text:
idet H1 til brug for Landsskatterettens behandling af sagerne fremsendte ledningskort for ejendommene, som ikke havde foreligget for Vurderingsankenævnet.
 Den 4. december 2013 fremkom kontorindstillinger fra Landsskatterettens sekretariat. Af kontorindstillingerne fremgår følgende enslydende vedrørende de to ejendomme:
 Efter en vurdering af ledningskortet har kontoret fundet, at der ikke internt på grunden er ledninger, som efter dimensioner og placering kan karakteriseres som et fradragsgivende hovedanlæg i vurderingslovens forstand, idet hovedledningerne anses for placeret eksternt i stamvejen. Kontoret godkender således ikke fradrag for internt varmeanlæg.
 Da Landsskatteretten ikke havde truffet afgørelse inden fristen på 6 måneder efter klagens indgivelse, indbragte H1 sagerne for retten. Landsskatteretten har således ikke truffet afgørelse i sagerne.
 Der har været fremlagt kort over ejendommene med indtegning af fjernvarmeledninger og med skelmarkeringer.
 NP, Skatteankestyrelsen, har den 12. september 2014 fremsendt en mail til Skatteministeriets advokat med bilag i form af et ledningskort. Af mailen fremgår bl.a. følgende:
 I forbindelse med kontorindstilling af 4. december 2013 i sagerne ... og ..., H1 mod Skatteministeriet skal det oplyses, at der ved ingeniørens vurdering af ledningskortet på begge de pågældende ejendomme forud for kontorindstillingen blev lagt til grund, at der ikke internt på grundene var ledninger, som efter deres placering kunne karakteriseres som et fradragsgivende hovedanlæg, idet hovedledningen (som ikke var markeret eller påklaget af R2) ses placeret eksternt i stamvejen, betjenende begge ejendomme.
 Jeg har for en god ordens skyld markeret den eksterne hovedledning med grønt på det vedhæftede ledningskort. De interne ledninger har alle karakter af stikledninger, knyttet til boligernes placering på grunden....
 Mailen med bilag er fremlagt som sagens bilag A, jf. Skatteministeriets subsidiære påstand.
 H1 har i sit påstandsdokument af 18. maj 2015 til støtte for sine påstande anført følgende:
 Overordnet sagsfremstilling
 Ved denne sag er Vurderingsankenævnets afgørelser af 13. oktober 2011 vedrørende ejendommene ...1 (bilag 1) og ...2 (bilag 2) indbragt for byretten.
 Denne sag vedrører kun fradraget for den interne varmeforsyning.
 Vurderingsankenævnet har indrømmet sagsøger et fradrag på 160.000 kr. for udgifter til anlæg af den interne varmeforsyning på ejendommen beliggende ...1 og et fradrag på 200.000 kr. for udgifter til anlæg af den interne varmeforsyning på ejendommen beliggende ...2.
 Sagsøger har nedlagt påstand om, at afgørelserne skal hjemvises til SKAT til en fornyet behandling.
 Sagsøgte har nedlagt påstand om, at de af Vurderingsankenævnet ansatte fradrag vedrørende den interne varmeforsyning på ejendommene på i alt 360.000 kr. skal nedsættes til 0 kr.
 Anbringender til støtte for hjemvisningspåstanden
 Det gøres overordnet gældende, at der er grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets skøn over fradraget for den interne varmeforsyning.
 Det følger af helt fast praksis, at myndighedernes skøn kan tilsidesættes, hvis skønnet ikke er foretaget på et korrekt eller fyldestgørende grundlag, eller hvis skønnet går uden for rammerne af det skøn, der tilkommer myndighederne i sager af den foreliggende karakter, jf. Lars Apostoli, Det skatteretlige Skøn, April 2013, s. 54ff.
 Sagsøger gør i denne sag gældende,
 der foreligger en fejl i skønsgrundlaget,
 der er tale om en væsentlig fejl, samt
 denne fejl skal medføre, at sagen hjemvises til


text:
en fornyet behandling.
 Der foreligger en fejl i skønsgrundlaget
 Af Vurderingsankenævnets afgørelser fremgår følgende vedrørende fradraget for varmeforsyningen:
 Nævnet skal bemærke at der i henhold til almindelig praksis på området, kan godkendes fradrag for forbedringer for den del af anlæggene, der kan karakteriseres som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 I udgifterne vurderes at være indeholdt udgifter, der i tilfælde af udstykning må anses at vedrøre bebyggelsen, altså udgifter såsom stikledninger samt udgifter der dækker værkernes produktionsanlæg og generelle drift. Disse udgifter vurderes ikke at forøge grundens værdi i ubebygget stand, og berettiger således ikke til at give fradrag for forbedring.
 Udgifter er af rådgiver opgjort til [...]
 Herefter angiver Vurderingsankenævnet at opliste de af rådgiver (R1 ApS repræsenterede sagsøger under sagens behandling ved Vurderingsankenævnet) opgjorte udgifter og reducerer beløbet med 50 % ud fra et skøn, idet Vurderingsankenævnet fandt, at der kunne være indeholdt ikke-fradragsberettigede udgifter i det opgjorte beløb, jf. det citerede afsnit ovenfor.
 Sammenholdes R1 ApS' opgørelse over de fradragsberettigede udgifter med Vurderingsankenævnets gengivelse heraf, ses det imidlertid, at disse ikke er i overensstemmelse med hinanden.
 R1 ApS opgjorde de fradragsberettigede udgifter vedrørende varmeforsyningen således (bilag 8):
 Beløb inkl. moms
 Skøde § 5 Inkluderet i købesummen:
 Fjernvarmeledning ført frem til stamvejen (15 %)
 762.599
 Jord & Beton - slutregning: Hovedforsyning, fjernvarme i terræn
 G1 - faktura: Hovedledning fjernvarme i terræn - rørarbejder og materialer
 675.397
 G1 - opgørelse, fjernvarmeledninger: Stikledninger i terræn
 261.714
 G1 - Fjernvarmearbejder, ekstra
 G1 - faktura: Fjernvarmearbejder, trykprøvning ekstra
 G1 - opgørelse, fjernvarmeledninger: Tilslutningsafgift á kr. 7.300
 2.957.530
 Vurderingsankenævnet har i de to omhandlede afgørelser (bilag 1 og 2) gengivet opgørelsen således:
 Beløb inkl. moms (...1)
 Beløb inkl. moms (...2)
 Beløb inkl. moms (Begge ejendomme)
 + Indregnet i købesum - hovedledning i stamvejen
 410.213
 352.386
 Fjernvarme i terræn
 167.317
 143.783
 + Tilslutningsafgifter
 427.488
 498.736
 Jord og betonarbejde stikledninger
 151.784
 130.426
 282.210
 1.156.802
 1.125.331
 2.282.133
 Sammenholdes R1 ApS ́ opgørelse med Vurderingsankenævnets gengivelse, ses følgende:
 Vurderings- ankenævnet
 Skøde §5 Inkluderet i købesummen:
 G1 - faktura:Fjernvarmearbejder, trykprøvning ekstra
 926.224 0
 Ovenstående skematiske oversigt fremlægges ligeledes som støttebilag 1.
 Som det fremgår af ovenstående gennemgang, har Vurderingsankenævnet undladt at medregne en udgift på 675.397 kr. ved opgørelsen af fradraget.
 Under sagens forberedelse har sagsøger flere gange opfordret sagsøgte til at redegøre nærmere for Vurderingsankenævnets skøn, uden at sagsøgte dog har været i stand hertil. Retten må herefter ligge til grund, at Vurderingsankenævnet ikke har foretaget et konkret skøn over anlæggets værdiforøgende karakter, men at der alene er taget udgangspunkt i de af R1 ApS opgjorte udgifter, idet dette er det eneste, der kan læses ud fra Vurderingsankenævnets præmisser.
 Tilsvarende har sagsøger under sagens forberedelse opfordret sagsøgte til at redegøre for, hvorfor beløbet på 675.397 kr. ikke er medtaget i Vurderingsankenævnets gengivelse af R1 ApS' opgørelse. Denne opfordring har sagsøgte heller ikke besvaret. Retten må herefter lægge til grund, at dette skyldes en fejl eller forglemmelse, idet Vurderingsankenævnets præmisser ikke giver holdepunkter for andet.
 Det gøres herefter gældende, at Vurderingsankenævnets udeladelse af

type: other


text:
udgiften på 675.397 kr. udgør en klar fejl i skønsgrundlaget.
 Fra retspraksis kan der henvises til Højesteretsafgørelsen gengivet i SKM2005.331.HR. I denne sag, havde Skattemyndighederne foretaget en forhøjelse af en skatteyders indkomst for tre indkomstår ved et skøn udøvet på baggrund af en beregning af skatteyderens privatforbrug. Skatteyderen indbragte sagen for domstolene. Skatteministeriet blev frifundet i landsretten, men tog bekræftende til genmæle under forberedelsen i Højesteret, idet materiale, som skatteyderen fremlagde under skriftvekslingen, viste, at privatforbruget for to af årene var forkert opgjort på to punkter. I referatet af dommen, som alene vedrører fastsættelsen af sagsomkostninger, er der gengivet et brev fra Skatteministeriets advokat omkring baggrunden for, at ministeriet tog bekræftende til genmæle. Af brevet fremgår følgende:
 Baggrunden for, at ministeriet tager bekræftende til genmæle, er, at appellanten for Højesteret har bevist, at de lokale skattemyndigheders skøn er udøvet på et urigtigt grundlag. Som bekendt er skønnet udøvet på baggrund af en privatforbrugsberegning for 1994 og 1995.
 Det med Højesteretsreplikken fremlagte materiale viser, at det kontante privatforbrug for 1994 og 1995, opgjort til henholdsvis kr. 60.746,- og kr. 232.528,-, er forkert opgjort på to punkter.
 Det første er, at kommunens kapitalforklaring (retssagens bilag 5) har ladet saldoen på en bankkonto indgå ved udgangen af 1993 med kr. 200.000,- hvorimod saldoen ved udgangen af 1994 kr. 40.000,- ikke indgik. Som det fremgår af skattecenterets skrivelse af 7. april 2005 (retssagens bilag L), side 2, ad 5, har skattecentret erklæret sig enig i, at privatforbruget for 1994 skal reduceres . . .
 Hvad angår det for 1995 opgjorte privatforbrug, indeholder forbruget udgifterne ved driften af den virksomhed, som myndighederne ikke for dette år fandt var erhvervsmæssigt drevet. Tallene for 1994 og 1996 til 1998 indeholder udgifter ved driften af denne virksomhed. Af skattecentrets skrivelse (retssagens bilag L) fremgår, side 2, ad 4, at nettoforhøjelsen var på kr. 253.843,-. Tages der højde herfor, er privatforbruget for 1995 med negativ på ca. kr. 20.000, og ikke positiv kr. 232.528,-.
 Dommen viser for det første, at sagsøger alene skal påvise, at Vurderingsankenævnets afgørelse er truffet på et forkert grundlag. Der kan ikke stilles krav om, at sagsøgeren tillige skal påvise, at det materielle resultat er forkert.
 Dernæst viser dommen, at en fejl i en opgørelse, der ligger til grund for en skatteopkrævning (hvilket er tilfældet i nærværende sag), udgør en fejl i skønsgrundlaget, som kan begrunde, at sagen skal hjemvises til en fornyet behandling.
 Endvidere kan der henvises til Østre Landsrets dom af 12. januar 2015, som er gengivet i SKM2015.91.ØLR. Sagen vedrørte spørgsmålet, om der var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn over råjordsprisen som led i opgørelsen af fradraget for forbedringer efter vurderingslovens dagældende § 17. En andelsboligforening overtog den 1. marts 1989 en ubebygget grund fra kommunen og betalte en pris på kr. 215,- pr. m2 for grunden. Ifølge skødet skulle grunden udstykkes fra to matrikler, der pr. 1. januar 1989 var vurderet til henholdsvis kr. 130,- pr. m2 og kr. 20,- pr. m2. Størstedelen af andelsboligforeningens grund stammede fra matriklen vurderet


text:
til kr. 20,- pr. m2. I præmisserne anførte Landsretten følgende:
 Landsskatteretten lægger i kendelse af 21. januar 2013 til grund, at den største af de matrikler, som blev lagt sammen ved overdragelsen, X, ved vurderingen pr. 1. januar 1989 var vurderet til en grundværdi svarende til 130 kr. pr. m2. Efter nedslag for ekstrafundering fastsatte Landsskatteretten ud fra en skønsmæssig vurdering en samlet råjordspris på 120 kr. pr. m2. Det fremgår ikke af kendelsen, at den overvejende del af det overdragne areal hidrørte fra matr. nr. Y med den væsentlig lavere ejendomsværdi på 20 kr. pr. m2, og landsretten må således lægge til grund, at dette forhold ikke er indgået i vurderingen.
 Dommen viser, at det kan udgøre en fejl i skønsgrundlaget, såfremt myndighederne undlader at inddrage relevante oplysninger. Endvidere viser dommen, at såfremt der ikke fremgår andet af myndighedernes præmisser, så må det lægges til grund, at det relevante forhold ikke er taget i betragtning ved myndighedernes afgørelse.
 I nærværende sag kan der således ikke være tvivl om, at Vurderingsankenævnets undladelse af at medregne beløbet på 675.397 kr. udgør en klar fejl i skønsgrundlaget. Henset til at Vurderingsankenævnet ikke har begrundet undladelsen af beløbet, og henset til at sagsøgte ikke har været i stand til at redegøre nærmere for dette under sagens forberedelse, må Retten lægge til grund, at beløbet ikke er taget i betragtning, og at dette skyldes en fejl.
 Der er tale om en væsentlig fejl
 I den juridiske litteratur antages det endvidere, at det ikke er enhver fejl i skønsgrundlaget, der kan medføre, at sagen skal hjemvises til en fornyet behandling - der skal være tale om en 'væsentlig' fejl i skønsgrundlaget.
 Det gøres overordnet gældende, at der i nærværende sag er tale om en væsentlig fejl.
 I retspraksis er der ved to lejligheder taget konkret stilling til denne væsentlighedsvurdering.
 Første gang var ved en Vestre Landsretsafgørelse af 21. marts 1996, som er gengivet i TfS 1996, 303 V. I denne sag var en ejendom ved en lokalplan blevet inddraget til byzone og udlagt til offentlige formål samt butikker. Tvisten i sagen var, i hvilket omfang grunden skulle vurderes til byzoneværdi. Landsretten udtalte følgende vedrørende væsentlighedsvurderingen:
 Efter ordlyden af Skyldrådets indstilling til Landsskatteretten samt præmisserne i Landsskatterettens kendelse kan det ikke udelukkes, at disse instansers afgørelser bygger på en urigtig antagelse om, at en del af arealet på 2.369 m2 vil kunne bebygges efter detailplanlægning af området.
 Da det endvidere ikke kan udelukkes, at en antagelse herom kan have haft en væsentlig betydning for vurderingen af området til en enhedspris, findes der at være en sådan tvivl om rigtigheden af grundlaget for værdiskønnet, at landsretten tager påstanden om hjemvisning af vurderingen til fornyet behandling hos vurderingsmyndighederne til følge.
 Senest har Østre Landsret taget stilling til væsentlighedsvurderingen i en dom af 20. november 2013, som er gengivet i SKM2013.847.ØLR (Skatteministeriet har anket til Højesteret). Problemstillingen i sagen var, at en række grundejere i et sommerhusområde ved vurderingen pr. 1. oktober 2007 var blevet indrømmet et nedslag på


text:
250.000 kr. i den beregnede ejendomsværdi som følge af, at handelspriserne i lokalområdet var lavere, end hvad SKATs maskinelle forslagsberegning gav udtryk for. Nedslaget på 250.000 kr. var indrømmet til alle ejendomme i lokalområdet. SKAT havde henført det fulde nedslag til bygningsværdien, og der var ikke givet nedslag i grundværdien. Under sagen gjorde grundejeren gældende, at SKAT burde have overvejet om der tillige skulle gives et nedslag i grundværdien. Østre Landsret gav grundejeren medhold og udtalte følgende vedrørende væsentlighedsvurderingen:
 Det fremgår af Vurderingsvejledningen og Den juridiske vejledning, herunder de grundværdikurver, der er indeholdt heri, at der i almindelighed er sammenhæng mellem grundværdi og ejendomsværdi. En nedsættelse som følge af, at handelspriserne i området er lavere end forudsat i beregningen, bør derfor give anledning til overvejelser om, hvorvidt også grundværdien er lavere end forudsat. Det fremgår imidlertid ikke, at skattemyndighederne har foretaget sådanne overvejelser, og afgørelsen om alene at henføre nedslaget til bygningsværdien er ikke nærmere begrundet. Da det herefter ikke kan udelukkes, at ansættelsen af grundværdien for S' ejendom bygger på et forkert grundlag, tages hans hjemvisningspåstand til følge.
 Målestokken i forhold til væsentlighedsvurderingen er altså, om det kan udelukkes, at det ville have ført til et andet resultat, såfremt skønnet var foretaget på et korrekt grundlag.
 I denne sag ansætter Vurderingsankenævnet fradraget til 50 % af de opgjorte udgifter. Der kan efter sagsøgers opfattelse ikke være tvivl om, at sagsøger var blevet indrømmet et højere fradrag, såfremt Vurderingsankenævnet havde foretaget en korrekt gengivelse af de af R1 ApS opgjorte udgifter. I alle tilfælde kan det ikke udelukkes, at sagsøger var blevet indrømmet et højere fradrag, såfremt gengivelsen var sket korrekt. Følgelig er der også tale om en væsentlig fejl i skønsgrundlaget.
 Konsekvensen er, at sagen skal hjemvises til en fornyet behandling
 Endelig gøres det gældende, at konsekvensen af denne fejl i skønsgrundlaget er, at sagen skal hjemvises til en fornyet behandling, idet der ikke er enighed omkring de beløbsmæssige konsekvenser af fejlen. Dette følger af helt fast praksis, jf. eksempelvis TfS 2000, 560 H og SKM2007.53.ØLR.
 TfS 2000, 560 H vedrørte fastsættelsen af handelsværdien for nogle aktier med begrænset omsættelighed. Under sagen blev der afholdt syn og skøn, men parterne kunne fortsat ikke opnå enighed omkring aktiernes værdi. Herefter udtalte Højesteret følgende:
 Der er ikke enighed mellem parterne om, hvilken kurs aktierne skal fastsættes til på grundlag af skønserklæringen. Fastsættelse af handelsværdien indebærer herefter et skøn, herunder et skøn over værdien af indtjeningsevnen, som bør udøves af ligningsmyndighederne.
 Højesteret tager herefter Skatteministeriets subsidiære påstand om hjemvisning til følge, idet den fornyede ansættelse skal ske under hensyntagen til den merværdi som følge af virksomhedens indtjeningsevne, der er dokumenteret ved besvarelsen af spørgsmål 1 i skønserklæringen.
 I SKM2007.53.ØLR fandt Østre Landsret, at SKAT var berettiget til at ansætte indkomsten fra skatteyderens teatervirksomhed skønsmæssigt. Skatteministeriet havde under sagens forberedelse ved Landsretten indhentet myndighedernes vurdering af de beløbsmæssige konsekvenser (tilsvarende denne sag hvor ministeriet har indhentet Landsskatterettens vurdering), og havde nedlagt en subsidiær påstand på baggrund af disse - skatteyderen var ikke enig


text:
i denne vurdering. Landsretten udtalte herefter følgende:
 Først ved det fornyede skøn i notatet af 1. november 2006 fra skattecenteret, der ligger til grund for Skatteministeriets subsidiære påstand, nedsættes antallet af skønnede teaterforestillinger med "Pandekagekagen" med de forestillinger, hvor sagsøgeren ud fra turneplanerne har opført Livsens ondskab med Det Ny Turné-Teater i samme by eller i umiddelbar nærhed af det sted, hvor de registrerede udgifter er afholdt og hvor udgifter derfor ikke anses for knyttet til opførelsen af teaterstykket Pandekagekagen.
 Herefter, og da de af skattecenteret i notatet beregnede nedsættelser af skatteforhøjelserne ikke har været efterprøvet af skattemyndighederne, hjemvises skatteansættelserne til fornyet behandling hos skattemyndighederne. (mine understregninger)
 Dommene viser netop, at domstolene hjemviser til en fornyet behandling ved de administrative myndigheder, når der konstateres en fejl i skønsgrundlaget, og når der ikke er enighed omkring de beløbsmæssige konsekvenser, selvom der efter Skatteministeriets opfattelse ikke kan være tvivl om disse.
 I nærværende sag er der netop ikke enighed omkring de beløbsmæssige konsekvenser, hvorfor sagen skal hjemvises til en fornyet behandling. Såfremt Retten finder, at der foreligger en fejl i skønsgrundlaget, må der foretages et fornyet skøn over de fradragsberettigede udgifter. Dette skøn skal ikke foretages af Retten som første instans, men derimod af de administrative myndigheder.
 På baggrund af ovenstående gøres det sammenfattende gældende, at der foreligger en klar og væsentlig fejl i skønsgrundlaget, samt at dette medfører, at sagen skal hjemvises til en fornyet behandling.
 Anbringender til støtte for frifindelsespåstanden
 Sagsøgte har nedlagt en selvstændig påstand om, at sagsøgers fradrag for udgifter til etablering af fjernvarmeledninger skal nedsættes fra samlet 360.000 kr. til 0 kr.
 Dette indebærer, at Retten skal forholde sig til, hvilke ledninger der konkret har karakter af hovedanlæg, dvs. hvilke ledninger der har medført en forøgelse af den ubebyggede grunds værdi.
 Vurderingsankenævnet har alene truffet afgørelse om, at en del af de afholdte udgifter har virket værdiforøgende for grunden og har på denne baggrund ansat et skønsmæssigt fradrag. Det bemærkes, at Vurderingsankenævnet ikke var i besiddelse af de ledningskort, der senere er blevet fremlagt i sagen, hvorfor Vurderingsankenævnet ikke konkret har forholdt sig til anlæggets værdiforøgende karakter.
 Såfremt sagsøgte mener, at der er grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets skøn, må bevisbyrden herfor tilkomme sagsøgte, jf. de almindelige bevisregler.
 Det gøres gældende, at sagsøgte ikke har løftet denne bevisbyrde ved blot at henvise til Landsskatterettens kontorindstilling i sagen samt nogle overordnede betragtninger omkring sagsøgtes udlægning af praksis på området. Såfremt sagsøgte gør gældende, at anlægget ikke har virket værdiforøgende for grunden, må der føres et mere sikkert bevis herfor, jf. eksempelvis byretten dom af 23. februar 2015, SKM2015.351.BR.
 Indledningsvist skal det bemærkes, at det under denne sag er Vurderingsankenævnets afgørelser, der er til prøvelse, hvorfor Landsskatterettens kontors/Skatteankestyrelsens mening om sagen er ganske irrelevant.
 Dernæst bemærkes det, at Landsskatterettens kontor/Skatteankestyrelsen under sagens forberedelse har korrigeret sin opfattelse af sagen og øjensynligt ikke er enig i sagsøgtes vurdering af sagen, idet Landsskatterettens kontor netop har tilkendegivet, at en del af anlægget har karakter af fradragsberettigende hovedanlæg, jf. bilag A.
 Dette


text:
bekræftes endvidere indirekte i Landsskatterettens kontorindstillinger (bilag B og C). Af disse fremgår følgende under afsnittene vedrørende varmeforsyningen:
 Efter en vurdering af ledningskortet har kontoret fundet, at der ikke internt på grunden er ledninger, som efter dimensioner og placering kan karakteriseres som et fradragsgivende hovedanlæg i vurderingslovens forstand, idet hovedledningerne anses for placeret eksternt i stamvejen.
 Sagsøger har under sagens forberedelse opfordret sagsøgte til at oplyse, om de hovedledninger, som Landsskatteretten henviser til, er de ledninger, som er markeret med grøn farve på bilag A, side 2, samt om disse er sammenfaldende med de ledninger, som sagsøger har markeret på sagens bilag 7 og 12. Sagsøgte har ikke besvaret denne opfordring, hvorfor Retten må lægge til grund, at dette er tilfældet, idet dette synes bedst i overensstemmelse med sagens tilgængelige oplysninger.
 Endvidere bestrides sagsøgtes udlægning af praksis vedrørende hovedanlægsbetragtningen.
 Højesteret har i en principiel afgørelse af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR) beskrevet den administrative praksis således:
 Det afgørende efter den administrative praksis, som Højesteret beskriver, er altså, om der er tale om et anlæg, som i tilfælde af en udstykning, vil betjene en større del af ejendommen. Samme kriterier er gengivet i SKM2013.879.HR.
 Østre Landsret for nyligt i en principiel afgørelse har tilsidesat Landsskatterettens indskrænkende fortolkning af hovedanlægsbegrebet, som også er anvendt i denne sag, idet denne indskrænkende fortolkning af hovedanlægsbegrebet ikke har hjemmel i den administrative praksis, der har hjemmel i Vurderingsloven. Østre Landsrets afgørelse er gengivet i SKM2015.89.ØLR.
 I præmisserne for afgørelsen udtalte Østre Landsret bl.a. følgende:
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR, jf. UfR 2013.2277H) fastslået, [...].
 Efter erklæringen fra landinspektør A med tilhørende kortbilag må det lægges til grund, at samtlige de varmeforsyningsledninger, hvorom der er tvist i sagen, efter gennemførelse af en udstykning, således at hvert enkelt rækkehus i bebyggelsen udgør en selvstændig ejendom, ville forsyne flere ejendomme. Dette gælder også de forsyningsledninger, der ville ligge inden for skellet på fire af ejendommene.
 Landsretten finder på den baggrund, at de omtvistede forsyningsledninger må anses for hovedanlæg, som omfattet af den administrative praksis, som er beskrevet og lagt til grund i Højesterets dom.
 Det bemærkes, at denne praksis, efter sagens oplysning for landsretten, også er fulgt af skattemyndighederne frem til sommeren 2012.
 Landsretten tager herefter S' påstande til følge som nedenfor bestemt.
 Det afgørende efter Østre Landsrets afgørelse er således, om de omhandlede ledninger betjener en større del af ejendommen, hvorved forstås mere end én bolig. I Østre Landsretssagen havde Skatteministeriet tilsvarende denne sag gjort gældende, at ledningerne var anlagt således, at de nøje fulgte den på grunden opførte bebyggelse, men dette blev altså ikke tillagt vægt af Landsretten.
 Der kan efter sagsøgers opfattelse ikke være tvivl om, at samtlige ledninger markeret på sagens bilag 7 vil betjene en større del af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 Som eksempel kan nævnes det tilfælde, at de enkelte rækkehuse udstykkes til selvstændige ejendomme. I dette tilfælde vil hvert af de markerede ledningsstykker betjene mere end én bolig - på samme måde som


text:
ledningerne i Østre Landsretssagen refereret ovenfor.
 Det gøres på denne baggrund gældende, at sagsøgte ikke har godtgjort, at der er grundlag for at tilsidesættes Vurderingsankenævnets skøn.
 Såfremt Retten finder, at der er grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets skøn, gøres det gældende, at sagen skal hjemvises til en fornyet behandling, idet vurderingen af hovedanlæggets udstrækning ikke tidligere er foretaget endeligt i det administrative system. Når dette ikke er sket, tilkommer det ikke Retten at foretage denne vurdering som første instans, jf. SKM2014.541.BR. Dette må gælde særligt i sager som denne, hvor Landsskatterettens ingeniør og Skatteministeriet ikke er enige om hovedanlæggets udstrækning.
 Skatteministeriet har i sit påstandsdokument af 18. maj 2015 til støtte for sine påstande anført følgende:
 1. Overordnede bemærkninger om ministeriets påstande og anbringender
 Ved Vurderingsankenævnets afgørelser af 13. oktober 2011 (bilag 1 og 2) er sagsøgeren indrømmet et skønsmæssigt fradrag for udgifter afholdt til anlæg af fjernvarmeledninger internt på hver af de to grunde (...1 og ...2) med henholdsvis 160.000,- kr. og 200.000,- kr., jf. vurderingslovens dagældende §§ 17-18.
 Ingen af de på bilag 12 med rød farve markerede interne varmeledninger udgør efter ministeriets opfattelse et fradragsberettiget hovedanlæg. Det følger derfor af ministeriets principale påstand, at det af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag for internt anlagte fjernvarmeledninger skal nedsættes fra i alt 360.000,- kr. til 0,- kr.
 Sagsøgeren gør gældende, at ledningen markeret med grøn farve i bilag A (og som også er markeret med rød i bilag 12) er etableret på sagsøgerens grund. Det er efter ministeriets opfattelse ikke dokumenteret, at netop denne ledning er etableret på sagsøgerens grund, og at den i øvrigt er bekostet af sagsøgeren.
 Såfremt retten alligevel måtte komme frem til, at ledningen er bekostet af sagsøgeren og etableret på sagsøgerens grund, er det ministeriets opfattelse at ledningen udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. I overensstemmelse med ministeriets subsidiære påstand skal sagen derfor hjemvises med henblik på opgørelse af den beløbsmæssige værdi af fradraget for denne ledning.
 Ministeriets subsidiære påstand omfatter kun ledningen markeret med grøn farve i bilag A. De øvrige ledningerne etableret på sagsøgerens grund markeret med rød farve i bilag 12 er derfor ikke fradragsberettiget, og for så vidt angår disse ledninger skal fradraget nedsættes til kr. 0,-. Det følger også af ministeriets subsidiære påstand.
 Den mere subsidiære frifindelsespåstand følger ministeriets synspunkt om, at sagsøgeren, der allerede er blevet indrømmet fradrag for internt anlagte fjernevarmeledninger, ikke har godtgjort, at det af Vurderingsankenævnets udøvede (lempelige) skøn er udøvet på et forkert grundlag eller har ført til et åbenbart urimeligt skøn.
 2. Ministeriets principale påstand
 Til støtte for den principale påstand gøres det gældende, at sagsøgeren ikke har løftet bevisbyrden for, at de på bilag 12 med rød farve markerede interne ledninger udgør fradragsberettigede hovedanlæg.
 Det bestrides, at det - som anført af sagsøgeren i processkrift 3 - er ministeriet, der har bevisbyrden for, at de internt anlagte ledninger udgør fradragsberettigede hovedanlæg.
 Udgangspunktet er, at udgifter til anlæg på selve grunden ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17. Arbejder på selve grunden henregnes således som


text:
udgangspunkt til byggeomkostningerne.
 Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til dette udgangspunkt, jf. Den juridiske vejledning, 2015-1, afsnit H A.3.3.2. Anlæg, der har karakter af hovedanlæg, berettiger således til fradrag i grundværdien. Hovedanlægsbetragtningen, som den er fastslået i flere afgørelser fra Højesteret, giver fradrag, såfremt det interne anlæg tilfører grundene en selvstændig værdi. Ledninger, der nøje følger den på grunden eksisterende bebyggelse, udgør ikke fradragsberettigede stikledninger.
 Myndighedernes praksis vedrørende afgrænsningen mellem de fradragsberettigede og ikke-fradragsberettigede anlæg er anerkendt af Højesteret, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og senest i SKM2014.574.HR. I sidstnævnte dom henvises der bl.a. til anlæggenes placering i forhold til det opførte byggeri.
 Østre Landsrets dom, SKM2015.89.ØLR, er ikke på linje med Højesterets praksis, herunder den seneste dom SKM2014.574.HR. Landsretten forholder sig i dommen ikke til kriteriet vedrørende anlæggets placering i forhold til byggeriet, som efter Højesterets praksis er et kriterium, der tillægges vægt.
 Ligeledes bestrides det, at det ved vurderingen af, hvorvidt der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg, skal tillægges afgørende betydning, hvordan en udstykning af den pågældende grund eventuelt kan ske. Det forhold, at en grund bliver udstykket i mindre parceller medfører ikke, at et anlæg kan karakteriseres som et hovedanlæg, blot fordi det ville betjene mere end en bolig, jf. SKM2013.879.HR.
 Ingen af de på bilag 12 markerede ledninger udgør fradragsberettigede hovedanlæg, da alle ledningerne nøje følger den eksisterende bebyggelse, jf. også Landskatterettens kontorindstillinger vedrørende begge ejendomme beliggende ...1 (bilag B) og ...2 (bilag C).
 Det af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag for fjernvarmeledninger anlagt på sagsøgerens grund(e), skal derfor for begge ejendomme nedsættes til 0,- kr. fra henholdsvis 160.000,- kr. og 200.000,- kr.
 3. Ministeriets subsidiære påstand
 Det er efter ministeriets opfattelse ikke dokumenteret, at ledningen markeret med grøn farve i bilag A er etableret på sagsøgerens grund, og at den er bekostet af sagsøgeren.
 Sagsøgeren har ved processkrift af 4. maj 2015 fremlagt nye digitale oversigtskort fra arealinfo.dk til støtte for, at fjernvarmeledningen markeret med grøn i bilag A er anlagt på sagsøgerens grund. Matrikelgrænsen er af sagsøgeren markeret med blå farve i bilag 14.
 Matrikelgrænsen i bilag 14 er ensidigt udarbejdet af sagsøgeren, og det kan ikke med dette oversigtskort lægges til grund, at ledningen er anlagt på sagsøgerens ejendom.
 I den forbindelse fremlægges et udskrift fra arealinfo.dk (bilag D), hvoraf det efter ministeriets opfattelse fremgår, at matrikelgrænsen er tættere på bebyggelsen end markeret med blå af sagsøgeren i bilag 14. Den i bilag 14 med blå markerede matrikelgrænse følger vejkrydset (midtfor til venstre på kortet), men af udskriftet fra arealinfo.dk synes matrikelgrænsen allerede at løbe allerede før vejkrydset (bilag E, øverst venstre hjørne).
 På Miljøministeriets oplyses det desuden, at oplysningerne i arealinfo.dk, hvorfra sagsøgeren også har indhentet sine oplysninger, er forbundet med en vis usikkerhed. jf. vedlagte udskrift herom (bilag E). Det digitale matrikelkort er således kun vejledende, og kun praktiserende landsinspektører kan fastslå et ejendomsretligt skel. Et matrikelkort kan således ikke afgøre et skels beliggenhed.
 Bevisbyrden for, at ledningen markeret med grøn farve i bilag A er etableret på sagsøgerens grund, påhviler sagsøgeren. Den har sagsøgeren ikke løftet


text:
ved det ensidigt udarbejdede oversigtskort i bilag 14. Det er i den forbindelse ministeriets opfattelse, at bevisbyrden kun kan løftes ved at gennemføre syn og skøn.
 Det er derudover udokumenteret, at sagsøgeren har afholdt udgifter til anlæg af denne ledning.
 Såfremt retten alligevel måtte komme frem til, at ledningen er bekostet af sagsøgeren og etableret på sagsøgerens grund, er det ministeriets opfattelse, at ledningen udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Sagen skal derfor hjemvises med henblik på opgørelse af den beløbsmæssige værdi af fradraget for denne ledning i overensstemmelse med den subsidiære påstand.
 Ministeriets subsidiære påstand omfatter kun ledningen markeret med grøn farve i bilag A. De øvrige ledningerne etableret på sagsøgerens grund markeret med rød farve i bilag 12 er derfor ikke fradragsberettiget, og for så vidt angår disse ledninger skal fradraget nedsættes til kr. 0,-. De følger også af ministeriets subsidiære påstand.
 4. Ministeriets mere subsidiære påstand
 Til støtte for den mere subsidiære påstand gøres det overordnet gældende, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at Vurderingsankenævnets skøn over sagsøgerens udgifter til etablering af interne fjernvarmeledninger er udøvet på et forkert grundlag eller har ført til et åbenbart urimeligt resultat.
 Sagsøgeren opgjorde overfor Vurderingsankenævnet, at de samlede udgifter til anlæg af fjernevarmeledninger til kr. 2.282.133,- vedrørende både ...1 og ...2, jf. udgiftsskemaet nederst på side 11 i henholdsvis bilag 1 og 2. Udgifterne opgjort af sagsøgeren omfatter udgifter til "Hovedledning i stamvejen", "Fjernvarme i terræn", "Tilslutningsafgifter" samt "Jord og betonarbejde vedr. stikledninger".
 Vurderingsankenævnet anerkendte ikke fuldt fradrag for de af sagsøgeren opgjorte udgifter, jf. bilag 1 og 2, side 11, da:
 På det grundlag skønnede Vurderingsankenævnet, at alene 50 pct. (afrundet til kr. 1.138.000,-) af de afholdte udgifter var medgået til anlæg af interne fradragsberettigede hovedanlæg og betaling af fradragsberettigede tilslutningsafgifter.
 Det bemærkes i den forbindelse, at sagsøgeren ikke havde fremlagt de ledningskort, der er fremlagt i nærværende sags bilag 7 og 12, for Vurderingsankenævnet, jf. også replikkens side 2, afsnit 5,
 Sagsøgeren havde heller ikke fremlagt en specifikation over udgifterne afholdt til anlæg af fjernvarmeledninger, herunder hvilke dele af udgifterne der konkret vedrører hoved- eller stikledninger. Vurderingsankenævnet var derfor berettiget til skønsmæssigt at fastsætte, hvilke dele af udgifterne til anlæg af fjernevarmeledninger der udgjorde fradragsberettigede hovedanlæg eller ikke-fradragsberettigede stikledninger.
 Vurderingsankenævnets skønsmæssige opgørelse af værdien af de interne fjernvarmeledninger kan kun tilsidesættes, såfremt sagsøgeren godtgør, at det er udøvet på et forkert grundlag eller har ført til et åbenbart urimeligt resultat, jf. f.eks. SKM2011.209.HR og SKM2009.37.HR.
 I forhold til det af Vurderingsankenævnet udøvede skøn bemærkes også, at der ifølge fast praksis ikke indrømmes fuldt fradrag for tilslutningsafgifter medmindre det godtgøres, at tilslutningsbidragene udelukkende er gået til dækning af udgifter, der specifikt vedrører den pågældende ejendom, jf. bl.a. SKM2013.387.VLR og SKM2009.323.VLR.
 Tilslutningsbidrag kan således bestå af investeringsbidrag, byggemodningsbidrag og stikledningsbidrag. Sagsøgeren har ikke godtgjort, at tilslutningsbidragene i det hele er gået til dækning af udgifter til etablering af anlæg på sagsøgerens ejendom. Sagsøgeren havde som nævnt hverken fremlagt en specifikation for afholdte udgifter eller godtgjort hvilke dele af ledningsnettet, der udgjorde et fradragsberettiget


text:
hovedanlæg.
 Vurderingsankenævnets foretog derfor en samlet vurdering af dels udgifterne til anlæg af fjernevarmeledninger dels udgifterne til tilslutningsbidrag og fastsatte herefter skønsmæssigt et samlet fradrag for interne varmeledninger.
 Hverken for Vurderingsankenævnet eller i nærværende sag har sagsøgeren godtgjort, at de på bilag 12 markerede ledning udgør fradragsberettigede hovedanlæg, og at udgiften på kr. 986.497,- inkl. moms (22 pct.) alene er gået til dækning heraf, jf. stævningen side 10, øverst.
 Under de omstændigheder fremstår Vurderingsankenævnets skønsmæssige afgørelser vedrørende sagsøgerens ejendomme endda lempelige, da afgørelserne som nævnt også indeholder fradrag for ikke nærmere specificerede tilslutningsafgifter.
 Det gøres på den baggrund gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets skøn, og at sagsøgeren ikke har godtgjort, at foreningen er berettiget til yderligere fradrag for udgiften opgjort af sagsøgeren til kr. 986.497,- inkl. moms (22. pct.) for begge ejendomme.
 Sagsøgeren gør gældende, at Vurderingsankenævnet fejlagtigt ikke har medtaget udgiften på i alt kr. 675.396,65 inkl. moms for begge ejendomme til anlæg af hovedledninger, jf. bilag 4, i sin (endelige) skønsmæssige afgørelse, jf. bilag 1, side 11, og bilag 2, side 12.
 Dette kan dog ikke føre til, at sagen skal hjemvises med henblik på yderligere fradrag for anlæg af interne ledninger.
 Sagsøgeren har således allerede opnået et fradrag, som sagsøgeren ikke er berettiget til.
 Sagsøgeren har end ikke redegjort for, hvilken ledning eller ledninger fakturaen i bilag 4 vedrører. Ingen af de på bilag 12 markerede ledninger udgør som nævnt fradragsberettigede hovedanlæg. Derfor har sagsøgeren ikke krav på hjemvisning med henvisning til, at der er afholdt flere ikke-fradragsberettigede udgifter.
 Det er endelig ikke hensigten med hjemvisning, at vurderingsmyndigheden på ny skal vurdere, om fjernvarmeanlægget udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Det er en opgave, som det tilkommer retten at tage stilling til, og der foreligger en omfattende retspraksis om afgrænsningen af fradragsberettigede hovedanlæg, jf. f.eks. SKM2014.574.HR, SKM2013.879.HR, SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR, SKM2011.790.ØLR, SKM2013.536.ØLR.
 Kun hvis retten måtte finde, at anlægget udgør et fradragsberettiget udlæg, kan sagen hjemvises til skattemyndighedernes fornyede opgørelse over udgifterne forbundet med etableringen af ledningerne.
 Når henses til, at sagsøgeren indbragte denne sag for domstolene, efter at have modtaget Landsskatterettens kontors indstillinger (bilag B og C), men før Landsskatteretten nåede at træffe afgørelse, fremstår det i det hele uklart, hvilken interesse sagsøgeren har i at få sagen hjemvist fremfor at få sagen afsluttet ved nærværende retssag.
 Skatteministeriet har i et processkrift af 27. april 2015 omgjort de ved Vurderingsankenævnets afgørelser af 13. oktober 2011 ansatte fradrag på henholdsvis 160.000 kr. og 200.000 kr. og nedsat disse til 0 kr. Retten finder på den baggrund, at der under sagen principalt skal ske en prøvelse af de nu af Skatteministeriet ansatte fradrag.
 Retten bemærker videre, at der under sagen ikke er fremlagt oplysninger, der med tilstrækkelig sikkerhed giver grundlag for at fastslå, om fjernvarmeledningen markeret med grøn farve i bilag A er beliggende på eller uden for H1s grund.
 H1 har bevisbyrden for, at ledningen er etableret på H1s grund og derfor udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. H1 har efter det foreliggende ikke løftet denne bevisbyrde.


text:
Det følger af vurderingslovens § 17 og § 18, at der alene kan gives fradrag for forbedringer i grundværdien efter disse bestemmelser, hvis forbedringerne medfører en stigning i grundens værdi i ubebygget tilstand.
 H1 har under sagens behandling i Landsskatteretten fremlagt ledningskort, der viser, at de omhandlede ledninger følger bygningerne i byggeriet. Skatteministeriet har på baggrund heraf vurderet, at ledningerne ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, men derimod er ikke-fradragsberettigede stikledninger.
 H1 har ikke under sagen ført bevis for, at de pågældende ledninger har tilført grunden en værdistigning i ubebygget stand, og de fremlagte ledningskort giver ikke retten grundlag for at tilsidesætte Skatteministeriets vurdering, hvorefter ingen af ledningerne kan anses for del af et hovedanlæg, der øger grundens værdi i ubebygget stand.
 Skatteministeriets principale påstand tages derfor til følge.
 Retten har ved fastsættelse af sagens omkostninger lagt vægt på sagens karakter, omfang og økonomiske værdi. Sagsomkostningsbeløbet skal dække Skatteministeriets udgifter til advokatbistand inklusive moms.
 Sagsøgeren, H1s fradrag for udgifter til etablering af interne fjernvarmeledninger nedsættes til 0 kr.
 H1 skal inden 14 dage i sagsomkostninger til sagsøgte, Skatteministeriet, betale 37.500 kr.


text:
PRINCIPIEL DOM FRA HØJESTERET – GENNEMGRIBENDE FORBEDREDE LEJEMÅL
 Højesteret har i april 2016 afsagt en principiel dom om, hvornår betingelserne for lejeopkrævning efter reglerne i boligreguleringslovens § 5, stk. 2, dvs. gennemgribende forbedrede lejemål, er opfyldte. Dommen bidrager til, at private udlejere fremover har et større incitament til at forbedre deres ejendomme.
 Sagen i Højesteret vedrørte lejefastsættelse i en lejlighed i København i en ejendom med 7 eller flere lejemål (dvs. en ”storejendom”). Spørgsmålet var, om lejen skulle fastsættes som en beregnet omkostningsbestemt leje, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 1 eller om lejen kunne fastsættes efter reglerne om gennemgribende forbedrede lejemål, jf. boligreguleringslovens § 5, stk. 2, således at lejen kunne fastsættes efter reglerne om det lejedes værdi (og dermed til en noget højere leje end den omkostningsbestemte leje kunne berettige til).
 Boligreguleringslovens fastsætter 2 betingelser for, at en lejlighed må anses for gennemgribende forbedret. For det første skal udgifterne til forbedringerne mindst udgøre et nærmere angivet beløb, og forbedringerne skal være gennemført inden for en periode på 2 år. For det andet skal forbedringerne væsentligt have forøget det lejedes værdi.
 I sagen havde udlejer gennem en årrække gennemført en række forbedringsarbejder i lejligheden, og Højesteret kom som de tidligere instanser frem til, at beløbsgrænsen for de gennemgribende forbedringer var opfyldt, og at arbejderne var gennemført inden for den krævede periode på 2 år.
 Spørgsmålet var herefter, om den anden betingelse i bestemmelsen – kravet om at forbedringerne væsentligt skal have forøget det lejedes værdi - tillige var opfyldt.
 Højesteret udtalte, at den anden betingelse ikke kan anses for opfyldt, hvis forbedringerne alene knytter sig til enkelte og mindre væsentlig dele af lejemålet, eller hvis der fortsat efter forbedringerne er forhold ved lejemålet, der forringer det lejedes værdi.
 Højesteret fandt herefter ikke, at der skal stilles strenge krav for at anse betingelsen om, at forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, for opfyldt, hvis udgifterne til de arbejder der anerkendes som forbedringer af lejemålet overstiger det mindstebeløb, der er fastsat i bestemmelsen. Dette stemmer også med bestemmelsens formål, som er at sikre, at de private udlejere også fremover vil være interesserede i at forbedre deres ejendomme.
 Da forbedringsarbejderne i det konkrete lejemål vedrørte væsentlige dele af lejligheden, fandt Højesteret, at forbedringerne væsentligt havde forøget det lejedes værdi.
 Huslejenævnet for Københavns Kommune, Ankenævnet for Huslejenævnene i Københavns Kommune, byretten og landsretten var kommet til det modsatte resultat.
 Højesteret ændrede således ikke blot de tidligere instansers afgørelser, men bidrog også med et afgørende fortolkningsbidrag i relation til kravene for at anse betingelsen om, at forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, for opfyldt.
 Højesteret slog således med dommen fast, at der ikke skal stilles strenge krav for at anse betingelsen om, at forbedringerne væsentligt har forøget det lejedes værdi, for opfyldt, hvis udgifterne til de arbejder der anerkendes som forbedringer af lejemålet overstiger det mindstebeløb, der er fastsat i bestemmelsen, hvilket også synes oplagt rigtigt, da reglerne jo bl.a. netop skal tilsikre, at private udlejere har incitament til at sørge for, at


text:
Hjemlen til skattemæssigt fradrag for driftsomkostninger findes i statsskattelovens § 6 a. Det er en bestemmelse, som er mere end I00 år gammel. Måske var verden mere enkel dengang, men ikke desto mindre er det fortsat denne bestemmelses definition af en driftsomkostning, der som altovervejende hovedregel afgør, om en virksomhed har fradrag for en afholdt omkostning. Adgang til skattemæssigt fradrag i videre omfang kræver speciallovgivning, der udvider adgangen til fradrag på specifikke områder.
 Driftsomkostningsbegrebet er udvidet, når det gælder erhvervsmæssige lønudgifter til virksomhedens medarbejdere og honorarer til bestyrelsesmedlemmer. Det betyder blandt andet, at der skattemæssigt er fradrag for løn til medarbejdere, der udfører arbejde i forbindelse med opkøb af en anden virksomhed. Forgæves afholdte udgifter er alt andet lige en dyr fornøjelse, men et skattemæssigt fradrag gør det dog lidt nemmere.
 Men der er dog fortsat forhold, der skal iagttages!
 Driftsomkostningsbegrebet
 Statsskattelovens § 6 a definerer driftsomkostninger som udgifter, der i årets løn er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten. Denne definition betyder, at der ikke er fradrag for omkostninger til etablering og udvidelse af en virksomheds indkomstgrundlag. Skattemæssigt fradrag for sådanne omkostninger kræver derfor en specialbestemmelse i skattelovgivningen.
 I tidens løb har Folketinget dog også vedtaget sådanne specialbestemmelser. Nævnes kan fradrag for udgifter til:
 I 1991 under den daværende skatteminister Anders Fogh vedtog Folketinget to specialbestemmelser, som gav fradragsret for:
 Overskriften på den lov, der på disse to punkter gav fradrag for etableringsomkostninger, var ”Vækstfremmeinitiativer”. Af bemærkningerne til lovforslaget fremgik, at ”Det er et led i regeringens oplæg til vækst og beskæftigelse i 90’erne, at der skal foretages erhvervsrettede skatteændringer”.
 I 2009 var Folketinget tilsyneladende af den opfattelse, at det ikke længere var nødvendigt at fremme væksten eller i hvert fald ikke ved at give fradrag for sådanne etableringsudgifter. Begrundelsen for ophævelsen af fradraget var dog en anden, se det sidste afsnit i artiklen ”Skattelovrådets betænkning har haft sølvbryllup”.
 I sommeren 2017 afsagde Højesteret dom i to sager om bankers fradrag for lønudgifter til bankens egne medarbejdere. Spørgsmålet var, om bankerne fuldt ud kunne fratrække nogle medarbejderes løn, selv om de havde udført arbejdsopgaver i forbindelse med overtagelse af bankfilialer fra Finansiel Stabilitet. Højesteret fandt, at bankerne med overtagelsen havde foretaget en udvidelse af bankvirksomhederne ud over de hidtidige rammer. Den del af lønudgifterne til egne medarbejdere, der var anvendt til virksomhedsudvidelsen, var derfor skattemæssigt ikke en driftsomkostning.
 Disse to domme betød, at skatteminister Karsten Lauritzen fremsatte et lovforslag i Folketinget, der blev vedtaget i december 2017. Den vedtagne lovbestemmelse betyder, at der tilbage i tid, nemlig fra og med indkomståret 2008, er indført fradragsret for erhvervsmæssige lønudgifter til personer i ansættelsesforhold og honorarer til bestyrelsesmedlemmer. Det er ikke længere et krav for fradragsretten, at driftsomkostningsbegrebet er opfyldt.
 I parentes bemærket må lovgiver eller i hvert fald de personer, der udførte det forberedende lovgivningsarbejde i 1991, alt andet lige have haft den opfattelse, at interne lønudgifter i forbindelse med virksomhedsudvidelse mv. var en skattemæssigt fradragsberettiget omkostning. Det var næppe hensigten, at udgifter til sådant arbejde kun skulle


text:
være skattemæssigt fradragsberettiget, hvis arbejdet blev udført af eksterne rådgivere.
 Løn til egne medarbejdere og bestyrelseshonorar
 Den nye Iovbestemmelse betyder, at erhvervsmæssigt betingede lønudgifter, bestyrelseshonorarer samt accessoriske udgifter i tilknytning hertil skattemæssigt kan fratrækkes. Ved accessoriske udgifter forstås ifølge bemærkningerne til lovforslaget blandt andet husleje, kaffe, opvarmning af bygninger og rejseomkostninger. Det betyder, at virksomheden fuldt ud kan fratrække udgifter til kaffebønner, selv om en eller flere medarbejdere anvender nogle timer eller dage på opgaver, der ikke relaterer sig til den løbende drift, men måske foretager sonderinger i forbindelse med udvidelse af virksomhedens aktivitet!
 Udvidelse af fradragsretten gælder ikke kun i forbindelse med etablering og udvidelse af virksomheden, men generelt. Der skal således ikke tages stilling til, om det af medarbejderen eller bestyrelsesmedlemmet udførte arbejde vedrører den løbende drift eller virksomhedens indtægtsgrundlag.
 Det betyder, at lønudgifter kan fratrækkes, selv om medarbejderen har været beskæftiget med eksempelvis: • Etablering eller udvidelse af virksomhed, herunder omstruktureringer
 Den udvidede adgang til fradrag gælder kun lønudgifter for personer i ansættelsesforhold – virksomhedens egne medarbejdere – samt bestyrelsesmedlemmer. Anvendes eksterne konsulenter og rådgivere, er det fortsat det almindelige driftsomkostningsbegreb, der afgør, om udgiften skattemæssigt er fradragsberettiget. Det betyder eksempelvis, at der ikke vil være fradrag for sådanne udgifter, hvis assistancen vedrører etablering, udvidelse eller indskrænkning af virksomhed.
 Etablering og udvidelse af virksomhed
 Løn til egne medarbejdere og honorar til bestyrelsesmedlemmer kan fratrækkes i forbindelse med såvel etablering som udvidelse af virksomhed, herunder omstruktureringer. Uanset om en udvidelse af en virksomhed struktureres på den ene eller anden måde, er der fradragsret for interne lønudgifter mv. Fradragsretten gælder derfor såvel ved erhvervelse af egentlig aktivitet, det vil sige køb af aktiver og overtagelse af passiver, som ved køb af aktier i et selskab, der bliver et datterselskab til det købende selskab.
 Der er fradrag, selv om en planlagt aktivitetsudvidelse ikke bliver en realitet. I den forbindelse kan nævnes en højesteretsdom, hvor et selskab havde anvendt 3,5 mio. kr. til en ingeniør og arkitekt i forbindelse med en påtænkt opførelse af et yderligere driftscenter. Projektet blev opgivet. I dommen konkluderer Højesteret, at der ikke var tale om en fradragsberettiget driftsomkostning. Sådan vil det også være i fremtiden, hvis bistanden købes hos en ekstern rådgiver, men ikke hvis det er virksomhedens egne medarbejdere, der udfører arbejdet.
 En anden højesteretsdom omhandler en supermarkedskædes undersøgelse af det engelske marked med henblik på etablering af butikker der. Også her var dommens resultat, at der ikke var tale om en fradragsberettiget driftsomkostning. Sådan vil det også fortsat være, hvis der er tale om køb af ekstern bistand til at foretage sådanne markedsundersøgelser.
 Aktiviteter i udlandet – fast driftssted og datterselskab
 Udgangspunktet er, at der også er fradrag, selv om udvidelsen af virksomheden sker ved køb af aktivitet i udlandet eller køb af aktierne i et udenlandsk selskab.
 Hvis et dansk selskab driver virksomhed gennem et fast driftssted i udlandet og via dette driftssted erhverver aktiviteten i en anden udenlandsk virksomhed, vil indtægterne herfra ikke indgå i dansk beskatning, når det danske selskab ikke


text:
har valgt international sambeskatning. Lønudgifter mv. til erhvervelse af den nye aktivitet i udlandet kan ikke fratrækkes i Danmark, da rette omkostningsbærer er det etablerede faste driftssted i udlandet.
 Det samme vil gælde for udenlandske datterselskaber.
 Indskrænkning af virksomhed
 Der er nu også fradrag for interne lønudgifter mv. i forbindelse med indskrænkning af en virksomheds aktivitet. Det gælder såvel ved salg af aktivitet som ved salg af aktier i et selskab. Bliver resultatet, at indskrænkningen ikke gennemføres, har det ingen betydning for den skattemæssige fradragsret.
 Erhvervsmæssige lønudgifter og rette omkostningsbærer
 Det er en forudsætning for at kunne fratrække driftsomkostninger, at omkostningen er henført til rette omkostningsbærer, det vi sige den juridiske eller fysiske person, som har den retlige forpligtelse til at afholde omkostningen. Det indebærer, at en omkostning og dermed fradragsretten ikke kan placeres vilkårligt i eksempelvis et datterselskab i en koncern. Omkostningen skal bæres af det selskab, som er forpligtet til at afholde den. Såfremt en omkostning for en given ydelse afholdes og dermed fratrækkes af et selskab i en koncern, mens andre selskaber i koncernen har nytte af denne ydelse, skal disse andre selskaber betale kompensation for ydelsen til det omkostningsbærende selskab på armslængdevilkår. Dette gælder også, selv om selskaberne er sambeskattede.
 Udvidelse af fradragsretten omfatter kun erhvervsmæssige lønudgifter til personer i ansættelsesforhold og bestyrelseshonorarer. Det er ikke kun den aftalte løn mv., der er omfattet af den særlige fradragshjemmel, men fradragsretten gælder eksempelvis også bonus. Det er naturligvis – som altid – en forudsætning for fradrag, at der er tale om erhvervsmæssige udgifter, som afholdes i virksomhedens interesse. Ved erhvervsmæssige udgifter forstås i denne sammenhæng udgifter, som virksomheden afholder med det formål at understøtte driften af virksomheden på såvel kort som lang sigt. Er dette tilfældet, så er det uden betydning, om medarbejderen beskæftiger sig med køb af aktier, varemærker eller varetager selskabets formuepleje. Også en bonus til medarbejdere i forbindelse med eksempelvis en succesfuld børsintroduktion kan fratrækkes.
 Bonus ved salg af virksomhed
 Bonus til medarbejdere er en fradragsberettiget driftsudgift på linje med løn, forudsat at udgiften vedrører virksomhedens drift – sådan har det altid været. I det seneste årti har domstolene i en række sager taget stilling til fradragsret for bonus i forbindelse med salg af virksomhed. Udfaldet af disse sager har som altovervejende hovedregel været, at der ikke var tale om en driftsomkostning, og bonusbeløbet kunne derfor ikke fratrækkes.
 Spørgsmålet er nu, om den udvidede afgang til fradrag for løn og bonus til medarbejdere betyder, at sådan salgsbonus til medarbejdere fremover vil være en udgift, der skattemæssigt kan fratrækkes. Der kan ikke for nærvæ- rende gives et entydigt svar herpå.
 Det kan dog fastslås, at hvis et selskab frasælger en del af selskabets aktivitet, og der i den forbindelse er aftalt en bonus til én eller flere medarbejdere i det sælgende selskab, vil den udvidede adgang til fradrag for løn være gældende, da der er tale om en indskrænkning af selskabets egen aktivitet.
 Det fremgår af bemærkningerne til det netop vedtagne lovforslag, at det ikke


text:
er hensigten at ændre på den gældende praksis, som blandt andet er kommet til udtryk i en dom fra Østre Landsret i 2013, hvor et selskab ikke fik godkendt fradrag for salgsbonus til nogle udvalgte medarbejdere. Aftalen om bonus blev indgået i forbindelse med et udefrakommende tilbud om overtagelse af aktierne i det selskab, hvor de pågældende medarbejdere var ansat.
 Østre Landsret fandt, at det modtagne tilbud om køb af aktierne måtte anses som rettet mod aktionærerne i selskabet. Udgifterne til bonus havde ikke den fornødne tilknytning til driften i det selskab, der blev solgt, og der var derfor ikke tale om en fradragsberettiget driftsomkostning. Landsretten siger dermed, at udgiften til bonus var afholdt i aktionærernes interesse. Det solgte selskab var dermed ikke rette omkostningsbærer.
 Fire år tidligere, nemlig i 2009, tog Højesteret også stilling til et selskabs fradrag for salgsbonus. Der var indgået en bonusaftale mellem to direktører og arbejdsgiveren om, at direktørerne fik en bonus, hvis selskabet blev solgt. Bonusbeløbets størrelse afhang af salgsprisen for selskabet. Højesteret fandt, at bonusaftalen havde til formål at betale de to direktører for at udføre arbejde i forbindelse med salgsbestræbelserne. Aftalen skulle endvidere sikre, at direktørerne fortsat var ansat, indtil selskabet var solgt. Højesteret fandt, at bonusaftalens formål var at opnå den højst mulige salgspris for selskabet. Den udbetalte bonus havde derfor ikke den fornødne tilknytning til selskabets løbende indkomsterhvervelse og var derfor ikke fradragsberettiget som en driftsomkostning.
 Om end ikke så direkte som i dommen fra Østre Landsret, så siger Højesteret formentlig også, at det selskab, der blev solgt, ikke var rette omkostningsbærer, men at udgiften var afholdt i aktionærernes interesse.
 Den umiddelbare konklusion er derfor, at der heller ikke fremover vil være fradragsret for bonus i det selskab, som bliver solgt, da der ikke er tale om rette omkostningsbærer.
 Et dansk selskab (holdingselskabet), er eneaktionær i et dansk driftsselskab. Disse to selskaber er omfattet af national sambeskatning. Hvis driftsselskabet sælges, er der så fradrag for salgsbonus til medarbejdere i driftsselskabet, hvis salgsbonussen viderefaktureres til holdingselskabet? Se nedenfor om ”Sambeskattede selskaber”.
 Som tidligere anført kan en driftsomkostning kun fratrækkes af den virksomhed, som er rette omkostningsbærer, og dette gælder også sambeskattede selskaber.
 Den udvidede adgang til fradrag for løn gælder kun virksomhedens egne medarbejdere og honorar til bestyrelsesmedlemmer, hvorimod honorarer til eksterne rådgivere kun kan fratrækkes ud fra det almindelige driftsomkostningsbegreb.
 Hvis et selskab i en koncern udfører arbejde for et andet selskab i koncernen, og dette arbejde viderefaktureres på markedsvilkår, er der for det købende selskab ikke tale om ”egne medarbejdere”. Udgangspunktet er derfor, at det er det almindelige driftsomkostningsbegreb, der er gældende, hvorfor der ikke er fradrag, hvis assistancen eksempelvis vedrører udvidelse eller indskrænkning af virksomhed.
 Der er imidlertid indsat en undtagelsesbestemmelse, hvorefter udvidelse af fradragsretten for løn og bestyrelseshonorarer vurderes på sambeskatningsniveau. Sambeskattede selskaber stilles herved på samme måde, som hvis koncernens virksomhed blev drevet i ét og samme selskab, men udelukkende i relation til den udvidede adgang til fradrag for løn og bestyrelseshonorarer. Men der skal selvfølgelig


text:
fortsat ske afregning mellem selskaberne på armslængdevilkår.
 Konsekvensen af undtagelsesbestemmelsen betyder, at hvis et dansk moderselskab, der er eneejer af aktierne i et dansk driftsselskab, lader egne medarbejdere udføre arbejde i forbindelse med salg af en del af aktiviteten i driftsselskabet, er driftsselskabet rette omkostningsbærer. Det arbejde, som udføres af moderselskabet, skal viderefaktureres til datterselskabet på armslængdevilkår. Selv om der er tale om en indskrænkning af aktiviteten i driftsselskabet, vil selskabet have fradrag for den til moderselskabet betalte løn, selv om der ikke formelt er tale om ”egne medarbejdere”, da egne medarbejdere i relation til særbestemmelsen skal vurderes på sambeskatningsniveau.
 Foranstående afsnit om ”Salgsbonus til medarbejdere” er afsluttet med spørgsmålet om, hvorvidt salgsbonus til medarbejdere i et driftsselskab vil være fradragsberettiget for det sambeskattede moderselskab, hvis bonussen viderefaktureres fra driftsselskabet til moderselskabet.
 I de tidligere nævnte domme fandt Østre Landsret og Højesteret, at aktionærerne i det solgte selskab var rette omkostningsbærer af den omhandlede salgsbonus. Når dette lægges til grund, synes det at være ret oplagt, at moderselskabet med den udvidede adgang til fradrag for løn, der skal ses på sambeskatningsniveau, har fradragsret for en sådan salgsbonus, når der sker viderefakturering af denne,
 Hvis de to ovennævnte selskaber derimod var 100 % personligt ejet af en person, ville selskaberne ikke indgå i en sambeskatning. Betaling fra det ene selskab til det andet selskab vil derfor ikke være omfattet af den udvidede adgang til fradrag for løn mv., men betragtes som køb af ydelse hos ekstern rådgiver.
 Aktivering af lønudgifter
 I nogle tilfælde kan lønudgifter ikke fratrækkes, men skal aktiveres. Ved produktion af et anlægsaktiv til brug i egen virksomhed skal omkostninger hertil aktiveres. Det gælder også løn til egne medarbejdere. Hvis eksempelvis en virksomhed anvender egne medarbejdere til opførelse af en ny lagerhal, skal lønudgifterne aktiveres. Det gælder fortsat.
 Skattelovrådets betænkning har haft sølvbryllup
 Danmark har haft mange skatteministre i årenes løb. I 1983 var det Isi Foighel i den såkaldte Firkløverregering. Isi Foighel anmodede i februar 1983 Skattelovrådet om at overveje det gældende driftsomkostningsbegreb og at fremkomme med eventuelle ideer til ændrede regler. Efter mere end syv års overvejelser afgav Skattelovrådet den 14. november 1990 sine udtalelser, som blev offentliggjort som betænkning nr. 1221 i 1991. Det var Skattelovrådets opfattelse, at der burde opstilles et nyt driftsomkostningsbegreb, hvorefter alle erhvervsmæssige udgifter skattemæssigt skulle kunne fratrækkes, medmindre særlige lovregler udelukkede fradragsret.
 Ja, Skattelovrådets anbefaling blev i hvert fald ikke fulgt. Driftsomkostningsbegrebet er i dag den samme lovbestemmelse som dengang, nemlig statsskattelovens § 6 a. Lidt lovgivning har der dog været siden da. Gentages skal de to lovændringer, der blev vedtaget lige inden Folketinget gik på juleferie i 1991:
 Den 1. februar 2009 kom en nedsat skattekommission med en rapport, hvor titlen var ”Lavere skat på arbejde”.
 Regeringen, som dengang bestod af Venstre og Det Konservative Folkeparti, indgik herefter en aftale med Dansk Folkeparti, som blev kaldt Forårspakke 2.0, og som blev offentliggjort den 1. marts 2009.
 Forårspakken indeholdt blandt andet forslag om ”Færre særordninger og mindre støtte til erhvervslivet”, der


text:
blandt andet skulle finansiere afskaffelse af mellemskatten og forhøjelse af grænsen for betaling af topskat.
 I den første forårsmåned i 2009 fremsatte daværende skatteminister Kristian Jensen et lovforslag, hvor overskriften var ”Harmonisering af selskabers aktie- og udbyttebeskatning mv.” Vanen tro omfattede ”mv.” en del ændringer, som absolut ikke kunne relateres til selskabers aktie- og udbyttebeskatning. En af disse ændringer var afskaffelse af adgangen til fradrag for udgifter til markedsundersø- gelser samt advokat- og revisorudgifter i forbindelse med etablering eller udvidelse af virksomhed. Af lovforslagets bemærkninger fremgik:
 ”Der er tale om særregler, som strider mod det overordnede skattemæssige princip om, at der ikke er fradrag for udgifter til etablering af erhvervsvirksomhed. Ophævelsen indebærer derfor alt andet lige større gennemskuelighed.”
 Denne sætning kan måske oversættes til ”retssikkerhed”!
 En ny lap til kludetæppet så dagens lys i 2017, nemlig udvidet adgang til fradrag for erhvervsmæssige lønudgifter til virksomhedens egne medarbejdere og bestyrelseshonorarer, og årsagen hertil var en reaktion på højesteretsdommene i banksagerne.
 Avisredaktørens trængsler med borgmesteren, kunstneren, der havde sit udkomme som skiltemaler, og stationsforstanderen, der forsøgte at styre togdriften. Sådan var Livets gang i Lidenlund! Og den lokale sladder blev opsnappet ved hjælp af de utallige gadespejle – i dag har vi de elektroniske medier!
 Driftsomkostningsbegrebet er ikke ændret, der er blot kommet en særskilt hjemmel til fradrag for erhvervsmæssige lønudgifter og bestyrelseshonorarer i det omfang, at udgiften ikke er fradragsberettiget ud fra en driftsomkostningsbetragtning.


text:
Højesteret har talt: Der var ikke nok gods i fynsk navnestrid | TV 2 Fyn
 Højesteret har talt: Der var ikke nok gods i fynsk navnestrid
 Autoværksted ved Nørre Lyndelse har vundet navnestrid over det nærliggende gods. Sagen har varet i tre år og har taget turen helt op i Højesteret.
 Bramstrup Gods' nuværende hovedbygning blev opført i 1689 og ombygget i 1810. Siden 1848 har godset været i slægten Langkildes eje.
 01. feb 2017, kl. 15:04 Bemærk: Artiklen er mere end 30 dage gammel
 En tre år lang navnestrid er endt med en nærmest omvendt Jensens Bøfhus-afgørelse.
 Mens det for Jensens Bøfhus lykkedes at få rettens ord for, at Jensens Fiskehus skulle omdøbes, så fik Bramstrup Gods ikke medhold ved landets højeste retsinstans.
 Her er det blevet afgjort, at Bramstrup Gods ikke har eneretten til ordet "Bramstrup" i Nørre Lyndelse Sogn - også selvom der på godsets matrikel har boet ejere siden 1424, som kunne skrive Bramstrup på visitkortet.
 Vinderen blev således autoværkstedet Automester Bramstrup. Autoværkstedet har ligget på Bramstrupvej i Nørre Lyndelse siden 1995, men da det for tre år siden skiftede navn fra Højby Bilcenter til Automester Bramstrup, fik det ejeren af Bramstrup Gods til at lægge sag an.
 Læs også Navnestrid i Bramstrup: Godsejer og mekaniker tørner sammen i Højesteret
 I Højesterets afgørelse fremgår det blandt andet, at godset i 1600 tog navn efter den oprindelige landsby.
 Men Bramstrup er anført som supplerende bynavn i Bygnings- og Boligregistret, i tingbogen og i VejviserFyn for ejendommen på Bramstrupvej, hvor autoværkstedet ligger. Bramstrup er desuden angivet som supplerende bynavn på autoværkstedets ejers sundhedskort og valgkort.
 Højesteret fandt, "at Bramstrup på egnen ikke kun var anvendt som navn på godset Bramstrup, og at godsejeren derfor ikke havde godtgjort, at Bramstrup var et særegent navn på hans faste ejendom".
 Dermed omstødte Højesteret landsrettens dom.
 I byretten var Automester Bramstrup også blevet frifundet, men i landsretten blev det derimod slået fast, at området Bramstrup ikke findes separat fra Bramstrup Gods, og retten gik derfor imod byrettens kendelse.
 Læs også Jensen's Bøfhus vinder navnestrid i Højesteret
 Læs også 70.000 vil nu boykotte Jensens Bøfhus


text:
SKAT: Omberegnet grundværdi - grundskatteloft - ny udstykket ejendom - basisår - forventningsprincip
 Omberegnet grundværdi - grundskatteloft - ny udstykket ejendom - basisår - forventningsprincip
 Grundværdiansættelse, udstykket grund, basisår, forventningsprincip
 Sagen drejede sig om, hvorvidt ansættelsen af grundskatteloftet for grundejerens ny udstykkede ejendom ved vurderingen i 2010 skulle foretages med udgangspunkt i 2001 eller 2009.
 Grundejerens ejendom var en af seks grunde, der i 2010 blev udstykket fra en eksisterende ejendom (den udstykkede ejendom). Disse grunde blev første gang selvstændigt vurderet pr. 1. oktober 2010.
 Når der ved udstykning opstår en ny grundskyldspligtig ejendom, skal der i forbindelse med ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom også foretages en ansættelse af grundskatteloftet, jf. vurderingslovens § 33, stk. 18, 1. pkt.
 Grundskatteloftet ansættes med udgangspunkt i det, der kaldes et basisår (i loven kaldet "det niveau").
 Efter § 33, stk. 18, 2. pkt., skal der ved ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom anvendes samme basisår som for den udstykkede ejendom, når den udstykkede ejendom er omfattet af pligten til at betale grundskyld. Når den nye ejendom hidtil ikke har været vurderet, fordi den har været undtaget fra vurdering, jf. lovens § 7, stk. 1, eller fordi vurdering har været undladt, jf. § 7, stk. 2, skal basisåret for omliggende ejendomme af samme art anvendes ved ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom, jf. § 33, stk. 18, 3. pkt.
 Højesteret bemærkede, at efter ordlyden af vurderingslovens § 33, stk. 18, er det bestemmelsens 2. pkt., der finder anvendelse ved ansættelsen af grundværdien for grundejerens ejendom (den nye ejendom), da den er fremkommet ved udstykning fra en ejendom, der er omfattet af pligten til at betale grundskyld (den udstykkede ejendom). Efter bestemmelsens ordlyd skal ansættelsen af grundskatteloftet for hendes ejendom således foretages med samme basisår som for den udstykkede ejendom - det vil sige 2009.
 Højesteret bemærkede herefter, at formålet med reglerne om grundskatteloftet var at begrænse stigningen i ejendomsskatterne for den enkelte grundejer. For grundejerens ejendom var der imidlertid tale om en ansættelse af grundskatteloftet for en ny ejendom efter udstykning.
 Højesteret bemærkede videre, at den indskrænkende lovfortolkning, som grundejeren argumenterede for, i realiteten ville indebære, at vurderingslovens § 33, stk. 18, 3. pkt., skulle finde anvendelse i grundejerens tilfælde. Imidlertid er anvendelse af reglen i vurderingslovens § 33, stk. 18, 3. pkt., om benyttelse af samme basisår som for omliggende ejendomme af samme art, såvel efter ordlyden som forarbejderne, forbeholdt de tilfælde, hvor ejendommen hidtil har været undtaget fra vurdering, eller hvor vurdering hidtil har været undladt.
 Højesteret fandt herefter, at 2009 skulle anvendes som basisår ved ansættelsen af grundskatteloftet ved vurderingen i 2010. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at der i samme område var et større antal sammenlignelige ejendomme, hvis grundværdier var ansat med 2001 som basisår, med heraf følgende betydelige forskelle ved fastsættelsen af de afgiftspligtige grundværdier og grundskylden.
 Om grundejerens forventninger om anvendelsen af 2001 som basisår ved ansættelsen af grundskatteloftet for hendes ejendom, bemærkede Højesteret, at dette ville være i åbenbar modstrid


text:
med loven. Allerede af den grund kunne SKATs uformelle tilkendegivelse om anvendelsen af basisår 2001 ikke give grundlag for en retsbeskyttet forventning om, at 2001 skulle anvendes som basisår
 Landsretten (SKM2016.303.ØLR) var nået til samme resultat.
 Vurderingslovens § 33, stk. 18, 2. pkt.
 Den Juridiske Vejledning 2017-1, H.A.5.2
 Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Henrik Waaben og Lars Apostoli.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets (SKM2016.303.ØLR) 7. afdeling den 26. februar 2016.
 Appellanten, B, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at der skal ske omberegning af grundskatteloftsværdien for hendes ejendom, matrikel nr. Y17, Y19, med basisår 2001.
 Skatteministeriet har nedlagt påstand om stadfæstelse med den ændring, at ansættelsen af den omberegnede grundværdi skal foretages med 2009 som basisår ved vurderingen pr. 1. oktober 2010.
 Skatteministeriets ændrede påstand skyldes, at den faktiske grundværdi for den udstykkede ejendom (Y1) var lavere end loftsværdien for 2009, og at 2009 derfor er basisår ved beregningen af grundskatteloftet for denne ejendom ved vurderingen pr. 1. oktober 2010.
 B har for Højesteret anført navnlig, at prisniveauet for alle sammenlignelige omliggende villaejendomme i Y18 siden 2001 har udviklet sig langt over stigningsbegrænsningen, som følger af loftet over grundlaget for beregningen af kommunal grundskyld, der blev indført ved lov nr. 1047 af 17. december 2002. Derfor er 2001 basisår ved beregningen af grundskatteloftet for alle disse ejendomme, og det ville være urimeligt og i strid med lovens formål, hvis der ved beregningen af grundskatteloftet for de seks ejendomme på Y13 - som de eneste i området - skulle anvendes et senere basisår end 2001. Ved anvendelse af 2008 eller 2009 som basisår bliver resultatet en afgiftspligtig grundværdi, som er omtrent dobbelt så høj som ved anvendelse af 2001 som basisår. Det kan da også konstateres, at de afgiftspligtige grundværdier af alle sammenlignelige ejendomme i området er væsentligt lavere end dem, der er lagt til grund ved beregningen af grundskyld for de seks ejendomme på Y13.
 Vurderingslovens § 33, stk. 18, 2. pkt., bør fortolkes indskrænkende, således at bestemmelsen ikke gælder i en situation, hvor anvendelsen af de nye ejendomme efter en udstykning er helt anderledes end den hidtidige anvendelse af den udstykkede ejendom, og hvor dette har væsentlig betydning for grundværdiernes udvikling. Det er netop situationen i det foreliggende tilfælde, hvor den udstykkede ejendom har været anvendt til ... (Y1), og hvor stigningen af grundværdien siden 2001 netop af den grund har været beskeden. Konsekvensen er, at Y1s faktiske grundværdi i årene efter 2001 jævnligt har været lavere end de loftsværdier, der følger af loven. Det er årsagen til, at 2009 og ikke 2001 er basisår ved vurderingen af Y1s grund i 2010. I modsætning hertil har prisudviklingen for de omliggende villakvarterer været meget stærk, og her har de faktiske grundværdier derfor ikke siden 2001 været lavere end de loftsværdier, der følger af loven. Under disse omstændigheder vil det være i strid med lovens formål, hvis basisåret for de seks nye ejendomme på ... vej, som anvendes til boliger, skal


text:
være bestemt af basisåret for X (2009) - med væsentligt højere grundskyld til følge - i stedet for det basisår, som gælder for alle de sammenlignelige boligejendomme i området (2001).
 Ved købet af ejendommen har hun disponeret i tillid til SKATs udtalelse i mailen af 5. februar 2010. SKATs udtalelse giver derfor grundlag for en berettiget forventning om, at 2001 anvendes som basisår ved beregningen af grundskatteloftet. Forbeholdet i udtalelsen har generel karakter og er derfor uden betydning for anvendelsen af forventningsprincippet.
 Skatteministeriet har heroverfor anført navnlig, at det følger af 2. pkt. i vurderingslovens § 33, stk. 18, at ansættelsen af den omberegnede grundværdi for en ny ejendom foretages med samme basisår, som gælder for den udstykkede ejendom. I det foreliggende tilfælde er Y1 den udstykkede ejendom, og da 2009 skal anvendes som basisår for denne ved vurderingen pr. 1. oktober 2010, gælder dette også for de seks nye ejendomme på Y13, der er udstykket fra Y1, herunder As ejendom.
 Det er uden betydning, at 2001 er anvendt som basisår ved vurderingen af sammenlignelige ejendomme i området, da dette ifølge § 33, stk. 18, 3. pkt., kun ville have relevans, hvis de nye ejendomme på Y13 var udstykket fra en ejendom, som hidtil havde været undtaget fra vurdering. Denne situation er netop ikke aktuel i det foreliggende tilfælde, idet Y1 ikke har været undtaget fra vurdering.
 Det er ikke i strid med lovens formål at anvende § 33, stk. 18, 2. pkt., efter ordlyden med den virkning, at vurderingen af Bs ejendom foretages med 2009 som basisår, selv om det betyder, at resultatet afviger fra vurderingen af sammenlignelige ejendomme i området. Formålet med loven er at begrænse stigningen af de afgiftspligtige grundværdier - og dermed stigningen af ejendomsskatterne for den enkelte ejendom. Det er ikke at sikre en ensartet beskatning af sammenlignelige ejendomme. Det ville derimod være uforeneligt med lovens ordlyd og motiver at følge Bs ønske om at anvende reglen i § 33, stk. 18, 3. pkt., i den foreliggende situation, der klart er omfattet af stk. 18, 2. pkt.
 Forventningsprincippet kan ikke føre til et andet resultat, allerede fordi SKAT i sin mail af 5. februar 2010 udtrykkeligt har taget forbehold om, at udtalelsen kun er vejledende og derfor ikke bindende for SKAT. Hertil kommer, at anvendelse af 2001 som basisår ved omberegning af grundværdien ville være i klar modstrid med loven, og at udtalelsen efter sit indhold i øvrigt kun har foreløbig og uforbindende karakter.
 For Højesteret er der fremkommet yderligere oplysninger om grundværdier, loftsværdier og basisår bl.a. for sammenlignelige ejendomme i det område, hvor Bs ejendom ligger.
 Endvidere er fremlagt oplysninger, der viser, at 2009 var basisår ved ansættelsen af den afgiftspligtige grundværdi for Y1 for 2010. Resultatet heraf bliver en lavere grundskyld for B.
 Sagen angår spørgsmålet om rette basisår ved beregningen af grundskatteloftet for Bs ejendom for vurderingsåret 2010. Sagen rejser spørgsmål om fortolkningen af vurderingslovens § 33, stk. 18, og om anvendelse af forventningsprincippet.
 Fortolkningen af vurderingslovens § 33, stk. 18
 Når


text:
en ny ejendom efter udstykning bliver omfattet af pligten til at betale grundskyld efter ejendomsbeskatningsloven, foretages ved den almindelige vurdering eller omvurderingen efter vurderingslovens § 3 en yderligere ansættelse af grundværdien, jf. lovens § 33, stk. 18, 1. pkt. Efter § 33, stk. 18, 2. pkt., skal ved ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom anvendes samme basisår som for den udstykkede ejendom, når den udstykkede ejendom er omfattet af pligten til at betale grundskyld. Når den nye ejendom hidtil ikke har været vurderet, fordi den har været undtaget fra vurdering, jf. lovens § 7, stk. 1, eller fordi vurdering har været undladt, jf. § 7, stk. 2, skal basisåret for omliggende ejendomme af samme art anvendes ved ansættelsen af grundværdien for den nye ejendom, jf. § 33, stk. 18, 3. pkt. Fastlæggelsen af basisåret er afgørende for beregningen af grundskatteloftet for den nye ejendom, jf. ejendomsbeskatningslovens § 1, stk. 4.
 Bs ejendom er en af seks nye ejendomme, som i 2010 blev udstykket fra Y1 med henblik på etablering af den nye villabebyggelse på Y13. De nye ejendomme blev første gang vurderet selvstændigt pr. 1. oktober 2010. Y1 (den udstykkede ejendom) er omfattet af pligten til at betale grundskyld, og 2009 er basisåret ved beregningen af grundskatteloftet for denne ejendom.
 Efter ordlyden af vurderingslovens § 33, stk. 18, er det bestemmelsens 2. pkt., der finder anvendelse ved ansættelsen af grundværdien for Bs ejendom (den nye ejendom), da den er fremkommet ved udstykning fra en ejendom, der er omfattet af pligten til at betale grundskyld (den udstykkede ejendom). Efter bestemmelsens ordlyd skal ansættelsen af grundværdien for hendes ejendom således foretages med samme basisår som for den udstykkede ejendom - det vil sige 2009.
 Formålet med reglerne om indførelse af et loft over grundlaget for beregningen af kommunal grundskyld, som blev indført ved lov nr. 1047 af 17. december 2002, var at begrænse stigningen i ejendomsskatterne for den enkelte grundejer. For Bs ejendom er der imidlertid tale om ansættelse af grundværdien for en ny ejendom efter udstykning.
 Den indskrænkende lovfortolkning, som B argumenterer for, ville i realiteten indebære, at vurderingslovens § 33, stk. 18, 3. pkt., skulle finde anvendelse i det foreliggende tilfælde. Imidlertid er anvendelse af reglen i vurderingslovens § 33, stk. 18, 3. pkt., om benyttelse af samme basisår som for omliggende ejendomme af samme art såvel efter ordlyden som forarbejderne forbeholdt de tilfælde, hvor ejendommen hidtil har været undtaget fra vurdering, eller hvor vurdering hidtil har været undladt.
 Højesteret finder herefter, at 2009 skal anvendes som basisår ved fastsættelsen af grundskatteloftet i henhold til ejendomsbeskatningsloven for Bs ejendom. Det kan ikke føre til et andet resultat, at der i samme område er et større antal sammenlignelige ejendomme, hvis grundværdier er ansat med 2001 som basisår, med heraf følgende betydelige forskelle ved fastsættelsen af de afgiftspligtige grundværdier og grundskylden.
 Anvendelse af 2001 som basisår ved fastsættelsen af grundskatteloftet for Bs ejendom ved vurderingen pr. 1. oktober 2010 ville være i åbenbar modstrid med vurderingslovens § 33, stk. 18. Allerede


text:
af den grund kan SKATs mail af 5. februar 2010 ikke give grundlag for en retsbeskyttet forventning om, at 2001 skal anvendes som basisår.
 Højesteret stadfæster herefter dommen med den nedenfor anførte ændring.
 Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at ansættelsen af den omberegnede grundværdi skal foretages med 2009 som basisår ved vurderingen pr. 1. oktober 2010.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal B betale 45.000 kr. til Skatteministeriet.
 Tidligere instans: Østre Landsrets dom fra d. 26 februar 2016, SKM2016.303.ØLR


text:
Elmer Advokater | Højesteret har i en principiel sag slået fast, at Elmer Advokaters klient sikres erstatning af yderligere ca. 130.000 kr. til dækning af mistede feriepenge - Elmer Advokater
 Højesteret har i en principiel sag slået fast, at Elmer Advokaters klient sikres erstatning af yderligere ca. 130.000 kr. til dækning af mistede feriepenge
 Højesteretsdom skønnes at koste forsikringsselskaberne et samlet tocifret millionbeløb hvert år
 Elmer & Partnere har med succes ført en del sager om, at også skadelidte, der er ansat som månedslønnede, har krav på at få dækket deres tabte feriepenge som en del af erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste.
 Læs bl.a. vores tidligere nyheder af 12. juli 2013, 25. november 2013 og 3. juli 2014.
 Det er derfor med stor glæde, at vi nu endelig har fået også Højesterets ord for, at vores synspunkt på vegne af de skadelidte har været korrekt.
 Ved sin dom er Højesteret tiltræder Østre Landsret dom af 27. juni 2014 om, at en skadelidte har krav på at få beregnet sin tabte arbejdsfortjeneste som månedslønnen tillagt både 12,5 % feriepenge og værdien af hendes ansættelsesretligt aftalte 6. ferieuge.
 Højesteret er også enig med Østre Landsret i, at den skadelidte har krav på at få dækket arbejdsgivers bidrag til ATP.
 Læs Højesterets dom her.
 Dommen er i øvrigt enstemmig – hvorimod mindretallet i Østre Landsret gav selskabet medhold.
 Vores synspunkt
 Vores overordnede synspunkt har i alle sager været, at hvis en skadelidte som følge af en skade opsiges og overgår til eksempelvis sygedagpenge, vil den pågældende ikke optjene feriepenge til de næstkommende ferieår. Desuden vil den skadelidte ikke kunne få feriepenge udbetalt med henvisning til lovlig feriehindring, når ikke der er optjent feriepenge.
 Dette tab skal derfor dækkes af skadevolder som en del af erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste.
 Forsikringsselskabets synspunkt
 Under sagen afgjort af Højesteret anførte skadevolders forsikringsselskab (Codan) blandt andet, at den skadelidte økonomisk skulle stilles, som om ulykken ikke var sket.
 Dette indebar ifølge Codan, at hun skulle stilles som om hendes ansættelsesforhold hos Region Hovedstaden fortsatte i hele perioden fra den 1. september 2011 til den 10. december 2013 – og altså som om hun ikke var blevet sygemeldt og ikke var blevet opsagt som følge af ulykken.
 Det var med udgangspunkt heri Codans synspunkt, at skadelidte med den skete erstatningsudbetaling var blevet økonomisk stillet, som om ulykken ikke sket, fordi Codan havde dækket den fulde månedsløn. Fik hun udbetalt feriepenge oveni, ville der ske overkompensation.
 Netop synspunktet om overkompensation er gået igen i alle sager fra forsikringsselskabernes side.
 Med henvisning til sin tidligere praksis om timelønnede gentager Højesteret, at den skadelidtes feriepenge indgår som en del af det arbejdsvederlag, der kan kræves dækket som tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2, og at der også kan kræves dækning af feriepenge, når man har været syg og derfor ikke har kunnet afholde sin ferie.
 Højesteret fastlår, at dette også gælder de månedslønnede.
 Højesteret afviser endvidere klart det anførte overkompensationssynspunkt.
 Codans synspunkt er efter vores opfattelse heller ikke korrekt, da man ikke i


text:
en erstatningsretlig sammenhæng kan tænke alle følger ud af ulykken i sine bestræbelser på at stille skadelidt som om ulykken ikke var sket.
 Vores klient var blevet sygemeldt og var blevet opsagt som følge af ulykken. Som følge af ulykken kunne hun derfor heller ikke længere optjene feriepenge. Dette tab må derfor skulle dækkes efter erstatningsansvarslovens § 2.
 Mange erstatningssager har ligget og afventet denne dom. Dommen vil selvsagt også fremadrettet få væsentlig betydning, fordi forsikringsselskaberne nu endegyldigt må fralægge deres ellers vedholdende synspunkt om overkompensation.
 Vores vurdering er da også, at dommen får betydning for flere tusinde skadelidte hvert eneste år, og at dens samlede økonomiske betydning for de skadelidte og dermed for skadevoldere og deres ansvarsforsikringsselskaber, derfor sandsynligt udgør et tocifret millionbeløb årligt i yderligere erstatning.
 Spørgsmål om dommens betydning kan rettes til advokat Karsten Høj, der førte sagen for den skadelidte, eller til advokat Kira Kolby Christensen.


text:
» 2017’s mest forbigåede retspolitiske nyhed | VUs blog
 DETTE INDLÆG ER SKREVET AF TIDLIGERE ORDFØRER PÅ OMRÅDET, STEPHANIE LEMMING
 Den retspolitiske debat har i den store offentlighed primært handlet om efterskælvene efter den store flygtninge- og migrants bølge som skyllede ind over Danmark i 2015. I 2017 har der dog været en nyhed, som næsten konsekvent har undveget avisspalterne hos de fleste større danske aviser. Sagen endte med grundlæggende at handle om noget så sexet som forholdet mellem Danmark og EU-retten, mere bestemt hvornår EU-domstolene har lov til at ”over-rule” dansk ret. Sagen startede som en arbejdsmarkedsretslig tvist mellem en medarbejder og hans arbejdsgiver, virksomheden Ajos. Medarbejderen havde arbejdet i virksomheden i over 25 år, hvilket ifølge funktionærloven gav ham ret til en fratrædelsesgodtgørelse. Funktionærlovens §2a, stk. 3 sagde dog dengang at hvis man inden man var fyldt 50 år, havde indtrådt i en arbejdsgiver betalt pensionsordning, så mistede man retten til fratrædelsesgodtgørelsen. Sagen i Danmark var altså meget klar. Der forelå en klar retstilstand med en lov, hvor der ikke var tvivl om ordlyden, samt en klar praksis fra domstolene, som i sidste ende ville betyde at virksomheden ikke skulle betale en fratrædelsesgodtgørelse.
 Henover de sidste par år havde EU-domstolene begyndt at udvikle et princip som senere blev kendt som ”princippet i mod forskelsbehandling på baggrund af alder”. På tidspunktet for Ajos-sagen eksisterede der allerede et beskæftigelsesdirektiv fra EU, som forpligtede medlemslandende til at sikrer at der ikke foregik diskrimination i medlemsstaterne på baggrund af alder, køn, seksualitet osv. Udfordringen med beskæftigelsesdirektivet var dog, fra et EU-politisk synspunkt, at direktivet ikke havde direkte horisontal virkning. I EU-retten kan en retsakt havde horisontal eller vertikal virkning. Den vertikale virkning betyder at det altid er muligt at anvende EU-bestemmelsen overfor staten som borger i et medlemsland. Den horisontale virkning betyder at det er muligt at anvende EU-bestemmelsen hvis der eksistere en retstvist mellem to borgere i et EU land. Den vertikale virkning var allerede fastslået, hvilket også betød at Region Syddanmark tidligere var blevet dømt til at betale en fratrædelsesgodtgørelse til en medarbejder, da regionen som offentlig arbejdsgiver tæller ind under staten i EU-rettens øjne. En helt anden situation opstod således da konflikten stod mellem to private borgere.
 EU-domstolene havde som tidligere nævnt begyndt at give direktivet direkte virkning, ved at udvikle princippet imod forskelsbehandling på baggrund af alder. Det startede ved nogle tyske sager, hvor deres arbejdsmarkedslovgivning blev tilsidesat af EU-domstolene med baggrund i at det var en overtrædelse af princippet i mod forskelsbehandling.
 Det var også på den baggrund at højesteret i Danmark blev i tvivl om hvordan EU-rettens princip skulle fortolkes når der allerede var en så klar retstilstand, som der gjorde. Derfor sendte højesteret et præjudicielt spørgsmål til EU-domstolene hvor de spurgte hvordan konflikten skulle løses fra et EU-retligt synspunkt.
 Svaret fra EU-domstolene var meget klart: den danske lovgivning er i strid med EU-retten og hvis ikke det er muligt at fortolke den danske lov i overensstemmelse med EU-retten skulle højesteret helt undlade at anvende loven.


text:
EU-domstolene havde altså uden at der eksisteret en egentlig hjemmel i nogen EU-lov, besluttet hvordan en dansk arbejdsmarkedskonflikt skulle løses.
 Det blev ventet at højesteret ville følge EU-domstolenes afgørelse og fastslå at medarbejderen skulle have fratrædelsesgodtgørelse. Højesteret gjorde dog det præcis modsatte og frikendte virksomheden. Højesteret mente, modsat EU-domstolene, ikke at man kunne anvende princippet i mod forskelsbehandling i tvister mellem borgere fordi det ville være en overtrædelse af grundloven. Grundlovens §20 siger at det kræver 5/6 flertal for at afgive suverænitet til en anden organisation og at dette skal ske i ”nærmere bestemt omfang”. Udtrykket ”nærmere bestemt omfang” betyder at det skal være meget klart defineret, hvad Danmarks suverænitetsafgivelse indebærer. I forhold til EU, skal alt den suverænitet vi overlade, ske i en tiltrædelseslov som vedtages af Folketinget. På den baggrund mente højesteret at den EU-ret som ikke er nævnt i den tiltrædelseslov ikke kan anvendes i Danmark uden at være på kant med grundloven og det var lige præcis hvad princippet imod forskelsbehandling var, princippet var nemlig baseret på chatret om de europæiske menneskerettigheder samt forskellige europæiske forfatningsmæssige traditioner. Men på den baggrund kunne højesteret altså sige EU-retten i mod. Hvad der er særligt ved sagen set fra et politisk synspunkt, er at der bliver sat hegnspæle for EU-rettens dynamiske fortolkning, hvor der ikke nødvendigvis skal eksistere en lovhjemmel før EU-retten skal skabe nye gældende regler for borgerne og staterne i EU.
 Ivan er 21 år og studerer til daglig statskundskab på Aarhus Universitet.


text:
Det var ikke i strid med foreningsfrihedsloven at forskelsbehandle ansatte, der var medlemmer af det overenskomstbærende forbund, og udenforstående. Det fandt Højesteret ved dom af 4. juni 2015.
 En virksomhed var omfattet af en kollektiv overenskomst, ifølge hvilken de arbejdstagere, som var medlemmer af det overenskomstbærende forbund, var berettiget til en sygeløn svarende til sygedagpengesatsen med tillæg af supplerende sygehjælp. I forhold til de arbejdstagere (de udenforstående), som ikke var organiseret i det overenskomstbærende forbund, fremgik det af den kollektive overenskomst, at de alene var berettiget til en sygeløn svarende til sygedagpengesatsen.
 Sagen vedrørte herefter spørgsmålet om, hvorvidt en forskelsbehandling af arbejdstagerne på grund af deres organisationsmæssige tilhørsforhold var i strid med foreningsfrihedsfrihedsloven, når virksomheden betalte en højere sygeløn til de ansatte, som var medlemmer af det overenskomstbærende forbund, end til de arbejdstagere, som havde valgt at stå udenfor.
 Højesteret fastslog indledningsvis, at foreningsfrihedslovens beskyttelsesområde alene tager sigte på at beskytte foreningsfriheden i forbindelse med ansættelse og afskedigelse, og at loven ikke indeholder et forbud mod forskelsbehandling under ansættelsen.
 Højesteret fastslog på denne baggrund, at den konkrete forskelsbehandling på grund af foreningsmedlemskab ikke var i strid med foreningsfrihedsloven og Menneskerettighedskonventionens artikel 11. Højesteret udtalte, med henvisning til Sørensen & Ramussen-sagen fra 2006, at den forskelsbehandling, som arbejdstagerne havde været udsat for, ikke indebar, at arbejdstagerne reelt blev tvunget til at melde sig ind i det overenskomstbærende forbund, hvad de heller ikke havde gjort.
 Højesteret bemærkede dog, at spørgsmålet om foreneligheden med foreningsfrihedsloven og Menneskerettighedskonventionens artikel 11 dog kunne rejses, hvis forskelsbehandlingen, der er en følge af det manglende medlemskab af et forbund, har den virkning, at den reelt tvinger arbejdstageren til at melde sig ind i et forbund, herunder navnlig hvis forskelsbehandlingen har en sådan karakter, at den indebærer en trussel mod arbejdstagerens eksistensgrundlag eller har lignende karakter. Højesteret fandt ikke, at der var tale om en sådan situation konkret.
 Dommen er en stadfæstelse af Landsrettens dom.
 Dommen viser, at foreningsfrihedslovens beskyttelsesområde som udgangspunkt kun tager sigte på at beskytte foreningsfriheden i forbindelse med ansættelse og afskedigelse, og at loven ikke indeholder et forbud mod forskelsbehandling under ansættelsen. Derudover viser dommen, at en forskelsbehandling kan være i strid med Menneskerettighedskonventionens artikel 11, hvis den forskelsbehandling, der er en følge af det manglende medlemskab af et forbund, har den virkning, at den reelt tvinger arbejdstageren til at melde sig ind i det forbund, herunder hvis forskelsbehandlingen har en sådan karakter, at den indebærer en trussel mod arbejdstagerens eksistensgrundlag eller har lignende indgribende karakter.
 Landsrettens dom er tidligere omtalt i vores nyhedsbrev fra maj 2014.


text:
Skat.dk: Ejendomsavance - zoneændring - ekspropriation
 01 Jun 2015 11:01
 SKM2015.517.BR
 Retten i Kolding, BS 16-1656/2013
 Landbrug, skattefrit, ekspropriationsvilje
 Spørgsmålet i sagen var, hvorvidt sagsøgerens avance ved afståelse af en landbrugsejendom til Kommunen var skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11. Kommunen havde i en periode forhandlet med sagsøgeren om køb af ejendommen, der ved en lokalplan var udlagt til erhvervsformål og samtidig overført fra land- til byzone. Kommunen havde ad to omgange gennemført åstedsforretning med henblik på ekspropriation, og det var ubestridt, at en række omkringliggende ejendomme var afstået uden beskatning. Der blev ikke indgået en frivillig handel med sagsøgeren, og ekspropriation blev heller ikke gennemført i forhold til ham. Kommunen meddelte den 1. februar 2010 sagsøgeren, at der ikke i øjeblikket var politisk opbakning til at foretage yderligere sagsbehandling med henblik på at erhverve ejendommen ved ekspropriation eller frivillig handel. Sagsøgeren begærede herefter ejendommen overtaget af kommunen i medfør af planlovens § 47 a.
 Byretten (3 dommere) tog først stilling til, om der var skattefrihed efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 1. pkt., som omhandler situationer, hvor der retligt eller faktisk er sket ekspropriation.
 Byretten udtalte, at da der ikke var truffet beslutning om ekspropriation, var ejendommen ikke retligt eksproprieret. Retten fandt heller ikke, at det var udtryk for ekspropriation, at ejendommen ved lokalplanen var overført fra land- til byzone, eller at kommunen havde igangsat en proces, der kunne føre til ekspropriation, og i den forbindelse havde udtrykt ekspropriationsvilje. Den omstændighed, at kommunen havde overtaget arealerne i medfør af planlovens § 47 a, var ikke i sig selv et ekspropriativt indgreb. Allerede da ejendommen var begæret overtaget efter planlovens § 47 a og ikke efter § 48, var sidstnævnte bestemmelse uden betydning for sagen.
 Sagsøgeren gjorde videre gældende, at de øgede ejendomsskatter medførte, at der samlet set var foretaget et ekspropriativt indgreb. Retten fandt ikke, at det var godtgjort, at der forelå sådanne ganske særlige omstændigheder, at kommunen havde foretaget et indgreb af ekspropriationslignende karakter.
 For så vidt angik ejendomsavancebeskatningslovens § 11, 2. pkt., udtalte byretten, at da kommunen forud for aftaletidspunktet, som var tidspunktet, hvor anmodningen om overtagelse efter planlovens § 47 a blev fremsat over for kommunen, havde tilkendegivet, at man ikke ville erhverve ejendommen ved ekspropriation, var betingelserne for skattefrihed ikke opfyldt.
 Den juridiske vejledning 2015-1 C.H.2.1.18.3
 Senere instans: Østre Landsret dom fra d. 30/11-2016, SKM2017.138.VLR
 Sagen er herefter anket til Højesteret
 Berit Viegaard Andersson, Helle Fløystrup og Peter Toftager
 Denne sag, der er anlagt den 17. september 2013, vedrører spørgsmålet om skattefrihed i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, i forbindelse med afståelse af arealer til Kommunen.
 Sagsøgeren A har nedlagt påstand om, at sagsøgte Skatteministeriet skal tilpligtes at anerkende, at arealer beliggende ...1, og ...2, kan afstås skattefrit til Kommunen på ekspropriationslignende vilkår, og at SKATs svar af 4. januar 2012 på sagsøgerens anmodning om bindende svar ændres til "ja".
 Der har deltaget 3 dommere ved behandlingen af denne sag.
 I forbindelse med salg af en landbrugsejendom anmodede A og hans ægtefælle den 20.


text:
november 2011 SKAT om et bindende svar på et spørgsmål vedrørende ejendomsavancebeskatning. Efter at have modtaget SKATs svar af 4. januar 2012 indbragte han afgørelsen for Landsskatteretten, der den 17. juni 2013 afsagde en kendelse, hvoraf det blandt andet fremgår:
 Klageren har anmodet SKAT om bindende svar. Der er stillet følgende spørgsmål:
 Kan afståelse af arealer beliggende ...1 og ...2, til Kommunen ske skattefrit på ekspropriationslignende vilkår.
 Der er afholdt møde med klagerens repræsentant. Klageren og hans repræsentant har ligeledes haft lejlighed til at udtale sig over for rettens medlemmer ved et retsmøde.
 Klageren ejer ejendommen ...2. Klagerens ægtefælle ejer ejendommen ...1. Begge ejendomme drives af klageren og indgår i hans landbrugsvirksomhed. Herudover driver klageren også landbrug på ...3.
 Repræsentanten har oplyst, at klageren driver et moderne landbrug med svineproduktion og planteproduktion med vægt på dyrkning af afgrøder til opfodring på bedriften. Svineproduktionen foregår på ...2. Der er miljøtilladelse til 295 dyreenheder, hvilket kræver et udbringningsareal på 210 ha. Produktionen er på 330 søer, og der fedes ca. 5.000 slagtesvin årligt.
 Kommunen har den 13. juli 2007 vedtaget lokalplan nr. 1021. I henhold til lokalplanen er et område, der tilhører ejendommen ...2 og ...1 overført fra landzone til byzone. Den 13. december 2007 er der holdt åstedsforretning. Det fremgår af protokol over åstedsforretningen, at den er afholdt i henhold til kapitel 11 i planloven, idet kommunen påtænkte at ekspropriere arealer til virkeliggørelse af lokalplan 1021. Der er i forbindelse med åstedsforretningen fremsat tilbud om erstatning for ekspropriation. Naturklagenævnet har imidlertid den 18. marts 2008 erklæret lokalplan nr. 1021 ugyldig pga. inhabilitet.
 Den 11. august 2008 er lokalplan nr. 1056 blevet vedtaget. I henhold til denne lokalplan overføres, ligesom ved lokalplan 1021, et område som tilhører ejendommene ...2 og ...1 fra land- til byzone. Der er den 10. oktober 2008 afholdt åstedsforretning, og i denne sammenhæng har Kommunen fremsat tilbud om erstatning for ekspropriation.
 Repræsentanten har oplyst, at Kommunen den 7. oktober 2009 har meddelt klageren, at man ikke frivilligt vil købe de arealer, som der blev holdt åstedsforretning på. I december 2009 anmodede klageren Kommunen om at ekspropriere på baggrund af de tidligere holdte åstedsforretninger. Den 1. februar 2010 har Kommunen skrevet til klageren, at kommunen ikke ville foretage yderligere sagsbehandling.
 Repræsentanten har oplyst, at klageren herefter pga. de økonomiske konsekvenser for klageren af lokalplan nr. 1056 har været tvunget til at anmode kommunen om at overtage de arealer, der er overført til byzone, efter planlovens § 47 A.
 Efter planlovens § 47 A, stk. 1, kan en ejer af en fast ejendom, der benyttes til landbrug, gartneri, planteskole eller frugtplantage, hvis ejendommen helt eller delvis overføres fra landzone til byzone eller sommerhusområde, inden 4 år efter overførslen forlange ejendommen henholdsvis den overførte del af denne overtaget af kommunen for et beløb fastsat af taksationsmyndighederne efter de samme regler, som efter §§ 47 og 50 gælder for ekspropriation af ejendomme, jf. dog stk. 2.
 Efter ejendomsavancebeskatningslovens § 11, stk. 1, er fortjeneste indvundet ved modtagelse af en ekspropriationserstatning skattefri. Det