text:
Højesteret frifinder bank i sag om renteswapaftale - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Aftaler om renteswap indgås typisk mellem en forening og et pengeinstitut (i sagen en andelsboligforening og en bank), hvor foreningen erstatter en variabel rente med en fast rente, hvilket sikrer foreningen mod fremtidige rentestigninger. Aftalen er fordelagtig for foreningen, hvis markedsrenten stiger. Modsat vil aftalen være til ulempe for foreningen, hvis markedsrenten falder, så renteswappen får en negativ markedsværdi.
 Tvisten i sagen og forløbet i Pengeinstitutankenævnet, byretten og landsretten
 Markedsrenten var stigende i begyndelsen af 2006. Derfor havde A/B Engskoven i marts 2006 et møde med Jyske Bank med henblik på at sikre sig mod fortsatte rentestigninger. Her rådgav Jyske Bank Engskoven om forskellige finansieringsmuligheder, bl.a. muligheden for renteswap, som Engskoven senere valgte som finansieringsmodel.
 I de første år efter aftalens indgåelse steg markedsrenten, og markedsværdien af renteswappen steg i foreningens favør. Senere faldt renten, og i 2010 havde renteswappen fået en betydelig negativ markedsværdi.
 I maj 2010 indgav Engskoven en klage over Jyske Bank til Pengeinstitutankenævnet med påstand om, at Jyske Bank ikke havde ydet tilstrækkelig rådgivning i forbindelse med indgåelsen af renteswapaftalen. Ankenævnet gav Engskoven medhold i klagen, men Jyske Bank ville imidlertid ikke følge afgørelsen. Engskoven anlagde derfor sag mod Jyske Bank i byretten, hvor Engskoven igen fik medhold. Jyske Bank ankede sagen til landsretten, der frifandt Jyske Bank, hvorefter Engskoven ankede sagen til Højesteret.
 Højesteret frifandt Jyske Bank
 Over for Højesteret havde Engskoven nedlagt påstand om, at renteswapaftalen kunne erklæres ugyldig eller ophæves, samt at Jyske Bank var erstatningsansvarlig for Engskovens tab som følge af renteswapaftalen.
 Engskovens påstand om, at renteswapaftalen var ugyldig, var baseret på aftalelovens regler om svig, udnyttelse af en parts manglende indsigt og aftalelovens regel om, at en aftale kan erklæres ugyldig, hvis det vil være urimeligt eller i strid med redelig handlemåde at gøre den gældende. Højesteret vurderede, at hverken reglerne om svig eller udnyttelse af manglende indsigt kunne føre til, at renteswapaftalen var ugyldig. Højesteret henviste til, at det ikke var bevist, at Jyske Bank havde fremsat urigtige oplysninger eller tilbageholdt oplysninger i sin rådgivning til Engskoven.
 Højesteret foretog herefter en samlet bedømmelse af Engskovens påstand om, at renteswapaftalen var ugyldig efter reglen om tilsidesættelse af urimelige aftaler og påstand om, at rådgivningen fra Jyske Bank var så mangelfuld, at renteswapaftalen kunne ophæves. Højesteret afviste begge påstande, og bemærkede at bedømmelsen skulle foretages på baggrund af forholdene i 2006, hvor renten havde været stigende og forventningen var, at renten ville stige yderligere. Højesteret lagde bl.a. vægt på, at renteswapaftalen opfyldte Engskovens formål om at blive sikret mod udgifter som følge af øgede rentestigninger. Det er tillige værd at fremhæve fra Højesterets præmisser, at Højesteret lagde vægt på, at det først i januar 2013 med U.2013.1093H blev fastslået, hvordan en renteswap regnskabsmæssigt skulle behandles. Det er følgelig indgået i vurderingen af ansvarsgrundlaget, at der på rådgivningstidspunktet ikke var klarhed over, hvordan en renteswap ville påvirke andelskronens værdi.
 Endelig vurderede Højesteret, at Jyske Bank ikke var erstatningsansvarlig for tabet, som


text:
Engskoven var påført som følge af renteswapaftalen. Højesteret lagde særlig vægt på, at Jyske Banks rådgivning vedrørende renteswapaftalen ikke var mangelfuld, og at der på de punkter, hvor der var vurderet at være tale om mangelfuld rådgivning, ikke var tale om noget tab som følge heraf.
 Hvad betyder Højesterets dom for praksis?
 Ved Højesterets dom er det gentaget, at bedømmelsen af, om en aftale kan tilsidesættes, foretages med afsæt i forholdene på tidspunktet for aftalens indgåelse. En finansieringsaftale kan derfor ikke tilsidesættes, alene fordi en anbefalet finansieringsmodel senere viser sig ikke at være fordelagtig for kunden. Det gælder også, selvom kunden ikke havde betydelig indsigt i konsekvenserne af den anbefalede finansieringsmodel. Et centralt moment vil derimod være, om banken har givet tilstrækkelige oplysninger om fordele og ulemper ved de forskellige finansieringsmuligheder, hvilket vurderes ud fra en konkret bedømmelse.
 Endelig har Højesteret videreført praksis med en tilbageholdende anvendelse af aftalelovens bestemmelse om, at aftaler kan tilsidesættelses, hvis de er urimelige eller i strid med redelig handlemåde.
 I forhold til rådgivningsaftaler må det antages, at bestemmelsens anvendelse som mindstekrav forudsætter, at det kan påvises, at rådgivningen har været mangelfuld på områder af væsentlig betydning for den aftalepart, der ønsker aftalen tilsidesat.
 I forhold til Engskovens påstand om, at Jyske Bank havde handlet ansvarspådragende, bemærker vi, at sagen er et klassisk eksempel inden for rådgivningsansvarssagerne. Den illustrerer vigtigheden af også at have fokus på, om en mangelfuld rådgivning har forårsaget et økonomisk tab. Det er ikke usædvanligt at se, at rådgivere mødes med erstatningskrav i sager, hvor den hævdede skadelidte ikke har lidt et decideret økonomisk tab, men måske udelukkende står tilbage med en skuffet forventning. Den kan dog ikke danne grundlag for et erstatningskrav (med undtagelse af de ganske få tilfælde, hvor der er lovhjemmel hertil).

type: other


text:
Højesteret Om forholdet mellem EU-ret og dansk ret i en funktionærsag
 Om forholdet mellem EU-ret og dansk ret i en funktionærsag
 Sag 15/2014
 Dom afsagt den 6. december 2016
 DI som mandatar for Ajos A/S
 Om forholdet mellem EU-retten og den dagældende § 2 a, stk. 3, i funktionærloven i en tvist mellem en arbejdstager og en privat arbejdsgiver om ret til fratrædelsesgodtgørelse
 A blev i maj 2009 som 60-årig opsagt af Ajos A/S efter godt 25 års ansættelse. Før han fyldte 50 år, var han indtrådt i en pensionsordning, der gav ham ret til at oppebære en alderspension. A tiltrådte en ny stilling i en anden virksomhed, uden at han aktiverede sin alderspension. Ajos udbetalte ikke fratrædelsesgodtgørelse, idet den dagældende § 2 a, stk. 3, i funktionærloven indeholdt en bestemmelse om, at fratrædelsesgodtgørelse bortfaldt, ”hvis funktionæren ved fratrædelsen vil oppebære en alderspension fra arbejdsgiveren, og hvis funktionæren er indtrådt i den pågældende pensionsordning før det fyldte 50. år”.
 I en dom afsagt af EU-Domstolen den 12. oktober 2010 i sag C-499/08 (Ole Andersen) blev det i en tvist mellem en arbejdstager og en offentlig arbejdsgiver fastslået bl.a., at den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, i nærmere angivet omfang var i strid med beskæftigelsesdirektivet (Rådets direktiv 2000/78/EF om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv).
 I marts 2012 rejste Dansk Formands Forening på vegne af A krav mod Ajos om fratrædelsesgodtgørelse. Kravet blev afvist af Ajos, og tvisten blev indbragt for domstolene.
 Højesteret har under sagens behandling stillet spørgsmål til EU-Domstolen, der har besvaret disse ved dom af 19. april 2016 (C-441/14).
 For Højesteret angik sagen, om Ajos efter den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, var fritaget for at betale den fratrædelsesgodtgørelse, som A, nu hans bo, efter lovens § 2 a, stk. 1, som udgangspunkt havde krav på. Afgørelsen heraf ville i første omgang bero på, om det var muligt at fortolke de dagældende regler i funktionærloven på en måde, der var i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet som fortolket af EU-Domstolen i Ole Andersen-sagen, eventuelt ved at anvende de regler i forskelsbehandlingsloven, der er fastsat til gennemførelse af beskæftigelsesdirektivet. Hvis dette ikke var muligt, skulle Højesteret – som følge af EU-Domstolens praksis – tage stilling til, om et EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder kunne føre til, at Ajos ikke kunne støtte ret på den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3.
 Ved afgørelsen af, om såkaldt direktivkonform fortolkning var mulig, fandt Højesteret, at der forelå en klar retstilstand, og at det ikke ville være muligt ved anvendelse af de fortolkningsmetoder, der er anerkendt i dansk ret, at anlægge en fortolkning af funktionærlovens dagældende § 2 a, stk. 3, som kunne bringe bestemmelsen i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet som fortolket ved EU-Domstolens dom i Ole Andersen-sagen. Højesteret bemærkede i tilknytning hertil, at der ikke var grundlag for at anvende forskelsbehandlingslovens § 1 med forrang for funktionærlovens § 2 a, stk. 3, og på den


text:
måde opnå en direktivkonform fortolkning. Der forelå således en ”contra legem” situation, hvilket indebar, at det ikke var muligt at fortolke den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3, i overensstemmelse med beskæftigelsesdirektivet.
 Ved afgørelsen af, om et EU-retligt princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder kunne føre til, at Ajos ikke kunne støtte ret på den dagældende bestemmelse i § 2 a, stk. 3, udtalte et flertal i Højesteret bl.a., at tiltrædelsesloven ikke indeholder hjemmel til i en tvist mellem private at lade det uskrevne princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder fortrænge den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3. Danske domstole kunne således ikke undlade at anvende den dagældende § 2 a, stk. 3, og Ajos kunne derfor støtte ret på bestemmelsen.
 Højesteret frifandt herefter arbejdsgiveren.


text:
Højesterets Votering til Dommen af 15. Oktober 1886 - Wikisource
 Højesterets Votering til Dommen af 15. Oktober 1886
 Højesterets Votering til Dommen af 15. October 1886, Sag Nr. 177 jf. H.R.T. 1886.498 og U.f.R. 1887.172. Højesterets Voteringsprotokol Litr. A 1886, S. 349, Sag. Nr. 199, trykt i Jens Himmelstrup: Den provosoriske Lovgivning i Danmark (1948) s. 335-353
 Højesterets Votering til Dommen af 15. Oktober 1886.pdf Højesterets Votering til Dommen af 15. Oktober 1886.pdf/ 335-353
 Nr. 177. Advokat Klubien ctr. Sigvald Conrad Christian Olsen for Overtrædelse af § 3 i foreløbig Lov af 2. November 1885 angaaende Tillæg til den almindelige borgerlige Straffelov. Ved Criminal- og Politirettens Dom af 17. April 1886 var Tiltalte anset med Fængsel paa Vand og Brød 3 ✕ 5 Dage.
 Koch. Tiltalte er født den 27. Aug. 1854 og ikke funden forhen straffet. Angaaende Sagens Faktum henvises til den trykte Dom. Nærværende Sag frembyder til Afgørelse det vigtige Spørgsmaal, om den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 endnu er bestaaende. Defensor her for Retten har besvaret dette benægtende, idet han støtter dette paa 3 Betragtninger, dels at den overhovedet aldrig har været gjældende, dels at den senere er hævet som Følge af, at et i Rigsdagens Folketing ved privat Initiativ indbragt Lovforslag af samme Indhold som den provisoriske Straffelov den 21. Dec. f. A. blev nægtet Fremme ved en Dagsorden, ved hvilken tillige den foreløbige Lov erklæredes forkastet, dels endelig, at den da i alt Fald maa være bortfalden, fordi den ikke er bleven vedtagen af Rigsdagens tvende Thing, inden Rigsdagens Samling sluttede den 8. Febr. d. A., idet han derhos har giort gjældende, at disse Lovens Gyldighed angribende Omstændigheder efter almindelige criminelle Principer maa have tilbagevirkende Kraft. Han har derhos begrundet sin Frifindelsespaastand principalt paa denne hans Opfattelse, hvorhos han aldeles subsidiært, for det Tilfælde, at den foreløbige Straffelov dog anses endnu gjældende, har paastaaet Tiltalte frifunden, fordi de under Sagen omhandlede Artikler i »Socialdemokraten« formentlig ikke falde ind under bemeldte Lovs § 3. Om Højesterets Competence er ingen Tvivl, da der ei er rejst nogen Indsigelse, hentet fra, at den foreløbige Lovs Fremkomst ikke var knyttet til »særdeles paatrængende Tilfælde«. Hvad Defensors første Indsigelse, at den provisoriske Lov aldrig overhovedet har været gjældende, angaar, da gaar den ud paa, at Loven ikke er given, medens »Rigsdagen var samlet«, jfr. Grundlovens § 25, idet Rigsdagens Møder ifølge kgl. aabent Brev af 23. Oktober f. A. paa Udstedelsestiden kun vare udsatte; men denne Betragtnings Rigtighed kan jeg ikke anerkjende, da hiin Udsættelse virkelig bevirkede, at Rigsdagen den 2. November f. A. faktisk ikke var samlet, hvilket efter Grundlovens § 25 maa være tilstrækkeligt. Mod Lovens Fremkomst som provisorisk kan saaledes intet indvendes. Hvad dernæst angaar den anden Indsigelse, vedrørende det private Initiativs Betydning, da er det første Gang dette Spørgsmaal foreligger til Afgjørelse. Der kan i saa Henseende ingen parlamentarisk Praxis paaberaabes, og navnlig kan ingen Slutning drages fra I. A. Hansens Optræden i 1858, eftersom det af ham forelagte private Lovforslag dengang ikke gjennemførtes, da


text: den vedkommende provisoriske Lov faktisk ved Samlingens Slutning betragtedes som bortfalden. Ved Siden heraf har Defensor nu paaberaabt sig til Støtte for sin Anskuelse paa dette Punkt dels flere Retslærdes Udsagn, dels Sagens Natur. Ganske vist har nu ogsaa Prof. Matzen i sin Statsret anerkjendt det private Initiativs Berettigelse paa dette Omraade, men vel at mærke kun som en Modvægt mod Regeringens grundlovsstridige Undladelse, altsaa specielt for det Tilfælde, at en Regering maatte undlade at opfylde Forskrifterne i Grundlovens § 25 om, at den foreløbige Lov »bør forelægges den følgende Rigsdag«, et Tilfælde, som jo ikke laae for her, da Regjeringen allerede den 19. December f. A. havde forelagt et til den provisoriske Straffelov svarende Lovforslag i Landstinget. Paa samme begrændsede Maade maa formentlig afdøde Prof. Holcks i lignende Retning gaaende Udtalelse forstaas. Derimod har Defensor ikke særlig paaberaabt sig, at Folketingets Formand Berg den 12. Oktober 1885 har udtalt sig til Gunst for det private Initiativs Berettigelse — en Udtalelse, som naturligvis ingenlunde kan tillægges nogen afgjørende, statsretlig Betydning. Hvad angaar Henvisningen til Sagens Natur, da har Defensor fremhævet, at stor politisk Fare kan resultere deraf, at det private Initiativ ikke anerkjendes. Det skal nu ogsaa ganske vist indrømmes, at dette kan tænkes at kunne faae Betydning for Statslivet, forsaavidt det kan tænkes, at en Regjering vilde »sylte« den provisoriske Lov i det regjeringsvenlige Thing og derved forhindre, at den naaede til Behandling i det andet Thing, saa at den blev gjældende fra det ene Aar til det andet. Men hertil maa dog bemærkes, at Grundloven gjennemgaaende ikke kan siges at skabe stærke Garantier mod constitutionelle Misbrug, ligesom det da overhovedet er meget svært at skabe en virksom Garanti mod en myndig Regjering; dog kunne slige Misbrug fra Regjeringens Side dog altid af Folkethinget mødes med en Anklage for Rigsretten; men langt værre er det, naar der er Misbrug fra det ene Things Side; overfor en slig Eventualitet er ingen Garanti mulig — overfor Finantslovnægtelse eller Visnepolitik, hvis man vil anse saadanne for politiske Misbrug, staar man ganske uden constitutionelle Garantier. Den naturlige Forstaaelse af Grundlovens § 25 maa formentlig føre til, at ligesom det er en Regjerings Pligt, saaledes er det ogsaa dens Eneret at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag«. Det er dens Forslag, som, naar det forkastes, medfører den provisoriske Lovs Bortfalden, og det er uberettiget, naar Alberti i Folkethinget den 19. Dec. f. A. forelagde Forslaget som sit. Naar Grundloven siger, at Regjeringen skal forelægge den provisoriske Lov, saa maa heri ligge en Ret for Regjeringen til at bestemme, naar og i hvilket Thing den vil foretage Forelæggelsen. Det er rigtigt nok, at Grundlovens § 44 anerkender ethvert af Thingenes private Initiativ, men heraf følger kun, at det ikke udelukkende er forbeholdt Regjeringen at foreslaa Love, derimod ikke, at et alt af Ministeriet i et af Thingene forelagt Lovforslag samtidig ved det private Initiativ kan optages og fremlægges i det andet Thing. Saadant strider ligefrem mod den aandelige Eiendomsret, men endnu mere mod


text: det parlamentariske Forhold mellem de to Thing og mod Grundlovens Aand. En slig Lære vilde kunne afføde højst mærkelige Consekventser: den alt paabegyndte Behandling i det ene Thing af det ministerielle Lovforslag maatte efter min Formening standse, naar det andet Thing forkastede det tilsvarende private Lovforslag, men det vilde tydelig nok være stridende mod vigtige parlamentariske Principer. Forholdet mellem § 56 og § 57 i Grundloven af 5. Juni 1849 viser dette: det ene Thing er derefter pligtig at behandle de Lovforslag, der efter at være endelig behandlede oversendes det fra det andet Thing, men denne Forpligtelse kunde jo ikke opfyldes, hvis det ene Thing ved privat Initiativ kunde tage det i det andet Thing forelagte Lovforslag inden dets Tilendebringelse dér under Behandling og forkaste det, eftersom det Lovforslag, som er forkastet af et af Thingene, efter fornævnte § 56 ikke oftere kan foretages af samme Thing i samme Samling. Hvis man vilde anvende dette Princip paa Finantslovforslaget i Landsthinget, skulde man nok fra Folkethingets Side høre Klager over Indgreb i Folkethingets grundlovsmæssige Prærogativer; ja, hvad vilde skee, ifald Regjeringen fandt paa at forelægge det samme Lovforslag i begge Thing paa samme Tid? Efter min Formening kan ingen med Berettigelse tage Regjeringens i det ene Thing forelagte Lovforslag og inden dets tilendebragte Behandling der forelægge det i det andet Thing som sit eget, og jeg mener derfor ogsaa, at Alberti har været ganske uberettiget til den 19. Dec. f. A. at forelægge et til den provisoriske Straffelov svarende privat Lovforslag i Folkethinget, og at denne provisoriske Lovs fortsatte Gyldighed ingenlunde paavirkes ved Folkethingets den 21. Dec. f. A. foretagne Forkastelse af Albertis Lovforslag. Jeg kommer herefter endelig til det 3die af de af Defensor reiste Spørgsmaal: har den provisoriske Straffelov da overlevet Rigsdagssamlingens Slutning d. 8. Febr. 1886? Dette Spørgsmaal har ikke den samme constitutionelle Betydning som det foregaaende, thi selv om det besvaredes benægtende, kunde Regjeringen jo finde sig foranlediget til, efter Samlingens Slutning paany at udstede en lignende foreløbig Lov, en Foranstaltning, for hvilken Ansvaret ikke kunde blive stort større end for den første Udstedelse af den vedkommende provisoriske Lov. Nogen Rigsdagspraxis m. H. t. Besvarelsen af dette Spørgsmaal vides ikke at foreligge reent og klart. I en Betænkning af et Landsthingsudvalg i 1857 udtales det vel, og ligeledes i en Udvalgsbetænkning i Folkethinget i 1862, at den foreløbige Lov, som er forelagt Rigsdagen og ikke, inden Rigsdagen skilles ad, er bleven vedtaget, dermed taber sin Gyldighed. Og det Grundlovsudvalg, som i 1849 bevirkede Indsættelsen af § 30 i Grundloven af 1849, som ikke fandtes i det oprindelige Grundlovsudkast, udtalte ogsaa udtrykkeligt, at den provisoriske Lov altid maatte forelægges den umiddelbart følgende Rigsdag, »uden hvis Bekræftelse Loven bortfaldt«. Men man fristes virkelig til overfor dette Faktum at spørge: hvorfor blev disse Ord da ikke optagne i Grundlovens § 30, naar det var Meningen, at det skulde være Reglen? Mellem de Retslærde er der megen Tvivl angaaende dette Spørgsmaal. Af J. E. Larsens Udtalelser skjønner jeg ikke, at der


text: kan udledes noget Bestemt. Scheel siger udtrykkelig, at en provisorisk Lov kan overleve vedkommende Rigsdagssamlings Slutning, og i samme Retning gaae Matzen og Holck, idet de i det private Initiativ finde det fornødne Correctiv imod Consekventserne af denne Regel. Jeg mener, at overvejende Grunde virkelig tale for, at den foreløbige Lov. vedbliver at være gjældende, indtil den forkastes af et af Thingene, selv om vedkommende Rigsdagssamling overskrides. Der maa en særlig Akt til, for at en lovligt bestaaende Lov skal kunne bortfalde — en Forkastelse i et af Thingene, en udtrykkelig Tilbagekaldelse af Loven af Regjeringen eller Afløsning ved en ny Lov, som betegner sig som saadan. Naar Rigsdagen slutter, uden at have faaet senteret over den provisoriske Lov, maa den blive staaende udover Samlingens Tilendebringelse. Dens Bortfalden eo ipso ved Ikke-Antagelsen inden Samlingens Afslutning, er en reen Theori, der ikke staaer nogetsteds og som ikke ligger saa bestemt og nødvendig i den provisoriske Lovs Natur, at man udenvidere tør slaae den fast, og de tænkelige Misbrug, som kunne resultere af Overlevelsen, kan ikke afgjørende tale derimod. Kun naar Regjeringen har undladt sin grundlovsmæssige Pligt til at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag«, maa Lovens Bortfalden eo ipso antages at blive Følgen af Rigsdagssamlingens Slutning. Det gaaer overhovedet næppe an at sætte en altfor radikal Begrændsning for den provisoriske Lovs Gyldighed. Naar den nu f. Ex. afløses ved en af Rigsdagen vedtagen anden Lov, skal denne sidste jo for at faae Lovskraft godkjendes af Kongen; skeer Vedtagelsen i Sessionens Slutning, kan Godkjendelsen jo tage nogen Tid, saa at der efter Ses- sionens Slutning kunde blive et Tidsrum, i hvilket den nye Lov ikke endnu havde faaet Lovskraft; vilde man her antage, at den provisoriske Lov var bortfalden eo ipso ved Rigsdagens Vedtagelse af den nye Lov, saa blev Følgen heraf jo, at der vilde blive en Mellemtid, hvor man slet ingen Lovordning af det paagjæl- dende Forhold havde. En saadan Urimelighed kan jeg ikke være med til at sta- tuere. Min Besvarelse af det ovennævnte Spørgsnaal er altsaa den, at jeg anseer den provisoriske Lov gjældende udover Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A. — Efter at jeg saaledes har gjennemgaaet hver enkelt af de 3 af Defensor frem- satte Indsigelser mod den provisoriske Straffelovs Gyldighed indtil dette Øie- blik, skal jeg udtale mig om det Spørgsmaal, hvorvidt da Tiltalte for sit under Sagen omhandlede Forhold kan straffes efter den nævnte Lovs § 3, hvad jo Ak- tionsordren alene lyder paa: Den provisoriske Straffelov er en høist vanskelig Lov at forstaae, idet Ordene er meget vide og ample og passe omtrent paa en- hver Injurie; dette gjælder navnlig dens § 3. I Lovens Præmisser henvises til fremmed Lovgivning og der siges, at Loven er motiveret ved Trangen til at træffe Foranstaltninger, fornødne til Beskyttelse af den offentlige Ro og Orden. Kilden eller Forbilledet til Loven er den tyske Straffelov, men naar denne sidste udtrykkelig nævner Ophidselse til Voldsgjærninger, er herved skabt et langt klarere Fundament end ved den


text:
provisoriske Straffelov, ved Forstaaelsen af hvis § 3 man formentlig maa være berettiget til at gaae ud fra, at Forudsætnin- gen for det Straf bare skal være, at den vedkommende Handling er farlig for den offentlige Ro og Orden. Det skal med andre Ord ikke til Anvendelsen af § 3 være nok, at den paagjældende Udtalelse er nedsættende for Andre; det maa tillige kræves, at Udtalelsen skal være ophidsende, opfordrende til at foretage Handlinger, som kunne blive til Fare for den offentlige Ro og Orden. Men no- get saadant kan ikke siges at være Tilfældet med de heromhandlede Artikler. De er meget dadelværdige og tendentiøse, men ikke videre, og jeg troer, at For- fatteren har været i god Tro med Hensyn til en Overtrædelse af § 3 i den provi- soriske Straffelov, som han ansaae bortfalden ved Folkethingets Afstemning den 21. Dec. f. A. Maaske Artiklerne kunne siges at staae paa Grændsen, men egentlig faretruende for den offentlige Ro og Orden seer jeg dog ikke, at de ere. Det kan være, at den provisoriske Straffelovs § 3 nærmest er rettet mod Social- demokratiet, skjøndt jeg ikke troer det, men her have vi ialtfald kun Artiklerne efter deres Ordlyd at holde os til. — Jeg kan derfor ikke anse Tiltalte straf bar efter den provisoriske Straffelovs § 3, og maa frifinde ham, dog med Paalæg af Aktionsomkostningerne. Jeg er lidt i Tvivl om, hvor høit Salærerne for Højeste- ret bør sættes. Hensynet til, at Sagen har varet henved 3 Dage i Skranken, taler for at sætte det temmelig høit, men paa den anden Side vil der være noget Uretfærdigt i, at Tiltalte kommer til at undgjælde, fordi hans Sag tilfældigvis er bleven den første Provisoriesag; jeg vil under Hensyn hertil ikke sætte Salærerne højere end til 830 Kr. — Selv efter det Resultat, som jeg saaledes stemmer for, kan man dog ikke undlade i Præmisserne at komme ind paa at omtale Spørgsmaalet om den provisoriske Straffelovs Gyldighed, saameget mindre, som Tiltalte jo selvfølgelig, under Forudsætning af, at den ikke er gyldig, ikke burde paalægges Udredelsen af Aktionsomkostningerne. —
 Nyholm. Mod at Højesteret under nærværende Sag tager Spørgsmaalet om Gyldigheden af den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 under Paakjendelse kan Intet være til Hinder. Hvad da først angaaer Spørgsmaalet om, hvorvidt Udstedelsen af den nævnte foreløbige Lov var berettiget efter Grundlovens § 25, kunde ganske vist Adskilligt tale for den af Defensor hævdede Betragtning, at Rigsdagen som kun foreløbig udsat maa siges den 2. Nov. 1885 at have været »samlet«, men jeg tillægger dog ikke denne Betragtning tilstrækkelig Betydning til derpaa at støtte en benægtende Besvarelse af det anførte Spørgsmaal. Vigtigere for mig ere Spørgsmaalene, om den provisoriske Lov ikke er bortfalden ved det Passerede den 21. Dec. f. A. (Forkastelsen i Folkethinget af Albertis tilsvarende private Lovforslag) eller den 8. Febr. d. A. (Rigsdagssessionens Afslutning). Hvad er den foreløbige Lovs Natur? Jeg seer i den kun et Regjeringsforslag, udgaaet fra Statsraadet, som Kongen paa Grund af de særlige, forhaandenværende Omstændigheder


text: har en grundlovsmæssig Ret til at godkjende og denne Allerhøjeste Sanction følger Lovforslaget, saalænge det bestaaer som saadant. Naar det er almindelig anerkjendt, at en saadan provisorisk Lov taber sin Gyldighed ved blot at forkastes i et af Rigsdagens Thing, saa er dette netop begrundet i, at den foreløbige Lov kun er et Lovforslag. Denne Opfattelse er hverken fra igaar eller idag; den hidrører fra en Tid, da der endnu var Enighed mellem Folkething og Landsthing; den kom frem i en Landsthingsbetænkning i 1857 (Rigsdagstid. f. 1857 Anhang B. Sp. 181 ff.) og er senere godkjendt af Folkethinget og Regeringen, f. Ex. i 1862, og den er godkjendt af flere af vore Retslærere, som Holck og navnlig Matzen, der udtrykkelig fremhæver, at den provisoriske Lov er et Lovforslag, ikke blot overfor Rigsdagen, men ogsaa overfor Kongen. — Med denne Betragtning for Øie, fører Sagens Natur da formentlig til, at naar den reviderede Grundlov af 1866 i § 44, jfr. § 62, giver ethvert af Rigsdagens Thing Ret til at foreslaae og for sit Vedkommende at vedtage Lovforslag, maa Formodningen være for, at dette ogsaa gjælder provisoriske Love; skulde en Undtagelse i saa Henseende anerkjendes, maatte dette være udtrykkelig udtalt i Grundloven, og af Ordene i § 25 kan saadant ialtfald ikke udledes; thi der siges ikke med et Ord, at det er Kongen eller hans Regjering, der skal forelægge Loven, men kun, at den skal »forelægges«, i hvilken Henseende skal bemærkes, at medens dette Udtryk eller Ordet »fremlægges« i §§ 16 og 48 vel forstaas som kun givende Regjeringen en saadan Ret, er der andre Steder i Grundloven, see saaledes § 50, hvor Ordet »forelægges« ingenlunde involverer Nødvendigheden af, at dette skal skee ved Regjeringen, men tvertimod af Thinget selv. At tale om, at Grundlovens § 25 skulde give Ministeriet en Eneret til at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag«, er ganske urimeligt; fra Regjeringens Pligt i saa Henseende kan maaske sluttes til en Ret, men paa ingen Maade til en Eneret, og en slig Eneret vilde da ogsaa være den besynderligste Ting af Verden, ved hvilken jeg ikke skjønner, at noget kunde vindes for Regjeringen. Regjeringen fritages ingenlunde for sin Pligt, fordi det private Initiativ benyttes af en Anden. Svaret paa Spørgsmaalet om den provisoriske Lovs fortsatte Gyldighed vil blive eens, hvadenten det er Minister Nellemann eller Folkethingsmand Alberti, der spørger, naar kun Spørgsmaalene er ganske de samme. Og paa den anden Side: Nægtelsen af det private Initiativ kan føre til, at Grundlovens § 2 af en extravagant Regjering kan gøres til et dødt Bogstav. Kun naar man anerkender Berettigelsen af det private Initiativ, kan man antage, at den provisoriske Lov kan overleve Rigsdagssessionens Slutning, da der under denne Forudsætning i Ikke-Benyttelsen af det private Initiativ kan lægges et stiltiende Samtykke til Lovens fortsatte Gyldighed fra Rigsdagens Side. Førstvoterende har fremsat en Række Etikettebetragtninger angaaende det Uheldige i, om det ene Thing saaledes skulde ved Benyttelsen af det private Initiativ kunne rive et Lovforslag fra det andet


text: Thing, hvis Behandling dette alt havde paabegyndt; jeg har hertil kun at bemærke, at jeg ikke er istand til at indse, at det private Initiativs Benyttelse kræver Ophør af et af Regjeringen forelagt Lovforslags Behandling i det andet Thing, og jeg seer ikke, hvad der i og for sig skulde hindre dette Thing fra at fuldende sin Behandling af Regjeringsforslaget og derefter at oversende det til det førstnævnte Thing, uanset det efter det private Initiativ Passerede. Men ialtfald maa det da staae fast, at Etikettehensyn ikke kunne føre til Tilintetgørelsen af en Ret, som ellers maa erkjendes hjemlet ved Lovgivningen. I Henhold til det saaledes Bemærkede, mener jeg altsaa, at den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 maa anses bortfalden ved Folkethingets Afstemning den 21. Dec. 1885. — Men selv om man ikke antager dette, anseer jeg det dog ialtfald for utvivlsomt, at den provisoriske Lov af 2. Nov. 1885 maa være bortfalden ved Rigsdagssessionens Slutning den 8. Febr. d. A. Er den provisoriske Lov kun efter sin Natur et Lovforslag, maa den dele Skjæbne med andre Lovforslag, men intet Lovforslag kan jo overleve en Rigsdag — det maa da forelægges paany i den næste Samling — og saaledes kan den provisoriske Lov heller ikke overleve Slutningen af »den følgende Rigsdag«. Dette Resultat bestyrkes ogsaa ved Forhandlingerne paa den grundlovgivende Forsamling. Som bekjendt omtalte det oprindelige Grundlovs-Udkast slet ikke provisoriske Love; det var først Grundlovsudvalget, hvis Formand Krieger jo var, som foreslog Optagelsen af en til § 30 i Grundloven af 1849 svarende Bestemmelse, idet det i Betænkningen udtrykkelig siges, at den provisoriske Lov altid skal forelægges den umiddelbart følgende Rigsdag, »uden hvis Bekræftelse Loven bortfalder«. Disse Ord tillader ingen Tvivl om, hvad Meningen har været, nemlig at der skulde en positiv Bekræftelse af Loven paa den nærmest følgende Rigsdag, og med denne Motivering bifaldtes Forslaget af Alle, undtagen Tscherning og et Medlem til. Ogsaa Ørsted godkjendte dette Forslag, som Regjeringen saaledes ikke var Fader til. Og denne Anskuelse have vore fremragende Mænd ogsaa gjennemgaaende vedkjendt sig baade som Ministre og som Udvalgsmedlemmer, saaledes i 1857 Madvig, Jespersen og flere, ligesom ogsaa baade Simony og Casse som Justitsministre have erkjendt, at en provisorisk Lov ikke kan overleve en Rigsdags Slutning. Ligeindtil 1866 har denne Anskuelse været fast Praxis mellem Folkething og Landsthing og delt af Ministrene. Ved den reviderede Grundlov af 28. Juli 1866 § 25 vendte man tilbage til Forskriften i Grundloven af 1849 § 30 uden nogen Forandring, altsaa uden Hensyn til, at de forskjellige i Mellemtiden fremkomne Forfatningsbestemmelser, f. Ex. Grundloven af 18. Nov. 1863 §§ 58 og 59, havde Ordene: »forelægges det først sammentrædende Rigsraad til Beslutning«. Vel dele hverken Holck eller Matzen denne Opfattelse, men ret beset turde dette ligge i den Omstændighed, at de antage Berettigelsen af det private Initiativ paa dette Omraade. At der til Lovens Bortfalden skulde udkræves en Meddelelse herom i Lovtidenden, vel altsaa som en Slags offentlig Bekjendtgørelse, kan jeg ikke indsee — en Formalitet, som jo da maatte kræves


text:
i alle Tilfælde og som det jo vilde være betænkeligt at overlade til det mod Forkastelsen uvilligt stemte Ministeriums Forgodtbefindende. — Jeg kommer saaledes ogsaa paa dette Punkt til det Resultat, at Gyldigheden af en provisorisk Lov eo ipso ophører med den næste Rigsdags Slutning og at følgelig den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 er bortfalden den 8. Febr. d. A., et Resultat, som ganske vist kan have sine mindre lykkelige Consekventser, men som det ikke er Domstolenes Sag at see hen til. Er den provisoriske Straffelov bortfalden allerede den 21. Dec. f. A., maa de heromhandlede Artikler som trykte senere være ikke-strafbare og Tiltalte som Følge heraf ikke blot frifindes for Straf, men ogsaa for Udredelsen af Aktionsomkostningerne. Er Loven derimod først bortfalden den 8. Febr. d. A., kunde der jo være Spørgsmaal om Strafskyld for Tiltalte, eftersom Loven endnu gjaldt, da Artiklerne fremkom den 31. Dec. f. A., den 6. og 9. Jan. d. A. Men naar en Straffelov bortfalder eller ophører helt eller delvis, maa Virkningen heraf jo efter Reglen i den alm. borgerlige Straffelovs § 306 have tilbagevirkende Kraft overfor ældre, endnu ikke endelig paakjendte Sager, og i Henh. hertil maatte da ogsaa Tiltalte in casu blive fri for Strafansvar; men i saa Fald kunde der jo nok være Tale om at lade ham bære Aktionsomkostningerne. Jeg troer ikke, at § 3 i den provisoriske Lov af 2. Nov. 1885 kan forstaaes, som Koch gjør det, efter Kommateringen, der peger hen paa, at der er en præsumptio juris for, at de omhandlede Udtalelser altid ere faretruende for den offentlige Ro og Orden. Salærerne for Højesteret vil jeg ikke sætte lavere end til 120 Kr., selv om Tiltalte skal bære dem. —
 Müller. Ved Grundlovens § 25 er der sket en Undtagelse fra sammes § 2, saa at den provisoriske Lov dermed er opfattet ikke som et Lovforslag, men er stillet ved Siden af en egentlig Lov; Lovforslag bliver den først ved dens Forelæggelse for Rigsdagen. Den provisoriske Straffelovs Forelæggelse er skeet ganske i Overensstemmelse med Forskrifterne i § 25, idet den af Regjeringen er blevet forelagt Landstinget den 19. Dec. f. A. — altsaa Dagen efter, at Rigsdagen var kommen sammen igjen efter Udsættelsen af dens Møder. Naar § 25 siger, at den provisoriske Lov »altid bør forelægges den følgende Rigsdag«, forstaar jeg disse Ord saaledes, at den altid skal forelægges af Regjeringen, og kun med en saadan Forelæggelse ved Regjeringen følger efter min Opfattelse den Virkning, at Loven strax bortfalder, naar den forkastes af et af Thingene. Er det derimod et tilsvarende Lovforslag efter privat Initiativ, som forkastes i et af Thingene, kan dette formentlig ikke paa det provisoriske Lovgivningsomraade føre til selve den provisoriske Lovs Bortfalden; Grundlovens § 44 maa med andre Ord lide en Indskrænkning ved § 25. Skal det private Initiativ føre til den provisoriske Lovs Bortfalden, maa Forkastelsen af det private Lovforslag være skeet i begge Thing, og jeg kan derfor ikke ansee den provisoriske Straffelov af 2. Nov. f.


text:
A. bortfalden ved Afstemningen i Folkethinget den 21. Dec. f. A. — Hvad dernæst angaar Spørgsmaalet om den provisoriske Straffelovs Bortfalden den 8. Febr. d. A., da forekommer der mig ikke at være Anledning til at komme ind derpaa i nærværende Sag, eftersom den Handling, for hvilken Olsen er tiltalt, jo er begaaet forinden dette Tidspunkt. Man har vel i modsat Retning henvist til Reglen om Straffeloves tilbagevirkende Kraft, forsaavidt Straffen derefter vilde bortfalde eller blive ringere; men da Forholdet in casu er dette, at det jo alene skulde være Hensynet til de særlige Omstændigheder, som skulde have medført den provisoriske Straffelovs Bortfalden, medens der ikke foreligger som Motivering nogen Tilkjendegivelse om, at det heromhandlede Forhold ikke længere betragtes som straf bart, kan hiin Regel formentlig ikke her komme til Anvendelse. Jeg maa saaledes ansee Loven af 2. Nov. 1885 anvendelig, idet jeg angaaende Forstaaelsen af dens § 3 kan henholde mig til Førstvoterende, saa at jeg anseer Straf barheden betinget af, at den paagjældende Artikel virkelig kan siges at indeholde en Fare for den offentlige Ro og Orden. Men i Henhold hertil anseer jeg kun den første Artikel af 31. Dec. f. A. paa Grund af Forbindelsen med Smedestriken for strafbar efter den nævnte Paragraf, ikke derimod de 2 andre Artikler; men jeg vil dog ikke sætte Straffen lavere end til simpelt Fængsel i 14 Dage. Salær 80 Kr. —
 With. At Højesteret er competent i nærværende Sag, nærer jeg ingensomhelst Tvivlom. Jeg vil ikke nærmere ind paa det tvivlsomme Spørgsmaal, om den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 er bortfalden ved Afstemningen i Folkethinget den 21. Dec. f. A. om Albertis Forslag. Kun for det Tilfælde, at Regjeringen havde givet virkelig Grund til at troe, at den ikke vilde selv forelægge den provisoriske Lov i rette Tid for »den følgende Rigsdag«, kunde det være rigtigt, om der gaves et Middel til at forebygge dette gjennem Benyttelsen af det private Initiativ. Men in casu har Regjeringen ikke ladet sig noget falde tillast i Retning af betimelig Forelæggelse af den provisoriske Straffelov, og jeg vilde derfor i Folkethinget have stillet mig afvisende overfor Albertis Forslag afventende Regjeringsforslagets Oversendelse fra Landsthinget. — Det Afgjørende for mig i nærværende Sag er derimod dette, at den provisoriske Straffelov ikke af Rigsdagen er bleven vedtagen, inden Rigsdagen den 8. Febr. d. A. blev sluttet; thi det ligger efter min Opfattelse i den provisoriske Lovs Characteer, at den ikke kan overleve en Rigsdag. Den er en Mellemtidslov, gjældende mellem Sessionerne, og netop derved adskiller den sig fra den midlertidige Lov. Naar Rigsdagen forkaster den provisoriske Lov, kan Regjeringen jo nok efter Samlingens Slutning paany udstede en lignende Lov, men en slig Fremfærd vilde dog vistnok blive endeel mere ansvarsfuld end den første Udstedelse af Loven. Grundlovens § 25 er en Undtagelsesbestemmelse, der som saadan ikke bør udvides udover Ordene. I den slesvigske og holstenske Forfatning var den tilsvarende Forskrift affattet med al ønskelig Klarhed, den første rigtignok i feil Retning, den anden derimod i rigtig


text:
Retning. Af vore Retslærde kan alene Scheel fuldtud unføres for den Anskuelse, at den provisoriske Lov kan overleve den følgende Rigsdag, ikke derimod Holck og Matzen, da de til Gjengjæld søge den fornødne Garanti i Anerkjendelse af det private Initiativ. Fordi de politiske Forhold forandre sig, forandrer ikke Lovens Mening sig. Angaaende Spørgsmaalet om den tilbagevirkende Kraft af den provisoriske Straffelovs Bortfalden den 8. Febr. d. A. kan jeg paa ingen Maade samstemme med Miller. Der er i saa Hensende Ingensomhelst Hjemmel til at antage noget Andet m. H. t. provisoriske Straffelove end m. H. t. almindelige criminelle Love, og det maa for begge Slags Love være Reglen, at man ei bør anvende en Straf, som er strengere end den, Retfærdigheden efter den paa Paakjendelsestiden gjældende Lovgivning kræver. Herimod kan ikke paaberaabes H.R.Dommen af 1. Juni 1871, thi der dømtes efter en paa Grund af Krigsforhold provisorisk Lov om Forbud mod Udførsel og Gjennemførsel af Heste, som alt inden Paakjendelsen vel var ophævet, men udelukkende paa Grund af Ophøret af de Forhold, som havde fremkaldt Forbudet. Her er Forholdet derimod det, at den provisoriske Straffelov er bortfalden, fordi Rigsdagen ikke har godkjendt den inden sin Slutning, og her maa hiin almindelige Regel derfor finde Anvendelse. — Jeg frifinder derfor Tiltalte, idet jeg derhos efter Omstændighederne vil paalægge det Offentlige Aktionens Omkostninger. Salær 200 Kr.
 Repholtz. Angaaende Competence-Spørgsmaalet som alle hidtil Voterende. M. H. t. Spørgsmaalet angaaende det private Initiativs Betydning overfor provisoriske Love bemærkes, at Regjeringen ganske vist ikke har nogen Eneret, men derimod vel en Forret til at forelægge slige Love for Rigsdagen, og kun naar den Regjeringen i saa Henseende paahvilende Forpligtelse ikke opfyldes i betimelig Tid, kan Rigsdagen være beføiet til at benytte sig af det private Initiativ. Men in casu skjønner jeg ikke, at Regjeringen m. H. t. Forelæggelsen af den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 kan siges at have ladet sig nogen Forsømmelighed falde tillast. Og naar Loven — som skeet — af Regjeringen er forelagt Landstinget efter Grundlovens Bydende, saa kan Folketinget ikke være berettiget til, inden Behandlingens Tilendebringelse i Landstinget, ved privat Initiativ at bemægtige sig Lovforslaget og aflive det i et Øjeblik — det maa afføde en høist uheldig Forvirring. Angaaende det andet Spørgsmaal om den provisoriske Lovs Evne til at overleve Rigsdagens Slutning kan jeg i det Hele slutte mig til Førstvoterendes Bemærkninger. Hvorfor redigerede man ikke i den reviderede Grundlov § 25 paa en fyldigere Maade, naar man virkelig var paa det Rene med, at Grundloven af 1849 § 30 havde ladet Adskilligt tilbage at ønske i saa Henseende? Men forøvrigt maa jeg være af den Formening, at Tiltalte, naar det er givet, at den provisoriske Straffelov ikke er bortfalden ved Folkethingets Afstemning den 21. Dec. f. A. over Albertis Forslag, maa blive at straffe efter denne Lov, uanset om denne ogsaa kunde ansees bortfalden ved Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A., da Reglen om en mildere Straffelovs tilbagevirkende Kraft formentlig ikke passer her. Jeg finder, at alle


text:
3 Artikler falder ind under den provisoriske Straffelovs § 3, omend ganske vist det kan være en Undskyldning for Tiltalte, at slige Udtalelser ikke tidligere vare strafbare. Jeg bestemmer — som Müller — Straffen til 14 Dages simpelt Fængsel. Salær 150 Kr.
 Lillienskjold. Det vilde utvivlsomt stride mod Retfærdighed at idømme Tiltalte Straf efter en provisorisk Straffelov, som paa Paakjendelsestiden var bortfalden, medens det paagjældende Forhold efter den tidligere gjældende Lovgivning var straffrit. — At den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 lige fra dens Udbredelse skulde have været ugyldig paa Grund af Ikke-Tilstedeværelsen af de i Grundlovens § 25 nævnte Betingelser, kunde der vel anføres endeel for, men jeg vil dog ikke ansee denne Betragtning som tilstrækkelig begrundet, ihvorvel jeg ganske vist har følt mig noget forbauset ved at see, at Justitsminister Nellemann ved Forelæggelsen af den provisoriske Lov i Landsthinget den 19. Dec. f. A. betegnede Grundlovens § 25 som »i ethvert Tilfælde analogisk anvendelig« paa det foreliggende Exemplar af en provisorisk Lov, medens jeg troede, at en analogisk Anvendelse af en Undtagelsesbestemmelse som Grundlovens § 25 ikke var tilladelig. Heller ikke troer jeg, at det tør antages, at den provisoriske Straffelov allerede var bortfalden ved Afstemningen i Folkethinget den 21. Dec. f. A. om Albertis Lovforslag. Forelæggelsen af dette private Forslag maa vistnok betegnes som et Overgreb. Alberti er jo paa en Maade ved denne Lejlighed optraadt som Medlem af Regjeringen, da det jo egentlig var dennes Forslag, han forelagde i Folkethinget, samtidig med at Regjeringen opfyldte sin Forpligtelse, hvortil vel svarer en Eneret, til at forelægge Loven »for den følgende Rigsdag« ved Indbringelsen i Landsthinget. Men hvad jeg derimod bestemt maa fastholde, er, at den provisoriske Straffelov ikke har kunnet overleve Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A. Det ligger i dens Charakter af provisorisk og er udtrykkelig udtalt i Udvalgsbetænkningen til Grundloven af 1849. Hvor vilde vi ende, ifald en provisorisk Lov kunde blive gaaende som gyldig gjennem flere Aar? En saadan Ordning kan ikke siges at hvile paa Frederik d. 7des constitutionelle Grundlag — det vilde være en Absolutisme under falske Former — det maatte ende i Løgn og Svig. Jeg vil efter det Bemærkede frifinde Tiltalte; Omkostningerne bør han bære i 1ste Instans, medens jeg vil fritage ham for Omkostningerne for Højesteret. Salær 120 Kr., der udredes af det Offentlige. —
 Rimestad. Jeg nærer ingen Tvivl om, at Udstedelsen af den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 har været juridisk berettiget, thi Rigsdagen var den 23. Okt. 1885 bleven udsat til den 18. Dec. f. A., og var følgelig paa Lovens Udstedelsestid ikke »samlet«. At gjøre gjældende, at Udtrykket »følgende Rigsdag« ikke passer paa en Rigsdag, der efter Udsættelse gjenoptager sine Møder, vilde altsaa føre til, at den provisoriske Straffelov først skulde forelægges i den Rigsdag, som samledes i Oktober d. A.; jeg troer imidlertid, at Justitsminister Nellemann har handlet rigtigt ved at forelægge Loven strax efter Rigsdagens Sammentræden igjen den 18. Dec. f. A., og det var vistnok alene hertil, at han


text: sigtede ved sin Bemærkning om en »i ethvert Tilfælde analogisk« Anvendelse af Grundlovens § 25. — Jeg anseer ikke den provisoriske Straffelov bortfalden ved Folkethingets Forkastelse den 21. Dec. f. A. af Albertis private Lovforslag; det er kun det af Ministeriet i Landsthinget den 19. Dec. f. A. forelagte Lovforslag, til hvilket den provisoriske Straffelov slutter sig, thi kun den Regjering, som har givet den foreløbige Lov, skal efter Grundlovens § 25 forelægge den for Rigsdagen til Vedtagelse. Den Rigsdagsmand, som af egen Drift indbringer et ligelydende Lovforslag i det andet Thing, kan ikke derved bevirke en Bortfalden af den provisoriske Lov, thi denne ligger alene i Regjeringsforslaget. Ingen Rigsdagsmand har med andre Ord Lov til at bringe den provisoriske Lov frem — det er alene Regjeringens Sag. — Derimod frembyder unægtelig Spørgsmaalet om den provisoriske Lovs Evne til at overleve en Rigsdags Slutning overmaade megen Tvivl. Besvarelsen af dette Spørgsmaal hænger sammen med Opfattelsen af den foreløbige Lov — om den er et Lovforslag alene eller i dens Relation til Rigsdagen. Den har ganske vist noget af et Lovforslags Natur i sig, forsaavidt den til sin endelige Gyldighed kræver en Medvirkning af Rigsdagen og bortfalder ved Forkastelsen af eet Thing. Men bortfalder den ogsaa eo ipso, naar den ikke inden Rigsdagens Slutning endelig vedtages, hvilket jo er Reglen for andre Lovforslag? Herfor kan kun paaberaabes, at der i Grundlovens § 2S staaer, at den skal forelægges »den følgende Rigsdag«, men heri ligger dog ikke med Nødvendighed, at ogsaa den endelige Afgjørelse af Lovens Skjæbne skal træffes i Sessionen, medmindre man da vil see et Fingerpeg i den nævnte Retning i den Omstændighed, at § 25 kun siger »den følgende Rigsdag«, altsaa uden at omtale Mueligheden af, at Behandlingen af den provisoriske Lov kunde komme til at omfatte flere følgende Rigsdage. Jeg skal erkjende, at Spørgsmaalet kan være tvivlsomt, men det maa dog staae fast, at Grundlovens § 25 kan forstaas saaledes, at naar den provisoriske Lov ikke er naaet til endelig Afgjørelse paa den nærmest følgende Rigsdag, kan den som foreløbig Lov uden videre gaae over til Behandling paa den nærmest følgende Rigsdag. Kunde man imidlertid derigjennem skabe et absolut, constitutionelt Værn for Rigsdagens Rettigheder i Henseende til Afgjørelse af provisoriske Loves Skjæbne, vilde jeg dog nok være tilbøjelig til at antage, at den foreløbige Lov ikke kan overleve en Rigsdags Slutning; men jeg seer ikke, at nogen Sikkerhed mod Misbrug derved opnaaes, thi Regjeringen vilde jo have det i sin Magt, naar den provisoriske Lov var bortfalden ved Rigsdagens Slutning, i Mellemtiden indtil næste Rigsdagssession at udstede en ny ligelydende foreløbig Lov, som da kunde holdes ved hensigtssvarende Politik i Virksomhed, indtil denne Sessions Slutning og saa fremdeles. Idet jeg saaledes ikke kan anse det for afgjort, at den provisoriske Straftelov af 2. Nov. 1885 virkelig skulde være bortfalden ved Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A., bliver Spørgsmaalet, hvorledes denne Lovs § 3 da skal forstaaes, hvilket kan være vanskeligt nok. Dog troer jeg rigtignok, at Meningen


text:
har været den, at den i §'en omtalte Ophidselse altid maa anses for at være til Fare for den offentlige Ro og Orden, og i Henhold hertil anseer jeg den første Artikel af 31. Dec. f. A., men ikke de to senere Artikler for strafbare efter den nævnte §. Straffen bestemmer jeg til 14 Dages simpelt Fængsel. Salær 120 Kr. —
 Lund. Jeg kan slutte mig i alt Væsentligt til Nyholms Resultat. Dog er det vel næppe ganske rigtigt, at den foreløbige Lov i og for sig skulde være et Lovforslag; den er netop en Lov, saa sandt som Grundlovens § 25 er en Undtagelse fra dens § 2; den provisoriske Lov er en Lov, men den mangler den Tilslutning fra Rigsdagens Side, som udkræves til dens fortsatte Gyldighed; den er en exceptionel Lov, indtil den kan tiltrædes af Rigsdagen. Først naar den provisoriske Lov kommer i Rigsdagen, bliver den til et Lovforslag. — Tidligere har man aldrig vidst, at en provisorisk Lov kunde gjælde udover Rigsdagssessionens Slutning; men jeg skal erkjende, at Stort har det ikke at betyde, hvilken Mening man i saa Henseende holder paa, da Regjeringen jo altid i Mellemtiden mellem Sessionerne kan give en ny ligelydende provisorisk Lov som Afløser af den ældre. Men hvad der er afgjørende er dette, at den provisoriske Lov ikke kan gjælde uden Rigsdagens Villie, og i saa Henseende lægger jeg betydelig Vægt paa Existentsen af det private Initiativ; tages det bort, saa forsvinder ogsaa Correctivet, og saa kan enhver Regjering regjere provisorisk. Jeg er af den Anskuelse, at den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 er bortfalden ved Folkethingets Forkastelse den 21. Dec. f. A. af Albertis Lovforslag. Estrup har Æren af at have opfundet den sindrige Doktrin, at det ved privat Initiativ fremkomne Lovforslag for at bevirke en Ophævelse af den prov. Lov maatte forkastes i begge Thing, medens derimod Forkastelsen i eet Thing er nok overfor det ministerielle Lovforslag. Men hvor har en saadan Lære hjemme? Fra det Øjeblik, at et enkelt af Rigsdagens Thing har voteret forkastende m. H. t. den provisoriske Lov og dermed lagt sin Villie til dens Bortfalden for Dagen, gjælder den provisoriske Lov ikke længere. Hvorfor skulde der i saa Henseende gjælde anden Regel for de provisoriske Love end for almindelige Love — maaske for at give den provisoriske Regjeringsmethode et virksomt Vaaben ihænde imod Rigsdagens Villie? Grundlovens § 2 kunde herved blive reduceret til et dødt Bogstav. Jeg lægger især Vægt paa, at Matzen støtter min Opfattelse. Sandheden efter Grundloven er simpelthen den, at naar det er givet, at Rigsdagens tvende Thing ikke ville godkjende den provisoriske Lov, existerer den ikke længere. — Jeg frifinder altsaa Tiltalte, fordi den provisoriske Straffelov af 2. November f. A. allerede var bortfalden ved Afstemningen i Folkethinget den 21. December f. A. Omkostningerne vil jeg paalægge det Offentlige i begge Instanser. Salær 120 Kr.
 Smith. Angaaende Højesterets Competence og den provisoriske Straffelovs formelle Berettigelse har jeg ingen Tvivl. I Resultatet er jeg enig med Førstvoterende m.


text:
H. t. Besvarelsen af Spørgsmaalene om den provisoriske Straffelovs Overleven af den 21. Dec. f. A. og den 8. Febr. d. A. Anvendelsen af det private Initiativ i Folkethinget var ganske uberettiget paa en Tid, da Justitsministeren alt havde forelagt den provisoriske Lov for Landsthinget. I Reglen vil et Ministerium vel gjøre sin Pligt i Overensstemmelse med Grundlovens § 25, men vi leve i Tider, hvor man ei bør bortkaste Nødmidlerne, og jeg tør derfor ikke benægte, at det private Initiativ kan tænkes benyttet overfor en Regjering i Undladelse af en betimelig Forelæggelse. Jeg maa fremdeles holde for, at den provisoriske Lov har Evne til at overleve Slutningen af »den følgende Rigsdag«. Den er ikke — som Nyholm sagde — kun et Lovforslag, den vedbliver at være Lov, ikke blot til Forelæggelsen, men udover denne, ja endog udover Sessionens Slutning, naar den ikke forinden udtrykkeligt ophæves ved et Things Beslutning. — Men medens jeg saaledes paa disse 2 Punkter er enig med Førstvoterende, er jeg derimod ganske uenig med ham angaaende Forstaaelsen af den provisoriske Straffelovs § 3, som jeg forresten skal indrømme kan være vanskelig nok at forstaa. Jeg seer ikke rettere, end at der er Grund til at antage, at man netop ikke har villet optage den i Kilden, § 130 i den tydske Straffelov, liggende Betingelse for Strafbarheden, at den vedkommende Udtalelse virkelig i det givne Tilfælde er farlig for den offentlige Ro og Orden, men at man netop har præsumeret, at den altid er det. Det samme Hensyn, som har nødvendiggjort den provisoriske Straffelovs Udstedelse, nemlig Ophidselsen paa de offentlige Møder, taler ogsaa for at ansee de heromhandlede Artikler for strafbare. Krænkelse af den offentlige Ro og Orden er et Begreb, som ikke alene staar imod Voldsomheder, men ogsaa mod Krænkelse af Ære, offentlig Virksomhed osv. Nu kan man ramme ogsaa den, der injurierer en hel Klasse af Medborgere. Idet jeg finder den valgte Straf af Fængsel paa Vand og Brød i 3 ✕ 5 Dage passende, vil jer stadfæste den indankede Dom. Salær 100 Kr. —
 Finsen. Angaaende Højesterets Competence og den provisoriske Straffelovs formelle Berettigelse kan jeg slutte mig til min umiddelbare Forgjænger. Hvad angaar Spørgsmaalet om det private Initiativ, da maa jeg være af den Forme ning, at Grundlovens § 25 forudsætter det som en Eneret for Regjeringen at forelægge den provisoriske Lov for Rigsdagen og selv at bestemme Tid og Sted hertil, naar det kun skeer for »den følgende Rigsdag«. Ganske vist kan der ved privat Initiativ fremsættes i et af Thingene Forslag om den provisoriske Lovs Ophævelse, men det maa for at faa Gyldighed vedtages af begge Thing og godkjendes af Kongen, Det vilde være ønskeligt, om Thingene havde et af Regjeringen uafhængigt Nødmiddel overfor provisoriske Love, men jeg seer ikke, hvori Hjemmelen hertil skulde søges. — Ligesom jeg derfor ikke anseer den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 for bortfalden ved Folkethingets Forkastelse af Albertis Forslag den 21. Dec. f. A., saaledes anseer jeg den heller ikke bortfalden ved Rigsdagens


text:
Slutning den 8. Febr. d. A. En saadan Virkning hjemles ikke ved Grundlovens § 25. Men selv om man paa dette sidste Punkt maatte komme til det modsatte Resultat, kunde dette dog ikke fritage Tiltalte for Strafansvar, da Reglen om formildende Straffebestemmelsers tilbagevirkende Kraft ikke passer her, hvor der ikke er Tale om, at Lovgiveren seer mildere paa Forseelsen end tidligere, men den provisoriske Straffelovs Bortfalden udelukkende skyldes formelle Grunde. Den provisoriske Straffelovs § 3 sigter til at hindre Fremkomsten af offentlige Ytringer, som kunne udsaae Had og Ophidselse mod visse Dele eller Klasser af Befolkningen til Fare for den offentlige Ro og Orden; herefter anseer jeg den første Artikel strafbar, men ikke de 2 andre om Præster, som derimod vistnok maatte kunne straffes efter den almindelige Straffelovs § 156. Jeg sætter Straffen til 14 Dages simpelt Fængsel. Salær 200 Kr. —
 Klein. Ifølge Grundlovens § 25 maa provisoriske Love ogsaa kunne udstedes, medens Rigsdagen er udsat, og Domstolene kunne meget vel paakjende Gyldigheden af en provisorisk Lov, skjøndt de ordinære Domstole ganske vist aldrig have det fornødne Materiale til Raadighed, som kræves til at statuere, at Regjeringen har valgt den provisoriske Lovs Form for at undgaae Rigsdagen. Naar Justitsminister Nellemann ved Forelæggelsen i Landstinget af den provisoriske Straffelov udtalte, at man efter Attentatet paa Conseilspræsidenten ikke turde vente længere med Lovens Udstedelse, seer dette jo ganske vist ud, som om Tanken om en slig Lov alt var modnet under Rigsdagens Samværen umiddelbart efter Attentatet, men saa burde Rigsdagen vel ikke være bleven udsat, inden Loven paa ordinær Maade var skaffet til Existens; det skal imidlertid indrømmes, at der kan tænkes at have været Omstændigheder tilstede, som nødvendiggjorde Rigsdagens Udsættelse inden et saadant Arbejdes Tilendebringelse. Kan nu den provisoriske Straffelov af 2. Nov. 1885 antages at være ophørt ved Folkethingets Afstemning den 21. Dec. f. A. over Albertis Forslag? Jeg mener, at ethvert af Thingene har Ret til ved eget Initiativ at bringe Spørgsmaalet om en provisorisk Lovs fortsatte Gyldighed til Afgjørelse. Af Forskriften i Grundlovens § 25 følger en Pligt, men ikke en Eneret for Regjeringen til at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag«. At der skulde være noget for Kongen eller Regjeringen Upassende i, at et af Thingene i dette Forhold selv tager Initiativet, uden at afvente Regjeringens Forelæggelse, kan jeg ikke indsee. Men plausibelt kunde det ganske vist lyde, at et Reg jeringsforslag kun kan fremføres af Regjeringen, ikke af nogen Anden; men dette Ræsonnement vilde kun kunne passe, ifald det var selve den foreløbige Lov, som forelagdes; nu er Forelæggelsen jo imidlertid skeet i Form af et med den provisoriske Lov ligelydende Lovforslag, og saa skjønner jeg ikke, at hiint Ræsonnement kan stille sig hindrende i Vejen for Anvendelse af det private Initiativ. Den provisoriske Lov trænger til sin endelige Gyldighed til en Medvirkning af alle Lovgivningsfaktorerne, og et enkelt Things Nei er nok til at omstøde den. Men naar saa det ene Thing paa en i formel Henseende uomtvistelig Maade constaterer sin Villie


text:
til ikke at ville godkjende Loven, saa maa det være nok til dens Omstødelse. Og denne Ret maa ethvert af Thingene have; vil man ikke indrømme det, kan Grundlovens § 25 tilsidesættes. Det kan være, at Folkethinget har handlet mindre passende ved Fremsættelsen af Albertis Lovforslag, men Retten til at handle som skeet har det ikke manglet. — Men jeg mener tillige, at naar Rigsdagens Godkjendelse af den provisoriske Lov ikke erhverves inden Sessionens Slutning, maa Lovens Gyldighed ophøre — saa at altsaa den provisoriske Straffelovs Gyldighed ialtfald er ophørt den 8. Febr. d. A. Naar Regjeringen enten ganske undlader at forelægge den provisoriske Lov for »den følgende Rigsdag« eller først forelægger den saa silde, at ikke ethvert af Thingene faae Lejlighed til at udtale sig om den inden Sessionens Slutning, saa ere Betingelserne for dens fortsatte Gyldighed ikke tilstede, og det stemmer ogsaa fuldt ud med Grundlovens § 25 og § 2. Hvad Grundlovsudvalgets Mening i saa Henseende har været, kan ikke være tvivlsomt, og I. E. Larsen har udtrykkelig vedkjendt sig den Anskuelse, at en provisorisk Lov ikke kan overleve en Rigsdagssamling, og naar Matzen og Holck have udtalt sig i modsat Retning, hænger dette vistnok sammen med, at de antage det private Initiativs Berettigelse paa dette Omraade, saa at de i Undladelsen af at benytte dette, naar Regjeringsforslagets endelige Behandling trækker henimod Sessionens Slutning, see et stiltiende Samtykke fra Thingenes Side til Lovens fortsatte Gyldighed. Indtil for et Aarstid siden har der visselig blandt Politikerne herhjemme ingen Tvivl været om, at en provisorisk Lov ikke kan overleve en Rigsdagssession; men vil man da virkelig i en bevæget Tid som denne forlade denne Theori? Jeg forudsiger, at det vil straffe sig haardt. Man siger, at Regjeringen jo trods denne Theori meget vel efter Sessionens Slutning kan udstede en tilsvarende ny provisorisk Lov og derved dog tilintetgøre Garantien. Jeg indrømmer, at Muligheden herfor er tilstede, men det er dog ikke saa ganske sikkert, at Kongen vil være villig til at udstede den samme provisoriske Lov flere Gange efter hinanden. — For Tiltalte kan det da ialtfald ikke være saa ganske ligegyldigt, om man antager eller ikke antager, at den provisoriske Straffelov af 2. Nov. f. A. er bortfalden den 8. Febr. d. A., saa sandt som man i første Fald efter almindelig godkendte criminalistiske Principer ikke kan dømme ham efter en Straffelov, som paa Paakjendelsestiden ikke længere er gjældende. Jeg vil efter det Anførte frifinde ham og paalægge det Offentlige Aktionens Omkostninger, derunder 120 Kr. i Salær for Højesteret. Skal han dog dømmes efter den provisoriske Straffelovs § 3, maa jeg dog i det Væsentlige slutte mig til Førstvoterendes Bemærkninger i saa Henseende, idet jeg mener, at Betingelsen for dens Anvendelse er, at det Injurierende i sig tillige skal rumme en Fare for den offentlige Ro og Orden. —
 Meyer. Angaaende Spørgsmaalet om Højesterets Competence er jeg enig med alle hidtil Voterende, endskjøndt Spørgsmaalet er meget omtvistet blandt Statsretslærerne og en bekræftende Besvarelse vel ogsaa nok kan gjøre Domstolenes


text:
Stilling noget mislig. Hvad angaar Spørgsmaalet om den provisoriske Straffelovs Gyldighed maa Præsumtionen være for, at den er gyldig, saa at meget alvorlige Indvendinger maatte udkræves for at statuere det Modsatte. Med Hensyn til Spørgsmaalet om det private Initiativ er jeg enig med Rimestad; efter Regjeringsforslagets Forelæggelse for Landsthinget havde Albertis Optræden i Folkethingeten næsten tumultuarisk Charakter. Angaaende Spørgsmaalet om den provisoriske Straffelovs Evne til at overleve Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A. kan jeg i det Hele tiltræde Førstvoterendes Bemærkninger. Scheel, der dog vel maa betragtes som en politisk Autoritet, besvarer Spørgsmaalet absolut bekræftende, saa at man ikke kan sige, at denne Theori er opstaaet i den allerseneste, bevægede Tid. Jeg skal erkjende, at den bekræftende Besvarelse af Spørgsmaalet kan være farligt og jeg har derfor ingenlunde været uden Betænkelighed ved at slutte mig dertil, men som Højesterets-Dommer kan jeg kun tage Hensyn til Grundlovens § 25, der intet udtrykkeligt siger om, at Vedtagelsen af den provisoriske Lov skal skee paa »den følgende Rigsdag«. Men forresten har dette Spørgsmaals benægtende Besvarelse jo heller ikke nogen absolut Garanti at byde, da Regjeringen jo efter Rigsdagens Slutning kan udstede en ligelydende provisorisk Lov. — Angaaende Forstaaelsen af den provisoriske Straffelovs § 3, som kan være vanskelig nok, slutter jeg mig til Smith. Straffen bestemmer jeg til simpelt Fængsel i 14 Dage. Salær 150 Kr. —
 Buch. Den eneste Indvending, som kan fremsættes mod den provisoriske Straffelovs Gyldighed, nemlig at Rigsdagen den 2. Nov. f. A., skjøndt udsat, dog var samlet, have Domstolene Myndighed til at afgjøre, og jeg forkaster den uden nogen Tvivl. Spørgsmaalet om, hvorvidt Forkastelsen den 21. Dec. f. A. i Folkethinget af Albertis Lovforslag har haft nogen Indflydelse paa den provisoriske Straffelovs fortsatte Gyldighed, besvarer jeg benægtende, absolut benægtende, skjøndt Benægtelsen af det private Iniativ kan være farlig nok i sine Consekventser. Ordet »bør« i Grundlovens § 25 maa som paalæggende en Forpligtelse være rettet til Regjeringen. Alberti kunde ikke forelægge den provisoriske Lov, kun et hertil sigtende privat Lovforslag, der for at faae Lovskraft maatte vedtages af begge Thing og godkjendes af Kongen. Hvad endelig angaaer Spørgsmaalet om den provisoriske Lovs Evne til a: overleve Rigsdagens Slutning den 8. Febr. d. A., har jeg haft endeel Tvivl, men vil dog besvare Spørgsmaalet bekræftende, saa meget mere, som en modsat Besvarelse jo ikke hindrer Regjeringen fra efter Rigsdagens Slutning at udstede en ny provisorisk Lov. Men selv om den provisoriske Straffelov var bortfalden den 8. Febr. d. A., maatte dog Tiltalte dømmes efter den, da her ei bør være Tale om nogen Tilbagevirkning af dens Bortfalden; thi fordi man i Febr. d. A. ikke længere finder det nødvendigt, kan den godt have været anseet for nødvendig den 31. Dec. 1885. Hvad Forstaaelsen af § 3 angaar, kan der ikke til dens Anvendelse kræves nogen virkelig extraordinær, øjeblikkelig Fares Tilstedeværelse, idet Handlingen af Loven er betegnet som eo ipso farlig. Alle 3 Artikler falde ind herunder. Straffen sætter jeg til 3 Ugers simpelt Fængsel. Salær 120 Kr. —


text:
Advokaten 2 Sæt fokus på problemerne
 Gå offensivt til værks, sæt fokus på problemerne og de svage sider i sagen, men overbevis os dommere om, at de ikke er til hinder for at vinde sagen. Sådan lyder et af rådene til advokaterne fra Højesterets nye præsident, Thomas Rørdam, der selv har en baggrund som advokat.
 Han har været forsvarsadvokat, skrevet juridiske bøger, undervist jurastuderende, har selv været ansat som forsker på universitetet og har gennem de seneste 15 år været højesteretsdommer. Men hvad er det ved juraen, der er så stor en drivkraft for den ny højesteretspræsident, Thomas Rørdam, at han spænder over stort set alle juraens facetter?
 - Det er svært at svare præcist på det spørgsmål. Det, som dybest set interesserer mig, er det aspekt, der har med mennesker at gøre. Det skal ikke forstås på den måde, at det står i kontrast til sager, der vedrører virksomheder. Men det er et fag, som dybest set handler om borgerne og deres retssikkerhed. Juraen er et redskab til at sikre, at borgere ikke bliver trynet i samfundet, og at de kommer ud på den rigtige side, hvis de bliver involveret i tvister, siger Thomas Rørdam, som vi mødte i slutningen af januar på et lille højloftet kontor, hvor han sidder blandt de flyttekasser, der skal rykke med ind på højesteretspræsidentens domæne med udsigt til Christiansborgs Ridebaner.
 I det hele taget er det den praktiske problemstilling og ikke det teoretiske plan, der tænder ham.
 - Jeg har faktisk været ansat på universitetet en kort periode, men det blev for teoretisk. For mig er teorien kun interessant i lyset af de praktiske problemer, der opstår. Det er også min tilgang til undervisningen. Jeg prøver at sætte dagligdagen ind i de retlige rammer – og det kan handle om alt muligt, siger Thomas Rørdam.
 - Nu har jeg beskæftiget mig rigtig meget med straffesager. Jeg har både ført mange sager og skrevet om navnlig strafferet og -proces. Men selvom jeg særligt har haft mit fokus her, så er det klart, at vi som dommere er generalister, og vi behøver ikke at være eksperter i eksempelvis skat for at kunne tage stilling til sagen. Der er stor forskel på at tage stilling til en situation, der angår noget, som er sket, og at rådgive om en situation, der rækker ud i fremtiden – for eksempel, hvordan en borger skal indrette sig skattemæssigt. Som dommer vil opgaven for eksempel være at forholde sig til, at SKAT ikke anerkender et fradrag. Det er en enklere problemstilling, og for os er det et spørgsmål om at sætte sig ind i området, siger Thomas Rørdam, der oplever, at selv sager, der umiddelbart virker tørre, altid viser sig at være interessante, når man kommer nærmere ind i dem.
 - Det er det pudsige ved at være dommer. Det kan lyde ekstremt kedeligt at få en sag om momsafregning. Men når du fordyber dig, bliver du alligevel fanget af sagen. Sådan går det altid. Når du først fordyber dig,


text:
så bliver det sjovt.
 Et standpunkt kan lyde helt skørt
 Højesteretsdommerne har typisk 14 dage til at sætte sig ind i en sag, og et omfang på omkring de 2.000 sider inklusive ekstrakt og materialesamling er ikke usædvanligt.
 - Vi bruger den største del af den samlede tid på forberedelsen. Vi læser sagen igennem, nogle dele går vi virkelig i dybden med, ligesom vi søger supplerende materiale på biblioteket. Så arbejdet op til selve proceduren er ret omfattende.
 - Processen med at danne sig en holdning til sagen går i gang i det øjeblik, hvor jeg læser papirerne igennem. Hurtigt begynder man at mene noget – og vi kender alle den situation, hvor man tænker, at et standpunkt lyder helt skørt. Men to timer efter justerer man sit syn på sagen, og det er faktisk en proces, der kører, indtil du har den viden, der gør dig sikker – i princippet slutter processen først helt, når du skriver under på dommen.
 - Som dommere har vi mulighed for at diskutere sagen inden proceduren – ikke for at handle sagen af – men for at afprøve synspunkter på hinanden. Afprøvning af synspunkter er med til at gøre resultatet bedre, fordi vi hver især får tænkt os bedre om. Da hver enkelt sag er en proces, som hele tiden ligger og arbejder i baghovedet, er det vigtigt også uformelt at vende sagens problemstillinger. Man bliver klogere af at høre på hinanden, og ved at være åbne over for de forskellige nuancer af sagen, siger Thomas Rørdam.
 - Selvfølgelig er der sager, hvor resultatet bliver ved med at være tvivlsomt. Men vi skal jo træffe en afgørelse, og det går jo ikke at sige, at en sag ikke kan afgøres, fordi den er for tvivlsom. Netop fordi vi er mennesker og ikke automater, kan personlige holdninger også spille ind, men vi skal altid have blik for, at det, vi skriver, skal være overbevisende, og at det skal kunne bruges også i andre sager. Vi er altid mindst fem dommere til at afgøre sagerne, og dommen afspejler det, som vi er blevet enige om, eventuelt efter at nogle har måttet justere deres synspunkt. Nogle gange bliver vi ikke enige, og så kommer der dissens.
 Gode råd til advokaten
 Af samme grund er der mulighed for at påvirke dommerne under proceduren. Selvom advokaten repræsenterer den ene part, så anbefaler Thomas Rørdam at være åben og forholde sig til de svage sider i sagen.
 - En god procedure kræver, at advokaten har blik for de svage sider og forstår at håndtere dem. Den advokat, som foretrækker strudsemetoden, og lader som om problemerne ikke eksisterer, kan være sikker på, at vi dommere i alt fald ikke har overset dem. Min anbefaling er: Gå offensivt til værks, sæt fokus på problemerne og de svage sider, men overbevis os dommere om, at de ikke er til hinder for at vinde sagen. Som tidligere advokat vil jeg sige, at det faktisk allerede er, når du får sagen ind på bordet,


text:
at du skal gøre dig de svage sider klart, for det er på det tidspunkt, du ser mest nuanceret på sagen. Jo mere du vænner dig til at repræsentere klienten, des mindre kan du se, hvor problemerne ligger. Du kan med andre ord blive så forelsket i dine egne argumenter, at du ikke forholder dig til problemerne. Derfor er mit bedste råd hele tiden at tænke på modpartens tre vigtigste argumenter i sagen. Se om der er noget om snakken, og hvordan du kan håndtere det, når du står i retten, forklarer Thomas Rørdam.
 Et andet råd fra retspræsidenten er så jordnært som bare at være sig selv.
 - Der findes masser af retorikkurser for advokater. Men vi er forskellige, og mit bedste råd er, at man bare skal være sig selv. Det er slet ikke afgørende for os dommere, om man er et stort oratorisk talent, der elsker at underholde, så tilhørerne sidder bjergtaget og lytter. Som dommere er vi vant til at lytte. Vi lytter efter budskabet og ikke efter formen. Det samme gælder kropssprog. At det udgør 80 procent af budskabet er efter min overbevisning det rene sludder. Det er indholdet, der spiller den helt afgørende rolle.
 Heller ikke pædagogiske greb og finesser spiller ifølge Thomas Rørdam nogen afgørende rolle under proceduren i Højesteret.
 - Enhver dygtig advokat kan få skabt en struktur, så argumenterne står klart og stringent. Også på det punkt skal man finde sin egen form. Pædagogiske finesser er ikke afgørende, det skal nok trænge ind, hvis man har gennemtænkt det, som man vil sige.
 Udvikling sker hele tiden
 Selvom den ny retspræsident understreger, at der ikke kommer til at ske nogen revolution i Højesteret fra hans side, så er det ikke ensbetydende med stilstand.
 - Det er klart, at vi hele tiden skal arbejde for at forbedre vores kerneprodukt, nemlig dommene. Det kan være spørgsmålet om, hvordan vi begrunder vores afgørelser, om vi kommer godt nok rundt om påstandene og om anvisningerne er gode nok, sådan at afgørelserne kan bruges til noget. Det er vigtigt, at dommene er forståelige og virker overbevisende. Det lyder nok som indlysende idealer, men det er vigtigt, at vi stadig kvalitetsudvikler det produkt, siger Thomas Rørdam, der også er opmærksom på, at det er vigtigt at følge med tiden og imødese de udfordringer, den bringer.
 - Vi har løbende dialog med advokaterne, både via Højesteretsskranken, Advokatsamfundet og Danske Advokater, hvor vi taler om alt fra, hvad der rent praktisk kan lette advokatens hverdag til, hvad der kan gøre processen mere smidig. Vi kan også drøfte, hvilke typer sager der er behov for kommer for Højesteret. I princippet er der ingen grænser for, hvilke spørgsmål vi sammen kan tage op.
 Historien bag Højesteret
 Højesterets historie starter, da Frederik III 18. oktober 1660 på pladsen foran Københavns Slot lader sig hylde som arvekonge og 14. februar 1661 udsteder sin ‘Forordning om dend Høyste Rettis administration i Danmarck’. Forordningen forelå allerede i trykt form og blev samme dag udsendt til almindelig


text:
kundgørelse.
 Det fremgår ikke af forordningen, hvor Højesteret skulle have hjemsted, men det blev Københavns Slot. Slottet blev nedrevet i 1730’erne af Christian VI, og på tomten blev rejst det første Christiansborg, hvor Højesteret fik hjemsted fra 1741, indtil slottet brændte i 1794.
 Fra 1794 til 1864 havde Højesteret størstedelen af tiden til huse i Prinsens Palæ, som i dag er en del af Nationalmuseet. Ganske vist blev der også i det andet Christiansborg, opført efter tegning af C.F. Hansen, indrettet lokaler til Højesteret, herunder en smuk og rummelig retssal. I denne retssal åbnede Højesteret i 1830, men det daglige arbejde fortsatte i Prinsens Palæ og – fra 1854 – i Frederik VI’s Palæ på Amalienborg – det nuværende residenspalæ. Højesteretssalen blev i 1848 overladt til den grundlovgivende rigsforsamling. Man kan få indtryk af salen på Constantin Hansens kendte billede af forsamlingen. (Billedet hænger i dag på Frederiksborg Slot). Efter grundloven af 1849 fik Folketinget salen som mødesal, og Højesteret fik aldrig salen tilbage.
 Siden 1. november 1919 har Højesteret haft til huse i Prins Jørgens Gård 13. I 1953 blev det vedtaget, at Højesteret skulle deles i 2 afdelinger og en ny retssal til 2. afdeling blev indrettet i pavillonbygningens øverste etage og taget i brug i 1957. I 1990’erne har Højesteret fået udvidet sine lokaler væsentligt ved indretning af kontorer i kælderetagen og ved inddragelse af rum fra den nordre ridebanefløj.
 Cand.jur. fra Københavns Universitet i 1975. Havde en lang karriere som advokat bag sig, da han i 2002 blev dommer ved Højesteret. I perioden som advokat var han især beskæftiget som forsvarer i straffesager.
 Det gælder for eksempel Plejebo-sagen, hvor politiet mente, at en stribe beboere på et plejehjem var blevet dræbt. Han har også været forsvarer i Blekingegade-sagen om en venstreorienteret gruppes flere grove røverier, hvor en ung politimand blev dræbt ved røveriet mod postkontoret i Købmagergade i København.
 Desuden har han tidligere ivrigt deltaget i den offentlige debat om retspolitiske emner. Blandt andet anonyme vidner, politiets brug af agenter, menneskerettigheder og straffens længde.
 Har været med i flere kommissioner, råd og udvalg – herunder har han beskæftiget sig med for eksempel det grønlandske retsvæsen, PET og straffesager om sexovergreb på børn.
 Selvom han i 14 år har arbejdet som dommer, har han tydeligvis ikke sluppet interessen for straffesager.
 I fagbogen ‘Forsvareren’, som udkom for fire år siden, beskæftiger han sig indgående med etik, habilitet og andre emner.
 Thomas Rørdam er 64 år og er kendt for at være en ivrig motionist. Han har en lejlighed i Alperne, hvor han dyrker bjergbestigning, MTB, trekking og skiløb.


text:
Skat.dk: Nulstilling - udbytteskat - A-indkomst - hovedanpartshaver og ægtefælle
 22 Mar 2013 08:51
 2. afdeling, 155/2011
 Nulstilling, afvisning, betalingsstandsning, udbytte, realitet, proces, identifikation
 Landsskatteretten havde fundet, at retspraksis vedrørende nulstilling af A-skat, jf. UfR 1981.473 H, i anledning af indeholdt, men ikke betalt A-skat over for personer med væsentlig økonomisk interesse i selskabet, ikke fandt anvendelse fsva. indeholdt, men ikke afregnet udbytteskat (SKM2009.575.LSR). Skatteministeriet indbragte denne kendelse for domstolene, og sagen blev på ministeriets anmodning henvist til landsretten som principiel.
 Højesteret fastslog, at de hensyn, der begrunder nulstillingspraksis for A-skatter, jf. UfR 1981.473 H, gør sig tilsvarende gældende for udbytteskat.
 Bevismæssigt lagde Højesteret til grund, at manden på udbyttetidspunkterne vidste eller burde vide, at selskabet ikke ville kunne opfylde forpligtelsen til at betale indeholdt udbytteskat, og der heller ikke var udsigt til, at selskabet senere ville kunne dække forpligtelsen.
 Højesteret fandt endvidere, at der kunne foretages nulstilling over for hustruen fsva. hendes indeholdte, men ikke betalte A-skatter. På baggrund af det oplyste om ægtefællernes forhold fandt Højesteret, at mandens viden på tidspunktet for lønudbetalingen måtte føre til, at SKAT med rette havde bortset fra den indeholdte men ikke betalte A-skatter.
 Kildeskatteloven § 60
 Den juridiske vejledning 2013-1 G.A.3.3.8
 Den juridiske vejledning 2013-1 A.A.10.3.4
 Jytte Scharling, Marianne Højgaard Pedersen, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Kurt Rasmussen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 4. afdeling den 8. april 2011.
 Appellanten A har påstået frifindelse, dog anerkender han, at hans aktieindkomst fra H1 ApS for indkomståret 2004 forhøjes med 45.714 kr. og for indkomståret 2005 forhøjes med 30.000 kr., og at han for indkomståret 2005 skal betale 8.400 kr. med procesrente.
 Appellanten B har gentaget sin påstand om, at der ikke skal ske nulstilling af indeholdt, men ikke indbetalt A-skat og AM-bidrag i hendes indkomst fra H1 ApS for indkomstårene 2003 og 2004.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse og gentaget sin subsidiære påstand.
 A har for Højesteret frafaldet sin påstand om afvisning og sit anbringende om berettiget forventning.
 Skønsmand, statsautoriseret ejendomsmægler & valuar NJ, har den 16. marts 2012 besvaret nogle spørgsmål om værdien af ejendommen ...3. Ved fri handel i april 2004 er handelsværdien skønnet til 1,6 mio. kr., og ved et salg på tvangsauktion i april 2004 er værdien skønnet til 1,39 mio. kr., hvilket svarer til budsummen på tvangsauktionen i november 2004.
 Der er fremlagt årsregnskab for 2002/03 for H3 ejendomme ApS. I årsregnskabet er ledelsens regnskabspåtegning underskrevet af B som direktion, og det fremgår af regnskabet bl.a. at ejendommene ...2 og ...1 var afhændet ved regnskabsårets udløb den 30. september 2003.
 Af kildeskatteloven, jf. nu lovbekendtgørelse nr. 1403 af 7. december 2010, fremgår bl.a.:
 § 60. I den slutskat, der for et år udskrives for den skattepligtige, med tillæg af eventuel overført restskat m.v. efter § 61, stk. 3, og efter fradrag af eventuelt overført beløb efter § 62 C, stk. 2, 2. pkt., modregnes nedennævnte beløb vedrørende samme år:
 § 65. I forbindelse med enhver vedtagelse eller beslutning om udbetaling eller godskrivning af udbytte


text:
af aktier eller andele i selskaber eller foreninger m.v. omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, 2, 2 e, 2 h og 4, skal vedkommende selskab eller forening m.v. indeholde 28 pct, af det samlede udbytte, medmindre andet er fastsat medfør af stk. 4 eller følger af stk. 5-8.
 Højesteret finder, at de hensyn, der begrunder den praksis om nulstilling af indeholdt A-skat, der blev etableret ved Højesterets dom af 26, maj 1981 (UfR 1981.473), gør sig tilsvarende gældende for udbytteskat.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, og da det, der er fremkommet for Højesteret, ikke kan føre til et andet resultat, har skattemyndighederne med rette set bort fra posteringen i selskabets regnskab af indeholdt udbytteskat af det udloddede udbytte til A. Han kan derfor ikke modregne den indeholdte udbytteskat i slutskatten og kan herefter ikke anses frigjort for skattetilsvaret efter reglerne i kildeskattelovens § 60, stk. 1.
 På baggrund af det oplyste om ægtefællernes forhold tiltræder Højesteret, at A ́s viden på tidspunktet for lønudbetalingen til B må føre til, at skattemyndighederne med rette har set bort fra de foretagne posteringer i selskabets regnskaber af indeholdt, men ikke afregnet A-skat og AM-bidrag. B er som lønmodtager herefter ikke frigjort for skattetilsvaret efter reglerne i kildeskattelovens § 60, stk. 1.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 25.000 kr. og B 20.000 kr. til Skatteministeriet.
 De idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdorns afsigelse.


text:
Focus på Fast Ejendom
 Husk at udlevere vejledningen til lejekontrakten
 Som oftest anvender udlejer ministeriets Typeformular A, 9. udgave, ved udlejning af beboelseslejemål.
 Typeformularen er en autoriseret blanket til oprettelse af lejekontrakter og består af side 1-6, som skal udfyldes og underskrives af udlejer og lejer, samt side 7-14, som er en vejledning.
 Typeformularen, som herefter bliver til parternes lejekontrakt, består altså af i alt 14 sider, og det er vigtigt, at udlejer sørger for, at lejer får udleveret alle 14 sider. Ellers kan det senere blive dyrt for udlejer.
 Østre Landsret har tidligere fundet, at en udlejer, der ikke havde udleveret siderne med vejledningen til dagældende Typeformular A, 8. udgave, mistede sin ret til at kræve istandsættelse ved lejers fraflytning af et beboelseslejemål.
 Begrundelsen var, at når udlejer ikke har udleveret vejledningen til lejer, har udlejer anvendt en uautoriseret blanket til lejekontrakten. Dette fik i Østre Landsrets dom blandt andet den konsekvens for udlejer, at afkrydsningen i lejeaftalens § 7 og § 8 - hvor det var angivet, at lejemålet var nyistandsat ved indflytning, at det ved ophør skulle afleveres nyistandsat, og at den indvendige vedligeholdelse påhvilede lejerne – blev tilsidesat på grund af ugyldighed.
 Udlejer havde herefter selv den indvendige vedligeholdelsespligt og kunne ikke kræve istandsættelse af lejemålet.
 Selvom Østre Landsrets dom vedrørte 8. udgave af typeformularen, må det antages, at det samme må gøre sig gældende, hvis udlejer ikke udleverer vejledningen til nugældende 9. udgave.
 Udleverer udlejer ikke alle siderne i typeformularen til lejer, er der således risiko for, at typeformularen vil blive anset som en uautoriseret blanket med den virkning, at de bestemmelser, der pålægger lejeren større forpligtelser, eller giver lejeren færre rettigheder end angivet i loven, er ugyldige.
 Adv. Sanne Alrik Sørensen, Kolding
 Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 01.38 Ingen kommentarer:
 Indtil videre har det dog været uafklaret, om dette forbud mod betalinger ud over lejen tillige gælder for beboelseslejemål, som er beliggende i en ejendom, der er taget i brug efter den 31.12.1991. Baggrunden er at det for disse beboelseslejemål gælder, at der er lovhjemmel til, at der kan aftales en leje, som er højere end det lejedes værdi og uafhængig af reglerne om den omkostningsbestemte husleje. Den aftalte leje er kun begrænset af reglen i aftalelovens § 36 om tilsidesættelse af urimelige aftalevilkår.
 Højesteret fandt at bestemmelserne i lejelovgivningen om, at der kan aftales en højere leje, ikke angik hvilke driftsudgifter, der skal indgå i huslejen, og hvilke der kan kræves særskilt refunderet som tillæg til huslejen. På den baggrund fandt Højesteret, at der ikke var den fornødne lovhjemmel, og at udlejer således ikke gyldigt kunne aftale, at der skulle ske særskilt betaling for renovation som et tillæg til huslejen.
 Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 05.15 Ingen kommentarer:
 Ministeriet har netop offentliggjort den længe ventet nye typeformular til brug for indgåelse af boliglejekontrakter i private udlejningsejendomme.
 Typeformular A, 9. udgave af 1. juli 2015
 Den nye typeformular hedder ”Typeformular A, 9. udgave af 1. juli 2015” og er ændret


text:
på flere punkter i forhold til den gamle typeformular. Baggrunden er, at den nye typeformular er tilpasset de mange ændringer i lejelovene, som træder i kraft den 1.7.2015.
 Den nye typeformular kan anvendes på de lejekontrakter, som indgås fra den 1.7.2015 og fremefter. Dvs. indgår man en lejekontrakt i dag eller frem til den 30.6.2015, skal man fortsat anvende den gamle typeformular ”Typeformular A, 8. udgave af 3. september 2001”.
 Det afgørende for, om man skal anvende den gamle eller den nye typeformular, er således, om udlejer og lejer indgår lejeaftalen før eller efter den 1.7.2015.
 Ændringer i typeformularen
 Den nye typeformular indeholder flere ændringer i forhold til den gamle typeformular, og udlejer opfordres til at være både grundig og forsigtig ved udfyldelse af lejekontrakter på den nye typeformular. Der er steder i den nye typeformular, hvor udlejer må siges at skulle ”holde tungen lige i munden”, når han udfylder den.
 Fx er der kommet en ny § 10 i typeformularen, hvor udlejer kan vælge at anføre oplysninger om det lejede, fx praktiske oplysninger om forholdene i ejendommen. Det er i og for sig fint nok, men der er den begrænsning, at det, som er anført i § 10, ikke må være vilkår som allerede følger af lejeloven eller, som er fravigelser fra loven.
 Fravigelser fra lejelovens regler skal derimod fortsat skrives i typeformularens § 11, men her skal udlejer være opmærksom på, at i den nye typeformular er det anført, at ”Vilkår, som i sin helhed allerede følger af lejelovgivningens almindelige vilkår eller af en husorden, må ikke anføres her”.
 I praksis betyder det, at udlejer fx ikke længere må skrive i § 11, at der ved fraflytning skal afholdes et flyttesyn, idet pligten til at holde et fraflytningssyn allerede fremgår af lejeloven efter den 1.7.2015.
 Der er således i den nye typeformular blandt andet indsat en begrænsning af, hvad en udlejer kan skrive ind i lejekontrakten. I praksis kan det få den konsekvens, at udlejer skal være meget opmærksom på, om det som han ønsker at skrive ind i lejekontrakten, skal anføres under § 10 eller § 11 – eller om det overhovedet må anføres i lejekontrakten.
 Link til den nye typeformular
 Typeformular A, 9. udgave af 1. juli 2015 findes på Ministeriet for By, Bolig og Landdistrikters hjemmeside.
 Se link: Typeformular A, 9. udgave af 1. juli 2015
 Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 04.47 Ingen kommentarer:
 Opkrævning af PBS-gebyr hos lejer
 I en ny dom fra Vestre Landsret har Landsretten taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt udlejer er berettiget til at opkræve et PBS-gebyr hos lejer.
 I den konkrete sag fremgik det af boliglejekontrakten mellem udlejer og lejer, at lejen skulle betales via PBS, og at udgiften til PBS skulle tillægges opkrævning af huslejen.
 Huslejenævnet havde truffet afgørelse om, at udlejer ikke var berettiget til særskilt at opkræve betaling for PBS-gebyret, men et flertal i Boligretten og Landsretten fandt derimod, at udlejer var berettiget til det.
 Flertallet i Landsretten udtalte i deres afgørelse, at der


text:
efter det oplyste er forskellig praksis i landets huslejenævn og boligretter omkring, hvorvidt udlejer kan kræve, at lejer betaler lejen via PBS og pålægge lejerne at betale PBS-gebyret.
 Flertallet i Landsretten fandt imidlertid, at en bestemmelse i lejekontrakten - om at lejen skal betales på udlejers konto via PBS, og at gebyret til PBS tillægges huslejeopkrævningen - ikke er i strid med lejelovens bestemmelser. Efter karakteren af et PBS-gebyr, sammenholdt med dets størrelse, og da betaling via PBS ikke udelukkende er i udlejers interesse, fandt flertallet i Landsretten heller ikke, at en opkrævning af PBS-gebyret kræver særskilt hjemmel i lejelovgivningen.
 Konklusionen er således, at der nu foreligger en dom, hvor Landsretten har fundet, at udlejer er berettiget til at indsætte en bestemmelse i en beboelseslejekontrakt om, at lejen skal betales på udlejers konto via PBS, og at gebyret til PBS tillægges huslejeopkrævningen
 Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 02.46 Ingen kommentarer:
 Er der plads til rettidig omhu?
 Det forventes, at der vedtages ændringer til lejeloven og boligreguleringsloven i løbet af foråret i år, således at ændringerne træder i kraft pr. d. 1. juli 2015.
 Der har været skrevet meget om indholdet af ændringerne, og essensen af kommentarerne har væsentligst været meget negative.
 Til trods herfor synes der at tegne sig et politisk flertal for ændringerne. Fra den borgerlige blok i Folketinget har Venstre støttet op om ændringerne, ikke nødvendigvis fordi ændringerne tiltaler Venstre, men angiveligt fordi Venstre ikke gerne ser, at lejelovsændringer får en negativ indflydelse på valget til Folketinget, ligesom Venstre – i hvert fald udadtil – forsøger at afbøde de mest markante ændringer, som kan være til skade for udlejere og ejendomsudviklere.
 At der kan skabes politisk flertal for lovændringerne kan forekomme barokt, når det samtidig forholder sig således, at lejerorganisationer og udlejerorganisationer har været enige om at udtrykke kritik af lovforslaget.
 Lovforslaget bærer undertitlen ”Forenkling og modernisering af lejelovgivningen”. Det er, således som lovforslaget nu fremtræder, vanskeligt at erklære sig enig i, at dette formål opnås med forslaget.
 Flere punkter i lovforslaget vil således afstedkomme endnu større retsusikkerhed end lejelovgivningen p.t. frembyder, ligesom det må forventes, at forslaget vil pålægge udlejere større administrative byrder.
 Forslaget indeholder bl.a. følgende elementer:
 Den hidtil gældende retstilstand, hvorefter et lejemål nyistandsættes og kræves nyistandsat ved fraflytning, ændres. Ændringen indebærer, at der ikke længere kan kræves nyistandsættelse for fraflyttende lejers regning, og kravet til istandsættelse ændres således, at det alene kan kræves, at lejer har foretaget normal istandsættelse, uden at dette nye begreb er defineret i loven. Angiveligt afhænger spørgsmålet af, om der konkret er behov for istandsættelse, hvilket muligvis ikke kan antages efter kort tids leje uden egentlig misligholdelse, hvorimod istandsættelse for lejers regning efter flere års brug uden iagttagelse af lejers pligt til løbende vedligeholdelse antages at kunne afføde et berettiget krav om istandsættelse for lejers regning.
 Retten til at lade lejen regulere med faste beløb til faste tidspunkter (”trappeleje”) afskaffes. I stedet indføres mulighed for i bestemte situationer at lade lejen regulere med udvikling i nettoprisindekset. Ændringerne er


text:
paradoksale, da det tidligere har været antaget, at lejeren nemmere kunne forholde sig til trappeleje end til, hvorledes lejen vil udvikle sig efter nettoprisindekset.
 Der vil blive stillet krav om tvungne ind- og udflytningsrapporter. Manglende iagttagelse af kravene dertil vil kunne afstedkomme, at udlejer mister enhver ret til istandsættelse for lejers regning.
 Indbringelse af sager for huslejenævn vil komme til at koste lidt mere, end tilfældet er p.t., men det er en nyskabelse, at nævnene får kompetence til at pålægge udlejer at betale et gebyr, foreløbigt kr. 2.080,-, såfremt lejer får ”fuldt medhold i nævnet”. Indbringer lejer en sag for nævnet med påstand om, at lejen er for høj, vil udlejer formentlig blive pålagt dette gebyr, såfremt lejer får ret i dette. Gebyret er tabt for udlejer, hvis udlejer skulle indbringe nævnsafgørelsen for boligretten og får medhold i, at lejen ikke var for høj.
 Der fastlægges nye krav om rullende 10 årige vedligeholdelsesplaner. Der forventes udstedt en bekendtgørelse til afdækning af, hvad planerne skal opfylde af krav, og der knyttes et strafelement til manglende overholdelse af kravet. Omkostningen til udarbejdelsen af vedligeholdelsesplaner vil kunne indeholdes i det omkostningsbestemte lejebudget.
 Der vil, som en naturlig konsekvens af ændringerne i lejelovgivningen, skulle udarbejdes en ny typeformular for beboelseslejekontrakter. Der foreligger endnu intet om, hvornår den kan forventes at foreligge.
 Udover ovennævnte fremhævede eksempler på nye forhold i lejelovgivningen, indeholder lovforslaget en mængde yderligere forhold. Overordnet er det holdningen, at lovarbejdet mangler kvalitet, og at det må forventes, at der skal skabes en betydelig grad af retspraksis, før ændringerne bliver håndterbare.
 Det vil være på sin plads at spørge sig selv, hvorvidt lovændringerne kan forberedes, så de væsentligste skadevirkninger undgås. Hertil må formentlig svares, at indtil 3. behandlingen er gennemført d. 7. april d.å., kan ændringerne ikke forberedes i detaljen, ligesom der efter d. 7. april d.å. bliver et langt tidsrum, hvor retspraksis må ”styre” anvendelsen af de nye regler i en retning, som aktørerne kan indrette sig efter. Ejendomsejere og lejere kommer således til at betale for den praktiske tilrettelæggelse af lovændringernes anvendelsesområde.
 Herudover må det tilrådes, at lovforslaget gennemgås nøje, og at rådgivere involveres med henblik på tilrettelæggelse af de dele af den daglige drift, der skal ændres, hvis man vil undgå barokke og evt. strafsanktionerede konsekvenser ved tilsidesættelse - uanset om man er i god tro eller ej.
 Adv. Jesper Hauschildt, Odense
 Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 03.08 Ingen kommentarer:
 Hussælger ansvarlig for mangler ved husets omfangsdræn
 En principiel dom fra 15.12.2014 afsagt af Højesteret har gjort det aktuelt at skærpe aftalen, når man sælger sit hus. Indtil den 15.12.2014 var det usikkert, om man som sælger kunne komme til at betale erstatning eller give afslag i købesummen for skjulte mangler.
 Dommen handler om en køber, der konstaterede fugt i husets kælder efter overtagelsen. Spørgsmålet var bl.a. om der var mangler ved ejendommens dræn, der var beliggende under og rundt om huset, og om køber i givet fald var afskåret fra at påberåbe sig manglerne over for sælger


text:
efter lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom m.v. (LFFE). Dræn under og rundt om huset var ikke undersøgt i tilstandsrapporten, og der kunne heller ikke stilles krav om, at disse skjulte installationer skulle være undersøgt.
 Højesteret fandt det på baggrund af skønsmandens erklæringer bevist, at der var mangler ved husets omfangsdræn, imens det ikke var bevist, at der var mangler ved drænet under huset.
 Højesteret fastslog, at omfangsdrænet – der lå i jorden – rundt om huset ikke var en del af selve bygningen. Køber var derfor ikke i medfør af LFFE afskåret fra at påberåbe sig manglen. Sælger, der var i god tro, blev dømt til at betale et forholdsmæssigt afslag i købesummen. Afslaget blev skønsmæssigt fastsat til kr. 150.000,00.
 Dommen medfører, at advokater, ejendomsmæglere og andre, der beskæftiger sig med køb og salg af ejendomme, bør overveje, om der i købsaftalen skal indføjes en ansvarsfraskrivelsesklausul således, at sælger i købsaftalen fraskriver sig ansvaret for forhold, der ikke er omfattet af sælgers ansvarsfrihed efter LFFE. En sådan ansvarsfraskrivelsesklausul bør særligt nævne mangler ved skjulte, ikke undersøgte installationer, f.eks. omfangsdræn som et af de forhold som sælger fraskriver sig ansvaret for.
 Sagen blev ført af undertegnede ved by- og landsretten, og af advokat Michael Clemmensen fra Focus Advokater P/S ved Højesteret.
 Adv. Brian Jacobsen, Odense
 Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 05.22 Ingen kommentarer:
 Tilbud, der ikke var til stede i licitationslokalet, skulle ikke tages i betragtning
 Højesteret finder i en nylig afsagt dom, at tre tilbud, som ikke var til stede, hvor åbningen og oplæsningen af tilbuddene fandt sted, ikke skulle tages i betragtning.
 I sagen var tre kuverter med tilbud afleveret rettidigt på forstanderkontoret på skolen. De tre kuverter blev ved en fejltagelse ikke medbragt til åbningen og oplæsningen af tilbuddene, som blev gennemført i et klasselokale (licitationslokalet) på skolen. Kuverterne blev i stedet efterladt i forstanderens dueslag uden for hans kontor. Efter oplæsningen af de tilbud, der var medbragt i licitationslokalet, blev de glemte kuverter bragt ind i licitationslokalet. Kuverterne blev imidlertid ikke åbnet, men blev tilbageleveret til tilbudsgiverne uåbnet.
 ”Fremgangsmåden ved åbning af tilbud må i lyset heraf tilrettelægges på en sådan måde, at risikoen for misbrug og andre uregelmæssigheder imødegås bedst muligt. Højesteret finder derfor – og under hensyn til det oplyste om, hvad der er sædvane i branchen – at tilbud som udgangspunkt ikke må tages i betragtning, hvis de ikke, inden åbningen af tilbud påbegyndes, er til stede der, hvor åbningen og oplæsningen af tilbuddene finder sted. Dette gælder, selv om tilbudsgiver har sørget for at indlevere sit tilbud i rette tid og på rette sted.
 Ved licitationen den 18. juni 2008 på Bygge- og Anlægsskolen i Sisimiut var tre kuverter med tilbud ved en fejl ikke medbragt til det lokale, hvor tilbuddene blev åbnet, og de blev først bragt til stede, efter at åbningen og oplæsningen af de øvrige tilbud var tilendebragt. De tre glemte kuverter befandt sig indtil da på et sted, hvortil andre havde adgang. Under disse


text:
omstændigheder er der ikke grundlag for at fravige det ovenfor anførte udgangspunkt.”
 Højesterets bemærkninger synes at være i tråd med praksis på området. Højesteret påpeger imidlertid, at det ved vurderingen af om ”glemte” tilbud kan tages i betragtning er en afgørende faktor, om der er risiko for misbrug. Hvis andre end udbyder har haft adgang til de glemte tilbud i tidsrummet fra åbningen af de ikke glemte tilbud og indtil de glemte tilbud bringes til licitationslokalet, kan der være risiko for misbrug.
 For at undgå ovenstående problemstilling bør udbyder altid – inden det første tilbud åbnes – tjekke, at alle tilbuddene er medbragt i licitationslokalet. Dette kan evt. ske ved afkrydsning på en licitationsliste, der indeholder navnene på de tilbudsgivere, som forventes at afgive tilbud.
 Indsendt af Afdelingen for fast ejendom kl. 02.52 Ingen kommentarer:
 Indholdet af denne blog er alene et kortfattet resumé af nyheder om domme og lovregler og kan ikke erstatte juridisk rådgivning.
 Afdelingen for fast ejendom
 Focus Advokater P/S yder rådgivning inden for fast ejendom, herunder men ikke udelukkende overdragelse af erhvervsejendomme, projektudvikling, lejeret, OPP og entrepriseret. Focus Advokater P/S har til huse i Odense, Englandsgade 25 og i Kolding, Toldbodgade 10 begge steder beliggende lige på havnen. Se vores hjemmeside www.focus-advokater.dk
 Modtag indlæg på e-mail
 Sanne Alrik Sørensen. Send en e-mail til sas@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
 Karina Dolmer Hansen. Send en e-mail til kdh@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
 Merete Vangsøe Simonsen. Send en e-mail til mes@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
 Thomas Bøgholm. Send en e-mail til tb@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
 Jesper Hauschildt. Send en e-mail til jh@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
 Henrik Hoeck. Send en e-mail til heh@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.
 Søren Andersen. Send en e-mail til sa@focus-advokater.dk eller klik på billedet og læs mere.