text:
at Esben Lunde Larsen som miljøminister ikke er mere optaget af at ophugningen af skibe sker på den mest miljørigtige måde. Man skulle synes, at det var ministerens meget klare prioritering, men det synes jeg ikke er afspejlet i den måde, han har håndteret denne sag”.
 ]]> https://danwatch.dk/miljoeministeren-kaldt-endnu-samraad-maersk-sagen/feed/ 0 Mærsks hovedpine i Bangladesh https://danwatch.dk/maersks-hovedpine-bangladesh/ https://danwatch.dk/maersks-hovedpine-bangladesh/#respond Sun, 13 Nov 2016 14:48:57 +0000 http://danwatch.dk/?p=10192
 Chris Bates fik en overraskelse, da han steg om bord på det kæmpestore, ramponerede og rustne skib, som otte måneder tidligere var slæbt ind til havnekajen i den nordengelske by Middlesbrough: Skibet havde ingen gyldige papirer.Skibe, der sejler rundt på verdenshavene, skal blandt andet have certifikater, der fortæller, om skibet risikerer at forurene med olie eller kemikalier.
 Denne artikel er skrevet af John Hansen, graverchef ved Dagbladet Politiken. Artiklen er blevet til på baggrund af et tæt research-samarbejde mellem John Hansen og Norma J. Martinez fra Danwatch.
 Artiklen er en del af undersøgelsen Mærsk og det livsfarlige affald i Bangladesh. Undersøgelsen er udgivet i samarbejde med Dagbladet Politiken og TV 2.
 Artiklen er bragt i Politiken d. 13.11.2016.
 Skibet i Middlesbrough havde ingen af de krævede certifikater, noterede Chris Bates i sin rapport om inspektionen. “Missing” skrev han ud for hver af de krævede dokumenter.
 Han var sendt ud af de britiske marinemyndigheder for at undersøge skibet, som bar navnet ’Producer’. Det havde få dage forinden haft et andet navn, og haft Mærsk som medejer.
 Beskeden om de manglende papirer blev sendt om på den anden side af kloden til to små vestindiske øer, St. Kitts and Nevis, fordi ’Producer’ bar den lille østats flag. Det var op til myndighederne der at sørge for at udstede nye certifikater til skibet.
 Papirerne blev hurtigt ordnet. Men vi kan nu afsløre, at det foregik på en måde, som rejser tvivl om Mærsks forklaring om ansvaret for, at ’Producer’ fire måneder senere havnede på en strand i Bangladesh for at blive hugget op under uforsvarlige forhold.
 Helen Lait arbejder for de britiske søfartsmyndigheder, Maritime and Coastguard Agency. Hun forklarer, hvad der skete efter kontrollen af ’Producer’:
 “Fartøjet var lagt op og skulle ud på en sidste rejse for at blive skrottet”, forklarer hun.
 Derfor blev der fra St. Kitts and Nevis blot udstedt det ene certifikat, som var nødvendigt for at ’Producer’ lovligt kunne blive slæbt til sin sidste destination, et ophugningsværft et ukendt sted i verden, oplyser Helen Lait.
 Oplysningen om at skibet ikke havde brug for papirer til andet end en sidste slæbetur, rammer tilsyneladende en pæl igennem Mærsks forklaringer om, hvordan det gik til, at ‘Producer’, stik imod Mærsks officielle politik, dukkede op på stranden i Bangladesh. Her har myndighederne nu grebet ind mod skrotningen, som var indledt uden lovpligtige undersøgelser af eventuelle farlige kemikalier om bord.
 Samtidig undersøger det britiske miljøministerium, om Mærsk og en brasiliansk partner forbrød sig mod EU-regler om farligt affald ved at sende et skib med farlige stoffer til skrotning i Bangladesh.
 Siden Politiken, Danwatch og TV2 Nyhederne den 16. oktober afslørede, at


text:
det tidligere Mærsk-skib bliver skrottet i Bangladesh, har Mærsk forklaret noget helt andet: ‘North Sea Producer’ blev solgt til fortsat drift.
 Mærsk har beklaget, at det endte anderledes (“det er vi meget, meget kede af”). Og Mærsk havde efter eget udsagn sikret sig ekstra grundigt: Skibet blev solgt med den udtrykkelige klausul, at hvis ’Producer’ alligevel skulle skrottes, forpligtede køberen sig til, at det skulle ske efter minimumsregler fastsat i den såkaldte Hong Kong Konvention. Det udelukker skrotning i Bangladesh, hvor ingen værfter lever op til konventionen.
 Mærsk står alene
 Forklaringen er givet til medierne og senest i et svar til Miljøstyrelsen. Svaret skal bruges til den redegørelse om sagen, som miljøminister Esben Lunde Larsen (V) bad om efter afsløringen af, at ’Producer’ var ved at blive hugget op i Bangladesh. Redegørelsen skal drøftes i Folketingets miljøudvalg i december.
 Der ser ud til at være flere problemer med Mærsks forklaring: Mærsk står tilsyneladende alene med opfattelsen af, at ‘Producer’ ikke blev sendt ud på sin sidste rejse mod skrotning, da det forlod England.
 De nye oplysninger afslører også, hvem der gemmer sig bag det stråmandsfirma, som Mærsk handlede med, nemlig verdens største formidler af skibe til skrot.
 ]]> https://danwatch.dk/maersks-hovedpine-bangladesh/feed/ 0 Myndigheder stopper skrotning af Mærsk-skib https://danwatch.dk/myndigheder-stopper-skrotning-maersk-skib/ https://danwatch.dk/myndigheder-stopper-skrotning-maersk-skib/#respond Sat, 12 Nov 2016 14:34:35 +0000 http://danwatch.dk/?p=10180
 Miljømyndighederne i Bangladesh har standset skrotningen af det tidligere Mærsk-fartøj ’Producer’.Ophugningen får ikke lov at fortsætte, før myndighederne har undersøgt, om skibets tanke og kilometervis af rørsystemer rummer stoffer, som er farlige for miljøet og de arbejdere, som uden forsvarligt sikkerhedsudstyr var i gang med at skille skibet ad, oplyser Masud Karim, direktør i miljøministeriet i Bangladesh.
 Artiklen er skrevet af John Hansen, graverchef ved Dagbladet Politiken. Artiklen er blevet til på baggrund af et tæt research-samarbejde mellem John Hansen og Norma J. Martinez fra Danwatch.
 Artiklen er en del af undersøgelsen Mærsk og det livsfarlige affald i Bangladesh, som er er udgivet i samarbejde med Dagbladet Politiken og TV 2.
 Det selskab, som Mærsk og en partner solgte fartøjet til, har tilsyneladende givet forkerte oplysninger til myndighederne i Bangladesh ved at erklære, at ’Producer’ er fri for farlige stoffer.
 Før salget fik Mærsk lavet en rapport til køberen, som fortæller, at der stadig er farlige stoffer i skibet. Men rapporten er ikke fulgt med skibet til Bangladesh.
 ’Producer’ har de seneste 18 år ligget fast ved et oliefelt i Nordsøen som en flydende installation, hvor olien fra undergrunden blev bearbejdet og oplagret. Der blev brugt tonsvis af kemikalier om bord, og olien kan have bragt naturligt forekommende radioaktive stoffer, primært uran, med op fra undergrunden.
 Det oplyser David Ulfbeck, chefkonsulent i Sundhedsstyrelsen, Strålebeskyttelse. Han understreger, at han ikke har kendskab til forholdene på ’Producer’, men udtaler sig generelt på baggrund af viden om forekomsten af radioaktivt materiale på boreplatforme.
 Solgte til største skrotformidler
 På det primitive værft på Chittagongstranden i Bangladesh, hvor ’Producer’ blev bragt til ophugning, er der ingen faciliteter til at håndtere giftige kemikalier eller radioaktivt materiale, og der udleveres ikke beskyttelsesudstyr til

type: other


text:
arbejderne, som ofte møder i klipklapper og shorts.
 Mærsk og en partner solgte ’Producer’ i april i år til et anonymt selskab. Politiken og Danwatch kan afsløre, at bag det anonyme selskab står verdens største formidler af skibe til skrotning, som samtidig er den største leverandør af ophugningsmodne fartøjer til de primitive værfter på stranden i Bangladesh.
 Alligevel siger Mærsk, at ’Producer’ blev solgt til fortsat drift. Og Mærsk siger også, at en klausul i købekontrakten skulle sikre, at hvis fartøjet alligevel skulle skrottes, så var køberen forpligtet til at gøre det under forsvarlige forhold. Hvilket betyder, at Bangladesh burde være udelukket som skrotplads. Ifølge Mærsk rummer kontrakten fortrolighedsbestemmelser som forhindrer Mærsk i at dokumentere oplysningerne.
 Køberen, det amerikanske selskab GMS, har ikke svaret på spørgsmål fra Politiken og Danwatch.
 I en skriftlig kommentar til den nye miljøsag om skibet i Bangladesh fremhæver Mærsk, at man forsøgte at standse ophugningen, da det blev opdaget, at det skulle ske “under kritisable forhold i Chittagong. Vi finder det glædeligt, hvis myndighederne i Bangladesh med deres undersøgelse kan bidrage til en ophugning af North Sea Producer (skibets navn da Mærsk ejede det, red.) til internationale acceptable standarder«.
 Mærsk oplyser samtidig, at man har »afbrudt alle kommercielle bånd med køber og dennes selskaber«.
 For Mærsk kommer ’Producer’-sagen ubelejligt, fordi den er dukket op samtidig med at Mærsk forsøger at overbevise om, at rederigiganten opretholder høje standarder om forsvarlig ophugning af skibe, samtidig med at Mærsk er begyndt at sende sine skibe til skrotning på udvalgte værfter på åben strand i Indien. En praksis Mærsk indtil i år har taget skarpt afstand fra.
 Samtidig med balladen i Bangladesh bekræfter miljømyndighederne i Storbritannien uden at ville uddybe det, at de undersøger, om salget af det tidligere Mærsk–skib, som lå i havn i England, da Mærsk solgte det, var en overtrædelse af EU-regler om eksport af farligt affald. Det kan være tilfældet, hvis Mærsk i virkeligheden vidste, at ’Producer’ skulle slæbes direkte til skrotning. Det siger Mærsk nej til, men nye oplysninger rejser tvivl om Mærsks hidtidige forklaring.
 Mærsk afviser at kende til den britiske undersøgelse.
 »Skulle vi blive kontaktet af det britiske miljøministerium, vil vi selvfølgelig være behjælpelig i det omfang det er muligt«, lyder det i en skriftlig kommentar.
 Læs mere om Danwatch og Politikens nye afsløringer i sagen her.
 ]]> https://danwatch.dk/myndigheder-stopper-skrotning-maersk-skib/feed/ 0 Dansk Aktionærforening kritiserer Mærsk for skibsophug på farlige værfter https://danwatch.dk/dansk-aktionaerforening-kritiserer-maersk-skibsophug-paa-farlige-vaerfter/ https://danwatch.dk/dansk-aktionaerforening-kritiserer-maersk-skibsophug-paa-farlige-vaerfter/#respond Tue, 18 Oct 2016 13:24:41 +0000 http://danwatch.dk/?p=10162
 De seneste dages afsløringer af, at Mærsk har fået ophugget skibe på livsfarlige og miljøskadelige værfter i Indien og Bangladesh får nu også skarp kritik af Dansk Aktionærforening, som er en non-profit organisation for private investorer.“Der er ingen tvivl om, at det er en dybt alvorlig sag. Mærsk står jo som en kronjuvel i danske aktier. Og rigtigt mange privatpersoner har Mærsk i deres aktieportefølje”, siger Niels Mengel, bestyrelsesformand i Dansk Aktionærforening.
 Danwatch afslørede søndag og mandag i samarbejde med Politiken og TV 2, at Mærsk i 2014 pressede en tysk skibsejer til at


text:
sende 14 skibe til livsfarlige værfter i Bangladesh og Indien, alt imens selskabet brystede sig af at være frontløber på bæredygtighed. Ophugningen af skibene sker under vilkår, som er stærkt kritisable og i direkte modstrid med koncernens officielle politik.
 Mærsk erkender, at de ikke burde have indgået aftalen og topchef, finansdirektør og medlem af Mærsks øverste ledelse Trond Westlie udtaler, at Mærsk har opført sig forkert.
 “På denne aftale ser vi klart, at vores påvirkning er gået i den forkerte retning, og at den type påvirkning er uheldig. Det er noget, som vi helst ikke bør gøre”, siger Trond Westlie.
 Niels Mengel “undrer sig meget” over, hvordan det kunne gå så galt.
 “Mærsk har altid pralet med at være bæredygtige, og det sidder i rygmarven hos investorer, at Mærsk har styr på sine ting. Alarmklokkerne burde have ringet langt tidligere. Derfor giver det ridser i lakken, at de ikke har levet op til deres egne standarder”, siger Niels Mengel.
 Foreningen har 13.000 kernemedlemmer og servicerer 20.000 personer, oplyser Niels Mengel. Ifølge Niels Mengel er det sandsynligt, at de danske privatinvestorer vil stille spørgsmål til disse sager til Mærsks generalforsamling senere på året.
 “Det er mit indtryk, at vores medlemmer gør meget for at investere etisk korrekt, og en generalforsamling er et oplagt sted at tage etiske problemer op.”
 Niels Mengel håber på, sagen giver anledning til Mærsk eftergår alle rutiner. Han roser dog selskabet for håndteringen af sagen i medierne, og kalder den “helt som den skal være”.
 “CFO har været ude at beklage. De har sat en masse i gang for at sikre, det ikke sker igen, og det har jeg absolut tillid til.”
 Stor-aktionærer i Mærsk vil have klar besked
 Kritikken fra Dansk Aktionærforening er den seneste i en rækken af kritik fra investorer og politikere.
 Mandag kom det frem, at de to største danske aktionærer i Mærsk, pensionsforvalterne ATP og PFA, vil bede ledelsen i Mærsk om en redegørelse for, hvorfor skibene er endt til ophugning på stærkt kritisable værfter i Indien og Bangladesh. Det skriver Politiken.
 »Det reagerer vi på. Det er nye oplysninger, og meget alvorlige oplysninger«, siger Claus Wiinblad, vicedirektør i ATP med ansvar for danske aktier til Politiken.
 Henrik Nøhr Poulsen, investeringsdirektør hos PFA, siger:
 »Vi vil skaffe os et bedre overblik over hvad der er op og ned i sagen. Jeg hæfter mig ved, at Mærsk selv anerkender, at der er begået fejl. Derfor vil vi tage en dialog med Mærsk om hvad de konkret har tænkt sig at gøre for at undgå at fejlene gentager sig«.
 Også Nordea, som ifølge Bloomberg ejer aktier i selskabet for over 800 millioner kroner rejser kritik af Mærsk, skriver Business.dk. Nordea har “intensiveret dialogen”, men vil ikke sætte investeringer i Mærsk-aktier på hold.
 “Et selskab af den størrelse, indsigt og værdier kan gøre det meget, meget bedre”, skriver Sasja Beslik, chef for ansvarlige investeringer i Nordea Asset Management, på twitter.
 Miljø -og energiminister Esben Lunde Larsen gik mandag ind i sagen, og har nu bedt


text:
Miljøstyrelsen tage kontakt til Mærsk for at skaffe de oplysninger, som styrelsen skal bruge til en redegørelse til ministeren.
 Afsløringerne fik SF’s formand, Pia Olsen Dyhr, til at kræve, at ministeren politianmelder Mærsk. Det afviser ministeren at tage stilling til på nuværende tidspunkt.
 »Jeg ønsker at få fuld klarhed om sagen. Det giver ikke mening at udtale sig om hverken skyld, ansvar eller muligt grundlag for politianmeldelse, før vi har en redegørelse for sagen«, skriver Esben Lunde Larsen i en mail til Ritzau.
 Også Socialdemokratiets miljøordfører Christian Rabjerg Madsen vil have kastet lys på sagen, og de røde partier har indkaldt ministeren til samråd om ophugningen på de kontroversielle værfter.
 Mærsk vil ændre praksis
 Afdækningen udløser beklagelser fra flere topchefer i Mærsk og som direkte konsekvens vil koncernen ændre praksis.
 Mandag kunne Danwatchs mediepartner Politiken bringe en beklagelse fra Michael Pram Rasmussen, bestyrelsesformand i A.P. Møller – Mærsk.
 “Mærsk har i de sidste 7 år haft en politik, der sikrer ansvarlig ophugning af vores egne skibe, mens vi har ventet på en global aftale”.
 “Vi er aktivt gået ind og arbejder direkte med værfter i Alang i Indien for at forbedre forholdene der og for at påvirke industrien. Derfor er det selvfølgelig skuffende, at vi til trods for disse initiativer ser eksempler på, at vi har skubbet i modsat retning af vores egen politik. Vi vil fremadrettet sikre, at der er et meget stærkt incitament i vore salgskontrakter til. at ophugning sker ansvarligt”, siger Michael Pram Rasmussen.
 Afdækningen får nu Mærsk til at ændre sin praksis. Mærsk vil fremover selv tage ansvaret for at skrotte sine udtjente skibe for at sikre, at ophugningen sker efter Mærsks egne standarder.
 Mærsks chef for bæredygtighed Annette Stube har også forklaret, at Mærsk fremover vil helgardere sine konktrakter med en passus, som skal sørger for, at dem der overtager skibet – uanset hvad de siger, de skal bruge det til – ikke kan tage det op på en strand.
 ]]> https://danwatch.dk/dansk-aktionaerforening-kritiserer-maersk-skibsophug-paa-farlige-vaerfter/feed/ 0


text:
Advokaten 6 - Domstolene sløser med at begrunde fængslinger
 Det reducerer retssikkerheden for de sigtede, hvis de varetægtsfængsles uden en ordentlig begrundelse. Ny lov skærper krav.
 Af Manfred W. Petersen, advokat
 Der er pligt til at begrunde kendelser om varetægtsfængsling.
 Grundloven og retsplejeloven har klare bestemmelser om, at kendelser om varetægtsfængsling skal begrundes, og at det skal være en konkret begrundelse. Det kan derfor undre, at domstolenes kendelser om varetægtsfængsling ofte er uden konkret begrundelse, men blot gengiver fængslingsbestemmelsens ordlyd eller endog blot konstaterer, at retsplejelovens betingelser for varetægtsfængsling er opfyldt.
 Hvorfor det er så nødvendigt at begrunde kendelser om varetægtsfængsling fremgår klart af en udtalelse fra daværende landsdommer Ib Dalgas Rasmussen, fremsat på et møde i Københavns Byret engang i 1980’erne på et møde mellem byretsdommere og beneficerede advokater. Han sagde nemlig (citeret efter hukommelsen): “Jeg er ofte kommet til et andet resultat, når jeg skulle skrive en udførlig begrundelse for en afgørelse, end det der var mit udgangspunkt.”
 Den udtalelse har jeg mange gange siden tænkt på. På baggrund af mere end 35 års virksomhed som forsvarer i straffesager er det min opfattelse, at domstolene ofte sløser med begrundelserne, når der skal tages stilling til, om der skal varetægtsfængsles.
 Begrundelse uden indhold
 En hyppigt anvendt formulering er følgende, som jeg citerer fra en retsbog i april 2008 fra Københavns Byret:
 “Efter de foreliggende oplysninger er der begrundet mistanke om, at vedkommende har gjort sig skyldig i overtrædelse af straffelovens § 191.
 Under hensyn til anholdtes manglende tilknytning til landet, og da anholdte har nægtet sig skyldig, og der endvidere er medgerningsmænd på fri fod, findes der bestemte grunde til at antage, at anholdte på fri fod vil unddrage sig forfølgningen i sagen og vil vanskeliggøre forfølgningen, navnlig ved at fjerne spor, advare eller påvirke andre.
 Herefter er betingelserne i retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 1 og 3, opfyldt.”
 Er den pågældende tidligere straffet vil formuleringen ofte lyde sådan:
 “Under hensyn til anholdtes forstraffe, er der bestemte grunde til at antage, at han vil begå ny ligeartet kriminalitet.”
 Man bliver ikke meget klogere af at læse en sådan kendelse, navnlig når der ikke er nogen egentlig gengivelse af parternes anbringender, hvilket der ofte ikke er.
 Alle er enige om, at varetægtsfængsling er et alvorligt indgreb, der bør begrænses mest muligt. Man kan ofte komme i tvivl om, hvorvidt domstolene er sig dette bevidst, når der skal tages stilling til varetægtsfængsling i grundlovsforhør og ikke mindst, når der er spørgsmål om forlængelse af en varetægtsfængsling. Selvom alle er enige om, at der eksisterer en uskyldsformodning – er det, som om man glemmer det, når der skal tages stilling til dette alvorlige strafprocessuelle tvangsindgreb.
 Man kan kort sammenfatte retsplejelovens betingelser for varetægtsfængsling i § 762 således:
 der skal som minimum være begrundet mistanke om, at der er begået en forbrydelse, der kan straffes med fængsel i mindst et år og seks måneder, men herudover stilles der krav til, at der også skal være behov for varetægtsfængsling.
 Der vil kunne varetægtsfængsles,


text:
hvis der er bestemte grunde til at antage, at:
 Den sigtede vil unddrage sig fuldbyrdelsen (unddragelsesfare).
 Der efter den sigtedes forhold er bestemte grunde til at frygte, at vedkommende på fri fod vil begå ny lovovertrædelse (gentagelsesfare).
 Der efter sagens omstændigheder er bestemte grunde til at antage, at sigtede vil vanskeliggøre forfølgningen i sagen (kollusionsfare).
 Efter bestemmelsens stk. 2 kan der endvidere varetægtsfængsles, hvis der foreligger en særlig bestyrket mistanke om, at der er begået en lovovertrædelse af grovere karakter, og hensynet til retshåndhævelsen efter oplysninger om forholdets grovhed skønnes at kræve, at den sigtede ikke er på fri fod, og endvidere en bestemmelse om, at der under samme forudsætninger kan varetægtsfængsles i sager om legemskrænkelse mv., hvis sagen kan ventes at medføre ubetinget dom af fængsel i mindst 60 dage (retshåndhævelsesarrest).
 Der er i den juridiske teori enighed om, at det er af væsentlig betydning, at kendelser om varetægtsfængsling begrundes, og at det skal være en konkret begrundelse, som også loven kræver. Det er for sagens parter af stor interesse at få oplysning om de momenter, som retten har lagt vægt på, idet parterne derved bedre bliver i stand til at tilrettelægge deres fremtidige arbejde med sagen. Ved kæremål har en begrundelse værdi for den overordnede ret. Og hertil kommer, at en reel, konkret begrundelse måske vil føre til, at der slet ikke er grundlag for (fortsat) varetægtsfængsling, jf. det tidligere nævnte om Dalgas Rasmussens erfaring.
 Der er også enighed om, at en begrundelse ikke har værdi, hvis den udformes blot som en gengivelse af lovens krav.
 Højesteret tog i 1972 stilling til to sager, hvor by- og landsret havde fængslet alene med henvisning til, at betingelserne i retsplejelovens bestemmelser var opfyldt.
 Højesteret godkendte fængslingerne, men udtalte herefter:
 “Højesteret finder imidlertid anledning til at fremhæve det ønskelige i, at fængslingskendelser i det omfang, hvori sagens beskaffenhed eller omstændigheder i øvrigt gør det fornødent, til oplysning for sigtede, forsvareren og anklagemyndigheden angiver de omstændigheder, der begrunder antagelsen af, at lovens betingelser for fængsling er til stede.”
 Man skulle herefter tro, at praksis ville indrette sig derefter.
 De nu mere end 35 år, der er gået siden Højesterets kendelse viser imidlertid, at der stadig afsiges kendelser, der reelt er ubegrundede eller i hvert fald ufuldstændigt begrundede.
 Højesteret fik på ny lejlighed til at tage stilling til problemet efter urolighederne på Nørrebro den 1. marts, 2007. Problemstillingen i disse sager var dels, om der var en begrundet mistanke om overtrædelse af bl.a. straffelovens § 119 og § 134 a, dels om der var risiko for gentagelse og kollusionsrisiko.
 Højesteret godkendte tre af fængslingerne, hvorimod Højesteret vedrørende de øvrige tre fængslinger bestemte, at disse ikke burde være taget til følge.
 Den italienske ingeniør
 Det drejede sig bl.a. om sagen med en herboende italiensk forskningsingeniør, som jeg blev forsvarer for.
 Ca. 40 personer, herunder ingeniøren blev anholdt kl. 17.58 på Nørrebrogade ved Sjællandsgade den 1. marts i forbindelse med den såkaldte “knibtangsmanøvre”, hvor politiet afskar de anholdte fra den øvrige demonstration. Han afgav i


text:
byretten en detaljeret forklaring om, at han blot var en nysgerrig tilskuer på vej hjem fra arbejde.
 Dommeren i Københavns Byret udtalte i en velbegrundet kendelse efter grundlovsforhøret, at hans detaljerede forklaring var underbygget af kendte oplysninger om de faktiske forhold på stedet. Der var bl.a. blevet vist en video indeholdende optagelser fra TV2. I øvrigt anførte retten, at man lagde hans forklaring til grund for, hvorfor der ikke var den fornødne begrundede mistanke om, at han har gjort sig skyldig i sigtelsen. Han blev derfor løsladt.
 Anklagemyndigheden kærede straks kendelsen vedrørende løsladelse af italieneren. Landsretten ændrede den 5. marts 2007 i en overordentlig kortfattet kendelse byrettens kendelse med den begrundelse, at man efter oplysningerne i nogle politirapporter sammenholdt med hans egen forklaring fandt, at der var begrundet mistanke om, at han var skyldig i det påsigtede forhold.
 Herefter udtalte landsretten: Betingelserne for varetægtsfængsling i medfør af retsplejelovens § 762, stk. 1, nr. 2, findes opfyldt.
 Kortere kan det ikke siges.
 Højesteret nåede frem til, at italieneren ikke burde have været varetægtsfængslet, og henviste bl.a. til, at det af nogle videoklip fremgik, at en række personer stod passivt op ad muren ind til kirkegården. Man havde på disse videoklip kunnet se italieneren, der stod og så forundret ud over, hvad der skete. Man var derfor enig med byretten i, at italienerens detaljerede forklaring var underbygget af kendte oplysninger om de faktiske forhold på stedet, og at der ikke forelå begrundet mistanke om, at han havde gjort sig skyldig i sigtelsen. Han burde derfor ikke have været varetægtsfængslet.
 Jeg havde som forsvarer særligt opfordret Højesteret til at fremkomme med bemærkninger omkring den manglende begrundelse, som landsretten anvendte. Højesteret udtalte, at landsretten burde have begrundet sin kendelse som foreskrevet i § 764, stk. 4, 2. pkt.
 Lovændring gennemført
 På baggrund af betænkning nr. 1492 “Begrænsning af langvarige sigtelser og varetægtsfængslinger” har justitsministeren den 27. februar 2008 fremsat et lovforslag, som blev vedtaget før sommerferien.
 Formålet fremgår af betænkningens titel, men skal i øvrigt ikke gennemgås nærmere her, bortset fra ændringen af retsplejelovens § 764.
 Den hidtil gældende formulering i § 764, stk. 4, blev indført på baggrund af en betænkning fra 1974. Man skærpede kravet til begrundelser, således at retten skulle anføre de konkrete omstændigheder i sagen, hvorpå det støttes, at betingelserne for varetægtsfængsling er opfyldt. I betænkningen blev det bl.a. anført, at der bør kræves en begrundelse i alle tilfælde, hvor der er tvist om varetægtsspørgsmålet.
 Man skrev også, at den ulejlighed, der påføres domstolene ved et krav om begrundelse i alle tilfælde, hvor der er tvist om spørgsmålet, er så uvæsentlig i sammenligning med indgrebets betydning for sigtede og begrundes værdi for alle parter, at ulejligheden ikke bør tillægges vægt.
 Ikke desto mindre er det stadig almindeligt, at der blot anvendes standardbegrundelse.
 Det bør derfor hilses med tilfredshed, at der nu er gennemført en række yderligere konkretiseringer af kravet til begrundelser.
 Det foreslås således, at en anmodning om fortsat varetægtsfængsling skal fremsættes skriftligt over for retten og med en angivelse


text:
af de faktiske omstændigheder, hvorpå anmodningen støttes, og de væsentlige efterforskningsskridt, som forventes foretaget.
 Ved varetægtsfængsling efter § 762, stk. 1, nr. 3, skal endvidere anføres de væsentligste efterforskningsskridt mv., som forventes foretaget inden for fristen for varetægtsfængsling.
 Det er i dag ikke ualmindeligt, at kendelser om varetægtsfængsling f.eks. på grund af kollusionsfare også efter måske flere måneders efterforskning fortsat begrundes med henvisning til, at grundlaget for rettens kendelse i grundlovsforhøret fortsat findes at foreligge – og det selv om der måtte være foretaget afhøring af alle relevante vidner, således at der reelt forligger en helt anden situation.
 Jeg har også mange gange oplevet, at politiet rutinemæssigt uden nærmere begrundelse er kommet igennem med en begæring om fortsat fængsling, som tilmed i henhold til grundene er stadfæstet i landsretten, og så sker der det, at få dage efter stadfæstelsen løslader politiet selv den pågældende, uden at der reelt er sket noget nyt. Nogle gange har jeg fundet anledning til at skrive til retten om en sådan udvikling, i håb om at det måske kunne gøre indtryk og føre til flere overvejelser fremover.
 Ifølge lovforslaget skal retten i kendelsen anføre de særlige omstændigheder i sagen, hvorpå det støttes, at fortsat varetægtsfængsling er påkrævet.
 Med de skærpede krav til begrundelsespligten er det min opfattelse, at domstolene vil være nødt til at højne kvaliteten af kendelser om varetægtsfængsling, og det vil blive en opgave for forsvareren at holde øje med at dette sker.
 Der afsiges naturligvis også i dag mange kendelser, der fuldt ud opfylder de krav, der må stilles, men jeg er ikke i tvivl om, at med bedre begrundelser vil dommerne ofte nå til andre resultater, end det der måske var udgangspunktet. Dermed vil antallet af varetægtsfængslinger og navnlig varigheden blive reduceret, og det uden at hensynet til at sikre en effektiv og retssikkerhedsmæssig forsvarlig efterforskning bliver tilsidesat.
 Der kan i øvrigt være grund til at henvise til den udvikling, der har fundet sted inden for området for isolationsfængsling. Efter mange års kritik af dette institut og flere lovændringer, der ikke førte til væsentlig reduktion af antallet og varigheden af isolationsfængslinger, fandt der i år 2000 en lovændring sted, som også indførte krav om skærpede begrundelser ved afgørelse om isolationsfængsling, Dette har ført til en væsentlig reduktion af antallet af isolationsfængslinger, uden at nogen har påstået, at det er gået ud over muligheden for at opklare straffesager.
 Folketinget vedtog d. 3. juni i år en ændring af retsplejeloven for at begrænse langvarige sigtelser og varetægtsfængslinger. Af den skriftlige fremsættelse fremgår det:
 ”Der foreslås indført krav om skriftlighed ved anklagemyndighedens anmodning om fortsat varetægtsfængsling og skærpede krav til rettens begrundelse i kendelser om varetægtsfængsling, herunder hvis retten finder grundlag for varetægtsfængsling ud over de frister, der er nævnt ovenfor.”
 Hele loven og debatten i Folketinget kan findes på www.ft.dk


text:
Højesteret begrænser virksomheders fradrag for lønudgifter - Hulgaard Advokater P/S
 Løn til de ansatte kan trækkes fra i virksomhedens skattepligtige indkomst. Sådan har det hele tiden været, og sådan er det for det meste fortsat. Fradragsretten forudsætter, at den ansatte beskæftiges med opgaver, der har relation til virksomheden, f.eks:
 Opgaver af privat karakter for arbejdsgiveren kan naturligvis ikke trækkes fra. Fradrag for vederlag til nærtstående kan nægtes eller begrænses skønsmæssigt, når arten og omfanget af arbejdet er uklart og udokumenteret. Salgsbonus til direktører m.v. ved salg af aktierne i selskabet kan ikke trækkes fra i selskabets indkomst. Gevinsten på aktierne tilfalder jo aktionærerne og ikke selskabet.
 Højesteret har med sine domme af 30. juni 2017 fastslået, at dette kriterium også gælder for virksomheders fastansatte medarbejdere. Dermed har Højesteret yderligere begrænset virksomheders fradrag. Sagerne drejede sig om 2 banker, hvis medarbejdere havde været beskæftiget med at opkøbe filialer i nødlidende banker. Den nævnte opkøbsaktivitet gik ud over virksomhedens hidtidige rammer med bankdrift og kunne derfor ikke fradrages som driftsomkostninger. På dette punkt nåede Højesteret til samme resultat som tidligere Østre Landsret. Højesteret fastslår dette, selvom det nødvendiggør en skønsmæssig opdeling af lønudgifterne i en fradragsberettiget og en ikke-fradragsberettiget del. Denne opdeling kan være særlig vanskelig her, bl.a. fordi mange handlinger knytter sig både til den løbende drift og til en udvidelse af virksomheden. Mest kendt er en sag fra 1942 om Skandinavisk Grammofon A/S, der havde betalt sin advokat for at føre en retssag om krænkelse af et patent ved at indføre og forhandle nogle radiorør. Selskabet ansås for at have krænket modpartens patentret og blev pålagt en erstatning. Da retssagen imidlertid drejede sig om virksomhedens fortjeneste ved allerede stedfundne salg af radiorør og om fortjenesten ved fortsat salg, godkendte Højesteret fradrag for disse udgifter som driftsomkostninger, selvom det må siges, at udgifterne vedrørte både driften og den udvidelse af virksomheden, som selve retten til forhandling af rørene ville være.
 Højesterets domme giver SKAT mulighed for at genoptage skatteansættelserne i op til 3 år tilbage i tid. De 2 banker fik ikke medhold i, at der var tale om en ny praksis. Højesteret bemærker, at SKAT i 2012 har foretaget korrektion af en række bankers fradrag for løn i lignende sager. Det forhold, at SKAT ikke tidligere har grebet korrigerende ind over for virksomheders fradrag for almindelige lønudgifter til medarbejdere, der har været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende, kan ikke sidestilles med en positiv afgørelse om spørgsmålet. Med den begrundelse antager Højesteret – i modsætning til Østre Landsret - at der ikke foreligger en fast administrativ praksis. I erhvervslivet opfattes det dog således, at der foreligger en 100 årig praksis, som nu er ændret.
 Højesterets afgørelser vil have som konsekvens, at virksomhederne allerede nu må registrere, når medarbejderne udfører opgaver til udvidelse af virksomheden ud over de hidtidige rammer, og dernæst selv skønne over, om der er grundlag for at begrænse fradraget for disse medarbejderes løn. Bankerne fik heller ikke medhold i, at de udgifter, der nu ikke kan fradrages, kan


text:
tillægges anskaffelsessummen for de opkøbte bankfilialer. Statens advokat havde henvist til, at kun udgifter, der direkte kan henføres til selve berigtigelsen og gennemførelsen af købet kan tillægges anskaffelsessummen, og Højesteret fastslår at lønudgifterne ikke har en sådan tilknytning til selve købet. Højesteret har gjort sig megen umage med begrundelsen i dommen, der er enstemmig og skrevet i et klart og letforståeligt sprog. Helt usædvanligt deltog 9 dommere i afgørelsen, mod normalt 5, og de var enige om resultatet. På grund af sagens principielle karakter har Højesteret ikke pålagt de 2 tabende banker at betale sagsomkostninger til staten. Dansk Erhverv, Dansk Industri og bankernes sammenslutning Dansk Finans deltog i sagen til støtte for bankernes synspunkt. Hvad nu? I disse tider, hvor der tales meget om økonomisk vækst, forekommer det absurd at brandbeskatte udgifter, der netop afholdes for at udvide virksomhederne. En modernisering forekommer tiltrængt.
 Det hører med til historien, at Skattelovrådet allerede i 1991 kritiserede statsskattelovens § 6 og foreslog, at reglerne blev forenklet og moderniseret således, alle erhvervsmæssige udgifter kan fradrages, medmindre særlige lovregler udelukker fradragsretten. Ordene ”udvidelse af næring og drift” skulle efter forslaget udgå af § 6. Det politiske system tog betænkningen til sig, men valgte at gå mindre radikalt til værks ved kun pletvist at udvide fradragsadgangen, især med ligningslovens § 8 I om udgifter til nye markeder og § 8 J om udgifter til advokat og revisor mv. til etablering og udvidelse af erhvervsvirksomheder. Disse bestemmelser er imidlertid siden ophævet igen.
 Dommene kalder på en reaktion fra det politiske system, som jo ikke har haft anledning til at forholde sig til den skærpede praksis, som SKAT introducerede i 2012, og som Højesteret nu har stadfæstet. Kontaktpersoner:
 Lida HulgaardAdvokatDir.tlf.: +45 38 40 42 08E-mail: lh@hulgaardadvokater.dk


text:
Højesteret tilsidesatte ikke voldgiftskendelse - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret tilsidesatte ikke voldgiftskendelse
 Voldgift er karakteriseret ved, at parterne har aftalt, at deres tvist skal afgøres af en privat voldgiftsret i stedet for domstolene. Det betyder dog ikke, at domstolene ikke kan blive involveret i en voldgiftssag. En af mulighederne er, at domstolene kan tilsidesætte en voldgiftskendelse som ugyldig, om end det er en snæver undtagelse. Dette illustrerer en ny dom fra Højesteret. Dommen er interessant, fordi det er ganske sjældent, at domstolene får lejlighed til at tage stilling til spørgsmålet om tilsidesættelse af voldgiftskendelser.
 Begrænsede muligheder for tilsidesættelse
 Voldgiftslovens § 37 sætter rammerne for, hvornår domstolene kan tilsidesætte en voldgiftskendelse som ugyldig.
 Ifølge § 37 kan domstolene tilsidesætte en voldgiftskendelse i følgende situationer:
 Hvis en af parterne i voldgiftsaftalen manglede retlig handleevne, eller hvis voldgiftsaftalen er ugyldig.
 Hvis den part, der gør ugyldighed gældende, ikke fik behørig meddelelse om udpegningen af en voldgiftsdommer eller om voldgiftssagens behandling eller af andre grunde var ude af stand til at fremføre sin sag.
 Hvis voldgiftskendelsen behandler en tvist, der ikke er omfattet af voldgiftsaftalen, eller afgør spørgsmål, som falder uden for voldgiftsaftalen.
 Hvis voldgiftsrettens sammensætning eller voldgiftssagens behandling ikke var i overensstemmelse med parternes aftale eller med reglerne i voldgiftsloven.
 Derudover kan domstolene på eget initiativ tilsidesætte en voldgiftskendelse i følgende situationer:
 Hvis tvisten efter sin art ikke kan afgøres ved voldgift.
 Hvis voldgiftskendelsen er åbenbart uforenelig med landets retsorden (ordre public), hvilket ifølge forarbejderne til voldgiftsloven kræver, at der er begået overordentligt graverende fejl fra voldgiftsrettens side.
 Flere ugyldighedsgrunde i spil for Højesteret
 I den konkrete voldgiftskendelse, der var genstand for Højesteretssagen, havde voldgiftsretten bestemt, at den ene part, Taewoong Inc., skulle betale 20 mio. kr. til den anden part, AH Industries A/S, som erstatning for misligholdelse af en distributionsaftale.
 Taewoong Inc. lagde derefter sag an ved domstolene og gjorde gældende, at voldgiftskendelsen skulle tilsidesættes som ugyldig.
 Dette var baseret på følgende argumenter:
 Voldgiftskendelsen var i strid med fundamentale retsprincipper, idet Taewoong Inc. var blevet afskåret fra at fremføre synspunkter om afgørende forhold.
 Voldgiftssagens behandling var ikke i overensstemmelse med voldgiftslovens § 28, stk. 3, da voldgiftsretten havde foretaget en billighedsvurdering ved udmålingen af erstatningsbeløbet uden at være bemyndiget hertil.
 Voldgiftsrettens fortolkning af distributionsaftalen lå uden for rammerne af de fremførte påstande og anbringender.
 Voldgiftskendelsen var i strid med ordre public, fordi voldgiftskendelsen håndhævede distributionsaftalen, der ifølge Taewoong Inc. var i strid med EU-konkurrenceretten (TEUF artikel 101 om konkurrencebegrænsende aftaler).
 Højesteret tilsidesatte ikke voldgiftskendelsen
 Højesteret bemærkede først, at en voldgiftskendelse kun kan tilsidesættes inden for rammerne af voldgiftslovens § 37. Det betyder blandt andet, at der er et forbud mod en materiel vurdering af voldgiftskendelsen, bortset fra de helt ekstraordinære tilfælde, hvor der foreligger åbenbar modstrid med ordre public.
 Dernæst foretog Højesteret en konkret vurdering af de enkelte argumenter, Taewoong Inc. havde fremført til støtte for, at voldgiftskendelsen skulle tilsidesættes.
 Højesteret konkluderede blandt andet, at voldgiftsretten ikke havde tilsidesat fundamentale retsplejeprincipper, voldgiftsaftalen eller voldgiftslovens bestemmelser om sagens behandling. Dette var begrundet


text:
i, at Taewoong Inc. ikke havde godtgjort, at voldgiftsrettens fortolkning af distributionsaftalen lå uden for rammerne af de fremførte påstande og anbringender, ligesom Højesteret konkluderede, at voldgiftsretten ikke havde foretaget en billighedsvurdering.
 Endelig skulle Højesteret vurdere, om voldgiftsretten ved sin vurdering af, om distributionsaftalen var i strid med TEUF artikel 101 om konkurrencebegrænsende aftaler, havde begået overordentligt graverende fejl, som gjorde kendelsen åbenbart uforenelig med landets retsorden.
 Taewoong Inc. havde i den forbindelse anmodet om, at spørgsmålet om, hvor intenst Højesteret skulle bedømme, om der var sket overtrædelse af TEUF artikel 101, skulle forelægges for EU-Domstolen, men det blev afvist, da Højesteret med henvisning til en dom fra 1999 vurderede, at der ikke var tvivl om EU-Domstolens praksis.
 Højesteret konkluderede, at selvom TEUF artikel 101 ifølge EU-Domstolens praksis skal håndhæves på samme måde som en ufravigelig regel, var der ikke grundlag for at fastslå, at voldgiftsretten havde begået overordentligt graverende fejl, som gjorde kendelsen åbenbart uforenelig med landets retsorden, og derfor valgte Højesteret ikke at tilsidesætte voldgiftskendelsen.
 Dommen bekræfter, at det er meget sjældent, at en voldgiftskendelse kan og skal tilsidesættes som ugyldig, ligesom den illustrerer, at der skal noget helt ekstraordinært til, før voldgiftssagens materielle resultat kan føre til tilsidesættelse.
 Fra et voldgiftsretligt perspektiv kan dommen hilses velkommen, idet den understreger voldgiftskendelsers bindende karakter.
 Se højesteretsdommen Sag 142/2014 her:


text:
Højesteret Sommerhus ikke anset for omstødelig gave
 Sommerhus ikke anset for omstødelig gave
 sag 489/2007
 A ́s barnebarn og
 A, der sad i uskiftet bo, overdrog sit sommerhus til sin afdøde mands nevø B pr. 1. maj 2004. A døde i 2005. Den nærmere undersøgelse af boets formueforhold viste, at sommerhuset indgik i fællesboet.
 A ́s barnebarn og boet på vegne af to døtre krævede gaven omstødt som misbrug af rådighed over uskiftet bo og anlagde sag mod gavemodtager med påstand om tilbageskødning af sommerhuset. Det var i sagen ubestridt, at sommerhuset indgik i det uskiftede bo, og at den ydede gave stod i misforhold til det uskiftede bos formue.
 Under sagen for Højesteret var det ubestridt, at B personligt hverken vidste eller burde have vidst, at sommerhuset indgik i det uskiftede bo. For Højesteret gjorde sagsøgerne gældende, at B ́s advokat C burde have vidst dette.
 Højesteret afviste anken fra A ́s barnebarn, der ikke var livsarving og ikke blev ikke anset for at være påtaleberettiget efter den dagældende arvelovs § 22.
 Højesteret lagde efter bevisførelsen til grund, at A og A ́s familie var af den opfattelse, at A ́s formue i det væsentlige bestod af særeje efter hendes far, og at sommerhuset indgik i særejet. Højesteret lagde endvidere til grund, at advokat C modtog disse oplysninger. Højesteret fandt, at advokat C var berettiget til at gå ud fra, at de modtagne oplysninger var rigtige, og at han på baggrund af den opgave, han havde fået, ikke havde pligt til at foretage yderligere undersøgelser. Højesteret lagde i den forbindelse til grund, at det ikke uden en undersøgelse som den, der blev gennemført ved skiftet af boet efter A ́s død, ville være blevet klarlagt, at arven efter A ́s far indgik i det uskiftede bo.
 Højesteret havde herefter ikke anledning til at tage stilling til, om C ikke alene var advokat for A, men også for B, og om der i så fald måtte være grundlag for at henføre fejl begået af C til B.
 Sidst opdateret: 20-01-2010


text:
Højesteret Om godtgørelser til forsker afskediget under barsel
 Om godtgørelser til forsker afskediget under barsel
 Sag 189/2013
 Dom afsagt den 4. februar 2015
 Roche Innovation Center Copenhagen A/S tidl. Santaris Pharma A/S
 Ikke grundlag for godtgørelse efter ligebehandlingsloven eller godtgørelse for tort til en forsker, som blev afskediget under barsel, og hvis mails virksomheden havde gennemgået. Derimod var der grundlag for godtgørelse for uberettiget bortvisning.
 A blev i april 2007 ansat i Santaris Pharma A/S (nu Roche Innovation Center Copenhagen A/S – ”RICC”) som erhvervs-ph.d. I november 2008 blev hun – mens hun var på barselsorlov – afskediget. Senere, i februar 2009, blev hun bortvist. RICC havde undersøgt hendes mailkorrespondance og mente navnlig at have fundet dokumentation for, at hun havde videregivet fortrolige oplysninger til sin samlever, der var beskæftiget på samme felt. Mistanken var opstået efter analysen af en patentansøgning indgivet af A’s samlever.
 A havde rejst krav om godtgørelse efter ligebehandlingsloven (for afskedigelsen), efter funktionærloven (for bortvisningen) og for tort efter erstatningsansvarsloven (for gennemgangen af hendes mails).
 Højesteret udtalte, at RICC have godtgjort, at det var uden betydning for beslutningen om at afskedige A, at hun var på barsel på afskedigelsestidspunktet, og at der derfor ikke var grundlag for at tilkende hende godtgørelse efter ligebehandlingsloven. Højesteret henviste i den forbindelse bl.a. til, at RICC havde afskediget A i forbindelse med en omlægning af virksomhedens strategi og masseafskedigelse nødvendiggjort af en økonomisk kritisk situation. A’s forskningsprojekt lå i den forbindelse uden for de forretningsområder, som RICC ifølge den nye strategi ville koncentrere sig om.
 Højesteret fandt det derimod ikke godtgjort, at A havde videregivet oplysninger om forretningshemmeligheder eller i øvrigt optrådt illoyalt over for RICC. Højesteret tilkendte derfor A en godtgørelse efter funktionærloven på 37.000 kr. for den uberettigede bortvisning.
 For så vidt angår gennemgangen af A’s mails fastslog Højesteret, at det ikke var godtgjort, at RICC havde søgt i og gennemlæst meddelelser af privat karakter i videre omfang end nødvendigt for undersøgelsen af, om der var blevet lækket oplysninger. RICC havde derfor ikke foretaget en krænkelse af A’ privatliv, der kunne begrunde et krav på godtgørelse for tort.
 Højesteret nåede dermed, især i forhold til spørgsmålet om godtgørelse efter ligebehandlingsloven, til et andet resultat end Sø- og Handelsretten.


text:
Skat.dk: C.D.11.16 Sekundære justeringer og betalingskorrektion
 Dette afsnit handler om sekundære justeringer og adgangen til betalingskorrektion.
 Sekundære justeringer.
 Betalingskorrektion.
 Eksempler: Betalingskorrektion.
 Vejledningspligt om adgang til betalingskorrektion.
 Oversigt over afgørelser, domme, kendelser med videre.
 Se også afsnit C.D.11.2.1.1 om armslængdeprincippet og OECD's Transfer Pricing Guidelines.
 Sekundære justeringer
 Når en primær transfer pricing-regulering er fulgt op af en korresponderende regulering, er transaktionerne skattemæssigt behandlet, som om de var foretaget på armslængdevilkår. De underliggende transaktioner og pengestrømme vil imidlertid være uændrede. Der er stadig ikke handlet på armslængdevilkår. Der er med andre ord sket en overførsel af midler fra den ene part til den anden.
 For at tage højde for overførslen af en økonomisk fordel mellem de to parter kan der foretages en sekundær justering. En forudsætning for en sekundær justering er, at den skete indkomstoverførsel i sig selv udløser beskatning. En sådan fordel vil blive beskattet som udbytte, tilskud, lån eller andet.
 En sekundær justering betyder således, at man justerer for det forhold, at der ikke er sket betaling i overensstemmelse med armslængdeprincippet.
 Tilskudsbeskatning mellem selskaber, der kan sambeskattes, er i visse situationer blevet ophævet. Se lov nr. 343 af 18. april 2007 samt afsnit C.D.2.4.3.3 om skattefri tilskud.
 Med reglen i SEL § 31 D om skattefri koncerntilskud fra koncernforbundne selskaber, hvor tilskudsyderen direkte eller indirekte er moderselskab for tilskudsmodtageren og har bestemmende indflydelse over dette selskab efter SEL § 31 C, er der ikke længere retligt grundlag for at foretage en sekundær justering. Tilsvarende gælder, hvis tilskudsyderen og tilskudsmodtageren har fælles direkte eller indirekte moderselskab (søsterselskab), og moderselskabet opfylder betingelserne for at modtage datterselskabsudbytte skattefrit.
 Udenfor anvendelsesområdet for SEL § 31 D kan der foretages en sekundær justering for den økonomiske fordel, som ét af koncernselskaberne opnår ved eksempelvis at købe til underpris respektive sælge til overpris.
 Link til EU Joint Transfer Pricing Forums (JTPF) rapport om sekundære justeringer (engelsk udgave, januar 2013) på JTPFs hjemmeside.
 Den skattepligtige, der har fået en skattemæssig nedsættelse og derved en økonomisk fordel, kan undgå beskatning af denne fordel - den sekundære justering - ved at forpligte sig til betaling i overensstemmelse med armslængdeprisen. Se LL § 2, stk. 5. Dette gælder dog ikke i det omfang, den påtagne betalingsforpligtelse er omfattet af LL § 16 E. Se afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån.
 Anvendelsen af LL § 2, stk. 5, forudsætter, at der er tale om korrektion af priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner mellem forbundne parter.
 Ved kontrollerede transaktioner med udenlandske fysiske og juridiske personer og faste driftssteder er der kun mulighed for betalingskorrektion, hvis den udenlandske skattemyndighed beskatter den eller de kontrollerede transaktioner i overensstemmelse med armslængdeprincippet i LL § 2, stk. 1.
 Følgende to betingelser skal derfor begge være opfyldt for, at den skattepligtige kan undgå en sekundær justering ved grænseoverskridende transaktioner:
 Der skal være foretaget en korresponderende regulering (gælder også for udenlandske sambeskattede selskaber).
 Den skattepligtige skal forpligtige sig til betaling i overensstemmelse med de priser og vilkår, som er fastsat efter armslængdeprincippet.
 Den skattepligtige skal påtage sig betalingsforpligtelsen


text:
i umiddelbar tilknytning til gennemførelsen af de foretagne armslængdekorrektioner. En klage over korrektionen udskyder ikke tidspunktet for påtagelsen af betalingsforpligtelsen.
 Betalingsforpligtelsen har virkning fra det oprindelige transaktionstidspunkt. Der skal derfor betales rente fra dette tidspunkt. Forrentningen skal ske på armslængdevilkår. Der skal ske periodisering af renter ved betalingskorrektionen.
 Det er alene en betingelse, at der påtages en betalingsforpligtelse. Der stilles ikke krav om, at betalingen skal være gennemført. Det er dog en forudsætning, at der foreligger en reel retlig forpligtelse, som rækker ud over den blotte bogføring af forpligtelsen. Se SKM2014.694.LSR. Endvidere skal de nærmere vilkår for effektueringen af betalingsforpligtelsen i sig selv være på markedsvilkår, herunder skal beløbet betales i rimelig tid efter, at der er truffet endelig afgørelse om skatteansættelsen svarende til, hvad uafhængige parter ville have aftalt.
 Betalingsforpligtelsen skal være uden forbehold. Et tilsagn om betalingsforpligtelse kan godt være uden forbehold, selv om den skattepligtige forbeholder sig retten til kun at betale den pris, en klagemyndighed eventuelt måtte nå frem til som armslængdepris. Se også SKM2009.506.ØLR, hvor betalingsforpligtelsen var betinget af, at skattemyndighederne accepterede, at der var adgang til betalingskorrektion.
 Det er en betingelse for adgangen til betalingskorrektion, at der påtages en forpligtelse til at betale armslængdeprisen. Se LL § 2, stk. 1, og SKM2007.465.HR, hvor der ikke var adgang til betalingskorrektion for en mindre del af beløbet.
 Ændring i ansættelsen af den skattepligtige indkomst skal være foretaget i henhold til LL § 2, stk. 1. Se SKM2015.717.HR, hvor Højesteret fandt, at SKATs ændring af rette indkomstmodtager, der havde hjemmel i SL § 4, ikke var omfattet af LL § 2, stk. 1, og at der derfor ikke kunne foretages betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
 SKM2015.370.ØLR, hvor landsretten fandt, at der ikke kunne foretages betalingskorrektion i medfør af LL § 2, stk. 5, idet der ikke var foretaget ændringer i den skattepligtige indkomst i henhold til LL § 2, stk. 1. SKAT havde i sagen beskattet to anpartshavere som rette omkostningsbærere, jf. LL § 16 A, stk. 1.
 SKM2014.866.VLR, hvor landsretten fandt, at der ikke kunne foretages betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5, allerede fordi der ikke var tale om en kontrolleret transaktion, men om en aftale indgået mellem i LL's forstand uafhængige parter.
 SKM2012.457.ØLR, hvor landsretten fandt, at der ikke var hjemmel til at foretage hel eller delvis betalingskorrektion. Ændringen af den skattepligtige indkomst var foretaget i medfør af LL § 16, stk. 6, og ikke LL § 2, stk. 1. Tilsvarende gør sig gældende i SKM2012.652.BR, hvor den skattepligtige indkomst var korrigeret i medfør af SL § 4 og ikke LL § 2, stk. 1.
 Afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån.
 Eksempler: Betalingskorrektion
 Dette eksempel handler om, hvordan der kan foretages en betalingskorrektion for at undgå en sekundær justering, når moderselskabet har ydet et rentefrit lån til datterselskabet.
 Datterselskabet har mulighed for at undgå beskatning af tilskuddet (den sekundære justering) ved at forpligte sig til at betale det fastsatte rentebeløb til moderselskabet.
 Dog er rentetilskud fra moderselskab til datterselskaber og rentetilskud imellem søsterselskaber skattefri


text:
for det modtagende selskab, ligesom det tilskudsydende selskab ikke har fradragsret, forudsat at betingelserne om koncernforbindelse og sambeskatning i SEL § 31 D, stk. 1 og 4 er opfyldt.
 Er moderselskabet i eksemplet, hvor der ydes et rentefrit lån fra moderselskab til datterselskab, et udenlandsk selskab, er det danske datterselskabs mulighed for at undgå den sekundære justering i form af et tilskud betinget af, at skattemyndigheden i det land hvor moderselskabet er hjemmehørende, beskatter moderselskabet af det rentebeløb, der er fastsat i overensstemmelse med LL § 2, stk. 1.
 Dette eksempel handler om, hvordan der kan foretages en betalingskorrektion for at undgå en sekundær justering, når en erhvervsejendom overdrages fra hovedaktionæren til selskabet til overpris.
 Når en erhvervsejendom overdrages fra hovedaktionæren til selskabet til overpris, reduceres selskabets anskaffelsessum for erhvervsejendommen til handelsværdien, mens hovedaktionærens salgssum reguleres tilsvarende. Merprisen betragtes som maskeret udlodning til hovedaktionæren. Hovedaktionæren kan undgå beskatning af maskeret udlodning ved at påtage sig en forpligtelse til at tilbagebetale merprisen til selskabet. Dette gælder dog ikke i det omfang, den påtagne betalingsforpligtelse er omfattet af LL § 16 E. Se afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån.
 De skattemæssige korrektioner har betydning:
 Ved opgørelse af skattepligtig ejendomsavance/-tab for erhvervsejendomme.
 For spørgsmålet om genvundne afskrivninger samt købers afskrivningsgrundlag.
 Dette eksempel handler om, hvordan der kan foretages en betalingskorrektion for at undgå en sekundær justering, når en erhvervsejendom overdrages fra et selskab til dets hovedaktionær til underpris.
 Når en erhvervsejendom overdrages fra selskabet til hovedaktionæren til underpris, forhøjes selskabets salgssum for erhvervsejendommen til handelsværdien, mens hovedaktionærens anskaffelsessum reguleres tilsvarende. Korrektionsbeløbet betragtes som maskeret udlodning til hovedaktionæren. Hovedaktionæren kan undgå beskatning af maskeret udlodning ved at påtage sig en forpligtelse til at betale korrektionsbeløbet til selskabet. Dette gælder dog ikke i det omfang, den påtagne betalingsforpligtelse er omfattet af LL § 16 E. Se afsnit C.B.3.5.3.3 om aktionærlån.
 Vejledningspligt om adgang til betalingskorrektion
 Skattestyrelsen skal ved en ansættelsesændring, der medfører en sekundær justering, i kendelsen vejlede den skattepligtige om muligheden for at undgå yderligere følgeændringer (den sekundære justering) ved en betalingskorrektion.
 Fristen for påtagelse af betalingsforpligtelse udskydes, når Skattestyrelsen ikke har vejledt om:
 Mulighed for betalingskorrektion. Se SKM2004.125.LSR.
 At betalingsforpligtelsen skal påtages i tidsmæssig tilknytning til den ændrede skatteansættelse. Se SKM2009.506.ØLR.
 Afsnit A.A.7.4.1 om vejledningspligt.
 Afsnit A.A.14.1 om omgørelse.
 Notat i TfS 2000, 740, som redegør for anvendelsen af LL § 2, stk. 5, og afgrænsningen til omgørelse efter SKL § 37 C (nu SFL § 29).
 Oversigt over afgørelser, domme, kendelser med videre
 I sagen var honorarer for en læge A's arbejde på en klinik, som A ejede via et holdingselskab, blevet betalt til et speciallægeselskab, som A også ejede, i stedet for til A personligt.
 Efter landsrettens dom i sagen var det ubestridt, at A personligt - og ikke speciallægeselskabet - var rette indkomstmodtager af honorarerne.
 Speciallægeselskabet gjorde principalt gældende, at dispositionen kunne omgøres i medfør af SFL § 29, subsidiært at selskabet var berettiget til betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
 Højesteret fandt, at betingelsen for omgørelse, jf. SFL § 29,


text:
stk. 1, nr. 1, ikke var opfyldt, da selskabet ikke havde godtgjort, at dispositionen ikke i overvejende grad har været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter.
 Højesteret fandt endvidere, at SKATs ændring af rette indkomstmodtager, der havde hjemmel i SL § 4, ikke var omfattet af LL § 2, stk. 1, og at der derfor ikke kunne foretages betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
 Højesteret bemærkede i den forbindelse, at Højesteret ikke med dommen i SKM2012.92.HR eller kendelsen i SKM2012.221.HR har taget stilling til, om sager vedrørende rette indkomstmodtager er omfattet af LL § 2, hvilket speciallægeselskabet ellers havde gjort gældende.
 Dommen stadfæster SKM2014.846.ØLR.
 SKM2007.465.HR
 Skattemyndighederne havde beskattet en hovedaktionær af maskeret udbytte i forbindelse med hovedaktionærens køb af 50 pct. af en ejendom, der var ejet af det af hovedaktionæren kontrollerede selskab. Ejendommen var overdraget til offentlig ejendomsvurdering minus 18,5 pct.
 Skatteyderen anerkendte, at der forelå maskeret udlodning op til den offentlige ejendomsvurdering minus 15 pct., men kunne ikke anerkende at blive beskattet af maskeret udlodning op til den af myndighederne skønnede handelsværdi, der var fastsat til den senest bekendtgjorte ejendomsvurdering.
 Højesteret udtalte, at det er en betingelse for betalingskorrektion, at der sker betaling i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis handlen var afsluttet mellem uafhængige parter, jf. LL § 2, stk. 1. Denne betingelse var ikke opfyldt. Hovedaktionæren havde kun tilbudt delvis betalingskorrektion op til den offentlige ejendomsvurdering minus 15 pct. Der var derfor ikke adgang til betalingskorrektion.
 Dommen stadfæster SKM2005.100.ØLR.
 SKM2015.370.ØLR
 I forbindelse med at to anpartshavere købte en fast ejendom af deres anpartsselskab, afholdt anpartsselskabet udgiften til skødeomkostninger mv. SKAT anså anpartshaverne som rette omkostningsbærere, jf. LL § 16 A, stk. 1.
 Anpartshaverne anerkendte, at skødeomkostningerne mv. skulle have været afholdt af dem, men anmodede om betalingskorrektion ved at refundere anpartsselskabet de afholdte udgifter, jf. LL § 2, stk. 5.
 Landsretten fandt, at SKAT ikke havde foretaget korrektion af pris eller vilkår vedrørende anpartsselskabets salg af ejendommen til anpartshaverne efter LL § 2, stk. 1, men alene skattemæssigt henført udgiften vedrørende anpartsselskabets afholdelse af skødeomkostninger mv. til anpartshaverne som rette omkostningsbærere.
 Da der således ikke var foretaget ændringer i den skatte- eller udlodningspligtige indkomst i henhold til LL § 2, stk. 1, kunne der ikke foretages betalingskorrektion i medfør af LL § 2, stk. 5.
 Sagen blev henvist til Østre Landsret ved kendelse af 14. januar 2014. Se SKM2014.81.BR.
 Dommen ændrer Landsskatterettens kendelse af 19. juni 2013, 12-0191535.
 SKM2014.866.VLR
 I sagen var et lønvederlag i form af en bonus for A's arbejde blevet placeret i et selskab, H1 ApS, som A ejede 100 %, og ikke hos A personligt. Arbejdsgiveren var et selskab, G1.1 A/S, som H1 ApS ejede 15 % af.
 Der var i sagen enighed om, at A personligt og ikke H1 ApS var rette indkomstmodtager af lønvederlaget.
 Landsretten afviste, at A og H1 ApS var berettiget til at omgøre dispositionen i medfør af SFL § 29, stk. 1, nr. 1, idet det ikke var godtgjort, at dispositionen


text:
ikke i overvejende grad havde været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter.
 Landsretten fandt, at transaktionen mellem G1.1 A/S og H1 ApS ikke var omfattet af LL § 2, idet A ikke udøvede bestemmende indflydelse i G1.1 A/S, hverken gennem ejerandel, gennem en aktionæroverenskomst eller på anden vis. Aftalen om bonusvederlaget til H1 ApS måtte derfor anses for indgået mellem i LL's forstand uafhængige parter, jf. LL § 2, stk. 1, 1. pkt., in fine.
 Da der således ikke var tale om en kontrolleret transaktion, kunne der allerede derfor ikke foretages betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
 Dommen ændrer Landsskatterettens kendelse af 7. januar 2013, 11-0300901, for så vidt angår spørgsmålet om betalingskorrektion og stadfæster kendelsen for så vidt angår spørgsmålet om omgørelse.
 SKM2012.457.ØLR
 A's selskab, H1 ApS, havde i 2006 solgt en lystbåd til hendes andet selskab, H2 ApS. SKAT forhøjede hendes indkomst med værdi af fri lystbåd, fordi H2 ApS stillede båden til hendes rådighed.
 Landsretten fandt, at A ikke kunne omgøre dispositionen, hvorved båden blev solgt fra det ene selskab til det andet selskab, således at salget i stedet ansås for sket fra H1 ApS til hende personligt, således at hun herved kunne undgå rådighedsbeskatningen. Dette allerede fordi dispositionen ikke kunne omgøres privatretligt, da H1 ApS var opløst efter konkursbehandling.
 Landsretten fandt ligeledes, at A ikke kunne få betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5, fordi SKAT ikke havde foretaget en transfer pricing-forhøjelse efter LL § 2, stk. 1, men forhøjet hende med værdi af rådighed over lystbåd, jf. LL § 16, stk. 6.
 Endelig fandt landsretten med henvisning til SFL § 48, stk. 1, at A ikke kunne få prøvet spørgsmålet om, hvorvidt båden var en husbåd eller en lystbåd.
 Skatteministeriet blev således frifundet for A's påstande om omgørelse og betalingskorrektion, medens landsretten afviste hendes påstand om hjemvisning til afgørelse af, om båden var en husbåd eller en lystbåd.
 Dommen stadfæster Landsskatterettens kendelse af 8. februar 2011, 10-03489.
 SKM2009.506.ØLR
 Et selskab havde optaget et uforrentet lån hos hovedanpartshaveren, og skattemyndighederne havde korrigeret skatteansættelsen i henhold til LL § 2, stk. 1.
 Selskabet ønskede adgang til betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
 Landsretten fandt, under de foreliggende omstændigheder, at en erklæring fra selskabets revisor var en påtagelse af en betalingsforpligtelse i overensstemmelse med LL § 2, stk. 5, uanset at forpligtelsen måtte anses for at være betinget af skattemyndighedernes accept af, at betingelserne for betalingskorrektion var opfyldt.
 Landsretten fandt endvidere, at selskabet havde været berettiget til at betinge betalingsforpligtelsen af skattemyndighedernes accept. I modsat fald ville selskabet risikere, at betalingsforpligtelsen medførte en yderligere beskatning, i tilfælde hvor skattemyndigheden fandt, at betalingskorrektionen var sket for sent. En sådan betingelse om accept fra skattemyndighederne sidestilles med den situation, der er omtalt i Told- og Skattestyrelsens notat om betalingskorrektion og omgørelse, offentliggjort i TfS 2000, 740, hvorefter en betalingsforpligtelse kan ske med forbehold for alene at skulle betalingskorrigere med det beløb, der måtte blive resultatet af et afsluttet klageforløb.
 Dommen ændrer SKM2009.50.BR.
 Når skattemyndighederne ikke


text:
vejleder om, at betalingsforpligtelsen skal påtages i tidsmæssig tilknytning til den ændrede skatteansættelse, udsættes fristen for påtagelse af betalingsforpligtelsen.
 SKM2006.45.ØLR
 Spørgsmålet i sagen om rette indkomstmodtager kunne ikke karakteriseres som en korrektion af priser og vilkår for handelsmæssige eller økonomiske transaktioner mellem interesseforbundne parter efter LL § 2, stk. 1. Derfor var der ikke adgang til betalingskorrektion.
 SKM2017.599.BR
 Sagen drejede sig om, hvorvidt fem anpartshaveres transaktioner med deres selskab var omfattet af LL § 2.
 Anpartshaverne gjorde gældende, at de var omfattet af LL § 2, idet der mellem dem var indgået aftaler, der bevirkede, at de udøvede fælles bestemmende indflydelse på selskabet, jf. § 2, stk. 2, 3. pkt.
 Anpartshaverne gjorde gældende, at de derfor havde adgang til betalingskorrektion i medfør af LL § 2, stk. 5.
 Retten fandt ikke, at anpartshaverne med henvisning til bl.a. en anpartshaveroverenskomst havde godtgjort, at der forelå en aftale om udøvelse af fælles bestemmende indflydelse.
 Der var derfor ikke adgang til betalingskorrektion.
 Dommen er indbragt for Østre Landsret af skatteyderne.
 SKM2012.652.BR
 En hovedanpartshaver blev anset for rette indkomstmodtager af et honorar, som var indtægtsført i hans helejede selskab. Byretten lagde blandt andet vægt på, at der var tale om et honorar, der ubestridt var vederlag for hovedanpartshaverens personlige arbejdsydelser.
 Byretten fandt, at betingelserne for omgørelse ikke var opfyldt, idet vederlaget måtte anses for indtægtsført i selskabet med henblik på at udskyde beskatningen heraf. Betingelsen for omgørelse i SFL § 29, stk. 1, nr. 1, blev derfor ikke anset for opfyldt.
 Byretten tiltrådte endelig, at betingelserne for betalingskorrektion efter den dagældende bestemmelse i LL § 2, stk. 4 (nu LL § 2, stk. 5), ikke var opfyldt, idet der ikke ved henførelsen af indkomsten til hovedanpartshaveren forelå en korrektion omfattet af LL § 2, stk. 1, men derimod en korrektion foretaget med hjemmel i SL § 4.
 Dommen er indbragt for Østre Landsret af skatteyderen og efterfølgende hævet.
 Dommen stadfæster Landsskatterettens kendelser af 6. oktober 2009, 08-00384 og 08-00385.
 SKM2014.694.LSR
 A havde købt 3 ejendomme af selskaber, som han selv kontrollerede. SKAT havde fundet, at ejendommene blev solgt til underpris og anså forskellen mellem den aftalte købesum og markedsprisen som maskeret udlodning til A.
 A ønskede adgang til betalingskorrektion efter LL § 2, stk. 5.
 Landsskatteretten henviste indledningsvist til LL § 2, stk. 5, 2. pkt., der blev indsat med lov nr. 926 af 18. september 2012. Landskatteretten udtalte herefter, at det såvel forud som efter ændringen er en forudsætning for at kunne påtage sig en betalingsforpligtelse, at der foreligger en reel retlig forpligtelse, som rækker ud over den blotte bogføring af forpligtelsen.
 Landskatteretten udtalte endvidere, at forudsætningen for at kunne påtage sig betalingsforpligtelse som en reel retlig forpligtelse, ikke kunne anses for opfyldt henset til, at A var under konkurs. Der var derfor ikke adgang til betalingskorrektion.
 Sagen er indbragt for domstolene af skatteyderen.
 SKM2014.657.LSR
 Der var ikke mulighed for betalingskorrektion i henhold til LL § 2, stk. 5, idet betingelserne for at anse personkredsen for omfattet af LL § 2, stk. 2,


text:
3. pkt., ikke var opfyldt.
 Landsskatteretten udtalte, at en manglende vejledning om mulighed for betalingskorrektion udskyder fristen for påtagelse af en betalingsforpligtelse.
 SKM2002.653.LSR
 Den kommunale skattemyndighed havde afslået at genoptage en skatteansættelse og ændre denne efter LL § 2, stk. 5, med den begrundelse, at den primære korrektion var indbragt til Østre Landsret.
 Selskabet havde rettidigt påtaget sig en betalingsforpligtelse.
 Landsskatteretten fandt, at selskabet havde krav på genoptagelse af sagen for at få ændret ansættelsen således, at den sekundære justering af selskabets indkomstansættelse bortfaldt. Selskabet skulle med andre ord ikke vente på, at sagen om den primære korrektion var endeligt afsluttet.


text:
Skat.dk: E.C.2.4.9.1 Ophør eller fortsættelse af en virksomhed
 Det kan undertiden volde vanskeligheder at afgøre, om en skattepligtig er ophørt med sin virksomhed, eller om der alene foreligger salg af aktiver fra en virksomhed. Det er i den forbindelse af betydning, om der foreligger én eller flere virksomheder. Spørgsmålet må afgøres efter en konkret vurdering.
 Hvis virksomhederne udgør én virksomhed, skal salgssummen for de afhændede driftsmidler fragå i saldoværdien, jf. afsnit E.C.2.4.1, men når man frem til, at der er tale om flere selvstændige virksomheder, skal der ved ophør af en af disse virksomheder foretages en opgørelse af fortjeneste eller tab på driftsmidler og skibe, som skal tages i betragtning ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
 Optages en medinteressent i et interessentskab, anses dette for et delvist salg af virksomheden, idet der sælges en ideel anpart af virksomheden. Se dog TfS 2000.195 LSR og DJV Erhvervsbeskatning, afsnit C.C.6.6. Der skal således opgøres fortjeneste og tab vedrørende den ideelle anpart efter AL § 9.
 I det år, hvor en virksomhed omdannes til aktie- eller anpartsselskab, anses virksomheden for ophørt med den virkning, at afskrivning på aktiver omfattet af afskrivningsloven ikke kan foretages det pågældende år af sælger. Ved omdannelse efter virksomhedsomdannelsesloven sker der succession, således at afskrivningen kan fortsætte i selskabet, jf. VOL § 6, jf. dog nedenfor om VOL § 5.
 Iflg. VOL § 5 anses aktiver knyttet til et fast driftssted eller en fast ejendom beliggende i en fremmed stat, på Færøerne eller i Grønland, for afstået på tidspunktet for omdannelsen af virksomheden. Dette gælder dog ikke, i det omfang virksomheden ville være omfattet af SEL § 32 om CFC-beskatning, hvis det faste driftssted havde været et udenlandsk selskab. Afståelsessummen ansættes til handelsværdien på omdannelsestidspunktet.
 Om VOL §§ 5 og 6, se også afsnit E.H.2.5
 SKM2007.876.VLR: Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgerens møbelproduktionsvirksomhed var ophørt i indkomståret 2000. Spørgsmålet var navnlig, om produktionsvirksomheden, efter at den sagsøgeren tilhørende fabriksbygning brændte i august 2000, var blevet overført til et litauisk datterselskab. Landsretten lagde til grund, at selskabet efter branden undersøgte forskellige muligheder for at genetablere produktionen i Danmark, men at dette ikke lykkedes. Landsretten henviste endvidere til selskabets regnskaber, hvoraf fremgik, at produktionen ophørte efter branden, samt til at det over for såvel skatteforvaltningen som Landsskatteretten var oplyst, at produktionen foregik i datterselskabet efter branden. Efter en samlet vurdering af oplysningerne til skattemyndighederne og oplysningerne i årsregnskaberne lagde landsretten herefter til grund, at der fra august til sommeren 2002 ikke var nogen møbelproduktion i det sagsøgende selskab, og at det litauiske datterselskab i samme periode producerede møbler. Under disse omstændigheder ansås møbelproduktionsvirksomheden for at være ophørt, jf. AL § 9, stk. 1.
 I SKM2002.118.LSR anlagde Landsskatteretten en konkret, individuel vurdering ved bedømmelsen af, hvorvidt et selskab, der drev buskørsel med rutekørsel og turistfart var ophørt med virksomheden. Tidspunktet for afhændelsen af driftsmidler samt de udviste bestræbelser for at kunne fortsætte virksomheden var momenter, som Landsskatteretten inddrog i bedømmelsen.
 Se også SKM2004.66.HR (tidligere SKM2003.157.VLR). Vestre Landsret havde fastslået, at en virksomhed


text:
var ophørt selv om skatteyderen påstod, at en kopimaskine og skrivemaskine var beholdt for at afvikle virksomheden. Retten lagde vægt på, at virksomhedens varelager, goodwill, firmanavn, telefonnummer, medarbejderforpligtelser og samtlige øvrige driftsmidler var overdraget. Samtidigt havde skatteyderen lejet virksomhedens lokaler ud til køberen og indgået en konkurrenceklausul. Efter overdragelsen var der en ubetydelig omsætning og salg fra varelageret, men retten fandt det ikke godtgjort, at der efter overdragelsesåret var erhvervsmæssige aktiviteter. Højesteret tiltrådte af de grunde, som var anført af landsretten, at virksomheden var ophørt.
 Se endvidere SKM2005.400.HR, hvor Højesteret stadfæster landsrettens afgørelse i SKM2004.26.ØLR. Retten fandt ikke grundlag for at tilsidesætte skatteforvaltningens afgørelse om, at en virksomhed skulle anses for ophørt i en situation, hvor de bevillinger, som var en nødvendig betingelse for at udøve erhvervet, var inddraget i en længere periode med den følge, at driftsmidlerne måtte afhændes.
 Alle tre afgørelser vedrører den tidligere gældende bestemmelse om virksomhedsophør i AL § 6, stk. 1. Praksis efter denne bestemmelse er stadig retningsgivende.
 SKM2002.484.HR. Højesteret fandt, at den i Ligningsvejledningen omtalte regel, hvorefter en ophørt virksomhed kan bringe driftsmiddelsaldoen til fradrag i det senere indkomstår, hvori det sidste driftsmiddel er solgt eller destrueret, efter reglens baggrund i den tidligere gældende afskrivningslov og sammenhæng med almindelige principper for indkomstopgørelse og tabsfradrag må forudsætte en forretningsmæssig begrundelse for den succesive afhændelse.
 SKM2007.37.HR: Et selskab solgte i 1999 sin virksomhed med produktion af printplader. Salgssummen blev berigtiget ved, at køberen over en 3-årig periode skulle betale en omsætningsbestemt ydelse. Ved virksomhedssalget havde selskabet en positiv driftsmiddelsaldo på godt kr. 2 mio., som selskabet først fratrak i indkomståret 2001. Selskabet henviste herved til, at det efter salget havde noget edb-udstyr i behold, som var nødvendigt for at bogføre den omsætningsbestemte afgift, der var vederlag for overdragelsen af kundekartotek og goodwill. Landsretten fandt, at selskabets virksomhed ophørte ved salget i 1999. Videre bemærkede landsretten, at praksis efter den tidligere afskrivningslovs § 6, stk. 3, hvorefter der skulle være en forretningsmæssig begrundelse for den successive afhændelse, var videreført med den nye afskrivningslovs § 9, stk. 2. Da landsretten fandt, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for, at selskabet beholdt edb-udstyret, tiltrådte landsretten, at den positive driftsmiddelsaldo var henført til fradrag i indkomståret 1999. Højesteret henviste til SKM2002.484.HR og bemærkede, at Højesteret i denne dom fastslog, at den dagældende regel i Ligningsvejledningen, hvorefter en ophørt virksomhed kunne bringe driftsmiddelsaldoen til fradrag i det senere indkomstår, hvori det sidste driftsmiddel er solgt eller destrueret, måtte forudsætte en forretningsmæssig begrundelse for den successive afhændelse. Dette skete med henvisning til reglens baggrund i den dagældende afskrivningslov og sammenhæng med almindelige principper for indkomstopgørelse og tabsfradrag. Højesteret fandt endvidere, at en ophørt virksomhed også efter afskrivningslovens § 9, stk. 2, kun kan videreføre en positiv driftsmiddelsaldo, hvis den fortsatte besiddelse af driftsmidler er forretningsmæssigt begrundet. Af de grunde, landsretten havde anført, tiltrådte Højesteret, at landsretten havde lagt til grund, at selskabet ophørte med at drive virksomhed den 1. marts 1999. Ved udgangen af 1999 var der i selskabet ikke andre


text:
driftsmidler tilbage end edb-udstyr til en bogført værdi af 1.060 kr. Driftsmiddelsaldoen var da på 2.019.871 kr. Højesteret tiltrådte, at det er lagt til grund, at selskabet var i besiddelse af edb-udstyret indtil 2001, hvor det blev skrottet. Selv om edb-udstyret efter virksomhedens ophør rent faktisk blev anvendt til bogføring af den omsætningsbestemte afgift, der var vederlag for overdragelsen af kundekartotek og goodwill, fandt Højesteret, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at beholde edb-udstyret efter ophøret af virksomheden. Højesteret stadfæstede herefter dommen. (Tidligere instanser SKM2005.319.ØLR og SKM2004.183.LSR).
 SKM2007.56.HR: Et selskab, der drev virksomhed ved fiskeri fra en kutter, overdrog en fjerdedel af kutteren til hovedaktionærens søn. Fra overdragelsestidspunktet blev fiskerivirksomheden drevet i partrederi med selskabet og hovedaktionærens søn som partredere. Kutteren blev holdt uden for partrederiet. Sagen vedrørte, om selskabets salgssum skulle fragå afskrivningssaldoen efter afskrivningslovens § 5, stk. 2, eller om der skulle ske ophørsbeskatning efter afskrivningslovens § 9. Højesteret fandt, at salget at den ideelle andel af kutteren under disse omstændigheder måtte anses for salg af en ideel andel af selskabets virksomhed. Højesteret fandt videre, at skattemyndighederne i overensstemmelse med mangeårig praksis havde hjemmel til at henføre forholdet under afskrivningslovens § 9 om virksomhedssalg m.v. (Tidligere instans SKM2005.305.VLR).
 Se endvidere SKM2002.681.VLR, hvor en bank, der var eneaktionær i et leasingselskab, i regnskabsåret 1992 (skatteåret 1993/1994) solgte samtlige aktier til et selskab, der drev et lavprisvarehus, hvorefter dette selskab og leasingselskabet blev sambeskattet. Købesummen for aktierne blev aftalt til selskabets egenkapital (skønnet til 30 mio. kr.) med et tillæg på 49 mio. kr., der blev beregnet på grundlag af en forventet skattemæssig værdi af leasingaktiverne. Da der i nogle år ikke var blevet foretaget skattemæssige afskrivninger på leasingselskabets driftsmiddelsaldo, udviste saldoen et betydeligt positivt beløb på tidspunktet for overdragelsen. Leasingselskabet havde ved overdragelsen intet personale, og der blev ikke indgået flere kontrakter.
 Skatteministeriet gjorde gældende, at realiteten i arrangementet var, at samtlige driftsmidler i leasingselskabet reelt måtte anses for overdraget til et datterselskab til banken forud for aktieoverdragelsen. Driftsmiddelsaldoen måtte derfor skattemæssigt behandles således, at det blev lagt til grund, at driftsmidlerne reelt var blevet afhændet i skatteåret 1993/1994, hvorfor det herved konstaterede tab, skulle fradrages i afhændelsesåret, jf. § 6 i den tidligere afskrivningslov. Da sambeskatningen af leasingselskabet og det købende selskab først blev etableret med virkning fra skatteåret 1994/1995, kunne det underskud, der opstod i forbindelse med afhændelsen af driftsmidlerne, efter Skatteministeriets opfattelse derfor ikke udnyttes i sambeskatningen med det købende selskab.
 Landsretten fandt, at beskatningen som udgangspunkt skulle foretages således, at arrangementets realitet blev anerkendt. Retten lagde herved vægt på, at parternes udgangspunkt under forhandlingsforløbet havde været, at leasingselskabet fortsat var ejer af leasingaktiverne, således at fradraget for den uafskrevne saldo kunne udnyttes i skatteårene efter aktieoverdragelsen, ligesom retten lagde vægt på, at der ikke ved de indgåede aftaler var sket nogen formel overdragelse af ejendomsretten til leasingaktiverne. Efter landsrettens opfattelse kunne en fortolkning af de indgåede aftaler m.v. ikke føre til et andet resultat. Det forhold, at det købende selskab og banken havde


text:
haft en fælles skattemæssig interesse ved indgåelsen af aftalen om aktieoverdragelsen, at driftsrisikoen ved leasingaktiviteten reelt lå i bank-koncernen, samt at et selskab i bankkoncernen over for leasingtagerne fremstod som ejer af leasingaktiverne, kunne således ikke begrunde, at leasingaktiverne i skattemæssig henseende blev anset for afhændet i skatteåret 1993/1994. Ved den afsagte dom blev Skatteministeriet således dømt til at anerkende arrangementets realitet.
 SKM2006.738.ØLR. Sagen vedrørte, om det sagsøgende selskab havde afstået en leasingportefølje (og var ophørt) i det år, hvor selskabet som følge af en frivillig akkord havde fået nedsat sit uudnyttede fradragsberettigede underskud efter LL § 15, stk. 3, eller om dette først skete året efter.
 Landsretten lagde til grund, at selskabet i akkordåret fungerede som et afviklingsselskab, og at alle selskabets aktiviteter - bortset fra den resterende portefølje af risikotunge leasingkontrakter - var realiseret tidligere på året. Selskabet indgik ikke nye kontrakter bortset fra enkelte tilkøb i forbindelse med forlængelse og fornyelse af bestående kontrakter.
 Videre lagde landsretten vægt på, at selskabets ledelse og selskabets bank fra tidligt på året havde drøftet en samlet løsning af de økonomiske forhold, herunder at banken skulle finansiere ledelsens køb af selskabets datterselskaber og leasingportefølje.
 Landsretten lagde til grund, at baggrunden for, at der ikke skete en samlet overdragelse af leasingkontrakterne, alene var skattemæssige forhold hos begge parter, ligesom landsretten ikke fandt det godtgjort, at ikke-skattemæssige forhold helt eller delvis begrundede udskydelsen af overdragelse. Landsretten fandt heller ikke, at det var godtgjort, at der var ført forhandlinger med andre købere til leasingporteføljen. Landsretten fandt herefter, at det i akkordåret stod som usandsynligt for parterne, at sagsøgeren ikke ville acceptere det uigenkaldelige købstilbud, som et selskab - ejet af sagsøgerens ledelse - havde afgivet. Afståelse var derfor sket i akkordåret.
 SKM2007.321.HR: Lagt til grund, at konsulentvirksomhed var ophør i 1998, og at den pågældende derfor var afskåret fra skattemæssige afskrivninger dette år, jf. § 6 i den dagældende afskrivningslov. Der henvistes til, at sagsøgerens konsulentarbejde for G2 IT var ophørt med udgangen af september 1998 og den sidste faktura udstedt i oktober måned. Der var ingen omsætning eller varekøb i virksomheden i 1999, og virksomheden havde i 2000 alene udstedt en faktura med en avance på 196 kr. Der henvistes endvidere til, at A den 1. oktober 1998 tiltrådte en stilling som fastansat hos G3 A/S og den 17. november 1998 anmodede skattevæsenet om at slette forskudsregistrering for 1999 af overskud af virksomhed, da han ikke i skatteåret ville have noget overskud af egen virksomhed. (Tidligere instans: SKM2005.170.ØLR).
 Se endvidere afsnit DJV Erhvervsbeskatning, afsnit C.C.6.3


text:
Principiel højesteretsdom om SKAT’s modregning
 SKAT kunne foretage modregning med momskrav over for konkursboer.
 10-11-2016 | Skatter og afgifter Insolvens og rekonstruktion
 Sagens nærmere omstændigheder var, at to konkursboer anmodede SKAT om at få udbetalt momsrefusion for tab på ikke betalte fakturaer jf. momslovens § 27 stk. 6. SKAT foretog ikke (fuld) udbetaling, idet SKAT modregnede i skyldig moms for de afgiftsperioder, som refusionskravet vedrørte.
 Den relevante bestemmelse om modregning i konkurs findes i konkurslovens § 42. Det følger af konkurslovens § 42 stk.1, at der ikke kan ske modregning på ”tværs” af fristdagen. Modregning på ”tværs” af fristdagen kan kun ske, såfremt kravene er konnekse, dvs. nært forbundne. I sagen var der enighed om, at SKAT’s momskrav var stiftet før de respektive fristdage i konkursboerne, og at konkursboernes momsrefusionskrav var stiftet efter de respektive fristdage.
 Problemstillingen for Højesteret var herefter om kravene var konnekse, og dermed om SKAT kunne modregne sit krav på skyldig moms i konkursboernes krav på fradrag for tab på moms på ubetalte fakturaer.
 Højesteret udtalte, at såvel konkursboernes krav som SKAT’s krav udsprang af de momsbelagte fakturaer, som viste sig uerholdelige. Højesteret bemærkede også, at uden disse fakturaer havde konkursboerne ikke haft noget krav efter momslovens § 27 stk.6, og SKAT’s krav på ikke betalt moms havde været tilsvarende mindre.
 Højesteret udtalte endvidere, at de beløb, som konkursboerne havde krav på efter momslovens § 27, stk.6, også indgik i SKAT’s krav på ikke betalt moms for den afgiftsperiode, hvor momsbeløbet indgik, og var dermed nært forbundet med restancen for den pågældende afgiftsperiode. Højesteret fandt herefter, at der forelå konneksitet mellem kravene, og at SKAT i det foreliggende tilfælde, hvor virksomhedsdriften ikke var fortsat efter konkursens indtræden, var berettiget til at modregne.
 Under sagen blev det af konkursboerne også gjort gældende, at konkursboernes adgang til refusion vedrørende tab på uerholdelige debitorer var en administrativ praksis, og at konkursboerne kunne støtte ret herpå. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der forelå en sådan praksis, som afskar SKAT fra modregning.
 Højesteret gav således SKAT medhold og stadfæstede Landsrettens dom. Højesteretsdommen er afsagt den 19. august 2016.


text:
Skat.dk: EU-handel - levering af varer - overdragelse af råderetten - fradragsret
 05 Jul 2010 11:21
 1. afdeling, 207/2006
 Mobiltelefoner, leveringssted, råderet, fradrag
 Skattemyndighederne ankede Vestre Landsrets dom til Højesteret.
 Højesteret lagde efter bevisførelsen til grund, at det var ubestridt, at de sagsøgende selskaber ikke vidste, eller burde have vidst, at de tidligere svenske omsætningsled ikke havde til hensigt at afregne momsen og således begik momssvig.
 Videre fandt Højesteret af de af landsretten anførte grunde, at det måtte lægges til grund, at de enkelte led i handelskæden - henset til de foreliggende oplysninger om parternes dispositioner - faktisk havde rådet over telefonerne ved som ejer at videresælge dem.
 Henset hertil fandt Højesteret, at der var sket levering i hvert enkelt handelsled i momslovens forstand, jf. momslovens § 4, stk. 1.
 Bortset fra de indledende overdragelser fra sælger i henholdsvis Luxembourg og Tyskland var de efterfølgende handler således momspligtige i Danmark, jf. momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, og selskaberne var således berettiget til at opnå fradrag for den betalte købsmoms, jf. 37, stk. 1.
 Højesteret fandt videre, at selskaberne, der oprindeligt havde ageret ud fra en forudsætning om, at man betalte svensk moms, da sagens rette sammenhæng kom frem, var forpligtet til at berigtige det koncerninterne salg fra H2X AB til H1XX A/S med den konsekvens, at H1XX A/S kunne opnå momsfradrag for den til H2X AB betalte moms. Forpligtelsen til at berigtige kunne ikke betinges af, om den forudgående fakturering og momsafregning var sket i god eller ond tro med hensyn til leveringsstedet for mobiltelefonerne.
 Momsloven § 37, stk. 1, nr. 1
 Momsvejledningen 2010-2 D.2
 Momsvejledningen 2010-2 I.1.1.1
 H1 Europe A/S (tidligere H1X Telecom A/S, tidligere H1XX A/S) og H2 Sweden AB (tidligere H2X Telecom Sweden AB, tidligere H2XX AB)
 (advokat Hans Severin Hansen for begge)
 Torben Melchior, Per Walsøe, Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Jens Peter Christensen og Henrik Waaben.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 10. afdeling den 19. april 2006.
 De indstævnte, H1 Europe A/S og H2 Sweden AB, har påstået stadfæstelse.
 Tvisten for Højesteret
 Også for Højesteret er spørgsmålet, om H1XX A/S købte mobiltelefonerne gennem to handelskæder, eller om der i momsretlig henseende skal ses bort fra de mellemliggende handelsled, således at mobiltelefonerne er handlet direkte mellem de oprindelige sælgere (G2 Trading, Luxembourg, og G6 Import & Export, Tyskland) og slutkøberen (H1XX). I den ene kæde angives mobiltelefonerne at være solgt fra G2 til G3 Trading, Sverige, videre til G1 AB, Sverige, derfra til H1XXs svenske datterselskab H2XX i Sverige AB for til sidst at blive solgt til H1XX, Danmark. I den anden kæde angives mobiltelefonerne at være solgt af G6 til G5 AB, Sverige, videre til H2XX og endelig til H1XX. Parterne er enige om, at mobiltelefonerne er transporteret direkte fra G2 og G6 til Padborg, Danmark, og der overgivet til H1XX. Den momsretlige konsekvens heraf er, at hvis mobiltelefonerne anses for leveret gennem de anførte handelskæder, jf. momslovens § 4, stk. 1, vil handlerne i det


text:
første led af hver handelskæde, dvs. mellem G2 og G3 Trading og mellem G6 og G5, være momsfri EU-handler i medfør af momslovens § 34, stk. 1, nr. 1, mens de øvrige handler vil være momspligtige i Danmark. Hvis H1XX derimod anses for at have købt mobiltelefonerne direkte fra G2 og G6, vil disse handler være momsfri EU-handler efter § 34, stk. 1, nr. 1, og i så fald kan de indstævnte ikke få medhold i deres påstande.
 Såfremt det lægges til grund, at handlerne er sket gennem de to handelskæder, skal der for Højesteret yderligere tages stilling til, om der foreligger forhold, som bevirker, at de indstævnte ikke har ret til at berigtige de oprindelige momsangivelser, efter at det har vist sig, at mobiltelefonerne blev transporteret direkte til Padborg i Danmark, og at handlerne mellem G1 og H2XX og mellem G5 og H2XX derfor ikke er momspligtige i Sverige, men i Danmark, og at handlerne mellem H2XX og H1XX ikke er momsfri EU-handler, men er handler undergivet dansk momspligt.
 Skatteministeriet har for Højesteret som et subsidiært anbringende anført, at det vil være i strid med de principper for berigtigelse af fakturaer, som er fastlagt ved EF-domstolens dom af 19. september 2000 i sagen C-454/98, Schmeink & Cofreth såfremt de indstævnte opnår fradrag for den moms, som G1 og G5 fakturerede over for H2XX. På grund af MJs og SVs viden, jf. deres vidneforklaringer for Højesteret, og på grund af de oplysninger, som de indstævnte fik af G1 i midten af maj 1998, vidste de indstævnte, at mobiltelefonerne ikke kom fra Sverige. De indstævnte kan derfor ikke have været i god tro med hensyn til berettigelsen af den valgte faktureringsmåde. Hvis det tillades de indstævnte at foretage fradrag for den fakturerede moms, som er betalt til G1 og G5, vil staten blive påført et afgiftstab.
 H1 Europe og H2 Sweden har heroverfor anført bl.a., at H2XX og H1XX, efter at det var blevet endelig klarlagt, at mobiltelefonerne var blevet transporteret direkte fra de oprindelige sælgere til Danmark, var forpligtede efter momsloven til at berigtige momsangivelserne. Denne pligt var ikke betinget af god tro med hensyn til den valgte faktureringsmåde, som var baseret på, at H2XXs køb af mobiltelefoner var undergivet momspligt i Sverige. Det bestrides i øvrigt, at H2XX og H1XX var i ond tro. De indstævnte har derfor ret til momsfradrag som påstået.
 Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af MJ, TS, VK, KN, PS og BT samt forklaring af SL, JK, MN og SV.
 MJ har forklaret bl.a., at han var ansat i H1X Telecom A/S i 1998, men stoppede i juni 2006. I 1998 havde han ansvaret for lageret. I slutningen af sin ansættelse havde han ansvaret for logistikken i H1 Telecom Trading i Danmark. Denne funktion varetog han indtil 2006, hvor han blev opsagt af firmaet. I 1998 var han involveret i afviklingen af G1-handlerne. Han husker den første handel, hvor han hjemme blev ringet op af sin kollega SV, som kontaktede ham,


text:
fordi han undrede sig over, at der var svensk moms på fakturaerne. Det underlige var, at der var svensk moms, når en svensk virksomhed solgte til en svensk virksomhed med levering i Danmark. Han husker opringningen, fordi han netop var kommet hjem fra ferie, og han husker, at SV bad ham om at assistere med at tjekke nogle varer dagen efter. I hvert fald den første del af handlerne var på det tidspunkt egentligt gennemført, og SV havde allerede afleveret en check for varerne til G4. Man kan sige, at det var SV alene, som forestod den første handel i 1998. Han påpegede over for sit firma, at der var noget, der ikke var i orden. Da forsendelsen skulle tjekkes, holdt der nemlig en bil fra Frankrig og en fra Luxembourg. Chaufføren fortalte, at han havde hentet varerne i Frankrig. Bilerne, han så i Danmark dagen efter telefonsamtalen med SV, kunne godt vedrøre en efterfølgende leverance eller en anden handel i samhandlen med G1, idet den første allerede var varetaget af SV alene. Bilerne, han så på G4's lager, var kurer-biler. Der var ingen reklamer på bilerne, men den ene var indregistreret i Frankrig og den anden i Luxembourg. Han talte alene med chaufføren fra den ene bil. Han har ikke ved andre lejligheder set det samme eller talt med andre chauffører. Han er uddannet grænsespeditør og vidste, at når varerne kom fra Frankrig, ville der nok være tale om en trekanthandel. Efterfølgende meldte han tilbage til TS om sin mistanke, og han og SV gjorde opmærksom på, at det virkede mærkeligt, at der skulle betales svensk moms. De fik imidlertid at vide, at de ikke skulle bekymre sig herom. Egentligt fik de at vide, at de var uintelligente. Udover med TS talte han om sagerne med KN. Man vænnede sig til proceduren og stillede ikke flere spørgsmål til de konkrete handler.
 Hans observation om, at varerne fra G1-handlerne kom sydfra, fortsatte. Det var dog altid sådan, at varerne var læsset af, før han eller kollegaerne var kommet over til G4 for at tjekke leveringen. Det var kun denne ene gang, at han så lastbilerne. Varerne var også der læsset af, men bilerne var tilfældigvis ikke kørt endnu. På tidspunktet for telefonsamtalen med SV havde han endnu ikke set lastbilerne sydfra. Han kendte ikke noget til, hvordan der blev forholdt med moms mellem H2XX og H1XX. Handlen mellem H2XX og H1XX er ganske normal, når man ser på, at det er en EU-handel. Han undrede sig over, at der var svensk moms, og at det ikke blev behandlet som en trekanthandel, når der var levering i Danmark.
 Når varerne var hentet hos G4, kom telefonerne over på hovedlageret, hvorefter de blev registreret i varelageret, dvs. i computersystemet. Herefter solgtes telefonerne til alle mulige steder i Europa. På tidspunktet for de konkrete handler havde han det daglige ansvar for forvaltningen af lageret. At varerne blev leveret til det svenske datterselskab på firmaets adresse i Danmark, var usædvanligt. Dette særlige med den


text:
svenske moms var noget, han aldrig havde set før.
 I maj 1998 blev nogle af telefonerne transporteret til Sverige, hvilket han også var involveret i. Dette skete, efter at man havde kontaktet en revisor og fået at vide, at varerne skulle til Sverige. Det var ikke ham, der havde kontakt til revisoren, og han fik beskeden af TS. Beskeden gik ud på, at han skulle organisere transporten til Sverige sammen med G4. I starten var der helt normale handler med det svenske datterselskab, og når man handlede varerne med det svenske datterselskab, flyttede man fysisk varerne til lageret i Danmark.
 Særligt vedrørende G1-handlerne kom varerne først på lageret hos G4, og når varerne var betalt, kom de over på lageret i Danmark hos H1X Telecom A/S. I alle slags handler forlod varerne først H1X Telecoms lager i Danmark, når de blev solgt til tredjemand.
 Kontaktpersonen hos G4 var VK. Han prøvede en gang at få oplysninger om varernes oprindelse fra VK, men han fik ikke noget svar herpå. Han kan have talt med VK flere gange om, hvem leverandørerne var. Han talte ikke med VK om bilerne sydfra. Vedrørende betalingen af handlerne foregik det sådan, at han afleverede checks, som var udstedt af Nordea (dengang Unibank) til VK, og checkene blev indsat i Jyske Bank. På et tidspunkt oplyste VK, at en check gik til Luxembourg, men han oplyste ikke, hvem der var betalingsmodtager. Denne information gav han videre til KN og LJ Han fik ikke andre oplysninger om oprindelseslandet. Han ved dog, at der var svensk moms på handlerne. Dette var helt uden for norm. Fakturaerne var udstedt til H2XX.
 Generelt brugte man megen energi på at finde ud af, hvem der var leverandørens leverandør, idet man altid gerne ville finde mellemleddene, så man kunne undgå dem. Hvor meget man spurgte, kom an på, hvem det var, der var leverandør. De informationer, han fik, gav han videre til indkøbsafdelingen ved TS. Alle i firmaet prøvede på at få disse oplysninger. Han kender firmaet G6. Indkøbsafdelingen har selv lavet disse handler med G5 og G6. Det eneste, han kan huske om disse handler, er, at checkene udstedtes til G6. Dette vidste han, fordi checken altid blev udleveret til chaufføren.
 TS har forklaret, at han i dag er direktør for H1 inden for samme koncern som H1X/H1XX. Han kom i kontakt med G1 via H2XX. Kontaktpersonen i G1 var KM, som gerne ville sælge nogle telefoner. De drøftede priser, hvor telefonerne skulle leveres osv. Han ville gerne, at H1XX skulle købe telefonerne, men det blev H2XX, idet G1 ikke kunne mellemfinansiere momsen. De aftalte derfor, at det blev til handler mellem G1 og H2XX med levering i Danmark, idet H2XX ikke havde lagerplads selv. Der blev angivet svensk moms, idet det for G1 var en betingelse, at de kunne sælge telefonerne med svensk moms. Han har ikke talt med SV om spørgsmålet om svensk moms. I 1998 kunne det være svært at skaffe mobiltelefoner. I perioder kunne man i hvert fald


text:
sælge mere, end hvad man kunne købe. Samhandlen med G1 startede i marts 1998, og i perioden marts juni 1998 købte man sandsynligvis telefoner for ca. 210 millioner svenske kr. Samhandlen med G1 kan betegnes som væsentlig. Han kan ikke huske, om man har købt lignende mængder hos andre leverandører i Sverige.
 Generelt prøver alle indkøbere at springe et led over, f.eks. ved at tjekke, om der er mærkater osv. fra tidligere leverandører på kasserne, og man kan også spørge leverandørerne om, hvor varerne kommer fra. Det sker nogle gange, at man betaler til leverandørens leverandør. Det sker f.eks., hvis ens leverandør af likviditetsmæssige årsager anmoder herom. Han kan ikke huske, om han har set G1's fakturaer. Forretningsgangen er sådan, at man ikke ser fakturaerne i indkøbsafdelingen, hvor han var ansat. KM fra G1 fortalte ham, at han købte telefonerne af producenterne i Sverige og af større kæder.
 KM kontaktede ham i maj 1998 og fortalte, at telefonerne til den næste levering ikke kunne nå at blive leveret hos G1 i Sverige til tiden. Han kontaktede herefter KN og PS og fortalte herom. Han husker ikke noget om, at MJ skal have kontaktet ham i marts 1998. Man lavede proceduren med leveringen om i maj 1998, idet man ikke kunne få den næste levering rettidigt. Han anser det for usandsynligt, at han har fået meldinger om noget fra MJ i marts 1998, idet det ville være underligt først at lave noget om i maj, hvis man havde hørt om det i marts. Han har på intet tidspunkt hørt noget om, at der er blevet set nogle biler sydfra.
 Han har ikke været i forbindelse med G4 i forbindelse med handlerne og har derfor ikke talt med VK eller PP. Ligeledes har han ikke været på G4's lager for at besigtige varer fra G1.
 VK har forklaret, at hans kontaktperson hos H1XX primært var MJ og ellers SV. Måske har han været i kontakt med TS et par enkelte gange. Det foregik sådan, at MJ eller SV besigtigede varerne hos G4. Før besigtigelsen bekræftede han over for G2, at varerne var modtaget, og herefter besigtigede H1XXs medarbejdere varerne. G4 skulle have G2's bekræftelse på betaling, før varerne kunne udleveres. Det foregik ved, at BT kom med en bankcheck til G4, hvorefter G4, som oftest PP, gik i Jyske Bank og fik banken til at lave en overførsel til Luxembourg. Han mener ikke, at G4 videresendte en kvittering til G2, men at man i stedet afventede, at G2 bekræftede betalingen over for G4. Først efter G2's frigivelse udleverede G4 varerne til H1XX.
 MJ spurgte flere gange, hvem G4's leverandører var, men han svarede aldrig herpå. Han kan ikke huske at skulle have sagt noget om, at G4 sendte penge til Luxembourg. Da procedurerne blev ændret i maj 1998, og varerne blev sendt til Sverige, var vidnets kontaktperson hos H1XX stadig MJ. Om ændringen af proceduren forklarede MJ ham, at det var efter råd fra en revisor, at varerne skulle til Sverige, når