text:
Svar: Det er korrekt, at Danmarks undtagelse til energibeskatningsdirektivet fra afgift på motorbrændstoffer til bustransport er ophørt. Der skal derfor fra den 1. januar 2008 betales afgift af diesel anvendt til busser.
 Hertil kommer, at EU's momspakke yderligere vil medføre omkostninger for den kollektive trafik, fordi der skal betales moms på leasing af offentlige transportmidler. Momspakken forventes vedtaget inden udgangen af 2007 med ikrafttræden senest 1. oktober 2010.
 For at imødegå mulige stigninger i billetpriserne på den kollektive trafik som følge af afgiftsændringerne på diesel og momspakken har regeringen besluttet at kompensere kommuner og regioner for de opståede merudgifter.
 Af det i spørgsmålet omtalte brev af 5. juni 2007 fra trafikselskaberne til Kommunernes Landsforening og Danske Regioner fremgår blandt andet:
 Andre udfordringer er på vej for trafikselskaberne. Det gælder den påtænkte ophævelse af bus- og jernbaneoperatørers refusionsret for energi- og CO2afgifter og momsen heraf samt fjernelsen af adgangen til at udnytte fordelagtige udenlandske momsbestemmelser ved leasingfinansiering af driftsmateriel og vedligeholdelse. Vurderinger i branchen tyder på omkostningsstigninger på op mod 20 pct. eller i runde tal 100 kr. pr. time. Ekstraregningen, som i sidste ende lander hos kommuner og regioner, vil for landet som helhed ligge tæt på én milliard kroner.
 Vi forventer selvfølgelig, at disse ændringer resulterer i fuld statskompensation.
 Ved brev af 27. januar 2009 indkaldte SKAT H1 til et møde for at afdække, hvorvidt H1 i forbindelse med indsendelse af momsangivelser havde fået fradragsret for momsen af brændstof, som havde leveringssted i Danmark. I forbindelse med mødet bad SKAT om en række nærmere oplysninger vedrørende leasingarrangementet med G1.1.
 I forlængelse af byrettens afgørelse om hjemvisning af sagen traf SKAT den 2. februar 2016 afgørelse om størrelsen af SKATs momskrav. Det hedder i afgørelsen blandt andet:
 Københavns Byret har ved dom af 23. maj 2014 hjemvist opgørelsen af SKATs krav om efteropkrævning af for meget fradraget købsmoms (indgående afgift) af brændstof, idet retten ikke på det foreliggende grundlag kunne afgøre, hvorvidt H1 havde haft mulighed for at fradrage moms af mineralolie- og kuldioxidafgift af brændstoffet. Dommen er af H1 anket til landsretten.
 SKAT anerkender, at kravet på oprindelig kr. 33.266.692,- skal nedsættes med kr. 9.686.726,- til kr. 23.579.966,-, idet SKAT anser fakturaerne fra G1.1.2 til H1 i perioden 1. juli 2006 til 31. august 2008 for ikke at indeholde mineralolie-kuldioxidafgift, hvoraf der skal beregnes moms. Derfor vil moms af disse afgifter heller ikke skulle betales tilbage af H1 til SKAT, da selskabet ikke kan anses for at have fradraget en sådan moms.
 Det nedsatte efteropkrævede beløb forrentes i henhold til opkrævningslovens § 7 fra den 17. maj 2010, som var betalingsfristen for SKATs krav i henhold til SKATs afgørelse af 9. februar 2010.
 1. Nedsættelse af kravets størrelse
 H1 har for landsretten ved processkrift af 13. marts 2015 fremlagt følgende dokumentation for, at selskabet ikke er blevet faktureret mineralolie- og kuldioxidafgift af brændstof i perioden 1. juli 2006 til 31. august 2008, og som følge deraf heller ikke har betalt og fradraget en moms af disse afgifter:
 Som det


text:
fremgår af ovenstående tager SKAT i denne afgørelse alene stilling til størrelsen af SKATs krav om efteropkrævning af for meget fratrukket købsmoms, idet Københavns Byret har givet SKAT medhold i, at H1 ikke har fradragsret for momsen af det i sagen omhandlede brændstof.
 Det fremgår af byrettens dom, at det ikke-fradragsberettige forbrug skal opgøres på baggrund af G1.1.2's faktiske forbrug. Dette forbrug er opgjort af G1.1.2 i forbindelse med den oprindelige kontrol. Der har alene været uenighed om, hvorvidt forbruget i kroner for perioden 1. juli 2006 til og med 31. august 2008 skulle opgøres inklusive eller eksklusive mineralolie- og kuldioxidafgift. SKATs opgørelse af kravet i afgørelsen af 9. februar 2010 er baseret på, at der er betalt de pågældende energiafgifter af brændstoffet i hele den i sagen omhandlede periode, hvorfor momskravet omfattede moms beregnet også af energiafgifterne.
 SKAT har i sine systemer kunne konstatere, at G1.1. har været registreret for mineralolieafgift og kuldioxidafgift som oplagshaver i perioden 1. oktober 2003 til og med 3. august 2008. Selskabet har derfor i denne periode kunne modtage fx dieselolie uden af få faktureret mineralolie- og kuldioxidafgift.
 SKAT har også i systemerne kunne konstatere, at selskabet i samme periode ikke har afregnet hverken mineralolieafgift eller kuldioxidafgift.
 SKAT må formode, G1 og dennes leverandører har anset gruppen som én virksomhed, både rettelig med hensyn til moms og lønsumsafgift i henhold til fællesregistreringen men fejlagtigt - også i forhold til mineralolieafgiften, idet G1.1.2 har fået leveret brændstof uden afgift i den periode, hvor G1.1. har været registreret som oplagshaver. Endvidere havde G1.1. mulighed for at få godtgjort de nævnte energiafgifter i henhold til den dagældende mineralolieafgiftslov og den dagældende kuldioxidafgiftslov frem til den 1. september 2009, da selskabet havde tilladelse i henhold til lov om buskørsel.
 På baggrund af de fremkomne nye oplysninger anser SKAT det derfor som overvejende sandsynligt, at hverken mineralolieafgiften eller kuldioxidafgiften er indgået i faktureringen fra G1.1.2 til H1 i perioden 1. juli 2006 til og med 31. august 2008, og SKAT anerkender derfor efter omstændighederne, at SKATs krav nedsættes med den beregnede moms af de nævnte afgifter, i alt kr. 9.686.726, således at SKATs krav om efteropkrævning af for meget fradraget købsmoms nedsættes fra kr. 33.266.692,til kr. 23.579.966,-. Kravet forrentes i henhold til opkrævningslovens § 7 fra den 17. maj 2010 (betalingsfristen i henhold til SKATs afgørelse af 9. februar 2010) til betaling sker.
 Der er for landsretten afgivet forklaring af direktør NM.
 Direktør NM har forklaret blandt andet, at han i perioden 1996-2015 var direktør for G1.1. Efter at G1.1. i 2015 fusionerede med et andet selskab og blev til G3, varetager han en stilling som konsulent.
 Fra 1980 til 1992 var han direktør for ...Lands- og Arbejdsgiverforening. I den forbindelse samarbejdede han vedrørende en ændring af momsreglerne på transportområdet med skattemyndighederne om at udarbejde en vejledning på området. Han er uddannet cand. polit.
 G1.1. var et busselskab, der næsten udelukkende udførte kollektiv trafik for de offentligt ejede trafikselskaber. Desuden havde selskabet indtægter fra salg af reklamer på busserne,

type: other


text:
der modsat personbefordring er en momspligtig aktivitet.
 Han var personligt meget involveret i forhandlingerne med ToldSkat i 2001, idet spørgsmålet om godtgørelse af energiafgifter var af stor økonomisk betydning for busselskabet. Det var således af helt afgørende betydning for G1.1. at konstruktionen med leasing af busser i Tyskland ikke medførte, at man ikke kunne få godtgørelse for energiafgifterne. Energiafgifterne var væsentligt højere end momsen, og man ønskede derfor ikke, at der opstod en situation, hvor man ved at opnå fradrag for moms mistede muligheden for at få godtgjort energiafgifterne. Energiafgifterne var så høje, at det var helt afgørende at få en skriftlig bekræftelse på, at der ikke skulle betales energiafgifter.
 Der er ingen tvivl om, at han har set det brev af 11. januar 2001, der er omtalt i ToldSkat s brev af 25. januar 2001. Han mener, at brevet er refereret korrekt. Hvis ikke det havde været det, havde han uden tvivl reageret. Spørgsmålet om olieafgiften var helt afgørende. G1.1. var ikke registreret oplagshaver i 2001, det blev selskabet først senere.
 Han deltog selv i mødet i ToldSkat den 9. februar 2001 og forklarede i den forbindelse alt om forretningsgangene i forbindelse med leasingarrangementet, således som det fremgår af referatet i mødet i ToldSkats brev af 22. februar 2001. Det var vigtigt for ham, at ToldSkat havde alle nødvendige oplysninger. Drøftelserne med ToldSkat angik både energiafgifterne og momsen. Havde regionen ikke godkendt aftalerne, ville aftalerne ikke have omhandlet indkøb af brændstof.
 ToldSkat vendte aldrig tilbage i forlængelse af brevet af 4. februar 2002. Allerede på mødet i februar 2001 havde en yngre medarbejder i ToldSkat anført, at der måske var et problem med hensyn til momsen, og at retsstillingen forekom ham urimelig. Hertil havde en mere erfaren medarbejder i ToldSkat svaret, at det kunne godt være, men at det nu engang var sådan, retsstillingen var.
 Prissætningen i licitationerne med det offentlige tog udgangspunkt i, at der ikke skulle betales moms i Danmark, og at man kunne undgå at betale energiafgifter. Havde man skullet betale de nævnte afgifter, ville man have været nødt til at vælte udgiften over på forbrugerne. Det var på grundlag af et krav fra EU, at reglerne i 2008 blev ændret således, at trafikselskaberne ikke længere kunne friholdes for energiafgifter.
 I perioden 2001-09 var SKAT på kontrolbesøg to gange. Ingen af gangene blev der sat spørgsmålstegn ved arrangementet. I forbindelse med begge kontroller blev det gennemgået, hvordan leasingordningen fungerede. Han husker ikke, om SKAT fik kontrakterne, men alt blev gennemgået. G1.1 ønskede ikke at skjule noget.
 Han er bekendt med Auto Lease dommen fra 2003. Aftalen om en fast pris på service og brændstof blev imidlertid indgået allerede i 2002. Det skete på baggrund af rådgivning fra busselskabets revisor, han husker dog ikke nærmere hvad begrundelsen var, bortset fra at det var væsentligt at undgå kreditgivning i forbindelse med arrangementet. Det var også revisoren, der anbefalede, at G1.1.1 blev indskudt som" mellemselskab". Baggrunden herfor var en anden dom fra Domstolen og hensynet til at opnå refusion


text:
af fuld tysk moms.
 H1 havde ingen indflydelse på, hvordan servicen af busserne blev udført og brændstoffet påfyldt. Det var G1.1.2, der suverænt bestemte alt i den forbindelse.
 Rent praktisk foregik det sådan, at busserne ved dagens slutning blev henstillet ved garageanlægget af chaufførerne. Derefter sørgede en servicemedarbejder for vask og klargøring af bussen i løbet af natten, mens nogle mekanikere tilknyttet garageanlægget sørgede for teknisk klargøring. Hver nat blev motoroliestand og sprinklervæskestand kontrolleret, og der skete påfyldning efter behov. Desuden blev bussen tanket med dieselolie.
 Hvis indkøbsprisen for brændstof, olie m.v. steg, ville G1.1.2 lide tab, og H1 og G1.1 ville tilsvarende få en fordel. Den priskalkulation, aftalerne byggede på, indebar, at G1.1.2 tjente gode penge i den første tid. Da prisen på dieselolie steg, faldt indtjeningen i G1.1.2 imidlertid tilsvarende. Det var vigtigt for ham, at G1.1.2s priser blev lagt så højt, at G1.1 ikke kunne beskyldes for spekulation eller for at påtage sig finansiering. Han ved ikke præcis, hvor stor en andel af den pris, der blev betalt for service, der gik til køb af brændstof. Der var en økonomimedarbejder, som foretog kalkulationen, men den foreligger ikke skriftligt. I starten var det omkring 30 % af vedligeholdelses- og reparationsaftalens værdi.
 I 2002 kostede en liter dieselolie omkring 1 kr. Senere steg prisen voldsomt. Det var en risiko, der lå hos G1.1.2. Prisstigningen gjorde, at brændstoffet kom til at udgøre en større procentdel af vedligeholdelses- og reparationsaftalens værdi. Det kan diskuteres, hvor man vil sige tabet lå. Den oprindelige priskalkule var baseret på den forudsætning, at brændstofudgiften udgjorde omkring 1/3 af den samlede ydelse.
 I forbindelse med den oprindeligt aftalte leasingperiodes udløb blev leasingkontrakten forlænget i 2008 i medfør den oprindelige aftales § 12. I den forbindelse blev prisen, som fortsat var en samlet pris for både leasingydelsen og vedligeholdelses- og reparationsydelserne, genforhandlet og forhøjet. Den forhøjede pris dækkede over de forøgede brændstofudgifter, men også en forhøjelse af renten på selve leasingydelsen. Vedligeholdelses- og reparationsaftalen mellem G1.1.2 og H1 blev samtidig forlænget, idet der blev aftalt en forhøjet pris. Det er hans skøn, at brændstofudgiften på det tidspunkt udgjorde 40-50 % af vedligeholdelses- og reparationsaftalens værdi, men der blev heller ikke på dette tidspunkt skrevet noget ned om den kalkule, der blev udført forud for forhøjelserne.
 G1.1, G1.1.1 og G1.1.2 var tre forskellige selskaber, men de var koncernforbundne. G1-selskaberne og H1 var derimod ikke på nogen måde koncernforbundne.
 Brændstofleverandøren i den første tid var G4, senere skiftede man til G5. Såvel G4 som G5 leverede direkte til G1.1.2. Han diskuterede med Told- og skatteregionen, hvordan fakturaen skulle udstedes, hvis G1.1.2 skulle have fradrag for moms og G1.1. samtidig have godtgørelse for energiafgifterne. Enden på drøftelserne blev, at såvel G1.1.2 som G1.1. efter råd fra regionen skulle stå som adressat på fakturaerne fra olieselskabet. Det var systemet, indtil G1.1 selv blev oplagshaver.
 Det var G1.1.2, der indkøbte brændstoffet, fik det leveret og betalte for det. Der var ikke indgået aftale med hverken G4 eller G5 om en fast pris.


text:
Brændstoffet blev indkøbt til listepriser med fradrag af en eventuel aftalt rabat. Priserne på brændstoffer var, da aftalerne blev indgået, meget mere stabile.
 G1.1.2 havde andre kunder, men H1 var klart den største. G1.1.2 blev oprettet som en selvstændig enhed i forbindelse med indgåelsen af leasingaftalen med H1. Enten blev selskabet oprettet til formålet, eller også genbrugte man et eksisterende selskab i koncernen. Forud for oprettelsen af G1.1.2 var det G1.1. selv, der stod for reparation, vedligeholdelse og brændstofindkøb. Indskuddet af G1.1.2 skete således udelukkende af hensyn til konstruktionen af leasingarrangementet.
 Han mener, at G1.1.1. blev stiftet omkring 1996 med henblik på efter en femårig periode at kunne opnå fradrag for indkøb af busser. Dengang var det en ren indenlandsk konstruktion. Sådan gjorde alle busselskaber på det tidspunkt, også de statslige. De statslige brugte ligeledes modellen med via et tysk leasingarrangement at opnå momspligt og fradrag, da dette blev en mulighed. Det var G1.1, der havde tilladelsen til rutekørsel.
 H1 har til støtte for sine påstande i sammenfattende processkrift af 23. marts 2016 anført blandt andet følgende (henvisninger til og citater fra bilag, ekstrakt og materialesamling er udeladt):
 4.1 Appellantens retsbeskyttede forventning
 Til støtte for frifindelsespåstanden gøres det gældende, at ToldSkat forinden de omhandlede aftaler i sagen blev indgået blev forelagt disse med henblik på en forudgående bedømmelse af, hvorledes aftalerne ville blive bedømt både i relation til spørgsmålet om godtgørelse af energiafgifter og den momsmæssige behandling af leasingydelsen inkl. brændstof.
 Når ToldSkat blev bedt om denne forhåndsvurdering, skyldes det, at den afgifts-og momsmæssige behandling af de påtænkte aftaler ville have direkte indvirkning på aftalernes prissætning. I givet fald ville moms og afgifter blive pålagt aftalerne med trafikselskaberne.
 Som det fremgår af korrespondancen med ToldSkat, særligt regionens brev af 22. februar 2001 fik ToldSkat forelagt en fuldstændig beskrivelse af de påtænkte aftaler, og på den baggrund tilkendegav regionen klart og utvetydigt, at regionen "kan godkende den beskrevne model for olietransaktionerne", hvorefter brændstoffet udgjorde en integreret del af leasingydelsen leveret til appellanten og videresolgt til leasingtager.
 Tilkendegivelsen var uden forbehold. Den omstændighed, at regionen anførte, at det var tale om en "vejledende" tilkendegivelse er ikke udtryk for et forbehold, der fratager tilkendegivelsen sit forpligtende grundlag, men blot udtryk for den dagældende retlige kendsgerning, at det dengang ikke var muligt at indhente et forudgående bindende svar vedrørende moms. Denne mulighed blev først indført i 2005.
 Tilkendegivelsen opfylder samtlige betingelser, som efter praksis kræves for, at der kan støttes ret på en tilkendegivelse, jf. herved også beskrivelsen i den dagældende Procesvejledning og den nugældende Juridiske Vejledning.
 Den omstændighed, at regionen i et efterfølgende brev i februar 2002 orienterede om, at Told- og Skattestyrelsen var blevet forelagt spørgsmålet på grundlag af en anden regions anden opfattelse, ændrer ikke på tilkendegivelsens forpligtende grundlag. Som det udtrykkeligt fremgik af orienteringen, fastholdt regionen sin tidligere tilkendegivelse. Der var blot tale om en orientering om, at Told- og Skattestyrelsen kiggede på sagen, og at man ville vende tilbage, hvis Told- og Skattestyrelsen kom til den konklusion, at regionens


text:
vurdering var forkert.
 Dette skete som nævnt aldrig, og de specifikke momskontroller i 2004, 2006 og 2008 bekræftede tilkendegivelsens holdbarhed.
 Det må derfor ved sagens bedømmelse lægges til grund, at appellanten og G1.1 indgik aftalerne i tillid til regionens tilkendegivelse (som netop var baggrunden for indhentelse af regionens forudgående vurdering), og at en tilkendegivelse med et andet indhold eller en tilbagekaldelse af tilkendegivelsen ville have haft direkte indflydelse på, om aftalerne var blevet indgået og med hvilket indhold.
 Som Skatteministeren var opmærksom på under sine svar til Folketingets Skatteudvalg og i det efterfølgende lovforslag i forbindelse med ændringen af momsloven i 2010, ville en ændret momsmæssig behandling have direkte indvirkning på fastsættelsen af billetpriserne i den kollektive trafik. Havde parterne i 2001 fået meddelelse om, at momsen af brændstoffet ikke var fradragsberettiget eller havde leveringssted i Danmark, ville denne merudgift til moms være overvæltet på aftalerne med trafikselskaberne. Denne merudgift ville alene kunne være dækket af enten offentlige tilskud eller højere billetpriser, jf. også Trafikselskabslovens § 3.
 Den af Skatteministeriet påberåbte "faste praksis fra EU-Domstolen" bestrides som konkret uden relevans. Kriiken-dommen, som ministeriet har påberåbt, angår en helt anden situation end den foreliggende, nemlig en klar bestemmelse i en forordning, som den nationale myndighed selvfølgelig ikke kan skabe en berettiget forventning ved at handle i strid med.
 EU-retten er derimod ikke til hinder for, at en national afgiftsmyndighed kan skabe en berettiget forventning hos en afgiftspligtig person baseret på en fortolkning af den nationale lovgivning, jf. bl.a. sag C-181/04-183/04 (Elmeka).
 Det gøres på den baggrund gældende, at skattemyndighederne er bundet af tilkendegivelsen i 2001 med den virkning, at en ændret momsmæssig bedømmelse af de konkrete full service leasingaftaler først kan ske efter et passende varsel, hvilket vil sige efter den omhandlede periode i sagen.
 Landsskatterettens afgørelse er således korrekt.
 4.2 Køb eller finansiering af brændstof ...
 Hvis landsretten finder, at appellanten ikke har opnået en retsbeskyttet forventning, gøres det gældende, at aftalen mellem appellanten og G1.1.2 indebar levering af brændstof til appellanten i henhold til momslovens § 4, og at appellanten derfor har fradragsret for købsmomsen af brændstofudgiften, jf. momslovens § 37, stk. 1.
 Der er ikke grund til at behandle brændstofdelen i serviceaftalen anderledes end aftalens andre elementer som smøreolie, motorolie, bremse-, køler- og sprinklervæske, som er anset for at udgøre en levering i henhold til momslovens § 4 med fradragsret for købsmomsen heraf, jf. momslovens § 37, stk. 1. Skatteministeriet har heller ikke redegjort for på hvilket grundlag, disse "goder" i aftalen kan behandles forskelligt momsmæssigt.
 Det bestrides, at aftalerne kan (om-)kvalificeres til aftaler om appellantens finansiering af leasingtagerens køb af brændstof hos G1.1.2 omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11.
 Afgørende for, om brændstofdelen kan omkvalificeres til en momsfri finansiel transaktion er, om appellanten efter indholdet af de konkrete aftaler i overensstemmelse med de principper og den retsanvendelse, som EU-Domstolen fastslog i Auto Lease-dommen og Højesteret efterfølgende i dommen vedrørende G6 gmbh i 2009 må anses for at have fungeret som kreditgiver for leasingtagerens køb


text:
af brændstof.
 Hvis appellanten efter denne vurdering reelt har været kreditgiver, er transaktionen omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a. Har appellanten imidlertid ikke fungeret som kreditgiver, er forholdet ikke omfattet af Auto Leaseprincipperne og momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a. I så fald er der ikke hjemmel til at omkvalificere de indgåede aftaler.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a, omhandler: "Långivning og formidling af lån samt långivers forvaltning af egne udlån.""
 For at være omfattet af bestemmelsen, skal der altså være tale om en finansiel transaktion, der beror på långivning/kreditgivning.
 I EU-domstolens dom vedrørende Auto Lease og Højesterets efterfølgende dom vedrørende G6 GmbH, ydede leasinggiveren netop i modsætning til appellanten en kredit i forbindelse med leasingtagerens brændstofforbrug. Dette var afgørende for resultatet i de to domme.
 Tilsvarende nåede Højesteret i dommen vedrørende G6, UfR 2009.628 H (SKM2009.25.HR) om et bil-leasingarrangement, der også omfattede brændstof, til, at der i overensstemmelse med principperne fastslået i Auto Lease-dommen forelå brændstoffinansiering omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a.
 I denne dom fik leasingtageren af en (almindelig privatpersonbil) udleveret et benzinkort og kunne herefter for G6s regning tanke brændstof på tankstationer tilhørende den valgte brændstofleverandør og kortudsteder. Ved leasingperiodens udløb ville der blive foretaget en slutafregning, hvorved den aftalte leasingydelse ville blive efterreguleret med leasingtagerens faktiske brændstofforbrug i perioden.
 Højesteret konkluderede på denne baggrund, at aftalerne reelt havde karakter af finansiering af kundernes køb af brændstof, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a, idet Højesteret herved lagde vægt på, at leasinggiveren gennem de indgåede aftaler opnåede: "en adgang for sine kunder til ved brug af benzinkort at kunne tanke benzin i G6s navn og for G6s regning...De havde i realiteten ubegrænset adgang til tankning, og den endelige betaling blev beregnet i forhold til deres faktisk forbrug."
 Afgørende for udfaldet af de to sager var således konstateringen af, at leasinggiveren fungerede som kreditgiver for leasingtagerens køb af brændstof.
 De to domme kan imidlertid ikke tages til indtægt for, at enhver brændstofydelse i et cross border leasingarrangement er brændstoffinansiering. Dette beror naturligvis på, om leasinggiveren rent faktisk yder en kredit til leasingtageren. Dette bekræftes jo også af Skatteministerens svar til Folketingets Skatteudvalg i 2006, omtalt ovenfor.
 Forudsætningen for konklusionen om brændstoffinansiering er således, at det kan lægges til grund, at aftalerne indebærer en kreditgivning/långivning fra leasinggiveren til leasingtageren i relation til sidstnævntes køb af brændstof hos serviceselskabet.
 Hvis leasinggiveren ikke yder kredit til leasingtageren, falder forholdet uden for momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a.
 Indholdet af de foreliggende aftaler kan ikke sammenlignes med de aftaler, som lå til grund for EU-Domstolens og Højesterets bedømmelse i de to sager.
 Som Landsskatteretten korrekt lagde til grund, og som appellanten har redegjort for og dokumenteret, har appellanten ikke ydet nogen kredit til leasingtageren. Leasingtageren betalte en på forhånd fastlagt fast ydelse uafhængigt af brændstofforbrugets faktiske omfang. Og der var ikke nogen mulighed for efterregulering. Aftalerne indeholdt således utvivlsomt intet


text:
kreditelement, hvorfor det naturligvis heller ikke er muligt at henføre aftalerne under momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a.
 Leveringen af brændstoffet til leasingtageren skete i henhold til aftalen mellem dels leasingtageren og appellanten og appellanten og G1.1. Den omstændighed, at leasingtager og G1.1.2 er søsterselskaber har ingen relevans. Appellanten er ikke koncernforbundet med nogen af selskaberne.
 "Levering" kræver momsmæssigt ikke, at varen fysisk er udleveret til modtageren (her appellanten), jf. også Landsskatterettens kendelse med henvisning til EU-Domstolens dom i sag 165/86 (Intiem).
 Appellanten ydede ingen kredit til leasingtagerens brændstofkøb, og det var ikke leasingtager, der påfyldte eller havde adgang til at påfylde brændstof på de leasede busser (ligesom det heller ikke var leasingtager, der påfyldte de øvrige serviceprodukter på busserne som smøreolie, motorolie, bremse-, køler-, sprinklervæske o.lign.), ligesom brændstoffet og de øvrige produkters mængde, kvalitet og tidspunkt for levering var bestemt af aftalerne og ikke undergivet leasingtagerens ensidige bestemmelse.
 Brændstoffet var endvidere begrænset til anvendelse i de busser, som appellanten leverede med brændstof til leasingtager, hvis anvendelse af busserne igen var begrænset til de kørselskontrakter, som busselskabet havde indgået efter offentligt udbud med trafikselskabet.
 Appellanten påtog sig den fulde leveringsrisiko over for leasingtager, idet appellanten i henhold til aftalen var forpligtet til at levere "full service" til leasingtager, uanset om G1.1.2 var i stand til at opfylde sine forpligtelser over for appellanten og den aftalte pris kunne ikke reguleres, uanset om priserne på brændstof i perioden gik op eller ned.
 En sådan aftale er ikke en aftale om brændstoffinansiering og forholdet er ikke omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a, og der er ikke nogen støtte at hente i EU-Domstolens eller Højesterets praksis.
 Skatteministeriet synes da også efterfølgende at have anerkendt, at aftalerne ikke indeholder noget kreditelement, og at appellanten efter principperne i Auto Lease og G6-dommene ikke kan anses for at have ydet kredit i henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a.
 Dette var for Skatteministeriet ellers en afgørende præmis ved indbringelse af Landsskatterettens kendelse i nærværende sag, idet indbringelsen af kendelsen netop blev baseret på det momsretlige grundlag, der var fastslået i de to domme.
 Som gennemgået ovenfor, var dette ligeledes en helt afgørende præmis for Skatteministeriet og Højesteret i G6-dommen.
 I erkendelse af at det ikke er muligt at henføre aftalerne under momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a, når aftalerne ikke indeholder noget kreditelement, har Skatteministeriet ændret sit synspunkt, jf. herved også Skatteministeriets påstandsdokument [for landsretten].
 Skatteministeriet gør nu gældende, at det ikke er et krav for at kvalificere transaktionen som en momsfritagen finansiel transaktion omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11 (uden at henføre transaktionen under en bestemt bestemmelse i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11), at der er et kreditelement i transaktionen.
 Synspunktet er det, at når der efter Skatteministeriets opfattelse ikke er tale om et køb i momsmæssig henseende, er der tale om en finansiel transaktion. Momslovens § 13, stk. 1, nr. 11 om momsfritagne finansielle transaktioner,


text:
som udgør en undtagelsesbestemmelse til momslovens udgangspunkt om momspligt, bliver dermed til en residual/en opsamlingsbestemmelse.
 En sådan udvidende fortolkning af momslovens fritagelsesbestemmelse er i strid med fast praksis fra EU-Domstolen, som fastslår, at fritagelsesbestemmelsen skal fortolkes indskrænkende, jf. herved bl.a. Domstolens dom i sag C-2/95 (SDC) præmis 20 og C-453/05 (Volker Ludwig) præmis 21.
 En forudsætning for at omkvalificere de indgåede aftaler fra køb til finansiering er, at Skatteministeriet kan henføre aftalen til en specifik bestemmelse i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11. Når dette ikke er tilfældet, er der ikke tale om en momsfri transaktion.
 Landsrettens dom i SKM2014.755.ØLR er ikke i overensstemmelse hermed eller principperne i EU-Domstolens dom om Auto Lease eller Højesterets dom vedrørende G6. Der forelå heller ikke i de aftaler, som landsretten tog stilling til, noget kreditelement.
 Skatteministeriet skiftede som i denne sag synspunkt undervejs og fik medhold i, at aftalen måtte anses som en (ikke nærmere defineret) "finansiel transaktion". Landsretten henførte i overensstemmelse med Skatteministeriets procedure blot forholdet "tomt" under momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, og uden at give nogen begrundelse for foreneligheden af dette resultat med fraværet af en konkret kreditgivning. Efter landsrettens opfattelse kunne denne omstændighed blot "ikke føre til et andet resultat".
 Det er appellantens opfattelse, at denne dom som den indankede dom er åbenbart forkert. I den indankede dom har byretten dog på trods af, at Skatteministeriet ikke gjorde dette gældende lagt til grund, at der forelå et kreditelement i de indgåede aftaler. Byretten synes dermed korrekt at have tiltrådt, at det er en betingelse for at omkvalificere forholdet, at der foreligger en kreditgivning. Det er blot en misforståelse fra byretten at kvalificere en aftale med en fast forbrugsuafhængig pris som en aftale om kreditgivning (hvad Skatteministeriet heller ikke gjorde gældende).
 Det fastholdes, at den fortolkning, som Skatteministeriet gør gældende, er i strid med momssystemdirektivets artikel 135 og de principper om indskrænkende fortolkning, som EU-Domstolen har fastslået i en fast praksis og at det derfor ikke vil være muligt at give Skatteministeriet medhold i, at aftalerne ikke udgør aftaler om køb af brændstof men finansiering, uden forinden at forelægge spørgsmålet præjudicielt for EU-Domstolen. ...
 Det bemærkes herved, at de tyske afgiftsmyndigheder jo altså har lagt aftalerne til grund og behandlet dem efter deres indhold. Alene en forskellig fortolkning i to medlemslande gør efter appellantens opfattelse en forelæggelse relevant, jf. herved også EU-Domstolens dom i sag C-453/05, præmis 22, C-259/11, præmis 19, og C-264/14, præmis 33.
 4.3. Det momsmæssige beskatningssted for appellantens brændstofleverance
 Hvis landsretten tiltræder, at appellanten har fået leveret brændstof og dermed har ret til momsfradrag efter momslovens § 37, skal der tages stilling til, om appellantens brændstofleverance til leasingtageren er i Tyskland eller i Danmark.
 Det gøres gældende, at brændstoffet som også fastslået af regionen i forhåndsgodkendelsen udgør en del af den samlede leasingydelse, som appellanten leverede til leasingtageren med momsmæssigt leveringssted i Tyskland, jf. den dagældende momslovs § 15.
 Brændstoffet udgør ikke en selvstændig leverance i forhold til den samlede leasingydelse.
 Leasingtageren har indgået


text:
en full service leasingaftale, hvorefter leasingtageren modtog en bus, påfyldt med brændstof, olie, bremse- og sprinklervæske m.v.
 Brændstoffet udgør ikke en selvstændig leverance, der kan adskilles fra de øvrige elementer i leasingydelsen med beskatningssted i Danmark i modsætning til alle øvrige elementer i aftalen.
 Det skal herved særligt understreges, at skattemyndighederne jo altså ikke har fundet anledning til at udskille de øvrige elementer i full service aftalen til selvstændig behandling. Således anerkendes det jo, at motorolien, smøreolien, bremse- og sprinklervæske m.v., er en integreret del af leasingydelsen med momsmæssigt beskatningssted i Tyskland.
 Det er alene brændstoffet, som efter ministeriets opfattelse skal behandles selvstændigt og forskelligt fra aftalens øvrige elementer.
 Det gøres gældende, at der er tale om en kunstig opdeling, jf. også EU-domstolens dom i sag C-41/04 (Levob).
 Brændstoffet udgør som motorolie m.v. en integreret biydelse til hovedydelsen (bussen) og udgør et middel til at udnytte busleasingydelsen på bedst mulige vis, jf. herved også præmis 30 i EU-Domstolens dom i sag C-349/96 (Card Protection Plan). Det har ingen betydning, at brændstof i sig selv kan fungere som en selvstændig vareleverance. Afgørende er, at brændstof er en integreret biydelse i den indgåede full service busleasingaftale.
 Derfor skal brændstoffet momsmæssigt behandles som en del af leasingydelsen på linje med full serviceaftalens øvrige elementer.
 Det bemærkes i øvrigt herunder, at leveringsstedet for brændstoffet også ifølge de tyske afgiftsmyndigheder var i Tyskland. De tyske afgiftsmyndigheder har jo godtgjort leasingtager den tyske moms på leasingydelsen, dvs. også for brændstoffet, hvilket ikke ville være sket, hvis de tyske afgiftsmyndigheder havde anset leveringsstedet for brændstoffet for at være i Danmark. Medlemslandene er nemlig ikke forpligtet til at refundere moms, der er fejlagtigt opkrævet, jf. sag C-342/87 (Genius Holding).
 Det er efter appellantens opfattelse heller ikke muligt at give Skatteministeriet medhold i dette subsidiære synspunkt uden forinden at indhente et bidrag fra EU-Domstolen. Allerede fordi Danmark og Tyskland fortolker det fælles leveringsstedsbegreb forskelligt under de foreliggende omstændigheder, er det efter appellantens opfattelse ikke muligt at konkludere, at der ikke er en sådan tvivl om forståelsen af direktivet, at en forelæggelse er overflødig.
 4.4. Hjemvisning
 Hvis landsretten måtte finde, enten at appellanten ikke har fået leveret brændstof af G1.1.2 og således ikke var berettiget til momsfradrag af brændstofudgiften, eller at leveringsstedet for appellantens momsleverance til leasingtageren var i Danmark, må opgørelsen af momstilsvaret hjemvises til SKAT.
 Det bemærkes herved, at SKAT under den hjemvisning, der fulgte af byrettens dom, har genbehandlet opgørelsen af momskravet og i overensstemmelse med appellantens indsigelse mod momskravets opgørelse har nedsat kravet med den opgjorte moms af energiafgifter, som appellanten ikke blev opkrævet af G1.1.2.
 Det er imidlertid appellantens opfattelse, at momskravet skal nedsættes yderligere.
 Det af SKAT opgjorte momskrav er baseret på den faktiske brændstofmængde, som G1.1.2 leverede til appellanten. Prisen i serviceaftalen var imidlertid ikke baseret på den faktiske mængde eller faktiske dagspriser, men, som anført, en fast forbrugsuafhængig pris. En korrektion af momsfradraget må derfor nødvendigvis baseres på det faktiske faktureringsgrundlag.
 Appellanten er af naturlige grunde ikke i besiddelse af en dokumentation


text:
for, hvorledes G1.1.2 har prissat serviceaftalen, herunder værdisat de enkelte elementer i denne aftale. Men G1.1.2 har oplyst, at brændstofdelen blev indkalkuleret til ca. 30 % af den samlede serviceaftale, da aftalen blev indgået.
 Under alle omstændigheder gøres det gældende, at grundlaget for det opgjorte momskrav er forkert og fører til, at brændstofandelen af den samlede serviceaftale opgøres alt for højt, når dette baseres på den faktiske brændstofmængde og faktiske indkøbspriser hos G1.1.2. Den omstændighed, at appellanten ikke kan dokumentere den præcise værdi, som G1.1.2 har lagt til grund for sin prissætning, berettiger naturligvis ikke SKAT til at basere opgørelsen af momskravet på et helt andet grundlag end det, der faktisk lå til grund for faktureringen og det nærmere skøn over brændstofdelens andel af den samlede serviceaftale må derfor hjemvises til fornyet behandling ved SKAT.
 Ligeledes må opgørelsen af momstilsvaret hjemvises til SKAT, hvis landsretten finder, at leveringsstedet for appellantens brændstofleverance til leasingtageren var i Danmark og at der således skulle have været afregnet dansk moms.
 Dette må ligeledes baseres på et skøn over brændstoffets andel af den samlede leasingydelse, eftersom grundlaget for momsberegningen ikke kan overstige denne skønnede andel.
 4.5 Forrentning af momskravet
 Det gøres gældende, at Skatteministeriet under alle omstændigheder ikke er berettiget til forrentning af et eventuelt momskrav fra et tidspunkt tidligere end sagens anlæg den 27. september 2012 og heller ikke er berettiget til tilbagebetaling af den rentegodtgørelse, som appellanten modtog efter Landsskatterettens kendelse.
 Skatteministeriet støtter alene sin rentepåstand og krav på tilbagebetaling af rentegodtgørelsen på opkrævningslovens §§ 5 og 7.
 Ministeriets rentepåstand synes båret af det synspunkt, at ministeriet hvis ministeriet får medhold rentemæssigt skal stilles som om SKATs oprindelige afgørelse ikke var blevet ændret efterfølgende.
 For direkte skatter, hvor efterfølgende ændringer fører til en restskat, er rentespørgsmålet udtrykkelig lovreguleret i henholdsvis kildeskattelovens § 62 A og selskabsskattelovens § 30, stk. 2.
 Tilsvarende gælder ikke for momskrav.
 Spørgsmålet om forrentning af momskrav beror i det hele på opkrævningsloven, som også er den ministeriet har henvist til.
 Skatteministeriet har til støtte for sine påstande i sammenfattende processkrift af 21. marts 2016 anført blandt andet følgende (henvisninger til og citater fra bilag, ekstrakt og materialesamling er udeladt):
 1. Appellanten har ikke fradragsret for dansk købsmoms af brændstof
 Til støtte for indstævntes principale og subsidiære påstand gøres det gældende, at det er med rette, at afgiftsmyndighederne efter en konkret bedømmelse af det foreliggende busleasingarrangement har fundet, at appellanten ikke er berettiget til fradrag for momsen af brændstof indkøbt af G1.1.2 her i landet, jf. momslovens § 37, stk. 1, idet appellanten ikke har rådet som ejer over brændstoffet, jf. momslovens § 4, stk. 1, 2. pkt. Der er således ikke tale om appellantens køb af brændstof fra G1.1.2 og salg af brændstoffet til G1.1.1.
 De betalinger, som har fundet sted mellem henholdsvis G1.1.1 og appellanten og mellem appellanten og G1.1.2, er ikke betalinger for køb og salg af brændstof. Appellanten fungerede udelukkende som et uselvstændigt mellemled mellem G1.1.2, der servicerede busserne og leverede brændstof hertil, og det med


text:
værkstedselskabet koncernforbundne selskab G1.1.1. Reelt blev brændstoffet leveret direkte fra G1.1.2 til G1.1.1.
 De betalinger, som har fundet sted mellem parterne i arrangementet, må derfor da der ikke er tale om betalinger for køb og salg af brændstof momsretligt kvalificeres som betalinger som led i transaktioner af finansiel karakter omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11. Det bemærkes, at det ikke i denne henseende er et krav, at der er et kreditelement i transaktionerne. Det bemærkes dog, at byretten lagde til grund, at der var et kreditelement i transaktionerne...
 Det gøres gældende, at arrangementet skal bedømmes på samme måde som de tilsvarende momsarrangementer, som Højesteret og landsretten allerede har taget stilling til i henholdsvis U2009.628H (G6 GmbH) (SKM2009.25.HR) og dom af 21. oktober 2014 offentliggjort som SKM2014.755.ØLR (G7 GmbH). Det bemærkes, at appellanten biintervenerede i G7-sagen under anken for landsretten til støtte for G7 GmbH og fremførte alle de argumenter, som appellanten nu har gentaget for landsretten i nærværende sag. Disse synspunkter blev ikke fulgt af landsretten. Forberedelsen og berammelsen af nærværende sag har endvidere været berostillet på appellantens foranledning på udfaldet af landsrettens dom i G7-sagen. Ved kendelse af 29. april 2015 afviste landsretten appellantens begæring om præjudiciel forelæggelse af sagen for EU-Domstolen vedrørende det momsretlige leveringsbegreb for varer.
 Der er ikke sådanne afvigende omstændigheder i nærværende sag i forhold til omstændighederne i G6-sagen og G7-sagen, at transaktionerne momsmæssigt kan kvalificeres anderledes end i de nævnte domme. Dette støttes nærmere på følgende:
 Leasingaftalen mellem appellanten og G1.1.1 og serviceaftalen mellem appellanten og G1.1.2 om "full service-leasing" af funktionsduelige busser, kan ikke i momsmæssig henseende betragtes som aftaler om, at appellanten har købt og videresolgt brændstof til leasingtageren.
 Leveringen af brændstoffet skete ikke for appellantens regning og risiko, idet leveringen skete på grundlag af to kontrakter, som begge indebar, at der ikke skulle ske nogen regulering som følge af udviklingen i brændstofprisen. Der var aftalt en fast pris pr. bus for de af G1.1.2 aftalte ydelser (leverancer) til appellanten, som indbefattede brændstof til drift af de omhandlede rutebusser.
 Reelt påhvilede risikoen for ændringer i brændstofprisen derfor G1.1.2, som indkøbte brændstoffet fra danske brændstofleverandører. G1.1.2 er som nævnt søsterselskab til leasingtageren G1.1.1. Det forhold, at kontrakten mellem G1.1.1 og appellanten ikke indeholdte en bestemmelse om regulering af prisen i forhold til brændstof, er derfor ikke afgørende for vurderingen. Derimod må der i overensstemmelse med Højesterets dom i G6-sagen og landsrettens dom i G7-sagen lægges vægt på navnlig den omstændighed, at appellanten aldrig har haft rådighed over brændstoffet og aldrig har haft nogen indflydelse på, på hvilket tidspunkt og med hvilke mængder brændstof blev påfyldt de leasede busser.
 Bl.a. i lyset af, at G1.1.2 og G1.1.1 er koncernforbundne, må det lægges til grund, at brændstoffets mængde, kvalitet og tidspunktet for dets levering beroede på leasingtagerens (og i virkeligheden moderselskabet G1.1.') ensidige afgørelse.
 I overensstemmelse med den nævnte retspraksis må det derfor konstateres, at appellanten reelt har finansieret indkøb af brændstof og ikke har købt og solgt brændstof
 Appellanten har alene


text:
haft en rolle som uselvstændigt mellemled i transaktionerne i relation til brændstofleverancer til busserne. Aftalerne mellem appellanten og G1.1.1 og mellem appellanten og G1.1.2 om, at appellanten skulle levere brændstof til busserne, er alene indgået "på skrømt".
 Der var ikke tale om forretningsmæssige aftaler på markedsvilkår mellem uafhængige parter, men om koncerninterne aftaler, som udelukkende har været et udslag af interessefællesskabet mellem parterne og formålet om at spare moms. Momsbesparelsen i arrangementet bestod i, at G1.1.1 kunne få den af appellanten fakturerede tyske moms af brændstoffet godtgjort af de tyske myndigheder (hvilken momsrefusion ikke kunne opnås i Danmark, da busserne anvendtes til momsfritaget personbefordring her i landet), samtidig med, at appellanten kunne fa fradrag for den danske moms af brændstoffet. Herved undgik G1 afgiftsbelastning af den af gruppen udøvede momsfrie personbefordringsvirksomhed her i landet.
 Aftalerne var derfor udelukkende tilrettelagt for at foretage vilkårlige overførsler fra Danmark til Tyskland af betalingerne for brændstof leveret til G1s rutebusser fra et dansk benzinselskab og fra danske tankanlæg, således at der kunne opnås fradragsret for momsen af brændstoffet.
 Appellanten har ikke haft nogen form for økonomisk risiko i forbindelse med arrangementet og har ikke udøvet en ejers råden over brændstoffet. Det reelle salg af brændstof er sket fra et dansk benzinselskab via det danske værkstedsselskab i G1 direkte til G1.1.1, der har rådet som ejer over brændstoffet.
 Det er udokumenteret, at der efter de indgåede aftaler gjaldt nogen form for begrænsninger i G1.1.1s' adgang til at råde som ejer over brændstoffet og til selv at bestemme, hvornår, hvor tit og med hvor meget brændstof de omhandlede busser skulle tankes.
 G1.1.1 havde nemlig dagligt krav på levering af fuldt tankede busser, og det har derfor reelt været således, at leasingtageren hver eneste aften kunne forvente, at busserne blev tanket fuldt op og har haft krav herpå over for det koncernforbundne selskab G1.1.2. Appellanten havde således reelt ingen indflydelse på driften af busserne, og herunder hvornår de skulle påfyldes brændstof og med hvilke mængder.
 Subsidiært gøres det gældende, at arrangementet skal tilsidesættes ud fra et misbrugssynspunkt, jf. f.eks. EU-Domstolens dom i sag C-255/02, Halifax, da formålet med arrangementet udelukkende har været at opnå en afgiftsbesparelse, idet G1.1.1, hvis arrangementet godkendes, opnår at kunne indkøbe brændstof, som er indkøbt og leveret i Danmark, uden afgiftsbelastning, selv om brændstoffet er anvendt til momsfri personbefordring her i landet, der ikke medfører fradragsret for købsmoms.
 2. Hvis der er tale om appellantens køb og salg af brændstof, er leveringsstedet for salget her i landet
 Hvad angår spørgsmålet om fastlæggelsen af det momsmæssige beskatningssted for brændstofleverancerne bemærkes, at dette spørgsmål kun opstår, såfremt landsretten måtte give appellanten medhold i, at der er fradragsret for momsen af brændstofindkøbet. Dette forudsætter, at landsretten finder, at appellanten må anses for at have købt brændstoffet og videresolgt det til G1.1.1 i momsmæssig henseende.
 Til støtte for indstævntes mere subsidiære påstand gøres det i givet fald gældende, at momsbeskatningsstedet for appellantens brændstofleverancer er her i landet, da er tale om selvstændige leverancer af goder, som har


text:
leveringssted her i landet, eftersom brændstoffet tankes fra danske tankanlæg til busser her i landet, jf. momslovens § 14, stk. 1.
 Brændstofleverancer kan således ikke anses for at udgøre en accessorisk biydelse til leasingadministrationsydelsen.
 Kernen i levering af tjenesteydelserne i forbindelse med udlejning af køretøjer ved leasing består i at forhandle, udfærdige, underskrive og gennemføre leasingkontrakten ved at stille køretøjet fysisk til rådighed for kunden, idet køretøjet forbliver leasingselskabets ejendom, jf. herved EU-Domstolens dom i sag C-190/95, ARO Lease, præmis 18. For den gennemsnitlige forbruger er køb af brændstof derimod en selvstændig leverance, der er uafhængig af selve leasingadministrationen. Brændstoffet kan købes hos en hvilken som helst leverandør, og er således ikke en uadskillelig og accessorisk del af at lease en bus hos et leasingselskab. I den konkrete sag er det derfor heller ikke afgørende, at G1.1.1 i henhold til aftalen med appellanten betalte en fast månedlig leasingafgift, der inkluderede udgiften til brændstof, jf. Domstolens dom i sag C-349/96, Card Protection Plan, præmis 31.
 Det bemærkes, at en enig landsret i U2009.628H (SKM2009.25.HR) udtalte, at hvis der var tale om køb og salg af brændstof (hvad der altså ikke var, hverken efter landsrettens eller Højesterets opfattelse), ville der være tale om levering af brændstof med leveringssted her i landet, jf. dissensen til landsrettens dom, der tiltrådtes i et obiter dictum fra flertallet.
 3. Appellanten har ikke opnået en retsbeskyttet forventning om ret til momsfradrag
 Det bestrides, at appellanten har opnået en retsbeskyttet forventning om, at arrangementet kunne godkendes, og at appellanten havde ret til fradrag for dansk købsmoms af brændstof i strid med momsloven. Der er heller ikke opnået en retsbeskyttet forventning om, at leveringsstedet for brændstoffet ikke var her i landet (det subsidiære spørgsmål i sagen).
 Landsskatteretten henviste dels til en korrespondance mellem SKAT og revisionsfirmaet R1 på vegne af G1.1. og med G1.1. i 2001 og 2002, dels til efterfølgende momskontrolskrivelser og -rapporter fra 2004, 2006 og 2008.
 Vedrørende de omhandlede kontroller bemærkes, at disse er foretaget efter etableringen af arrangementet, og allerede af den grund ikke kan danne grundlag for en retsbeskyttet forventning, da appellanten ikke har disponeret i tillid hertil. Det følger endvidere af fast retspraksis, at SKATs passivitet ikke skaber en retsbeskyttet forventning, heller ikke i forbindelse med en momskontrol.
 De rapporter, der er udarbejdet i forbindelse med kontrollerne, indeholder ingen angivelse af, at SKAT foretog en egentlig materiel prøvelse af, om der reelt var tale om appellantens køb og salg af brændstoffet i momsmæssig henseende og i givet fald om det var en integreret del af leasingtjenesteydelsen.
 Heller ikke den korrespondance fra 2001 og 2002, som Landsskatteretten henviser til, giver grundlag for at fastslå, at appellanten har opnået en retsbeskyttet forventning hverken om, at der var ret til fradrag for moms af brændstoffet, eller i anden række at leveringsstedet for brændstoffet i givet fald ikke var her i landet.
 Det bemærkes for det første, at SKATs skrivelser af 25. januar 2001, af 1. februar 2001, af 22. februar 2001 samt af 4. februar 2002


text:
alle udelukkende angår muligheden for (fortsat) godtgørelse af energiafgifter af brændstoffet i henhold til de dagældende regler om godtgørelse af energiafgifter af svovlfattig dieselolie anvendt til busser til rutekørsel med tilladelse efter lov om buskørsel. Det af R1/G1.1. rejste spørgsmål til SKAT var således, om G1.1. som tilladelsesindehaver i henhold til lov om buskørsel (fortsat) kunne opnå godtgørelse af energiafgifterne, selv om G1.1. ikke selv indkøbte brændstoffet til sine busser direkte, men gennem et leasingselskab (enten appellanten eller G1.1.1, dette fremgår ikke klart af korrespondancen).
 Korrespondancen angik således ikke moms af brændstoffet, og herunder, om appellanten kunne anses for at have købt og solgt brændstoffet i momsmæssig henseende og ville have fradragsret for momsen af brændstoffet. Der er således ingen positiv og entydig tilkendegivelse fra SKAT om ret til et sådant momsfradrag for appellanten i skrivelserne, eller overhovedet en momsmæssig godkendelse af transaktionerne. Appellanten var i øvrigt slet ikke adressat for skrivelserne, som også fremhævet af byretten.
 For det andet bemærkes, at det af skrivelserne fra SKAT af 25. januar 2001, af 1. februar 2001 og af 22. februar 2001 udtrykkelig fremgår, at det i skrivelserne anførte alene var en uformel tilkendegivelse, jf. ordet "vejledende". Det fremgår således udtrykkeligt, at der ikke var tale om et for myndighederne bindende udsagn. Hertil kommer, at appellanten (hvis denne endelig kan identificeres med G1.1. hvilket ministeriet bestrider) måtte indse, at svaret fra SKAT forudsatte, at der var realitet bag inddragelsen af appellanten som mellemled mellem G1.1.2 og G1.1.1, jf. herved retsanvendelsen i SKM2015.513.VLR.
 For det tredje tog SKAT i skrivelsen af 4. februar 2002 til G1.1. dvs. inden arrangementet blev etableret i juni/juli 2002 forbehold for, om leveringen af brændstof i forbindelse med leasing af busser kunne blive anset for levering af en vare (hvilket ifølge SKAT ville føre til, at retten til godtgørelse af energiafgifter af brændstoffet ville fortabes). Appellanten havde derfor ikke noget grundlag for at mene, at der var taget endelig stilling til den energiafgiftsmæssige endsige den momsmæssige - behandling og kvalifikation af det foreliggende arrangement, hvilket også byretten fremhæver.
 Endelig bemærkes, at det følger af fast praksis fra EU-Domstolen, at princippet om beskyttelse af berettigede forventninger ikke kan påberåbes over for en præcis bestemmelse i en fællesskabsretsakt, og at den omstændighed, at en national myndighed, der anvender fællesskabsretten, har handlet i strid hermed, ikke kan skabe en berettiget forventning hos en erhvervsdrivende om en behandling, der strider mod fællesskabsretten, jf. f.eks. dom i sag 316/86, Krticken, præmis 24.
 Domstolen har videre fastslået, at retten til at påberåbe sig princippet om beskyttelse af den berettigede forventning gælder for enhver retsundergiven, hos hvem en administrativ myndighed har skabt begrundede forventninger på baggrund af præcise løfter, som myndigheden har afgivet til den pågældende. Det skal efterprøves, om en administrativ myndigheds handlemåde har skabt en rimelig forventning hos den forudseende og påpasselige erhvervsdrivende, og, såfremt dette er tilfældet, vurderes, om denne forventning var berettiget, jf. dom i sag C-144/14, Cabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagå Andrei, præmis 43-44. Disse betingelser er ikke opfyldt, jf.


text:
bemærkningerne ovenfor.
 4. Vedrørende forrentningen af momskravet
 SKAT traf den 9. februar 2010 afgørelse vedrørende afgift for perioden 1. juli 2006 til 30. september 2009 og fremsatte i meddelelsen herom påkrav om renter. Appellanten havde ikke betalt momsen rettidigt, da man angav for lave afgiftstilsvar (for høje købsmomsfradrag). Ministeriets krav på renter har derfor fornøden hjemmel i opkrævningslovens § 5, stk. 1, og § 7, stk. 1. Den omstændighed, at rentekravet ikke var retskraftigt i den periode, hvor Landsskatterettens afgørelse stod ved magt, kan ikke føre til et andet resultat, jf. SKM2014.755.ØLR (G7-sagen). Som i G7-sagen har appellanten løbende i sine danske momsangivelser foretaget uberettigede fradrag for moms af brændstof.
 Skatteministeriet har i sit sidste indlæg under hovedforhandlingen tillige anført, at transaktionen vedrørende brændstof kan være en "betaling" som omhandlet i sjette momsdirektivs artikel 13 B, litra d, nr. 3, jf. dagældende momslov § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Landsretten lægger som byretten til grund, at aftalerne af 10. juli 2002 mellem henholdsvis H1 og G1.1.1. og H1 og G1.1.2 blev indgået for at undgå betaling af moms.
 H1 har heller ikke bestridt, at den samlede leasingkonstruktion og herunder vedligeholdelses- og reparationsaftalen med levering af brændstoffer med tysk moms og heraf følgende momsfradrag, udelukkende blev etableret med henblik på at opnå et momsfradrag, som G1.1. som leverandør af offentlig busbefordring ikke ville kunne opnå, hvis G1.1. selv indkøbte busser og brændstof m.v.
 Landsretten lægger til grund, at skattemyndighederne havde kendskab hertil, og lægger herved vægt på skatteministerens ovenfor citerede besvarelser i marts og oktober 2006 af spørgsmål fra Folketingets Skatteudvalg.
 Der bemærkes endvidere, at Skatteministeriet ikke har anfægtet den samlede leasingkonstruktion ud fra synspunkter om manglende realitet eller lignende.
 Skatteministeriet må dermed anses for at have anerkendt, at H1 og G1.1. koncernen har været berettigede til som sket at udnytte den dagældende regulering i sjette momsdirektiv, hvorefter leveringsstedet for en leasingydelse var på leasinggivers hjemsted, jf. Domstolens dom i sag C-190/95 (Aro Lease).
 Det fremgår af den mellem H1 og G1.1.2 i juli 2002 indgåede vedligeholdelses- og reparationsaftale blandt andet, at H1 månedligt betalte 3.100 EUR pr. køretøj med tillæg af 25 % dansk moms for G1.1.2s udførelse af alle løbende rengørings-, service-, vedligeholdelses- og reparationsarbejder m.v., og at G1.1.2 i den forbindelse stillede alle nødvendige reservedele, materialer, forbrugsmaterialer og driftsmidler inkl. brændstof, smøremidler, køle- og ruderengøringsvæsker til rådighed for G1.1.1. Efter den oprindelige leasingperiodes udløb blev leasingaftalen i august 2008 forlænget. Det samlede månedlige vederlag blev i den forbindelse forhøjet, hvilket dækkede over en rentestigning og en samtidig aftalt forhøjelse af det månedlige vederlag i H1s aftale med G1.1.2, som samtidig blev forlænget. Ved forlængelsen af vedligeholdelses- og reparationsaftalen blev prisen for de månedlige ydelser forhøjet til 5.700 EUR med tillæg af 25 % dansk moms. Baggrunden for forhøjelsen var efter NMs forklaring, at prisen på svovlfattig dieselolie var steget voldsomt efter indgåelsen af den oprindelige aftale i 2002. Det forhøjede vederlag i henhold til de to forlængede aftaler gjaldt fremadrettet.
 Efter aftalernes indhold er der ikke


text:
ydet nogen kredit fra H1 til G1.1.1. for købet af brændstof og øvrige vedligeholdelses- og reparationsydelser, idet den faste månedlige leasingydelse omfatter alle disse ydelser.
 Der forelå herefter ikke kreditgivning, som omfattes af det dagældende sjette momsdirektiv artikel 13 B, litra d, nr. 1, som gennemført ved den dagældende momslov § 13, stk. 1, nr. 11, litra a.
 Skatteministeriet har imidlertid gjort gældende, at tilstedeværelsen af et kreditelement efter præmis 33-37 i Domstolens dom i sag C-185/01 (Auto Lease Holland BV) og Højesterets dom i U.2009.628H (G6 GmbH) (SKM2009.25.HR) ikke er afgørende for, om der i et tilfælde som dette foreligger en finansiel transaktion, som ikke udgør en afgiftspligtig vareleverance, jf. sjette momsdirektiv artikel 5, stk. 1, som gennemført ved dagældende momslov § 4, stk. 1. Skatteministeriet har afslutningsvis anført, at der kan være tale om en transaktion i form af en "betaling" som omhandlet i direktivets artikel 13 B, litra d, nr. 3, jf. dagældende momslov § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, om "transaktioner, herunder forhandlinger vedrørende anbringelse af midler, kontokurantkonti, betalinger, overførsler, fordringer, checks og andre i handelsforhold benyttede dokumenter, dog ikke inddrivelse af fordringer."
 Landsretten bemærker hertil, at der ved "levering af et gode" efter sjette momsdirektiv, artikel 5, stk. 1, forstås: "overdragelse af retten til som ejer at råde over et materielt gode". Domstolen har blandt andet i præmis 6-9 i sin dom i sag C-320/88 (Shipping and Forwarding Enterprise Safe) fastslået, at det er den faktiske og ikke den retlige overdragelse, der er afgørende, og at begrebet omfatter "enhver form for overdragelse af et materielt gode foretaget af en person, som bemyndiger en anden person til som ejer at råde over godet."
 Undtagelsesbestemmelserne i sjette momsdirektiv skal efter fast praksis fra Domstolen fortolkes indskrænkende, jf. blandt andet præmis 20 i dommen i sag C-2/95 (Sparekassernes Datacenter SDC) og præmis 21 i dommen i sag C-453/05 (Volker Ludwig). Landsretten finder, at der ikke efter denne praksis er grundlag for at henføre en aftale som den foreliggende til undtagelsesbestemmelsen i direktivets artikel 13 B, litra d, jf. dagældende momslov § 13, stk. 1, nr. 11, uden nogen nærmere kvalifikation af ordningen som en af de finansielle transaktioner, som beskrives i de enkelte litra i bestemmelsen. Landsretten finder endvidere efter ordlyden af bestemmelsen og systematikken i direktivets artikel 13 B, litra d, sammenholdt med den nævnte praksis om indskrænkende fortolkning af direktivets undtagelsesbestemmelser, at den indgåede aftale ikke for så vidt angår brændstof kan anses for omfattet af artikel 13 B, litra d, nr. 3, som er gennemført ved dagældende momslov § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Efter den ovennævnte praksis foreligger der ikke en sådan tvivl om fortolkningen af undtagelsesbestemmelsen i artikel 13 B, litra d, i sjette momsdirektiv, at det er nødvendigt at forelægge et præjudicielt spørgsmål herom for Domstolen, jf. TEUF artikel 267, stk. 3.
 Landsretten tager således ikke Skatteministeriets principale hovedanbringende om, at der for så vidt angår brændstoffet er tale om en finansiel transaktion med beskatningssted i Danmark, jf.


text:
sjette momsdirektiv artikel 13 B, litra d, jf. dagældende momslov § 13, stk. 1, nr. 11, til følge.
 Med hensyn til spørgsmålet om brændstoffets leveringssted beror dette i første række på, om brændstoffet må anses for en ydelse (et gode), der er uafhængig af leasingaftalen, og som derfor har leveringssted i Danmark, hvor den fysiske leverance fandt sted, jf. sjette momsdirektiv artikel 8, stk. 1, litra b, jf. dagældende momslov § 14, stk. 1, nr. 1, eller for en ydelse, der er en integreret del af leasingaftalen, og som derfor har leveringssted i Tyskland ligesom selve leasingydelsen.
 Domstolen har blandt andet ved sin dom i sag C-349/96 (Card Protection Plan) taget stilling til den momsmæssige bedømmelse af såkaldte sammensatte transaktioner, der består af flere elementer, hvilket blandt andet har betydning for beskatningsstedet for sådanne transaktioner. Domstolen udtalte herom i præmis 30 blandt andet, at en ydelse skal anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser. Det skal herved ifølge præmis 22 i Domstolens dom i sagen C-41/04 (Levob) tages i betragtning, om to eller flere elementer, som den afgiftspligtige leverer til en "gennemsnitsforbruger", er så nært forbundne, at de objektivt set udgør en enkelt udelelig ydelse, som det ville være kunstigt at opdele.
 Landsretten finder, at der kan tages stilling til Skatteministeriets mere subsidiære påstand på grundlag af den foreliggende praksis fra Domstolen i blandt andet de ovennævnte domme, og at en forelæggelse af præjudicielle spørgsmål derfor ikke er påkrævet, jf. TEUF artikel 267, stk. 3.
 Efter de af Domstolen angivne kriterier kan de ydelser, som omfattes af vedligeholdelses- og reparationsaftalen, herunder brændstoffet, ikke antages at udgøre et sådant middel for den gennemsnitlige forbruger (forstået som et busselskab) til bedst muligt at udnytte den ydelse, der består i at lease en bus, at brændstofydelsen må anses for integreret i leasingaftalen. Landsretten lægger herved også vægt på, at hverken brændstof eller de øvrige vedligeholdelses- og reparationsydelser kan anses for sædvanligt integrerede (bi)elementer i leasing af et motorkøretøj. At disse ydelser er blevet integreret i den af denne sag omhandlede leasingaftale beror efter det oplyste, herunder NMs forklaring, i al væsentlighed på netop spørgsmålet om momsen.
 Leverancen af brændstoffet, der må anses for at udgøre det væsentligste økonomiske element i vedligeholdelses- og reparationsaftalen, må herefter anses for en selvstændig vareleverance med den virkning, at beskatningsstedet efter sjette momsdirektiv, artikel 8, stk. 1, litra b, jf. dagældende momslov § 14, stk. 1, nr. 1, var i Danmark, og at H1 derfor ikke havde ret til fradrag for momsen af brændstoffet. Landsretten finder, at skattemyndighederne ikke kan anses for afskåret fra muligt af ressourcemæssige årsager at afgrænse sagen som sket, således at der ikke tillige er krævet moms af motorolie, sprinklervæske m.v., som også var omfattet af vedligeholdelses- og reparationsaftalen.
 Spørgsmålet er herefter, om H1 i forløbet har fået sådanne berettigede forventninger med hensyn til skattemyndighedernes accept af den valgte


text:
forretningsmodel og leasingkonstruktion, at Skatteministeriet på trods af det oven for anførte om H1s manglende ret til fradrag for moms af brændstoffet ikke nu kan få medhold i det rejste momskrav.
 Efter indholdet af brevet af 22. februar 2001, det efterfølgende forbehold i SKATs brev af 4. februar 2002 sammenholdt med de forudgående breve fra SKAT af 25. januar og 1. februar 2001 og forklaringen fra NM lægges det til grund, at baggrunden for drøftelserne med SKAT og det, som SKATs vejledende udtalelse vedrørte, var G1.1.s ønske om sikkerhed for, at G1.1. ikke ved at etablere et leasingarrangement med brændstofleverance fra det tyske leasingselskab med tysk moms og momsfradrag ville miste olieafgiftsgodtgørelsen, som økonomisk var langt mere værd end fordelen ved at få brændstoffet uden momsbetaling. Når ToldSkat i brevene af 22. februar 2001 og 4. februar 2002 anførte, at salget af olie "momsmæssigt [vil] kunne betragtes som en integreret del af leasingydelsen og ikke som et direkte salg af olie (salg af en vare)", synes det i den pågældende sammenhæng at bero på, at SKAT havde den opfattelse, at det var en forudsætning for at opnå olieafgiftsgodtgørelse, at brændstofleverancen skulle kunne anskues som en del af en tjenesteydelse (leasingydelsen) og ikke som et særskilt varesalg. SKAT kan dermed ikke anses for specifikt og selvstændigt at have forholdt sig til det momsmæssige spørgsmål. Auto Lease-dommen, som satte spørgsmålstegn ved momsmæssigt begrundede aftaler om udenlandske leasingselskabers levering af brændstof til leasingtagere, blev i øvrigt afsagt i 2003 og således efter G1.1.s drøftelser med SKAT og regionens vejledende udtalelse.
 Det, som er anført i ToldSkat s brev af 22. februar 2001, kan herefter ikke forstås som et tilsagn om andet og mere end, at der ville kunne opnås olieafgiftsgodtgørelse ved den påtænkte konstruktion. Efter indholdet og sammenhængen er der ikke tale om en klar og entydig tilkendegivelse om, at der ikke ville kunne kræves dansk moms af brændstofleverancen. Dette understøttes af, at adressaten for brevet ikke var H1.
 Momskontrollen, som er omtalt i kontrolrapporten af 16. marts 2006, blev foretaget efter indgåelsen af leasingaftalen og iværksættelsen af momsarrangementet og kunne derfor ikke i sig selv give H1 en berettiget forventning om, at skattemyndighederne havde accepteret, at ordningen var lovlig. Efter det anførte i kontrolrapporten har H1 endvidere ikke i forbindelse med kontrollen anmodet om en udtalelse om eller godkendelse af den praktiserede momsmæssige behandling af brændstof. Kontrollen havde endvidere, jf. punkt 5 i kontrolrapporten, et andet sigte end at kontrollere, om brændstof med rette var pålagt tysk og ikke dansk moms. Brevet af 22. juli 2004 fra SKAT København til SKAT Nordsjælland-Bornholm blev ligeledes sendt, efter at aftalerne var blevet indgået. Det vedrørte endvidere et spørgsmål om betaling af moms vedrørende de leasede busser og var i øvrigt ikke stilet til H1. Der foreligger ikke nærmere oplysninger om den øvrige kontrol. De svar, som skatteministeren har givet på folketingsspørgsmål i 2006, blev afgivet, efter aftalerne blev indgået, og må anses for overordnet at vedrøre den momsmæssige behandling af leasingarrangementer i udenlandske selskaber.


text:
Uanset at skattemyndighederne siden 2001 har været bekendt med, hvorledes aftalerne ville blive indgået og ifølge kontrolrapporten af 16. marts 2006 fik adgang til alle oplysninger om det indgåede leasing- og brændstofarrangement, er der efter det beskrevne forløb ikke skabt en sådan berettiget forventning, at H1 i denne sag kan støtte ret på SKATs vejledende udtalelse. Der er heller ikke grundlag for at anse skattemyndighederne for at have accepteret fremgangsmåden ved passivitet. Det er indgået i vurderingen, at leasingarrangementet var en samlet konstruktion, der havde til formål at undgå afgiftsbetaling på et område, hvor der, som anført i ToldSkats brev af 4. februar 2002, ikke var enighed mellem skatteregionerne om den afgiftsmæssige vurdering. Herudover må det i sig selv have formodningen mod sig, at ToldSkat kunne acceptere en fremgangsmåde i strid med reglerne i sjette momsdirektiv.
 SKAT har følgelig været berettiget til at opkræve moms af brændstofleverancerne.
 Der foreligger ikke nogen dokumentation for den værdimæssige opdeling af ydelserne i henhold til vedligeholdelses- og reparationsaftalen, som NM har forklaret om. På den baggrund er der ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs afgørelse om at opgøre den skyldige moms på grundlag af det faktiske brændstofforbrug og det, som er betalt herfor.
 Landsretten finder, at der efter opkrævningsloven § 7, jf. § 5, skal betales rente som principalt påstået af Skatteministeriet. Skatteministeriet har herved erklæret sig enig i, at H1 dermed ikke skal tilbagebetale den udbetalte rentegodtgørelse.
 Herefter tages Skatteministeriets principale påstand til følge.
 Henset til oplysningerne om sagens forløb frem til SKATs fremsættelse af kravet om momsbetaling i 2009 skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden for byretten og landsretten.
 H1 skal til SKAT betale 23.579.966 kr. med tillæg af renter fra den 17. maj 2010, jf. opkrævningslovens § 7.
 Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden for byretten og landsretten.


text:
Vintapperrampesagen - ledningsret og gæsteprincippet | Geopartner
 Geopartner Landinspektører Nyheder Højesteret afgør Vintapperrampe-sagen
 26/05-2015
 Højesteret afgør Vintapperrampe-sagen
 Hvem betaler omkostningerne, når anlægsprojekter kræver milliondyre ledningsomlægninger? Det tog Højesteret d. 19. maj stilling til, da den længe ventede dom i sagen mellem Energinet.dk og Vejdirektoratet blev offentliggjort. Højesteret frifinder Vejdirektoratet i betalingsspørgsmålet om ledningsflytninger i forbindelse med anlægsarbejdet ved Vintapperrampen. Geopartner har fulgt og vurderet Højesterets afgørelse.
 Sagen udspringer af anlægsarbejdet ved motorvejsudfletningen kaldet Vintapperrampen i Gentofte Kommune tilbage i 2012. Her kunne parterne Energinet.dk og Vejdirektoratet ikke blive enige om betalingsspørgsmålet for omkostningerne for omlægning af ledningen.
 I 2013 frifandt Landsretten Vejdirektoratet, og den dom stadfæster Højesteret hermed. 5 dommere vurderede sagen i Højesteret, hvoraf tre giver vejdirektoratet medhold og mindretallet giver Energinet.dk medhold.
 Baggrunden for sagen er en kombination af flere faktorer. Blandt andet har de mange infrastrukturprojekter såsom metroen, City-ringen, letbaner og udbygningen af motorvejsnettet, som har været en del af Danmarks infrastrukturudvikling, sat fokus på besparelser i det offentlige. Dertil kommer privatiseringen af dele af forsyningssektoren.
 - Fordi retsgrundlaget i bund og grund har haltet bagefter, har vi set en række sager på dette område. Samlet set har det medført ny retspraksis og dermed et andet retsgrundlag, hvor nærværende retspraksis faktisk er implementeret i dele af lovgivningen, forklarer Louise Holm Kristoffersen.
 Mange ledningsejere er blevet klemt på baggrund af en lang række af standarddeklarationer, som er tinglyst igennem adskillige år. De sikrer, som følge af den nye domsafsigelse, kun mod beskyttelse af ledninger i arealer, men ikke mod forandringer af arealer, der kræver ledningsflytninger. Louise Holm Kristoffersen uddyber:
 - Udgiften til omlægning af ledninger har traditionelt set været betalt af anlægsmyndighederne. Men det offentliges mål om at finde besparelser har resulteret i en række sager, hvor betalingsspørgsmålet har været uklart mellem arealejer og ledningsejer på grund af uklare deklarationer.
 Ledningsejer har betalingspligt
 Højesterets dom bekræfter, at Energinet.dk har betalingspligten for ledningsarbejder ved etableringen af Vintapperrampen. Først og fremmest begrundes dommen med baggrund i manglende grundlag i deklarationen. Da betalingspligten for arealejer ikke fremgår af deklarationen, og det ikke har været muligt at dokumentere betalingspligten på anden vis, kan Energinet.dk altså ikke frasige sig ansvaret for udgiften.
 Det sætter nye krav til forhandlinger forudgående for formuleringen af deklarationer, når fremtidige ledninger skal placeres.
 Højesteret har taget udgangspunkt i den konkrete sags deklaration, og har dermed afgjort tvisten i den specifikke sag mellem Vejdirektoratet og Energinet.dk, og sagen sender et klart budskab til ledningsejerne.
 - Højesteret påpeger, at deklarationen er uklar, og når ledningsejeren ikke kan dokumentere, at de ligger bedre end gæst, så er det ifølge Højesteret ledningsejer, der skal betale omkostningerne, forklarer Louise Holm Kristoffersen.
 Sagens betydning for ledningsejere
 Sagens afgørelse kommer ikke som en overraskelse for specialist Louise Holm Kristoffersen.
 - At sagen giver Vejdirektoratet ret i betalingsspørgsmålet er selvfølgelig et ærgerligt udfald for ledningsejere generelt. Men sagen understreger blot, at ledningsejerne skal være mere fremsynede ved etableringen af ledninger, siger Louise Holm Kristoffersen.
 Højesteret slår fast, at der er tale om en konkret vurdering af


text:
deklarationen. Deklarationen påviser beskyttelsesretten til ledningerne, og deklarationen afgør ikke, hvem der betaler for forandringer af arealet. Det betyder, at ledningsejerens ledning vurderes som værende gæst. Derfor henviser Højesteret til gæsteprincippet. Der er dog flere muligheder i privatretten og dem skal forsyningsselskaberne bruge, mener Louise Holm Kristoffersen:
 - Jeg ser en række konkrete muligheder for ledningsejere i processen omkring ledningssikring fremadrettet. Så selvom sagen ikke har et positivt udfald for Energinet.dk og ledningsejere generelt, så understreger sagen stadig, at ledningsejerne fremadrettet kan og skal blive bedre til at udnytte forhandlingsmaximen i privatretten, siger Louise Holm Kristoffersen.
 Anden del af domsafgørelsen indebærer afgørelsen om betalingsspørgsmålet for afværgelsesforanstaltninger. Det vil sige alternative tekniske løsninger til ledningsomlægninger, så ledningsflytninger undgås. Betalingsspørgsmålet for afværgelsesforanstaltninger blev dog også afgjort til Vejdirektoratets side.
 - Det lykkes ikke ledningsejerne at få ændret på retsgrundlaget og dets vilkår, men jeg ser dog stadig masser af muligheder, selvom afgørelsen er faldet ud til Vejdirektoratets side. De skal udnytte de muligheder, der er for forhandlingsprocessen og i projekteringsfasen af anlægsprojekter. Der skal tænkes langsigtet og i helheder, og der kan professionel rådgivning i forhandlingsprocessen være afgørende, afslutter Louise Holm Kristoffersen.
 - Sagen omhandler betalingsspørgsmålet for ledningsarbejder i forbindelse med opførslen af Vintapperrampen i 2012.
 - Energinet.dk ankede dommen fra Østre Landsret tilbage i september 2013, som Vejdirektoratet dengang fik medhold i.
 - Gæsteprincippet er betegnelsen for en udfyldende regel, der finder anvendelse i tilfælde, hvor der uden vederlag er givet tilladelse til at anbringe en ledning på en ejendom. Reglen indebærer, at ledningsejeren som ”gæst” skal bekoste ledningsarbejder, der er nødvendiggjort af arealejerens ændrede benyttelse af det areal, hvor ledningen er anbragt.
 Læs mere om her, hvordan vi kan hjælpe dig som ledningsejer.


text:
PPT - Holdundervisning i uge 8. Hold 4,5 og 6 (hum.bach) Rational Choice Institutionalisme (RCI) PowerPoint Presentation - ID:848297
 Holdundervisning i uge 8. Hold 4,5 og 6 (hum.bach) Rational Choice Institutionalisme (RCI) PowerPoint Presentation
 Holdundervisning i uge 8. Hold 4,5 og 6 (hum.bach) Rational Choice Institutionalisme (RCI)
 <iframe src="https://www.slideserve.com/embed/848297" width="600" height="497" frameborder="0" marginwidth="0" marginheight="0" scrolling="no" style="border:1px solid #CCC;border-width:1px 1px 0;margin-bottom:5px" allowfullscreen webkitallowfullscreen mozallowfullscreen> </iframe>
 Holdundervisning i uge 8. Hold 4,5 og 6 (hum.bach) Rational Choice Institutionalisme (RCI) - PowerPoint PPT Presentation
 Holdundervisning i uge 8. Hold 4,5 og 6 (hum.bach) Rational Choice Institutionalisme (RCI). RCI-modellens grundtræk Institutionerne, RCI og fangernes dilemma Effekterne af institutioner: Case 1 (præsidenternes magt) Case 2 (domstolens rolle Case 3 (demokratisk konsolidering)
 PAU-studerende i institutionerne - . hvad er en pau-studerende?. arbejdsløse – typisk unge på kontanthjælp
 Demokratisk underskud i informationssamfundet? - . professor birgit jæger institut for samfund og globalisering
 Bosättningskravet och EU-domstolens mål C-542/09 - . svenska bosättningskravet för rätt till studiemedel för
 Holdundervisning i uge 7. Hold 4,5 og 6 (hum.bach) Rational Choice Institutionalisme (RCI) - . downs’ analyse
 Alle spillerne.. - Alle spillerne. spillere på holdet: camilla andersen ausra fridrikas ( Østrig ) mia hundvin (
 Lovgivningsprocessen - . lovgivningsprocessens faser initiativfasen forberedelsesfasen beslutningsfasen
 Magt - . generelle betragtninger overblik ejerskabets magt magt og autoritet governance disciplinær magt på
 Configuration Management with ClearCase - . 1. basic concepts for usage 2. basic concepts for administration 3.
 Demokrati og magt - . demokrati og diktatur borgernes rettigheder og pligter demokratiopfattelser magtopfattelser
 “Rational Choice” and Opportunity Theories - . important piece of research i forgot to cover . larry sherman’s
 Disposition Programgruppens kommissorium Vision Arbejdsgrundlag og metode Resultater Kommunikationsprojekt Nye - Oner
 Hovedpunkter: Om det faglige begreb inklusion? Hvordan ser den inkluderende skole ud? - Inklusion som faglig praxis i
 ATV71-ATV61 for DH Bach Khoa - . summary. atv71 main features atv71 functions functions by application
 艙口蓋與貨艙 (HATCH COVER & HOLD) - 艙口蓋與貨艙 (hatch cover & hold). johnny wang. 前言.
 Rational Animals? Conscious Behavior? - . psych 1090 lecture 16. a little knowledge is a dangerous thing; drink deep
 CUADERNO DE QUÍMICA 1 Bach “B” - . factores de conversión . m edidas de longitud. m edidas microscópicas. m
 Social Choice: An Overview - . michael munger duke university public choice outreach gmu, fairfax, va july 2006.
 Discrete Choice Modeling - William greene stern school of business new york university. discrete choice modeling. lab
 Holdundervisning i uge 8. Hold 4,5 og 6 (hum.bach)Rational Choice Institutionalisme(RCI) RCI-modellens grundtræk Institutionerne, RCI og fangernes dilemma Effekterne af institutioner: Case 1 (præsidenternes magt) Case 2 (domstolens rolle Case 3 (demokratisk konsolidering) Medianvælgerteoremet
 1. RCI-modellens grundtræk • Simpel rational choice institutionalistisk model: • Individuelle aktører • har præferencer • indgår i institutioner • hvilket begrænser deres adfærd • og giver et bestemt udfald m.h.t. deres handlinger
 Analysefelter: 1) Indebærer et mikrofundament til analysen af institutioner – udgangspunktet er et sæt af individer, som antages at have et sæt veldefineret sæt af interesser. 2) Anvendelsesområderne er mange for RCI-analyser: lovgivningsprocessen,


text:
domstolenes rolle, valghandlinger, handelspolitik bureaukratiernes rolle, EU’s landbrugspolitik, internationalt samarbejde, klimapolitik.
 Barry Weingast – rational choice institutionalism Professor på Stanford University
 Grundlæggende spørgsmål i den forbindelse: • 1) hvem er aktørerne (et individ, en gruppe, en organisation)? • 2) hvilke præferencer (ønsker/interesser) har aktørerne? • 3) hvad gør aktørerne faktisk (strategier/handlinger)?
 Antagelser om præferencernes anatomi • De formelle krav: • eksogent givne • komplette og transitive (dvs. med klar hierarkisk struktur) • konsistente • De substantielle krav: • overvejende styret af egeninteressen • som regel med fokus på materielle goder • kan evt. også omfatte altruistiske (religiøse) præferencer
 Der stilles i princippet store krav til at være nyttemaksimerende: • Perfekt information – men der er grænser for, hvor meget man vil anvende på at få de sidste informationer – der kan også være forskellige vurderinger af nytte her og nu og i fremtiden • Optimal intelligens – i stand til at håndtere alle beregningerne • Realisme – ”bounded rationality” og ”satisficing” – Herbert A. Simon
 Herbert A. Simon 1916-2001. Fik Nobelprisen i 1978 for forskning i beslutningsprocesser i store organisationer
 2. Institutioner og RCI Abstrakt definition: menneskeskabte begrænsninger for menneskelig handling Fokus: Formelle regler og organisationer Spørgsmål: Hvis der sker ændringer m.h.t. aktører eller institutioner (strategier, information, opbygning osv.) – hvad sker der så?
 Hvorfor findes institutioner? Det korte svar: De forskellige parter har ofte behov for institutioner for at få fat i de fordele, der er ved at samarbejde. Uden institutioner står individerne ofte overfor et socialt dilemma, dvs. i en situation, hvor individerne på grund af deres adfærd alle stilles ringere end uden samarbejde..
 Fangernes dilemma er det klassiske sociale dilemma, selv om der er mange andre: Hvis begge spillere følger deres kortsigtede incitament til at snyde, ender de begge med at blive stillet ringere. Rigtigt designede institutioner giver derimod individerne incitamenter til at samarbejde. De kan give spillerne et ”credible commitment” om, at de vil samarbejde.
 Anvendeligheden af fangernes dilemma-spillet • To antagelser begrænser fangernes dilemma-spillets anvendelighed i den virkelige verden, idet alt tilsyneladende er offentligt kendt: • 1) Det er klart, hvornår der er tale om snyd. • 2) Når nogen snyder, er det klart for alle, hvem der snyder.
 I den virkelige verden er det anderledes: • A) Her er der ofte ikke enighed om, hvad der er snyd • B) Der er heller ikke enighed om, hvordan der skal samarbejdes. • C) Og selv om der er enighed om, hvad der er snyd, er der langt fra altid let at opdage snyd. • D) I det internationale system vil man se masser af forsøg på at skjule snyderi. • Her kommer institutionerne ind! • De skal sikre samarbejdet i en situation med usikkerhed om, hvem der snyder. En tredje instans, som sikrer en selvforstærkende mekanisme m.h.p. at straffe snydere.
 Kollektiv handling og free-riding • Institutioner på et område kan være til alles gavn, men er der incitamenter til at skabe dem? • Mancur Olson (1965), The Logic of Collective Action. • Hvis alle får


text:
andel i godet, hvorfor så bære omkostningerne ved at deltage? • Mest rationelt at blive free-rider • Nøglen til kollevtiv handlen: Selektive incitamenter (private goder)
 Mancur Olson 1932-1998. University of Maryland.
 3. Effekterne af institutioner – Case 1 Case: Forholdet mellem den udøvende magt (præsidenten) og den lovgivende magt (”parlamentet”) i USA og Latinamerika (”presidentialismo”) USA: Kun medlemmer af Kongressen kan officielt foreslå lovgivning, men præsidenten kan nedlægge veto mod denne lovgivning Modellen: Vi antager en enstydig politisk dimension (fx højre-venstre) med forskellige ideale policy præferencer: Status quo = Q Præsidenten = E Lovgivningsmagten (medianlovgiveren) = L Så langt præsidenten vil gå, før han nedlægger veto, således at Q bliver stående = E(Q) -----------Q-------E-------E(Q)------Veto---------------L-----------
 -----------Q-------E-------E(Q)------Veto---------------L----------------------Q-------E-------E(Q)------Veto---------------L----------- • Resultat: • Kongressen vedtager lovgivning lig med E(Q) • Præsidentens vetomulighed begrænser Kongressens handlemuligheder • Hvis præsidenten vil bevæge sig længere væk fra status quo end Kongressen (E og L bytter plads i modellen), kan præsidentens interesser ignoreres. Kongressen kan vedtage lovgivning uden at frygte et veto, for status quo er værre for præsidenten.
 Latinamerika (Chile): Præsidenten har større magt end i USA Præsidenten kan præsentere lovgivningsmagten for et take-it-or-leave-it forslag. Det betyder, at han kan få gennemført E i stedet for E(Q) som i USA: Situation 1: Præsidenten tæt på Q: -----------Q-------E-------E(Q)----------------------L----------- Parlamentet kan blokere E, men ender så med Q. Situation 2: Præsidenten langt fra Q: -----------Q-------L-------L(Q)------------------------E----------- I dette tilfælde kan den latinamerikanske præsident få gennemført L(Q). I USA måtte han nøjes med L.
 Effekterne af institutioner: Case 2 (domstolens rolle) En række domme af USA’s højesteret udvidede i begyndelsen af 1970’erne betydningen af Civil Rights Act fra 1964. Hvorfor gjorde en højesteret domineret af konservative dommere det? Èn forklaring er, at den amerikanske højesteret agerede strategisk for at undgå en endnu større udvidelse af borgerrettighederne via ny lovgivning i Senatet. Den ideale position for den konservative højesteret = J Politisk status quo i form af borgerretsloven fra 1964 = A Den ideale position for filibusteren = f Median senatorens ideale position = M Modellen: -----J-----A------------f------------f(A)----------M---------- En filibuster kan kun stoppes af 2/3’s flertal i Senatet.
 Domstolenes rolle • 1) Som det ses af modellen er Kongressen i 1970’erne langt mere liberal end Kongressen i 1964, da den vedtog borgerrettighedsloven. • 2) Der var tegn på, at Kongressen ville vedtage lovgivning, som bevægede lovgivningen fra A til f(A). • 3) I den situation reagerede Højesteret ved at bevare så meget af status quo som muligt. • -4) Det skete ved at bevæge politikken fra A til f via ny liberal fortolkning af gældende lovgivning. • 5) Denne bevægelse udelukkede, at Kongressen kunne vedtage en mere liberal lovgivning. For enhver ændring fra f mod M ville gøre det muligt at få en filibuster, som ikke kunne nedstemmes med 2/3 af stemmerne i Senatet. • -6) Modellen giver et nyt svar på en puzzle: Viser den politiske rolle, som USA’s højesteret spiller, især når der er politisk uenighed mellem de politiske institutioner i USA.
 Case: Domstole • Hvad bestemmer domstolenes grad af uafhængighed? •


text:
Tendens til at antage, at domstolenes uafhængighed beror på juridiske normer hos dommerne i domstolene slev. • Påstand: Afhænger af relationen mellem domstolene og de øvrige dele af styret. • Domstole har størst uafhængig magt, når den udøvende og lovgivende magt er meget uenige om den politiske linje. • Eksempler: • I USA i 1860’erne (efter borgerkrigen); i 1930’erne (New Deal) • I EU (?) i 1960’erne (EU’s etablering – hvad retning skulle samarbejdet tage – direkte virkning og forrang); 2000’erne (stor uenighed om visse direktivers rækkevidde)
 5. Effekter af institutioner: Case 3 (hvordan konsolideres demokratiet?) • Ifølge Weingast kræver det, at tre betingelser er opfyldt: • 1) Ingen enkeltgruppe prøver med magt at erobre regeringsmagten. • 2) Dem, der har magten, respekterer de konstitutionelle regler og undlader at intimidere modstanderne. • 3) Borgerne er villige til at forsvare de konstitutionelle regler ved at holde op med at støtte ledere, som bryder dem. • Formuleret på denne måde beror demokratisk konsolidering på incitamenter til at følge spille reglerne. • Understøtter Przeworski’s såkaldte rationelle frygt model: • Demokratisk konsolidering lettes, hvis forfatningerne begrænser omkostningerne ved at tabe magten. Klar magtdeling tjener til at berolige borgerne overfor truslerne ved et magtskifte.
 6. Medianvælgerteoremet • Leif Helland –Anthony Downs – An Economic Theory of Democracy (1957). • Anlægger økonomiske analysemetoder på fænomener I det politiske system. Udspringer af public choice- og rational choice-traditonen. Mancur Olson, James Buchanen, Gordon Tullock. • Deduktiv metode = udledning af implikationer fra givne præmisser. Se på, implikationerne holder. • Har især påvirket forskningen om partikonkurrence og vælgeradfærd.
 To antagelser i denne teoritradition • To antagelser ligger til grund for teorien (som har provokeret mange statskundskabsfolk): • 1) Politiske repræsentanter er udelukkende interesserede i at blive (gen)valgt. • 2) Stemmeafgivning er udelukkende motiveret af egeninteressebaserede nyttekalkuler, vælgeren får ved at sætte et bestemt parti i regering. • Antagelserne er imidlertid IKKE deskriptive udsagn. De er forenklede præmisser, som tages for givet for at producere et logisk holdbart ræsonnement.
 Leif Helland – professor, Oslo School of Management
 Teoremets indhold: • 1) I et topartisystem vil partierne formulere partiprogrammer, som appellerer til den politisk centralt placerede vælger = den vælger, som har nøjagtig lige mange vælgere placeret til højre og til venstre. Vedkommende er medianvælgeren. • 2) Kravet er, at aksen er veldefineret. Der må kun være et punkt, hvor medianvælgeren kan befinde sig. • 3) Ved en normalfordeling svarer medianen til gennemsnittet. Medianvælgeren er imidlertid kun moderat (centrumorienteret) ved en normalfordeling. • 4) Downs hævder, at to partier A og B søger mod midten, uanset hvor de befinder sig. Fordi de vil have fat i medianvælgeren, som giver flertallet. Partierne optræder opportunistisk. • 5) Appellerer begge partier til medianvælgeren, vil valgresultatet blive ubestemt. Men hellere det end et sikkert tab. • 6) Formulering af et partiprogram svarende til medianvælgeren udgør en Nash ligevægt, dvs., at ingen af partierne kan tjene på at afvige fra medianen, hvis det andet parti ligger på medianen.
 Forudsætningerne for medianvælgerteoremet • Rationalitet • 1) Kræver,


text:
at partier og vælgere foretager konsistente handlingsvalg. • 2) Partier: Hvor foretages aggregeringen af præferencerne i partiet? I programkomiteen? • 3) Vælgere: Er det overhovedet rationalt at stemme med kun måske indflydelse på 1/3.000.000? • 4) Praksis er, at det tages for givet, at vælgerne møder op i stemmelokalet. • 5) Og at de vil stemme på det parti, som ligger nærmest vedkommendes idealpunkt = nærhedsteorien.
 Præferencer og endimensionalitet • Forudsætter, at vælgerne har et veldefineret idealpunkt på den aktuelle dimension. • Og at det er den eneste dimension, som vælgerne vurderer partierne efter. Denne forudsætning er kritisk for Downs. • Vælgernes idealpunkter er kontinuerligt fordelt langt den aktuelle dimension • Antages at ligge tæt på det faktiske valg, hvis bare der er et nogenlunde antal vælgere.
 Flerpartisystem • I modellen opereres der kun med to partier, men hvad sker der, hvis der i stedet opereres med flere partier? • Med tre partier: ingen ligevægt. • Med flere end tre partier: der må forventes partigrogrammer, som afviger fra centraliseringstendensen i medianvælgerteoremet. • Medianvælgerteoremet bliver da alene en tendens.
 Motivation • Partiernes motivation er at vinde valget. Hvis der opereres med, at ideologi også spiller en rolle, opstår der ikke overraskende ligevægte, hvor partiernes formulerer programmer, som afviger fra medianvælgerpositionen. • Valgets vinder • Partiet med fleste stemmer vinder valget. Repræsenteres af ordningen med enpersons flertalskredse (USA, UK).
 Dynamik • Vælgerne er ikke tilbageskuende i deres stemmeadfærd. Det stemmer også overens med nyere forskning, som viser, at vælgerne ikke belønner høj vækst og lav arbejdsløshed, fordi det betragtes som ”naturligt”. Derimod straffer de regeringspartierne, hvis det går ned ad bakke. • Afgivne løfter skal være troværdige og følges op af politiske vedtagelser • Der må ikke være valgflæsk. Løfter skal som held overholdes. • Valgdeltagelsen forudsættes at være 100 % • Alternativt skal sofavælgerne være jævnt fordelt på partierne. • Holder sandsynligvis ikke, da sofavælgertendensen til dels er socialt betinget.
 Partierne bevæger sig frit i det politiske spektrum • Partierne kan frit formulere valgprogrammer. • Partiaktivister (ideologisk influerede) og interessegrupper kan drive partierne væk fra medianen. Virker mobilitetsbegrænsende. • Spillets struktur skal være åbent for alle • Det gælder især, at alle spillere forudsættes at være rationelle.
 Generalisering af medianvælgerteoremet til at dække vedtagelser i forsamlinger baseret på flertalsafgørelser • To cases: • Dagsordenssættende magt: • Medianvælgerteoremet kan udvides til, at det også er medianvælgerens standpunkt, som bliver vedtaget i forsamlinger. Det gælder selv om partierne ikke i valgkampen har samlet sig om medianvælgerens standpunkt, men har positioneret sig bredt udover den aktuelle dimension. • Medianvælgeren har altså dagsordenssættende magt. • Stemmeafgivning: • Hvis der stemmes således, at de yderliggående forslag sættes til afstemning først, vil medianalternativet (hvis det findes) altid blive valgt ud ved en stemmeafgivning.
 Perspektivering af medianvælgerteoremet Selv om medianvælgerteoremet kun gælder for to partier i valgkampen, kan det vises, at medianpositionen ved flere partier alligevel ofte vil vinde i parlamentet. Det gælder, hvis der er mulighed for at stille ændringsforslag til regeringens forslag, og hvis der stemmes


text:
med de yderliggående forslag først. Medianvælgerteoremet er en kolossal moderator m.h.t. den demokratiske beslutningsproces. Ekstremerne taber. Centrumtendensen vinder.
 Perspektiverng af rational choice institutionalismen • 1) Toneagivende inden for statskundskaben (især i USA) – egne tidsskrifter, konferencer etc. • 2) Også heftigt debatteret og kritiseret (især i Europa) • 3) Fronterne er blødt op de senere år – større grad at teori-pluralisme –anvendes sammen med andre retninger


text:
Studentermedarbejder under 25 år måtte finde sig i lavere løn
 Højesteret fastslog ved dom af 17. juni 2016, at en overenskomstbestemmelse, hvorefter arbejdsgiver kan reducere løntillæg til studerende under 25 år, ikke var i strid med forskelsbehandlingslovens forbud mod forskelsbehandling på grund af alder. Højesteret fandt, at aldersgrænsen på 25 år udgjorde direkte forskelsbehandling på grund af alder, men at aldersgrænsen var legitimt begrundet i formålet om at lette unge studerendes mulighed for at opnå beskæftigelse ved siden af studiet. Arbejdsgiver blev derfor frifundet for studentermedarbejderens krav på godtgørelse og efterbetaling af løn.
 En arbejdsgiver må ikke forskelsbehandle medarbejdere på grund af alder. Det følger af forskelsbehandlingsloven, som beskytter såvel unge som gamle medarbejdere. Forbuddet gælder dog ikke undtagelsesfrit. Der kan f.eks. lovligt opretholdes aldersgrænser fastsat i kollektive overenskomster, såfremt aldersgrænsen er objektivt begrundet i et legitimt formål, og midlerne til at opnå formålet er hensigtsmæssige og nødvendige. Det følger af lovens § 5a, stk. 3.
 Højesteret tog i sagen stilling til lovligheden af en bestemmelse i en overenskomst, som fastslår at (1) unge under 25 år, (2) der højst arbejder 15 timer om ugen, og (3) som følger en SU-berettiget uddannelse, kan aflønnes med reducerede tillæg i forhold til øvrige medarbejdere. Bestemmelsen var begrænset til at gælde studerende under 25 år, hvorimod studerende over 25 år fik udbetalt fuldt tillæg. Højesteret fandt derfor, at bestemmelsen var udtryk for direkte forskelsbehandling på grund af alder.
 Spørgsmålet i sagen var herefter, om aldersgrænsen var objektivt og rimeligt begrundet og i øvrigt proportionel, således at bestemmelsen kunne opretholdes i medfør af undtagelsesbestemmelsen i forskelsbehandlingslovens § 5a, stk. 3.
 Højesteret frifandt arbejdsgiver og stadfæstede dermed Sø- og Handelsrettens dom under henvisning til de i dommen anførte grunde. Højesteret fandt således, at det var legitimt at begrunde det reducerede løntillæg i, at de studerende under 25 år på den måde fik lettere adgang til at opnå beskæftigelse i de tidsrum, hvor de ikke er optaget af deres studier.
 I sagen fandtes det godtgjort, at studerende under 25 år udgør en væsentlig mere ustabil arbejdskraft end andre ansatte. Derfor ansås det reducerede løntillæg egnet til at kompensere arbejdsgiver herfor og for at motivere potentielle arbejdsgivere til at ansætte de unge studerende. Højesteret fandt herefter, at bestemmelsen om det reducerede løntillæg var et hensigtsmæssigt middel til at nå målet om at fremme de unge studerendes erhvervsmæssige integration. Bestemmelsen fandtes derudover ikke at gå videre end nødvendigt for at opnå formålet.
 Dommen viser, at overenskomstbestemmelser om reduceret aflønning af unge under en fastsat aldersgrænse vil kunne opretholdes, hvis bestemmelsen er begrundet i et legitimt formål og i øvrigt er hensigtsmæssig og nødvendig. Derudover fastslår dommen, at arbejdsmarkedets parter har en vid skønsmargin ved valget af hvilke social- og beskæftigelsespolitiske mål, man ønsker at forfølge ved aldersgrænser fastsat i kollektive overenskomster. Dommen er i overensstemmelse med den ældre højesteretsdom af 14. november 2013, hvor en overenskomstbestemmelse fastsatte mindre gunstige regler for aflønning og afskedigelse af medarbejdere under 18 år. Højesteret fandt i denne sag, at bestemmelsen kunne opretholdes


text:
xHøjesteret fandt, at en grundejer ikke havde godtgjort, at dele af et anlæg af ledningsnetværk medførte en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og betingelserne for fradrag var dermed ikke tilstede. Højesteret bemærkede, at dette resultat var i overensstemmelse med Vurderingsvejledningen (nu Den Juridiske Vejledning). Derudover havde grundejeren ikke godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis, selvom der var fremlagt afgørelser fra Landsskatteretten, der viste, at der i flere tilfælde var anerkendt fradragsret for udgifter til kloak- og vandledninger af samme karakter som det omtvistede. Se SKM2017.330.HRx
 xKlagerne fik ikke medhold i deres påstande om adgang til genoptagelse af skatteansættelser vedrørende lagerbeskattede værdipapirer. Landsskatteretten fandt, at formuleringen af afsnit A.A.8.2.1.7 i de tidligere udgaver af Den juridiske vejledning ikke indeholdt entydige udsagn til støtte for klagernes påstand om, at der forud for januar 2014 var etableret en fast praksis om, at lagerbeskattede finansielle værdipapirer var omfattet af SFL § 26, stk. 7, og SFL § 27, stk. 1, nr. 2. SKATs bemærkning i Den Juridiske Vejledning afsnit A.A.8.2.1.7, gældende fra 15. januar 2014 om at bestemmelserne ikke finder anvendelse på lagerbeskattede værdipapirer, er derfor ikke udtryk for en praksisændring til skade for klageren. Se SKM2017.372.LSR og SKM2017.373.LSR.x
 xSagen angik, om 15 %'s reglen i værdiansættelsescirkulærets punkt 6, 2. afsnit, var bindende for SKAT, således at SKAT var afskåret fra at anmode om en sagkyndig vurdering af de udlagte ejendommes værdi, fordi boet havde værdiansat ejendommene på en sådan måde, at ejendommenes værdi afveg mindre end 15 % fra den seneste offentlige ejendomsvurdering.Højesteret fandt, at værdiansættelsescirkulærets punkt 6, afsnit 2, i sammenhæng med punkt 48 i cirkulæret og på baggrund af to afgørelser fra Skattedepartementet i 1984, tidligere besvarelser fra skatteministeren om 15 %'s reglen samt forarbejderne til boafgiftsloven, førte til, at skattemyndighederne skal acceptere en værdiansættelse foretaget efter 15 %‘s reglen, medmindre der foreligger særlige omstændigheder. Af de grunde, som skifteretten havde anført, fandt Højesteret, at der var sådanne særlige omstændigheder, at skattemyndighedernes anmodning om, at de pågældende ejendomme blev vurderet med henblik på fastsættelse af handelsværdien, skulle imødekommes. Se SKM2016.279.HR.x
 xHøjesteret fandt, at en grundejer ikke havde godtgjort, at dele af et anlæg af ledningsnetværk medførte en stigning af grundværdien i ubebygget stand, og betingelserne for fradrag var dermed ikke tilstede. Højesteret bemærkede, at dette resultat var i overensstemmelse med Vurderingsvejledningen (nu Den Juridiske Vejledning). Derudover havde grundejeren ikke godtgjort en herfra afvigende fast administrativ praksis, selvom der var fremlagt afgørelser fra Landsskatteretten, der viste, at der i flere tilfælde var anerkendt fradragsret for udgifter til kloak- og vandledninger af samme karakter som det omtvistede.x
 xSagen angik, om 15 %'s reglen i værdiansættelsescirkulærets punkt 6, 2. afsnit, var bindende for SKAT, således at SKAT var afskåret fra at anmode om en sagkyndig vurdering af de udlagte ejendommes værdi, fordi boet havde værdiansat ejendommene på en sådan måde, at ejendommenes værdi afveg mindre end 15 % fra den seneste offentlige ejendomsvurdering.Højesteret fandt, at værdiansættelsescirkulærets punkt 6, afsnit 2, i sammenhæng med punkt 48 i cirkulæret og på baggrund af to


text:
afgørelser fra Skattedepartementet i 1984, tidligere besvarelser fra skatteministeren om 15 %'s reglen samt forarbejderne til boafgiftsloven, førte til, at skattemyndighederne skal acceptere en værdiansættelse foretaget efter 15 %‘s reglen, medmindre der foreligger særlige omstændigheder. Af de grunde, som skifteretten havde anført, fandt Højesteret, at der var sådanne særlige omstændigheder, at skattemyndighedernes anmodning om, at de pågældende ejendomme blev vurderet med henblik på fastsættelse af handelsværdien, skulle imødekommes.x
 xSKM2017.359.BRx xRetten fandt, at der ikke i lovgivning eller retspraksis var holdepunkter for at antage, at en importør af biler kunne anvende andre importørers - i dette tilfælde den officielle importørs - mindstebeskatningspriser ved afgiftsberigtigelsen. En indsigelse fra sagsøgeren om, at der skulle foreligge en administrativ praksis om adgang til at afgiftsberigtige på baggrund af en anden importørs mindstebeskatningspris, kunne ikke føre til en anden vurdering.x