst- eller ejendomsværdiskat (omgørelse), hvis følgende betingelser er opfyldt:
 2) Dispositionen skal utvivlsomt have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige.
 3) Dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne.
 5) Alle, der skatteretligt vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, skal tiltræde omgørelsesanmodningen.
 Det fremgår heraf, at det er den disposition, som skatteyderen ønsker at omgøre, der skal være lagt klart frem, jf. hovedanbringende 1.
 Andre dispositioner, som skatteyderen ikke ønsker at omgøre, er som udgangspunkt irrelevante. Salg af SSAer i perioden 2004-2009 ønskes ikke omgjort. Disse dispositioner skal derfor ikke være lagt klart frem.
 Højesteret har i to tidligere domme (U.2012.465H (SKM2011.769.HR) og U.2012.2042H (SKM2012.209.HR)) fortolket ordlyden "været lagt klart frem for myndighederne".
 U.2012.465H (SKM2011.769.HR)
 I U.2012.465H (SKM2011.769.HR) (M22) forsøgte skatteyderen at skjule dispositionen.
 I U.2012.465H (SKM2011.769.HR) lagde Højesteret vægt på, at da SKAT rettede henvendelse til skatteyderen, valgte skatteyderen at forklare, at tingene forholdt sig anderledes end skatteyderens oprindelige opfattelse af de faktiske omstændigheder.
 Skatteyderen var således godt klar over, at han havde købt en post aktier personligt, hvilket han også havde forklaret sin revisor. Skatteyderen forklarede imidlertid overfor skattemyndighederne, at han personligt ikke havde købt aktierne. Skatteyderen havde derfor forsøgt at skjule dispositionen.
 Dette er ikke tilfældet i nærværende sag. I nærværende sag har A forklaret det samme til sin revisor og til SKAT - og alt faktum er oplyst korrekt og konsistent.
 U.2012.2042H (SKM2012.209.HR)
 I U.2012.2042H (SKM2012.209.HR) (M37) havde skatteyderen afgivet modstridende oplysninger. Sagen vedrørte omgørelse af en udbyttedisposition. Nærmere bestemt var spørgsmålet, om det klart fremgik af et moder- og datterselskabs selvangivelser/årsregnskaber, at et udbytte var udloddet den 30. september 1993 i regnskabsåret 1992/1993 som påstået - eller modsætningsvist i 1993/94.
 Moderselskabet havde selvangivet udbyttet i 1992/1993. Udlodningstidspunktet fremgik imidlertid ikke klart af moderselskabets årsregnskab for 1992/1993.
 I datterselskabets årsregnskab 1992/1993 fremgik, at udbyttet var foreslået. Datterselskabets udbytteerklæring, udbytteattest og revisorerklæring gav indtryk af, at udbyttet først var udbetalt i regnskabsåret 1993/94. Der var således afgivet modstridende oplysninger.
 Højesteret fandt, at udlodningstidspunktet ikke klart fremgik af moderselskabets årsregnskab for den relevante periode. Vedrørende datterselskabet var der i årsregnskabet foreslået et udbytte for den relevante periode, men datterselskabets udbytteerklæring, udbytteattesten og revisorerklæring gav indtryk af, at udbyttet først var udbetalt i det efterfølgende regnskabsår 1993/94.
 I nærværende sag er der som nævnt ikke afgivet modstridende oplysninger. Nærværende sag adskiller sig derfor fra faktum i de to højesteretsdomme, hvor der ikke var konsistens i forhold til de skriftlige dokumenter, der forelå.
 I nærværende sag er der konsistens. Man fortalte således SKAT uopfordret om overdragelsen til G1 (E57 og E59), ligesom det ikke fremgår af indkomst- og formueopgørelsen, at overdragelsen til G1 skule være fundet sted i et andet år eller på anden vis, end det oprindeligt forklarede, jf. hovedanbringende 3.
 Højesteret lægger i M35 vægt på, hvad skatteyderen forklarede til skattemyndighederne efter selvangivelsen. Der skal derfor også ses


text:
på, hvad skatteyderen efterfølgende forklarer og lægger frem, jf. modsætningsvist Skatteministeriets påstandsdokument, side 5, sidste afsnit.
 A har konsekvent anset ovedragelsen af varelageret 1. januar 2010 for skattefri. Efter overdragelsen har hun som beskrevet anset varelageret som skattepligtigt.
 Hun har således ikke forsøgt at skjule dispositionen eller afgivet modsatrettede oplysninger.
 Det fremgår af U.2012.465H (SKM2011.769.HR) (M35):
 Efter Højesterets opfattelse må omgørelse som udgangspunkt forudsætte, at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser.
 Den største aftager af SSAerne ønskede ikke at handle med G1, hvorfor salgene fra G1 blev viderefaktureret til firmaet H1 (SE-nr. ...11), som herefter solgte SSAerne til kunden. Mellemhandlersalget gennem firmaet H1 udløste en skattepligtig avance på 26.646 kr. i 2010, der indgår i As Indkomst- og formueopgørelse for 2010 (E45) og er blevet selvangivet, jf. hovedanbringende 2. A antog, at selve overdragelsen af restlageret ikke var skattepligtig, da der var tale om overdragelse af private ejendele. Overdragelsen af restlageret fremgår derfor ikke af selvangivelsen. Salget fra firmaet H1 antog man derimod var skattepligtigt, hvorfor dette mellemhandlersalg er blevet selvangivet og indgår i formue- og indkomstopgørelse.
 Dispositionen fremgår derfor af selvangivelsen, dog således, at der er selvangivet i forhold til, hvordan man vurderede, at dispositionen skulle vurderes skattemæssigt. Endvidere er alle salg gennemfaktureret til As enkeltmandsvirksomhed via hendes danske bankkonto, hvorfor de efterfølgende salg også kan udledes af de danske bogføringsbilag, jf. E12.
 Da A og hendes revisor var af den opfattelse, at restlageret udgjorde As private ejendele, var restlageret ikke bogføringspligtigt eller skattepligtigt før overdragelsen til G1.
 Dette er forklaringen på, at selve overdragelsen ikke fremgår af As selvangivelse.
 I en sådan situation kan Skatteministeriet ikke stille et ultimativt krav om, at selve overdragelsen skal være selvangivet. I U.2012.465H (SKM2011.769.HR) udtaler Højesteret da også, at det kun er et "udgangspunkt", at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser. I nærværende sag fraviges dette udgangspunkt, da man hele tiden har antaget, at salget var skattefrit og dermed ikke skulle indgå i selvangivelserne.
 Skattefrie dispositioner kan omgøres
 Det fremgår således direkte af bemærkningerne til omgørelsesreglen, at skattefrie dispositioner kan omgøres, jf. hovedanbringende 4.
 Det er derfor ikke korrekt, når det anføres i Skatteministeriets påstandsdokument, side 4, næstsidste afsnit, at en formodet skattefri disposition ikke kan være lagt klart frem.
 Dispositioner med succession, dvs. hvor der ikke betales skat ved dispositionen, er omfattet af omgørelsesreglerne, jf. M7, højre spalte, 1. stregmarkering, samt M75. Efter praksis tillades da også omgørelse i situationer, hvor en skatteyder ikke har selvangivet en disposition, fordi skatteyderen troede, at dispositionen var skattefri, jf. M70, M78, M79, M81 og M106.
 I M70 havde man foretaget en skattefri fusion, der efterfølgende viste sig ikke at opfylde betingelserne for skattefrihed. Ved fusionen var der derfor selvsagt ikke selvangivet afståelsesavancer mv., da fusionen antoges at være skattefri. På trods af en manglende selvangivelse, fik selskabet tilladelse til omgørelse.
 I M8 havde man afstået nogle aktier skattefrit, men det viste sig, at aktierne ikke kunne afstås skattefrit. Aktiesalget var derfor ikke selvangivet. På


text:
trods af en manglende selvangivelse, fik selskabet tilladelse til omgørelse.
 I M79 og M81 havde man foretaget to skattefrie virksomhedsomdannelser. De to skattefrie virksomhedsomdannelser viste sig efterfølgende ikke at opfylde betingelserne for skattefrihed. Ved de skattefrie omdannelser var der selvsagt ikke selvangivet afståelsesavancer mv., da fusionen antoges at være skattefri. På trods af de manglende selvangivelser, fik begge skatteydere i de to afgørelser tilladelse til omgørelse.
 M13 fik skatteyderne også tilladelse til omgørelse, på trods af en skattefri overdragelse fra far til søn. Højesteret udtalte, at omgørelse ikke kan nægtes, selvom skatteyderen burde have forudset, at dispositionen ikke var skattefri (M16), jf. modsætningsvist Skatteministeriets påstandsdokument, side 4, 3. sidste afsnit.
 Dispositionen har ikke været skjult
 Overdragelsen fremgår korrekt og konsistent af formue- og indkomstopgørelsen under den forudsætning, at overdragelsen var skattefri, jf. hovedanbringende 3.
 Overdragelsen af SSAerne til A helejede selskab G1 udløste ingen kontant betaling, men blev betalt ved en fordring, jf. E11. Restlaget indgik herefter i værdien af G1, der er medtaget i As indkomst- og formueopgørelse (E40). Selskabet er dog ikke vurderet, men dette fremgår klart af formue- og indkomstopgørelsen. Værdien af G1 ultimo 2010 var dog negativ.
 Endvidere fremgår det af formue- og indkomstopgørelsen, at der er gennemfaktureret SSAer for omkring 2,1 mio. kr. (E45). Det anførte i Skatteministeriets påstandsdokument, side 5, 1. afsnit, er derfor ikke korrekt.
 Salget er således på ingen måde søgt skjult i formue- og indkomstopgørelsen, jf. hertil Højesteret i U.2012.465H (SKM2011.769.HR):
 Det giver sig selv, at skatteyderen ikke på noget tidspunkt må have forsøgt at skjule dispositionen eller dens indhold, således at det er gjort vanskeligt for myndighederne uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmateriale at gennemskue forholdet.
 Ingen pligt til kapitalforklaring
 Landsskatteretten har i kendelsen i sagen lagt vægt på, at overdragelsen den 1. januar 2010 fra As private formue til G1 ikke fremgår af hendes kapitalforklaring (E6, 2. stregmarkering).
 Som det fremgår ovenfor, så er SSAerne medtaget i kapitalforklaringen under virksomhedens formue efter overførslen til G1 - men SSAerne er ikke medtaget i den private formue før overførslen 1. januar 2010. Der er siden 2003 ikke længere pligt til at udarbejde en kapitalforklaring for den private formue.
 Dette er baggrunden for, at SSAerne ikke er medtaget som privat formue.
 Derudover er en kapitalforklaringen en kontrol af, at As privatforbrug stemmer. I 2010 udløste overdragelsen af restlageret til G1 ikke forøget likviditet eller en kontant gevinst for A, da restlageret blev overdraget til hendes selskab mod at hun fik en fordring på selskabet. Overdragelsen medførte derfor ikke en forøgelse af As privatforbrug, hvorfor overdragelsen heller ikke har givet sig udslag i kapitalforklaringen.
 Reglerne om udarbejdelse af en kapitalforklaring indtil 2003 fremgik implicit af skatteyderens forpligtigelse til at fremsende et skatteregnskab.
 Af skattekontrollovens § 3, stk. 2 og 3 fremgik således (lovbekendtgørelse nr. 564 af 2. juli 1999) (M131):
 Stk. 2. Selvangivelsespligtige, der er bogførings- eller regnskabspligtige, skal inden selvangivelsesfristens udløb indgive et skattemæssigt årsregnskab for den senest afsluttede regnskabsperiode til den skattemyndighed, som skatteministeren anviser. Er årsregnskabet for en juridisk person endnu


text:
ikke godkendt af generalforsamlingen på indgivelsestidspunktet, skal der senest 14 dage efter generalforsamlingens afholdelse gives den skattemyndighed, som skatteministeren anviser, meddelelse om generalforsamlingens beslutning vedrørende årsregnskabet. Skattepligtige, der efter stk. 1, 3. pkt., er pålagt at udarbejde en kapitalforklaring, skal inden selvangivelsesfristens udløb indgive kapitalforklaringen for det seneste regnskabsår til den skattemyndighed, som skatteministeren anviser.
 Stk. 3. Efter indstilling fra Ligningsrådet kan skatteministeren fastsætte regler om det regnskabsmæssige grundlag for og udarbejdelsen af det i stk. 2 nævnte skattemæssige årsregnskab og om den form, hvori regnskabs- og selvangivelsesoplysningerne skal afgives.
 Kravene til det skattemæssige regnskab var udmøntet i mindstekravsbekendtgørelsen, jf. bekendtgørelse nr. 1068 af 17. december 1999.
 I kapitel 10 i Mindstekravsbekendtgørelsen fremgik kravene til kapitalforklaringen. Det fremgår af dagældende § 34 i mindstekravsbekendtgørelsen (M133):
 Fysiske personer, der er bogføringspligtige efter bogføringsloven, skal, selv om de ikke er hovedaktionærer som nævnt i § 33, tillige med en eventuel ægtefælle, som den bogføringspligtige levede sammen med ved udgangen af indkomståret, selvangive oplysninger som nævnt i § 33, stk. 1, nr. 1, jf. stk. 3, omfattende såvel den private som den erhvervsmæssige del af økonomien.
 Der var således i henhold til Mindstekravsbekendtgørelsen kapitel 10 krav om en kapitalforklaring - også for den private del af økonomien.
 Den private kapitalforklaring blev ophævet i 2003 efter vedtagelsen af ændringen af skattekontrollovens § 3, stk. 2 ved lov nr. 963 af 2. december 2003, jf. § 1, nr. 4 og 5 i lovforslaget (M137):
 4. § 3, stk. 2, 1. pkt., affattes således:
 »Selvangivelsespligtige, der er bogføringspligtige, skal inden selvangivelsesfristens udløb indgive et skattemæssigt årsregnskab for den senest afsluttede regnskabsperiode til den skattemyndighed, som skatteministeren anviser.«
 5. I § 3, stk. 2, ophæves 3. pkt., og i stedet indsættes:
 »Det skattemæssige årsregnskab for fysiske personer omfatter ikke en redegørelse for den private formue, herunder ændringer heri over indkomståret. Den selvangivelsespligtige kan dog efter § 6 B anmodes om at indgive supplerende formueoplysninger.«
 Det fremgår af de specielle bemærkninger til § 1, nr. 4 (M145):
 Efter skattekontrollovens § 3, stk. 2, 1. pkt., skal selvangivelsespligtige, der er bogførings- eller regnskabspligtige inden selvangivelsesfristens udløb indgive et skattemæssigt årsregnskab for den seneste afsluttede regnskabsperiode til den skattemyndighed, som skatteministeren anviser.
 Det antages, at kapitalforklaringen er en integreret del af det skattemæssige årsregnskab for sådanne bogførings- eller regnskabspligtige. Kapitalforklaringen for personligt erhvervsdrivende indeholder formueoplysninger, som angår såvel erhvervsvirksomheden som den erhvervsdrivendes private økonomi. (min understregning) Med forslaget afskaffes kapitalforklaringen. Imidlertid er det ikke tanken, at det skattemæssige årsregnskab ikke fortsat skal indeholde oplysninger om den del af formuen, som angår virksomheden.
 På den baggrund foreslås det, at bestemmelsen i § 3, stk. 2, ophæves og det i stedet præciseres, at begrebet "det skattemæssige årsregnskab" for personligt erhvervsdrivende fremover ikke længere omfatter en redegørelse for den private formue, herunder ændringer heri over indkomståret. Det anføres samtidig, at den selvangivelsespligtige efter § 6 B kan anmodes om at indgive supplerende formueoplysninger til belysning af formueændringer over indkomståret m.v.
 Forslaget forudsætter, at mindstekravsbekendtgørelsens ændres, således at det heraf fremgår, at "det skattemæssige


text:
årsregnskab" ikke indeholder en redegørelse for den private formue.
 Ændringen havde virkning fra og med indkomståret 2003.
 Efter lovændringen ophævede man kapitel 10 i Mindstekravsbekendtgørelse, jf. bekendtgørelse nr. 245 af 2. april 2004 (M147).
 Det har således fra og med indkomståret 2003 ikke været et lovkrav, at erhvervsdrivende skulle udarbejde en kapitalforklaring vedrørende den private formue.
 Skatteministeriet har da heller ikke gjort gældende, at formue- og indkomstopgørelsen er opgjort forkert, jf. hovedanbringende 5.
 Skatteministeriets anbringende medfører at omgørelse generelt umuliggøres
 I Skatteministeriets påstandsdokument, side 6, sidste afsnit, gøres det gældende, at selvom der er selvangivet korrekt og konsistent, så kan dispositionen ikke udledes af indkomst- og formueopgørelsen eller selvangivelsen.
 Det svarer til, at Novo Nordisk ønsker at omgøre en ejendomshandel. Af Novos årsrapporter fremgår imidlertid ikke selskabets konkrete ejendomsbesiddelser, da selskabet ejer alt for mange ejendomme. Disse mange ejendomme er i årsrapporten samlet i én stor aktivmasse, hvilket er i overensstemmelse med regnskabsreglerne. Novo vil aldrig kunne omgøre en ejendomshandel i henhold til Skatteministeriets anbringende, da ejendomshandlen aldrig vil fremgå specifikt i årsrapporten fremhævet ved navn.
 Skatteministeriets anbringende vil medføre, at reglerne om omgørelse for regnskabspligtige reelt vil være umulige at opfylde.
 Skatteministeriet har under hovedforhandlingen uddybet anbringenderne i påstandsdokumenter, hvoraf fremgår blandt andet, at:
 Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det overordnet gældende, at sagsøgeren ikke har løftet bevisbyrden for, at betingelserne for omgørelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, er opfyldt. Der kan derfor ikke ske omgørelse af overdragelsen af SSAerne til det amerikansk registrerede selskab, G1, den 10. januar 2010.
 I det omfang en skatteansættelse hviler på en privatretlig disposition, kan det alene tillades, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for skatteansættelsen (omgørelse), hvis sagsøgeren kan dokumentere, at dispositionen, der ønskes omgjort har været lagt klart frem for skattemyndighederne, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3.
 Efter ordlyden af skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, gælder der en objektiv betingelse om, at den disposition, der ønskes omgjort, er lagt klart frem for myndighederne.
 Der afgørende er alene, om dispositionen objektivt set fremstår klart for myndighederne. Ordlyden levner ingen mulighed for at lægge vægt på skatteyderens subjektive forhold i form af ond tro eller god tro.
 Det er i forarbejderne til bestemmelsen (lov nr. 388 af 2. juni 199) anført, jf. Folketingstidende 1998-99, Tillæg A, s. 4567, at:
 Ved § 37 C, stk. 1, nr. 3 foreslås, at adgangen til omgørelse begrænses til tilfælde, hvor den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
 (mine understregninger)
 Det fremgår heraf, at vurderingen af det objektivt konstaterbare skal ses fra myndighedernes side. Set fra myndighedernes side skal der altså ikke have været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
 Det følger videre af forarbejderne til bestemmelsen, jf. Folketingstidende 1998- 99, Tillæg A, s. 4567, at den disposition, der søges omgjort, skal have været lagt klart frem fra begyndelsen. Vurderingen af klarhedskravet skal altså


text:
foretages med udgangspunkt i de oplysninger, der oprindeligt blev afleveret til myndighederne, hvilket vil sige selvangivelsesmaterialet. Oplysninger, der først er fremkommet efterfølgende, skal derfor ikke tages i betragtning ved vurderingen.
 Højesteret fastslog i SKM2011.769.HR, at den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen skal have været "lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold." Videre fastslår Højesteret, at:
 Og Højesteret anførte videre:
 Det giver sig selv, at skatteyderen ikke på noget tidspunkt må have forsøgt at skjule dispositionen eller dens indhold, således at det er gjort vanskeligt for myndighederne uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmaterialet at gennemskue forholdet.
 Jan Pedersen har i Skatteretten 4, 6. udgave, side 140f, i overensstemmelse med ovenstående anført, at:
 Omgørelsesbetingelserne belyses af en righoldig praksis. Denne må sammenfattes således, at skatteyderen må godtgøre, at betingelserne utvivlsomt er opfyldt. Omgørelse vil navnlig aktualiseres, når lovgivning tilbyder skattemæssige fordele for visse typer af dispositioner som alternativer, f.eks. succession ved generationsskifter, omstruktureringer mv. Den foreliggende praksis må dog bedømmes som ganske restriktiv hvilket skyldes den snævre lovmæssige angivelse af betingelserne for omgørelse. Navnlig betingelsen om, at dispositionen ikke må have været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat i SFL § 28, stk. 1, nr. 1, og betingelsen i SFL § 28, stk. 1, nr. 3 om, at dispositionen skal have været "lagt klart frem" er i praksis ofte indgået i begrundelsen for ikke at tillade omgørelse.
 Det skal indledningsvist præciseres, at sagen vedrører, hvorvidt overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 (dispositionen) har været lagt klart frem for skattemyndighederne. Sagsøgeren har således i stævningen, side 6, anført, at sagen angår hvilken disposition, der skal have været lagt klart frem; dispositionen den 1. januar 2010 eller dispositioner før 1. januar 2010. Dette bestrides.
 Det følger da også klart af Landsskatterettens afgørelse (E, s. 1), at den omhandlede disposition er overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010, idet Landsskatteretten anfører, at:
 Sagen vedrører, om betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 er opfyldt, således at en overdragelse af et lager SSAer til et udenlandsk registreret selskab ikke tillægges skattemæssig virkning i overdragelsesåret.
 Landsskatteretten anfører videre i afgørelsen (E, s. 6), at:
 I overensstemmelse hermed har sagsøgeren da også netop anført i sin anmodning om omgørelse af 22. oktober 2012, at der anmodes om omgørelse "af salget af et restlager af SSAer til det amerikanske selskab G1 i 2010".
 Det gøres overordnet gældende, at sagsøgeren ikke kan få overdragelsen omgjort, da sagsøgerne ikke har løftet sin bevisbyrde for, at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er opfyldt.
 Sagsøgeren har i stævningen, side 4, anført, at
 A antog, at selve overdragelsen af restlageret ikke var skattepligtig, da der var tale om en overdragelse af private ejendele. Overdragelsen af restlageret fremgår derfor ikke af selvangivelsen.
 Det er altså ubestridt, at overdragelsen af SSAerne ikke fremgik af sagsøgerens selvangivelse. Hvorvidt sagsøgeren var af den opfattelse, at overdragelsen ikke var skattepligtig og derfor ikke skulle selvangives er uden


text:
betydning for, om betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er opfyldt. Det afgørende er, om dispositionen - set fra myndighedernes side - er lagt klart frem fra begyndelsen, jf. SKM2011.769.HR og SKM2012.209.HR. Sagsøgerens subjektive forhold er derfor ligeledes uden betydning.
 Overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 fremgik altså ikke af sagsøgerens selvangivelse, og dispositionen har derfor ikke været lagt klart frem for skattemyndighederne.
 Sagsøgeren har på trods af, at dispositionen ubestridt ikke fremgår af selvangivelsen, gjort gældende, at dispositionen alligevel har været lagt klart frem for myndighederne, og at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er opfyldt. Efter ministeriets opfattelse har overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 fra sagsøgeren privat til G1 heller ikke på anden vis været lagt klart frem for skattemyndighederne fra begyndelsen.
 At årets resultat for Firma H1 er opgjort til 26.646 kr. i 2010 (E, s. 42) viser ikke, at salget af SSAer er gennemfaktureret til Firma H1 og viser under alle omstændigheder ikke, at der er sket en overdragelse af SSAerne til G1.
 Det har derfor ikke ud fra denne oplysning stået klart for skattemyndighederne, at sagsøgeren havde gennemført en overdragelse af SSAer til G1.
 Tilsvarende viser det forhold, at Firma H1 i indkomst- og formueopgørelsen for 2010 (E, s. 35) har angivet at have haft en omsætning på ca. 2,1 mio. kr. heller ikke, at salgene af SSAerne er gennemfaktureret. Under alle omstændigheder kan det heller ikke heraf udledes, at sagsøgeren den 1. januar 2010 overdrog SSAerne til G1.
 Hertil kommer, at selve overdragelsen af SSAerne ikke vedrører Firma H1. Det kan derfor ikke af oplysninger om denne virksomheds forhold udledes, at der er sket en overdragelse mellem to helt andre parter. SSAerne blev overdraget af sagsøgeren privat til den amerikanske virksomhed G1, og Firma H1 blev alene inddraget efterfølgende, da den største aftager af SSAer ikke ville handle med det amerikanske selskab, hvorfor salgene blev faktureret gennem Firma H1. Selv hvis det kunne udledes af indkomst- og formueopgørelsen, at der var sket en gennemfakturering af SSAerne, ville skattemyndighederne på denne baggrund ikke uden en dybtgående undersøgelse kunne have konstateret, at der var gennemført en overdragelse til G1.
 At G1 er omtalt i indkomst- og formueopgørelsen (E, s. 35) ændrer ikke herved. Det bemærkes, at G1 alene er medtaget til 0 kr., da virksomheden ikke er vurderet. Sagsøgeren har i denne forbindelse henvist til, at værdien af restlageret indgik i G1s balance, jf. bilag 4 (E, s. 11). Denne balance er imidlertid ikke blevet fremlagt for de danske skattemyndigheder, og selv hvis den var blevet fremlagt for de danske skattemyndigheder, kan det ikke udledes af balancen uden en dybtgående undersøgelse, at G1 den 1. januar 2010 fik overdraget SSAerne.
 Dette gør sig tilsvarende gældende for sagsøgerens kontoudtog (E, s. 12), hvoraf det alene kan udledes, at der er overført en række beløb til Firma H1, og ikke at der er gennemført en overdragelse af SSAer fra sagsøgeren privat til G1.
 Hertil kommer, at dispositionen, der ønskes


text:
omgjort skal have været lagt klart frem for skattemyndighederne fra begyndelsen. Oplysninger, der er fremkommet efterfølgende kan derfor ikke medføre, at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, er opfyldt. Sagsøgerens kontoudtog, der efter sagsøgerens opfattelse indeholder oplysning om de efterfølgende salg, kan derfor under alle omstændigheder ikke medføre, at overdragelsen fra begyndelsen har været lagt klart frem for skattemyndighederne.
 Sagsøgeren har herudover fremlagt sagsøgerens årsopgørelse fra 2010 (E, s. 52). Af årsopgørelsen fremgår, at sagsøgerens samlede resultat af hendes virksomheder var 2.093.740 kr. Overskuddet af virksomhederne fremgår også af indkomst- og formueopgørelsen (E, s. 42).
 Uanset, at der er overensstemmelse mellem årsopgørelsen (E, s. 52) og indkomst og formueopgørelsen (E, s. 35), ændrer det ikke ved, at overdragelsen af restlageret til G1 ikke er lagt klart frem for skattemyndighederne. Det kan ikke udledes af hverken indkomst- og formueopgørelsen eller årsopgørelsen, at sagsøgeren privat har overdraget SSAerne til G1, og sammenfaldet i oplysninger årsopgørelsen (E, s. 52), indkomst- og formueopgørelsen (E, s. 35) og årsrapporten (E, s. 18) ændrer derfor ikke herved.
 Det følger af skatteforvaltningslovens § 29, at skatteforvaltningen kan tillade en efterfølgende ændring af en disposition, hvis nogle nærmere angivne betingelser er opfyldt. I nærværende sag er det alene til prøvelse, om dispositionen - altså overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 - har været lagt klart frem for myndighederne. Det fremgår af forarbejderne til regelsættet, at adgangen til omgørelse begrænses til tilfælde, hvor den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndigheden ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
 Højesteret har i U 2011.139 udtalt, at omgørelse som udgangspunkt må forudsætte, at den pågældende disposition fremgår eller kan udledes af de relevante selvangivelser.
 Det er ubestridt, at overdragelsen af SSAerne den 1. januar 2010 ikke blev selvangivet.
 Uanset, at A ikke har forsøgt at skjule overdragelsen, og uanset at avancen fra salg af SSAer blev selvangivet for virksomheden H1, finder retten, at dispositionen den 1. januar 2010 ikke har været lagt klart frem fra begyndelsen. Der er herved lagt vægt på, at det alene fremgår af As indkomst- og formueopgørelse for 2010, at hun ejede egenkapital i det amerikanske selskab, G1, som ikke var vurderet og derfor medtaget til 0 kr., og at virksomheden H1 havde en samlet omsætning på 2.100.975 kr. med angivelse af delomsætning, men uden angivelse af nærmere om omsætningen samt årets resultat på 26.646 kr., og at det ikke af disse oplysninger kan udledes, at der den 1. januar 2010 fandt en overdragelse af SSAer sted G1.
 Herefter, og idet det ikke kan føre til et andet resultat, at A var i en vildfarelse om sine dispositioner, og da det heller ikke kan føre til et andet resultat, at hun efterfølgende fremsendte oplysninger om overdragelsen mv. til SKAT på SKATs forespørgsel, tages Skatteministeriets påstand om frifindelse til følge.
 Efter sagens resultat, karakter, omfang og værdi (parterne er enige om, at sagens skattemæssige værdi kan opgøres til 475.000)


text:
Lorenzengruppen
 Lorenzengruppen var underlagt det forhadte uniformerede hjælpepoliti Hipo som afdeling 9c. Gruppen var opkaldt efter dens leder Jørgen Børge Axel Lorenzen. Gruppen var aktivt fra december 1944 til kapitulationen den 4. maj 1945. Gruppen arbejde bestod primært i at bekæmpe modstandsbevægelsens aktiviteter. Gruppen udførte en lang række mord, mordforsøg og anholdelser med efterfølgende brug af tortur.
 Det var ikke ufarligt at være medlem af Hipo eller Lorenzengruppen. En del medlemmer blev dræbt under ildkampe med modstandsbevægelsen eller likvideret af samme.
 En stor del af Lorenzengruppen flygtede den 4. maj 1945 til et sommerhus i Asserbo i Nordsjælland. Her planlagde de at vente til dagligdagen igen ville indfinde sig i Danmark. Gruppen på 19 mænd og kvinder blev dog opdaget og lokale frihedskæmpere med hjemmelavet pansret køretøj arresterede gruppen efter en voldsom beskydning af sommerhuset. Under beskydningen blev 2 dræbt, en begik selvmord, 5 blev hårdt sårede, mens de resterende 11 slap med småskrammer.
 Medlemmer af Lorenzengruppen
 Jørgen Børge Axel Lorentzen. Leder af Lorentzen-gruppen. Medlem af Hipo fra december 1944. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1949. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Henrettet i København den 10. maj 1949 kl. 01:00.
 Anna Østergaard Lorentzen (født Østergaard Nielsen, gift Lund, senere gift Lorenzen). Født den 19. juni 1913 i Sdr. Holsted. Medlem af Hipo fra den 1. januar 1945 med medlemsnummer 1400. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Benådet af Justitsminister Niels Busch-Jensen (selvom hun ikke havde søgt om benådning) den 10. maj 1949. Løsladt fra Horserød Statsfængsel den 26. oktober 1956. Død den 2. juni 2007 i Flensborg, Tyskland.
 Holger Buhl Andersen. Født den 23. marts 1911 på Nørrebro i København. Medlem af Hipo fra september 1944 med medlemsnummer 386. Forsøgt likvideret af modstandsmanden Viggo Blædel den 30. april 1945. Holger Buhl Andersen når dog at dræbe Viggo Blædel først. Arresteret den 17. juni 1945. Idømt 20 års fængsel i Københavns Byret. Idømt 16 års fængsel ved Østre Landsret. Idømt 12 års fængsel ved Højesteret. Benådet og løsladt den 5. juni 1949 i forbindelse med grundlovens 100 års jubilæum. Død den 6. januar 1994.
 Peder Christian Hansen Barkholt. Født den 6. august 1904 i Føvling. Medlem af Hipo (primært som kontormedarbejder) fra den 1. marts 1945. Hårdt såret under arrestation i Asserbo den 5. maj 1945. Idømt 8 års fængsel i Københavns Byret. Benådet i forbindelse med grundlovens 100 års jubilæum den 5. juni 1949. Død i Høje Tåstrup den 23. december 1971.
 Elo Drackner. Likvideret af modstandsfolk fra Holger Danske foran Tivolis hovedindgang den 30. april 1945.
 Otto Gustav Engell. Født den 30. december 1901 i København. Medlem af Hipo fra april 1945. Idømt 14 års fængsel ved Københavns Byret. Idømt 10 års fængsel ved Østre Landsret. Benåedet og løsladt i forbindelse med grundlovens 100 års jubilæum den 5. juni 1949. Død den 3. december 1983.
 Holger Vagner Hansen. Født den


text:
1. maj 1922 i Brønshøj. Medlem af Hipo med medlemsnummer 1365 fra februar 1945. Skudt i hovedet og hårdt såret under likvidering af landsretssagfører Peter Schiørring-Thyssen og kone den 22. april 1945. Arresteret den 5. maj 1945. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Benådet til livsvarigt fængsel i forbindelse med grundlovens 100 års jubilæum den 9. maj 1949. Benådet og løsladt i november 1958. Død i foråret 2002.
 Karl Ferdinand Baagøe Hansen. Født den 30. april 1916 i Svendborg. Medlem af Hipo fra den 1. januar 1945. Anholdt den 13. juni 1945. Idømt 14 års fængsel i Københavns Byret. Løsladt i 1949. Død i Spanien slutningen af 1990’erne.
 Karl-Heinz Kent Heinsbak. Født den 19. juli 1920 på Vesterbro i København. Mekaniker og chauffør for Hipo. Anholdt i Asserbo den 5. maj 1945. Ikke direkte tilknyttet Lorenzengruppen, men retsforfulgt sammen med gruppen. Idømt 20 års fængsel i Københavns Byret den 29. januar 1947. Senere idømt 16 års fængsel af Østre Landsret. Benådet af Justitsminister Helga Petersen den 25. november 1951. Herefter løsladt. Død i Kolding i 1995.
 John Ernst Hemmingsen. Født den 29. november 1915 i Sorø. Medlem af Hipo og Lorenzengruppen fra den 19. januar 1945 med medlemsnummer 1362 og dæknavnet "Georg Poulsen". Anholdt i Asserbo den 5. maj 1945. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Henrettet i København den 10. maj 1949 kl. 01:40.
 Palle Carl Hans Priess Jensen. Født den 5. september 1917 i København. Medlem af Hipo fra januar 1945 med medlemsnummer 1177. Arresteret den 22. juni 1945. Var ikke et integreret medlem af Lorenzengruppen, men blev retsforfulgt sammen med dem. Idømt fængsel på livstid ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Idømt 16 års fængsel i Østre Landsret. Benådet og løsladt den 19. september 1953. Død den 12. august 1977 i Høje Tåstrup.
 Kurt Johansen. Født den 29. oktober 1916. Chauffør for ledende hipofolk fra efteråret 1944. Ikke fast tilknyttet Lorenzengruppen, men deltog ikke flere aktioner med dem. Retsforfulgt som medlem af Lorenzengruppen. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Benådet af Justitsminister Niels Busch-Jensen til livsvarigt fængsel den 9. maj 1949. Reststraf eftergivet og løsladt den 29. november 1957. Død den 27. juli 1988.
 Georg Richard Knud August Jørgensen. Født den 30. april 1922 på Vesterbro i København. Medlem af Hipo fra den 8. april 1945. Hårdt såret under anholdelse i Asserbo den 5. maj 1945. Idømt 14 års fængsel ved Københavns Byret. Benådet i forbindelse med grundlovens 100 års jubilæum den 5. juni 1949. Død den 9. oktober 1985.
 Mathias Peter Kristensen. Født den 2. december 1918 i København. Medlem af Hipo fra den 19. september 1944 med medlemsnummer 537. Virker som chauffør for flere ledende medlemmer af Hipo. Retsforfulgt sammen med Lorenzengruppen. Arresteret


text:
den 19. maj 1945 i Helsingør. Idømt 16 års fængsel i Københavns Byret. Idømt 16 års fængsel i Østre Landsret. Benådet og løsladt den 5. december 1950. Død den 1. september 2001 på Østerbro i København.
 Niels Christian Löjmann. Dræbt af skud under anholdelsen i Asserbo den 5. maj 1945.
 Rupert Georg Nielsen. Født den 29. januar 1915 i København. Arbejder med at opspore tyske desertører og får lejlighedsvis assistance fra Lorenzengruppen. Arresteret den 17. maj 1945. Retsforfulgt sammen med Lorenzengruppen. Idømt 20 års fængsel ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Senere idømt 12 års fængsel ved landsretten. Benådet og løsladt den 1. november 1951. Død den 2. februar 1973 i Rødovre.
 Helge Pedersen. Født den 19. juli 1923. Medlem af Hipo fra den 20. februar 1920 med medlemsnummer 397. Anholdt i Asserbo den 5. maj 1945. Idømt 14 års fængsel i Københavns Byret. Idømt 12 års fængsel ved Østre Landsret. Dom nedsat til 10 års fængsel af Justitsminister Niels Busch-Jensen i 1949. Løsladt og benådet den 19. juli 1949. Død den 11. juni 1989.
 Knud Peder Lomholdt-Pedersen. Født den 19. september 1888 i Helsingør. Medlem af Hipo fra november 1944 med medlemsnummer 1007. Idømt fængsel på livstid ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Idømt 20 års fængsel i Østre Landsret. Idømt 16 års fængsel i Højesteret den 31. marts 1948. Benådet og løsladt den 25. september 1951. Død den 17. november 1967.
 Tage Petersen. Født den 18. juli 1915 på Frederiksberg. Medlem af Hipo og Lorenzengruppen fra den 19, april 1945, men hans allerede tidligere deltaget i gruppen aktiviteter. Anholdt i Asserbo den 5. maj 1945. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Henrettet i København den 10. maj 1949 kl. 02:34.
 William Petersen. Født den 10. marts 1922 i Aalborg. Medlem af Hipo fra 19. september 1944 med medlemsnummer 543. Arresteret i Asserbo den 5. maj 1945. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Benådet af Justitsminister Niels Busch-Jensen til livsvarigt fængsel den 9. maj 1949. Reststraf eftergivet og løsladt den 19. maj 1958. Død den 4. februar 1995.
 Enrico Haakon Bernardo Rand. Født den 21. oktober 1915 i Palermo, Italien. Medlem af Hipo og Lorenzengruppen fra december 1944 med medlemsnummer 580. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Henrettet i København den 10. maj 1949 kl. 02:02.
 Erik Kristian Rasmus Rasmussen. Født den 5. november 1920 i Slagelse. Medlem af Hipo fra den 1. januar 1945 med medlemsnummer 317. Anholdt i Asserbo den 5. maj 1945. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Benådet af Justitsminister Niels Busch-Jensen til livsvarigt fængsel den 9. maj 1949. Reststraf eftergivet og løsladt den 29.


text:
januar 1959. Død den 22. marts 2003.
 Kristian Kjærsgaard Rasmussen. Født den 24-8-1898 i Brabrand ved Århus. Medlem af Hipo fra den 20. januar 1945. Ikke fast medlem af Lorenzengruppen, men deltog i flere aktioner sammen med gruppen. Retsforfulgt som medlem af Lorenzengruppen. Arresteret efter krigen den 17. maj 1945. Dødsdømt ved Københavns Byret den 29. januar 1947. Dødsdømt ved Østre Landsret den 26. juli 1947. Dødsdømt ved Højesteret den 31. marts 1948. Benådet af Justitsminister Niels Busch-Jensen til livsvarigt fængsel den 9. maj 1949. Reststraf eftergivet og løsladt den 21. november 1958. Død den 23. marts 1960 i København.
 Anker Svendsen. Dræbt af skud under anholdelsen i Asserbo den 5. maj 1945.
 (Carl Christian Thorsen. Født den 14. juni 1909 i Søborg. Var aldrig medlem af Hipo, men hjalp Lorenzengruppen ved flere lejligheder. Anholdt i Asserbo den 5. maj 1945. Idømt 16 års fængsel ved Københavns Byret. Idømt 14 års fængsel ved Østre Landsret. Benådet og løsladt den 12. oktober 1951. Død den 4. november 1981.)
 Haaest, Erik: Hipofolk, Forlaget Documentas, 2007


text:
Skat.dk: Inddrivelse - arrest - udbetaling fra fond - ca. 5 mio. - underhold
 01 Mar 2013 11:21
 2. afdeling, 185/2012
 Udlæg + Rettigheder og pligter - når man har gæld til det offentlige
 Familiefond, krav, uddeling, udlodning, vedtægt, ejendom
 Fogedretten havde foretaget arrest som udgående forretning uden underretning den 24. november 2011.
 Der blev foretaget arrest i
 As fordring på Fonden, 4.911.004 kr., der skulle udbetales den 25. november 2011.
 2 Bankindeståender på hhv. 1.972,37 og 611,34 svenske kr.
 As tilhørende faste ejendom, ...1
 A kærede byrettens kendelse med påstand om at arresten ophævedes i sin helhed, subsidiært, at arresten i fordringen på udlodning af fondsmidler ophævedes.
 Hun gjorde gældende, at udbetaling fra Fonden var kreditorbeskyttet også efter udbetalingen og anførte, at ydelsen måtte anses for en underholdsydelse eller en rentenydelse af en sådan karakter, som er omfattet af retsplejelovens § 512.
 Østre Landsret ophævede fogedrettens arrest i udbetalingen fra Fonden, idet udlodningen fandtes at have en sådan karakter, at den var omfattet af udlægsfritagelsen i retsplejelovens § 512, stk. 3. I øvrigt blev kendelsen stadfæstet.
 Højesteret udtalte, at retsplejelovens § 512 udgør undtagelser fra det almindelige udgangspunkt om, at udlæg kan foretages i hele skyldnerens formue, jf. lovens § 507.
 Da A ikke har ret til en ydelse fra Fonden, som ikke kan kræves betalt til andre end hende personligt, blev fordringen ikke anset som fritaget for arrest i medfør af retsplejelovens § 631, stk. 2, jf. § 512, stk. 1.
 Højesteret fandt endvidere, at udbetalingen heller ikke kunne fritages i medfør af retsplejelovens § 512, stk. 3.
 Den af fogedretten foretagne arrest den 24. november 2011, som var blevet opretholdt ved kendelse af 11. januar 2012, i As fordring mod Fonden på kr. 4.911.044 kr. blev derfor fremmet.
 Retsplejeloven § 512
 Den juridiske vejledning 2013-1 G.A.3.2.1.2
 Den juridiske vejledning 2013-1 G.A.3.2.2.1.3.2.2
 Højesterets kendelse af 20. december 2012, 2. afdeling 185/2012
 Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs
 Byrettens kendelse af 24. november 2011, FS 350-8935/2011
 Rekvirent SKAT mødte ved advokat Lars Berg Dueholm og advokatfuldmægtig Claus Bergelius Jensen
 Der blev fremlagt: Rekvisition med bilag.
 Rekvirenten anmodede om foretagelse af arrest i henhold til den fremlagte rekvisition samt anmodede om, at forretningen blev foretaget uden forudgående underretning idet formålet ved forretningen vil forspildes.
 Fogedretten afsagde sålydende kendelse:
 Under henvisning til det i rekvisitionen anførte, finder fogedretten, at betingelserne for foretagelse af arrest er opfyldt.
 Rekvirenten har sandsynliggjort at der er et større skattekrav mod rekvisitus samt at det, navnlig ved den tilkendegivelse der er afgivet i advokat Jan Schøtt-Petersens brev af 5. oktober 2011, må befrygtes at muligheden for senere at opnå dækning ellers vil blive væsentlig forringet.
 Ligeledes må det antages at formålet ved arrestforretningen vil forspildes såfremt rekvisitus modtager underretningen, hvorfor
 Arrestforretningen fortages uden forudgående underretning.
 Da rekvirenten er SKAT skal der ikke stilles sikkerhed.
 Arrestforretningen blev herefter fortsat til følgende adresse og hvor der blev foretaget arrest med forbehold af 3. mands bedre ret i følgende:
 Kl. 11.10 på


text:
adressen F1-bank. Her blev medarbejder ... antruffet og oplyst om fogedrettens kendelse. Der fandtes ikke nogle indeståender hvori der kunne foretages arrest.
 Kl. 11.35 på adressen H1 Fond. Her blev ... og Økonomidir. ... antruffet og oplyst om fogedrettens kendelse. Der blev foretaget arrest i As fordring på Fonden der skulle udbetales den 25. november 2011. Beløbet blev oplyst til 4.911.004,00 kr.
 Kl. 12.15 på adressen F2-Bank. Her blev medarbejder ... antruffet og oplyst om fogedrettens kendelse. Der foretoges arrest i to indeståender store 1.972,37 kr. og 611,34 svenske kroner.
 K1.13.00 på adressen ...1, hvor ingen blev antruffet. Der foretages arrest i den faste ejendom ...1.
 Advokat Jan Schøtt-Petersen blev om eftermiddagen telefonisk kontaktet af fogedretten og han oplyste, at han også i denne sag repræsenterer A. Han blev orienteret om arrestforretningen og fik oplyst, at han vil modtage kopi af rekvisitionen med bilag direkte fra rekvirenten samt en kopi af retsbogen så snart denne var renskrevet.
 Østre Landsrets kendelse af 23. marts 2012, 10. afdeling nr. B-3864-11
 A har kæret fogedrettens kendelse af 24. november 2011 (FS 350-8935/2011), hvorved der uden forudgående underretning blev foretaget arrest for SKATs tilgodehavende foreløbigt opgjort til 12.880.667 kr. hos A i hendes fordring på H1 Fond på 4.911,004,00 kr., i kontante indeståender hos F2-Bank og i hendes ejendom, beliggende ...1.
 Ved kendelse af 11. januar 2012 opretholdt fogedretten arresten.
 A har nedlagt påstand om, at arresten ophæves i sin helhed, subsidiært at arresten i hendes fordring på udlodning af fondsmidler ophæves for den fulde fordring, mere subsidiært for et mindre beløb.
 SKAT har nedlagt påstand om stadfæstelse
 Ved brev af 1. august 2011 fra SKAT varslede SKAT ændringer af As skattepligtige indkomst for årene 2002 til 2010, som følge af, at hun blev anset for fuldt skattepligtig i Danmark.
 Af Fundats for H1 Fond fremgår det om anvendelse af fondets indtægter blandt andet:
 VI. Anvendelse af fondets indtægter m.v.
 Fondets årlige overskud efter fradrag af eventuelle henlæggelser efter § 23, anvendes til uddeling i overensstemmelse med reglerne i § 2 og §§ 9-11. Såfremt der i et år ikke skønnes at være behov for at anvende hele det disponible beløb til uddeling, overføres det overskydende beløb til uddeling i det følgende år.
 Bestyrelsens beslutning om anvendelse af de beløb, der er til disposition, skal så vidt muligt træffes så betids, at meddelelser om uddeling af fondsmidler kan afsendes til den/de respektive modtager/e umiddelbart før stifterens fødselsdag, den 26. november.
 Fondsbestyrelsen skal i øvrigt i sit skøn over anvendelsen af de til uddeling disponible beløb inden for de i § 2 angivne formål være frit stillet.
 Af overskuddet efter fradrag af henlæggelser i henhold til § 23, skal der forlods afsættes et efter fondsbestyrelsens skøn passende beløb til uddeling som støtte til stifterens og hans hustrus descendens, jfr. herved stk. 4 nedenfor.
 Støtten til førnævnte personkreds ydes efter fondsbestyrelsens frie skøn, jfr. dog stk. 4 nedenfor. Støtten kan ydes såvel efter ansøgning fra de nævnte slægtninge som uden ansøgning. Støtten kan gives både i


text:
form af direkte uddeling af pengebeløb og i særlige tilfælde som lån på lempelige vilkår.
 De beløb, som uddeles i medfør af stk. 1-3, skal have en sådan størrelse, at den respektive modtager virkelig får gavn og glæde heraf. De beløb, som uddeles til stifterens descendens, skal hvert år andrage mindst 11 % af det til uddeling værende beløb til hver af stifterens 3 børn og/eller respektive descendens, med mindre den berettigede tiltræder andet. Hvis et af stifterens børn dør uden at efterlade sig descendens, fordeles denne slægtslinies part med halvdelen til de 2 øvrige slægtslinier. Er der kun en slægtslinie tilbage, skal der mindst uddeles 15 % af det beløb, der kan uddeles, til denne linie.
 Ud over den i § 9 omhandlede støtte påhviler det fondsbestyrelsen at yde bidrag til de i § 2 anførte almenvelgørende, almennyttige og humanitære formål
 A er barn af stifteren og medlem af fondsbestyrelsen. Et af stifterens øvrige tre børn er afgået ved døden uden at efterlade sig livsarvinger, hvorfor udlodningen til de to øvrige slægtslinier i henhold til fundatsens § 9, stk. 4, derefter årligt er sket med 16,5 %.
 I årene 1997-2010 blev der årligt udloddet i henhold til fundatsens § 9, stk. 4, således at halvdelen af udlodningen tilfaldt A, mens den anden halvdel blev delt mellem As bror og hans børn. I disse år udgjorde As andel mellem 1.178.728 kr. og 7.995.145 kr. årligt.
 Det er under behandlingen i Østre Landsret oplyst, at beslutning om udlodning i 2011 blev truffet af bestyrelsen i fondet den 11. oktober 2011, og at den del, som skulle uddeles til A, udgjorde 4.911.004 kr.
 Hos F2-Bank havde A kontante indeståender store 1.972,37 kr. og 611,34 svenske kroner.
 Ejendommen ...1, havde en offentlig ejendomsværdi på 7.750.000 kr. og var behæftet med prioritetsgæld på ca. 6.900.000 kr. I henhold til formidlingsaftale af 7. oktober 2011 blev ejendommen sat til salg for 12.500.000 kr.
 Ved brev af samme dag fra advokat Jan Schøtt-Petersen til SKAT oplyste han, at ejendommen var sat til salg, og at A havde fjernet sine personlige ejendele og var rejst hjem til Sydeuropa.
 A har til støtte for sin påstand anført blandt andet, at betingelserne for at gennemføre arresten uden underretning ikke var til stede, hvorfor arresten bør kendes ulovlig.
 SKAT var efter den 7. oktober 2011 bekendt med, at ejendommen var sat til salg, ligesom SKAT gennem en årelang efterforskning vidste, at udlodning af fondsmidlerne ville ske den 25. eller 26. november. SKAT havde således rig lejlighed til at indlevere arrestanmodningen så betids, at underretning kunne være sket til A. SKAT var i øvrigt bekendt med, at A var repræsenteret af advokat Schøtt-Petersen, som kunne være tilsagt ved telefonisk henvendelse. Underretning af A eller hendes advokat ville således ikke have medført en sådan forsinkelse af sagen, at formålet med arresten ville være blevet forspildt.
 Det bestrides, at arresten var nødvendig, idet SKATs muligheder for senere at opnå dækning ikke ville blive forringet. SKAT har ikke anført nogen omstændigheder, der kan give


text:
anledning til at tro, at A ville unddrage sin formue fra retsforfølgning. Advokat Schøtt-Petersens brev af 7. oktober 2011 kan ikke tages til udtryk for dette. Det forhold, at hun satte ejendommen til salg og fjernede indboet, var blot for at sikre, at hun ikke også fremover ville blive anset for at være skattepligtig i Danmark. Betingelserne for at foretage arrest var derfor ikke til stede.
 As fordring på udbetaling af udlodning fra fondet er beskyttet mod udlæg og arrest efter retsplejelovens § 512, stk. 1 og stk. 3, jf. § 631, hvorfor arresten i fordringen er ulovlig. Fondsbestyrelsen er i henhold til fundatsen forpligtet til hvert år til A og/eller hendes descendens at uddele 16,5 % af det til uddeling værende beløb. Fondsbestyrelsen kan ikke undlade at disponere i overensstemmelse med fundatsen. A har ikke et retskrav på at modtage underholdsydelser. Bestyrelsen kan bestemme, i hvilke tilfælde beløbene skal tilgå hende og i hvilke tilfælde hendes børn. Det må således lægges til grund, at fondsbestyrelsen bevilger understøttelsen efter overvejelse af, om understøttelsen skal gå til hende eller til hendes børn. A har ingen indflydelse på, hvem fonden skal udlodde til. Bestyrelsen kan bestemme, at beløbet skal til gå hende eller hendes descendens. Hun skal tiltræde, hvis bestyrelsen ønsker at betale hende en mindre andel end bestemt i fundatsen, men hun kan ikke bede bestyrelsen betale beløb til andre end hende selv.
 Efter retsplejelovens § 512, stk. 1, kan udlæg ikke foretages i ydelser, der ikke kan kræves betalt til andre end den berettigede personligt. Udlæg kan således som udgangspunkt ikke foretages i gaver eller i andre ydelser med de omhandlede karakteristika. Da A ikke kan påvirke udlodningen, og da fondsbestyrelsen ikke kan ændre på formålet, men skal udbetale til A, er udbetalingen fra fondet kreditorbeskyttet.
 Efter retsplejelovens § 512, stk. 3, er udbetalinger fra stiftelser kreditorbeskyttet, også efter udbetalingen er sket, i det omfang stiftelsen har et socialt velgørende formål og understøttelsen eller hjælpen har forbindelse hermed. Det er ikke er krav, at stiftelsen har et almenvelgørende formål, og heller ikke, at der er tale om en social foranstaltning. Det forhold, at udlodningen foretages årligt til en nærmere defineret personkreds, og at udlodningens størrelse på forhånd lader sig beregne, udelukker ikke anvendelse af § 512, stk. 3.
 Ydelsen må anses for en underholdsydelse eller en rentenydelse af en sådan karakter, som omfattet af § 512. Fondskonstruktionen må sidestilles med en faktuel båndlæggelse, som efter gældende ret er effektiv også i relation til stifteren og de begunstigede kreditorer. Også ikke-udbetalte renter af båndlagt arv er kreditorbeskyttet.
 Da fondsudbetalingen i øvrigt er As eneste indtægtskilde, vil arresten berøve hende livsgrundlag, hvorfor adgangen til arrest i fondsudlodning i hvert fald må begrænses, jf. retsplejelovens § 509, stk. 1. Den foretagne arrest har lagt beslag på hele hendes årsindtægt, hvorved hun er afskåret fra at forsørge sig selv og afholde udgifter.
 Udlægsfritagelsen bør dække ejendomsudgifterne, ligesom der bør meddeles udlægsfritagelse i beløb til dækning af underhold, køb af mad, andre livsfornødenheder og opholdsudgifter.


text:
Det beløb, der fritages for udlæg efter denne bestemmelse, bør minimum udgøre 2.000.000 kr.
 A har krav på at få tillagt sagsomkostninger på ikke under 400.000 kr. for begge instanser, samt tortgodtgørelse der som minimum må udgøre 100.000 kr., jf. retsplejelovens § 639.
 SKAT har til støtte for sin påstand anført blandt andet, at arresten er lovligt foretaget og forfulgt, idet betingelserne for at foretage arrest i henhold til retsplejeloven § 627 var opfyldt. SKATs mulighed for senere at opnå dækning hos A ville være blevet væsentligt forringet, hvis der ikke var blevet foretaget arrest. A havde sat sin bolig i Danmark til salg, ligesom hun havde fjernet alle sine personlige ejendele. Hendes aktiver var således på vej til udlandet, ligesom hun selv tilkendegav at ville tage varigt ophold i udlandet. Det indgår i vurderingen, at udbetalingen fra fondet kunne forventes overført til en bank i Sydeuropa. Der er ikke indgået aftaler om inddrivelse af fordringer mellem Sydeuropa og Danmark.
 At betingelserne var til stede understreges tillige af, at As konti i F1-Bank på tidspunktet for arrestforretningen var i underskud med flere millioner kr.
 Betingelserne for at foretage arrest uden forudgående underretning er under disse omstændigheder, og navnlig da der er tale om store kontantbeløb, ligeledes til stede, jf. retsplejeloven § 631, stk. 2, jf. § 493, stk. 2.
 Retsplejelovens § 509 kan ikke føre til, at en del af de arresterede aktiver frigives. Oplysningerne om, hvilke udgifter der er forbundet med ejendommen i ...1, er uden betydning, idet A ikke benytter ejendommen som fast bopæl. Hendes øvrige leveomkostninger og formueforhold er i øvrigt udokumenterede.
 Udlodningen fra H1 Fond er ikke beskyttet mod kreditorforfølgning i medfør af retsplejelovens § 512, stk. 1. Bestemmelsen angår gensidigt bebyrdende kontrakter og gaveløfter. Der er ikke tale om en gensidigt bebyrdende kontrakt, og As fordring på fondet har ikke karakter af et gaveløfte. A og hendes bror har i henhold til fundatsen et retskrav hver på udbetaling af mindst 16,5 % af det til uddeling værende beløb årligt. Det beløb, der er foretaget arrest i, svarer netop til det beløb, som A har krav på, og som fondsbestyrelsen er forpligtet til at udbetale. Udbetalingen er således ikke et udslag af gavmildhed.
 Stifterens hensigt med begunstigelsen af sine efterkommere kan ikke længere tillægges afgørende vægt, henset til at fondet blev stiftet i 1975, og til at fondets aktivmasse og årlige udlodninger er forøget væsentligt siden stiftelsen.
 Udlodningen kan sidestilles med falden arv, som ikke er kreditorbeskyttet. I det omfang ydelsen er at anse som en gave, må situationen ses i lyset af retsplejelovens § 514. Herefter kræves båndlæggelse, for at en gave kan anses for kreditorbeskyttet. Der er i fundatsen ingen bestemmelse om båndlæggelse. Senest ved bestyrelsens beslutning om udlodning, den 11. oktober 2011, fik A en fordring på boet, og heller ikke på dette tidspunkt blev der truffet nogen bestemmelse om båndlæggelse.
 Udlodningen fra fondet har i øvrigt ikke et sådant velgørende formål, at retsplejelovens § 512, stk. 3, finder anvendelse. Bestemmelsen angik efter


text:
sin oprindelige formulering understøttelse eller hjælp til trængende. Der var ved ændringen af formuleringen til den nugældende ordlyd ikke tilsigtet en ændring. A kan ikke anses for trængende i en sådan grad, at udbetalingen på 4.911.004 kr. fra fondet er beskyttet af denne bestemmelse, ligesom hendes formueforhold i øvrigt er uoplyste.
 Af de grunde, der er anført af fogedretten, tiltræder landsretten, at betingelserne for arrest var til stede, jf. retsplejelovens § 627, og at arrestforretningen kunne ske uden forudgående underretning.
 Der foreligger ikke sådanne oplysninger om kærendes økonomiske forhold, der kan føre til, at de effekter, der er omfattet af arresten, er helt eller delvist nødvendige til opretholdelse af et beskedent hjem eller en beskeden levefod for A. Retsplejelovens § 509 kan derfor ikke føre til, at arresten helt eller delvist ophæves.
 For så vidt angår arrest i fondsudbetalinger udtaler to dommere, Michael Kistrup og M. Stassen:
 A er indsat i fundatsen som særligt begunstiget til et årligt beløb på ikke under 16,5 % af fondens overskud. Udlodningen kan således i henhold til fundatsen ikke ske til andre end hende personligt/hendes descendens, hvorfor beløbet er udlægsfritaget, jf. retsplejelovens § 512, stk. 1. Herefter skal, jf. retsplejelovens § 631, stk. 2, arresten ophæves for så vidt angår udbetalingen fra fonden på 4.911,004 kr.
 En dommer, Christina Breinstrup, udtaler:
 Ved fondsbestyrelsens beslutning den 11. oktober 2011 om udlodning til A opnåede A en fordring på fonden.
 A er som descendent indsat som begunstiget til en fast årlig udlodning fra fonden, som dog efter bestyrelsens beslutning alternativt kan tildeles hendes descendens. Der er ikke i fundatsen angivet begrænsninger i As adgang til at råde over de beløb, der tilfalder hende. Det beløb, som kom til udbetaling til A for 2011, udgør det minimumsbeløb, som skulle udbetales i henhold til fundatsen. Der foreligger ingen oplysninger om, at der ved bestyrelsens beslutning er foretaget et individuelt skøn over hendes særlige forhold, eller at bestyrelsen i øvrigt har begrænset hendes rådighed. Fondsbestyrelsens beslutning om udlodning har ingen karakter af et gaveløfte.
 Herefter, og da der ikke i øvrigt er anført omstændigheder, som kan begrunde, at ydelsen ikke kan kræves udbetalt til andre end A personligt, er ydelsen ikke omfattet af retsplejelovens § 512, stk. 1, hvorfor arresten kunne foretages i fordringen, jf. retsplejelovens § 631, stk. 2, jf. § 508.
 Udlodningen har ikke en sådan karakter, at den er omfattet af udlægsfritagelsen i retsplejelovens § 512, stk. 3.
 Jeg stemmer derfor for at stadfæste fogedrettens kendelse.
 Afgørelse om betaling af sagens omkostninger træffes i forbindelse med justifikationssagen.
 Fogedrettens kendelse ændres således, at arresten foretaget i fordring på H1 Fond på 4.911.004 kr. ophæves. I øvrigt stadfæstes kendelsen.
 I tidligere instanser er afsagt kendelser af fogedretten den 24. november 2011, af Østre Landsrets 10. afdeling den 22. december 2011, af fogedretten den 11. januar 2012 og af Østre Landsrets 10. afdeling den 23. marts 2012.
 Sagen angår for Højesteret alene spørgsmålet om, hvorvidt SKAT kan foretage arrest i As fordring på 4.911.044 kr. mod H1 Fond.
 Kærende,


text:
SKAT, har nedlagt påstand om, at den af fogedretten den 24. november 2011 foretagne arrest i As fordring mod H1 Fond på 4.911.044 kr. fremmes.
 Til supplement af oplysningerne i landsrettens kendelse er det for Højesteret oplyst, at A i 2011 har modtaget 150.000 kr. i vederlag for sit arbejde som bestyrelsesmedlem i H1 Fond samt 56.628 kr. i pension fra den Sociale Sikringsstyrelse. Det er endvidere oplyst, at As formue i Danmark består af den faste ejendom ...1, der er udbudt til salg for 10 mio. kr. Der er gæld i ejendommen for ca. 6 mio. kr. I Sydeuropa har A et beløb på ca. 2.500.000 kr. til rådighed. Hun har derudover en pensionsopsparing på Isle of Man, der består af aktier og obligationer. Pensionsopsparingen, der ikke giver løbende udbetaling, har på nuværende tidspunkt en værdi af ca. 10 mio. kr.
 SKAT har supplerende anført, at forbuddet i retsplejelovens § 512, stk. 3, mod udlæg i krav på bl.a. understøttelse eller anden hjælp fra stiftelser eller andre velgørende institutioner efter bestemmelsens forarbejder må antages kun at gælde, hvis modtageren er trængende i den forstand, at modtageren har et reelt økonomisk behov for at modtage udlodningen. A har ikke dokumenteret at være økonomisk trængende, og en person, der som hende alene inden for de seneste 10 år har modtaget fondsudlodninger på mellem godt 3 mio. kr. og knap 7 mio. kr. årligt, vil normalt ikke kunne anses for at være økonomisk trængende.
 Retsplejelovens § 512, stk. 3, er en specialregel i forhold til § 512, stk. 1, og lovgivers nøje afgrænsning i stk. 3 af udlægs- og arrestfritagelsen for så vidt angår udlodninger fra stiftelser og andre velgørende institutioner vil miste sin betydning, hvis udlodninger til personer, der ikke er trængende, kan være fritaget for udlæg og arrest efter § 512, stk. 1.
 Såfremt Højesteret finder, at en fordring på en fondsudlodning efter omstændighederne kan være udlægsfritaget efter retsplejelovens § 512, stk. 1, gøres det gældende, at det følger af bestemmelsens forarbejder, at der ved vurderingen af, om en fordring er udlægsfritaget efter denne bestemmelse, skal lægges afgørende vægt på, om det har særlig betydning for fordringens debitor, hvem ydelsen skal erlægges til. Bestemmelsen har således til formål at beskytte yderen, ikke modtageren. Det er derfor afgørende, om fondens stifter har ønsket, at uddelingerne til A skulle være personlige og kun tilkomme hende og ikke hendes kreditorer og aftaleerhververe, eller om stifteren blot har villet sikre en årlig nettoforøgelse af hendes formue med et beløb svarende til udlodningen. Vedtægtens § 9, stk. 4, må forstås således, at det ikke har betydning for fonden, om det pågældende beløb skal betales til A, idet bestyrelsen efter denne bestemmelse har mulighed for med As samtykke at uddele den del af overskuddet, der ellers skulle uddeles til hende og/eller hendes efterkommere, til andre.
 Der må også lægges vægt på, at A efter fondens vedtægt frit kan råde over udloddede beløb fra fonden. Individualforfølgning i en fondsudlodning kan ikke være afskåret, når skyldneren har ret


text:
til at disponere over udlodningen.
 Det taler også for at tillade arrest, at udlodningen ville være blevet udbetalt til A dagen efter, at fogedretten foretog arresten, hvorefter udlodningen utvivlsomt ikke ville have været udlægsfritaget, samt at der var en konkret risiko for forstikkelse, bl.a. fordi A var ved at afhænde sine danske aktiver og var flyttet til Sydeuropa.
 A har supplerende anført, at retsplejelovens § 512, stk. 3, ikke er en specialregel i forhold til stk. 1, men en selvstændig regel om udlægsfritagelse. Efter § 512, stk. 1, kan der ikke foretages udlæg - og dermed heller ikke arrest, jf. retsplejelovens § 631, stk. 2 - i retten til ydelser, som ikke kan kræves betalt til andre end den berettigede personligt, og det fremgår af forarbejderne, at der som altovervejende hovedregel ikke kan foretages udlæg i et gaveløfte. Det følger derfor af § 512, stk. 1, at der ikke kan foretages udlæg i As fordring mod fonden, idet fonden ifølge sin vedtægt er forpligtet til at uddele en vis nærmere bestemt andel af det beløb, der skal uddeles, til A og/eller hendes efterkommere.
 A har ikke et retskrav på udlodning fra fonden. Det er bestyrelsen, der afgør, om A eller hendes børn skal modtage underholdsydelser. Det er ikke ligegyldigt for fonden, hvem der udbetales til, idet uddeling til A og/eller hendes efterkommere er en del af fondens formål.
 Efter § 512, stk. 3, kan der heller ikke foretages udlæg i krav på pension eller i krav på understøttelse eller anden hjælp fra det offentlige eller fra stiftelser eller andre velgørende institutioner. Det afgørende for udlægsfritagelsen er alene, at de nævnte institutioner har et socialt velgørende formål, og at understøttelsen har forbindelse med dette formål. Fonden har et sådant socialt velgørende formål også i forhold til stifterens efterkommere. Den tidligere gældende regel, hvorefter ydelserne var udlægsfritaget, hvis de blev givet til "trængende", kan ikke fortolkes sådan, at der skulle være tale om kvalificeret trang. Det afgørende er, om der er tale om en underholdsydelse. Fonden blev etableret netop med det formål at sikre en rentenydelse, et underhold eller en ydelse svarende til en pensionsydelse til den eller de begunstigede, og derfor er As fordring på ydelsen fra fonden udlægsfritaget efter § 512, stk. 3. Det er - ligesom for pensionsydelser - ikke en betingelse for udlægsfritagelsen, at ydelser fra en fond har karakter af en social foranstaltning.
 Den underholdsydelse eller rentenydelse eller understøttelse, som A modtager fra fonden, er således efter sin karakter omfattet af retsplejelovens § 512. Der er tale om en underholdsydelse, hvis omfang og karakter hun ikke har haft nogen indflydelse på, da fonden blev etableret, og hun har således ikke etableret et kreditorly, men nyder blot afkastet af en lovligt båndlagt formue.
 Ved vurderingen af, om ydelsen fra fonden er udlægsfritaget, må fritagelsen efter retsplejelovens § 512 også ses i sammenhæng med udlægsfritagelsen for løn, jf. § 511, og for båndlagte gaver, jf. § 514. Der kan også henvises til arvelovens § 55, stk. 2, hvorefter der


text:
ikke kan gøres udlæg i ikke udbetalte renter af båndlagt arv, samt til retsvirkningslovens § 15, hvorefter bl.a. en rentenydelsesret ikke skal indgå i et ægtefælleskifte.
 Efter retsplejelovens § 631, stk. 2, finder retsplejelovens § 512 også anvendelse ved foretagelse af arrest.
 Retsplejelovens § 512, stk. 1, og stk. 3, 1. pkt., lyder således:
 Stk. 3. Udlæg kan ikke foretages i krav på pension eller i krav på understøttelse eller anden hjælp fra det offentlige eller fra stiftelser eller andre velgørende institutioner, medmindre der er forløbet tre måneder fra den dag, beløbet kunne fordres udbetalt.
 Retsplejelovens § 512, stk. 1 og 3, svarer til § 512, stk. 1 og 3, i et lovudkast i betænkning nr. 634/1971 afgivet af et udvalg under Justitsministeriet. I betænkningen s. 83f, hedder det i udvalgets bemærkninger til lovudkastet bl.a.:
 Til stk. 1. En forpligtelse til at betale en pengesum berøres i almindelighed ikke af, om beløbet skal erlægges til den ene eller den anden. Ved visse ydelser kan det derimod være af betydning for yderen, hvem han skal erlægge til. Dette gælder især aftaler om brug af en ting eller en fast ejendom eller om personlig tjeneste. For leje af hus eller husrum bestemmer lejeloven, lovbekendtgørelse nr. 385 af 4. juli 1969, § 53, stk. 2, at lejeren ikke uden udlejerens samtykke må overlade brugen af det lejede eller nogen del deraf til andre end medlemmer af sin husstand. Heller ikke brugeren af løsøre vil i almindelighed være berettiget til at overlade brugen til andre. En arbejdsgiver kan, bortset fra visse tilfælde af overdragelse af en virksomhed, hvor indehaverens person ikke spiller større rolle for de ansatte, ikke pålægge en funktionær at træde i en anden arbejdsgivers tjeneste. Da det må anses for gældende ret, at en kreditor heller ikke kan gøre udlæg i rettigheder, der er således afhængige af den berettigedes person, at de kun kan fordres erlagt til ham, foreslår udvalget at give en udtrykkelig bestemmelse herom. I tilfælde af arbejdsgiverens konkurs kan de fleste af de her omhandlede kontrakter derimod fortsættes med konkursboet som part, jfr. F. eks. den gældende konkurslovs § 17 og konkurslovsudvalgets udkast §§ 51-61. Er det bestemt f. eks. i en lejekontrakt, at lejeren uden begrænsninger kan overdrage lejeretten, vil dette oftest betyde, at lejerens person ingen rolle spiller for udlejeren, og udlæg vil derfor kunne foretages i lejeretten, medmindre reglerne i udkastets § 509 er til hinder derfor.
 § 512, stk. 1, omfatter både gensidigt bebyrdende kontrakter og gaveløfter. Er en ydelse tilsagt som gave, men endnu ikke præsteret, vil udlæg i gavemodtagerens ret til at forlange ydelsen erlagt som hovedregel ikke kunne foretages.
 Til stk. 3. Efter den gældende bestemmelse i § 513 kan udlæg ikke gives i ikke udbetalte pensioner og hermed i klasse stående understøttelser, som udredes af statskassen, kommunekasser eller andre offentlige kasser. Efter § 514, nr. 4, kan udlæg ikke gøres i understøttelse og hjælp til trængende, som gives af det offentlige, stiftelser eller andre veldædige indretninger. Selv om disse bestemmelser