text:
Højesteret Om modregning i overdragne fakturaer. Spørgsmål om konneksitet.
 Om modregning i overdragne fakturaer. Spørgsmål om konneksitet.
 Sag 238/2008
 Dom afsagt den 1. februar 2011.
 Virksomheden Vestlax, der forarbejdede fisk, leverede fra begyndelsen af 2001 til maj 2005 lakseportioner til Royal Greenland, og der var senest den 15. april 2005 aftalt levering til en bestemt pris for perioden 1. maj 2005 til udgangen af oktober 2005. I februar 2005 indgik Vestlax en factoringaftale med DnB NOR. Efterfølgende blev fakturaer til Royal Greenland vedrørende stedfundne leverancer påført en overdragelsespåtegning. I maj 2005 afbrød Vestlax leverancerne på grund af økonomiske vanskeligheder.
 Det var for Højesteret ubestridt, at Vestlax’ afbrydelse af leverancerne var kontraktstridig, og at Royal Greenland i det omfang selskabet havde krav på erstatning herfor kunne foretage konneks modregning i de overdragne fakturakrav på betaling for tre leverancer i første halvdel af maj 2005 umiddelbart inden afbrydelsen.
 Vedrørende leverancer før den 1. maj 2005 bemærkede Højesteret, at der uden afbrydelse siden begyndelsen af 2001 havde bestået en aftale mellem parterne om løbende levering til en fast pris af nærmere bestemte mængder. Oprindelig fastsatte aftalen pris og årlig mængde som gældende indtil videre, men i forbindelse med senere justeringer af pris og mængde blev det praksis at fastsætte disse vilkår for perioder på et halvt år ad gangen, mens øvrige vilkår efter aftalen fortsatte uændret. Disse justeringer blev stedse aftalt for en ny periode inden udløbet af den tidligere periode. Højesteret fandt, at et sådant aftaleforhold måtte anses for én vedvarende samhandelsaftale, der i forbindelse med halvårsvise aftaler om pris og mængde løbende blev forlænget.
 Et køberkrav for kontraktstridig afbrydelse af levering i henhold til en sådan vedvarende samhandelsaftale måtte i henseende til modregning anses for konnekst med de overdragne sælgerkrav på betaling for leverancer – i hvert fald når disse som her var sket kort forinden – uanset om leverancerne havde fundet sted forud for den seneste forlængelse af aftalen. Der kunne således ske modregning uden de begrænsninger, som følger af princippet i gældsbrevslovens § 28.
 Højesteret tiltrådte dermed landsrettens vurdering, hvorefter Royal Greenlands erstatningskrav kunne modregnes i hele DnB NOR’s krav på betaling for de stedfundne leverancer.
 Højesteret tiltrådte endvidere, at Royal Greenland havde krav på erstatning for merudgifter ved dækningskøb, for betalt erstatning til Royal Greenlands kunde som følge af, at Royal Greenland ikke kunne levere de aftalte lakseportioner og for mistet dækningsbidrag. Højesteret fastsatte det samlede erstatningsbeløb til 7.915.963,69 kr., der kunne modregnes i DnB NOR’s krav på 9.057.172,10 kr.
 Sidst opdateret: 01-02-2011


text:
Ny principiel Højesteretsafgørelse – Anke af byrettens dom afskåret i medfør af retsplejelovens § 368a - DELACOUR
 Her er du: Forside / Nyheder / 2015 / December / Ny principiel Højesteretsafgørelse – Anke af byrettens dom afskåret i medfør af retsplejelovens § 368a
 Ny principiel Højesteretsafgørelse – Anke af byrettens dom afskåret i medfør af retsplejelovens § 368a
 Retssager Finansiering Leasing Skrevet den 11.12.2015
 Ved lov nr. 737 af 25. juni 2014 blev der bl.a. indført en ny bestemmelse i retsplejeloven, der i visse tilfælde kan afskære domfældte fra at anke byrettens dom til landsretten. Højesteret har netop i en kendelse af 8. december 2015 – for første gang – taget stilling til bestemmelsens rækkevidde, hvorefter domfældte i den konkrete sag blev afskåret fra at anke byrettens afgørelse til landsretten.
 Den nye bestemmelse i retsplejelovens § 368a lyder således:
 ”Landsretten kan afvise at behandle en sag i 2. instans, hvis der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, og sagen ikke er af principiel karakter eller andre grunde ikke i øvrigt taler for, at sagen skal behandles af landsretten. Landsretten kan dog ikke afvise en sag, som er indbragt efter tilladelse fra Procesbevillingsnævnet.
 Stk. 3. Retten træffer ved dom afgørelse om afvisning på det indkomne skriftlige grundlag. Hvor særlige grunde taler derfor, kan retten bestemme, at der skal foretages mundtlig forhandling. Retten kan tillade, at en part eller rettergangsfuldmægtig deltager i den mundtlige forhandling ved anvendelse af telekommunikation, medmindre sådan deltagelse er uhensigtsmæssig”
 Landsretten har herefter mulighed for at afskære domfældtes mulighed for anke af en dom, hvis sagen ikke er af principiel karakter, og der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald i landsretten.
 Den konkrete sag drejede sig om, hvorvidt direktøren for et leasingtagerselskab havde været udsat for identitetstyveri og således videre, om direktøren – som selvskyldnerkautionist – hæftede for selskabets gæld ifølge leasingaftalen til et finansieringsselskab.
 I sagen var der blevet leaset en varebil gennem et finansieringsselskab. Vedkommende, der ønskede at lease varebilen, havde udleveret et CVR-nummer for et dansk kapitalselskab, ligesom retten lagde til grund, at der var blevet forevist sygesikringsbevis og pas tilhørende direktøren i selskabet. Byretten fandt – efter forklaring fra en tidligere ansat hos den forhandler, der havde formidlet leasingaftalen mellem finansieringsselskabet og direktøren for leasingtagerselskabet – at der var skabt en formodning for, at det var direktøren, der havde indgået leasingaftalen på vegne af leasingtagerselskabet. Idet retten fandt, at det var den sagsøgte direktør, der personligt havde indgået aftalen på vegne af leasingtagerselskabet, blev finansieringsselskabets påstand (om at direktøren hæftede som kautionist for gælden ifølge leasingaftalen) taget til følge.
 Byretten lagde i dommen endvidere vægt på, at direktøren var fratrådt sin stilling som direktør samme dag, som første leasingydelse skulle erlægges, og at direktøren havde lånt midler til at stifte leasingtagerselskabet, for kort tid derefter helt at opgive selskabet ved at fratræde som direktør og flytte til udlandet.
 Direktøren ankede herefter byrettens dom. Finansieringsselskabet anmodede i forlængelse heraf landsretten om at

type: other


text:
afvise anken i medfør af retsplejelovens § 368a, idet finansieringsselskabet gjorde gældende, at ankestævningen hverken indeholdte nye (1) påstande eller (2) nye bevisligheder, ligesom det ikke var finansieringsselskabets opfattelse, at den afsagte dom havde principiel betydning.
 Landsretten afviste ankesagen med henvisning til, at det i byretsdommen anførte ikke gav landsretten anledning til at antage, at landsretten ville komme til et andet resultat end byretten. Landsretten fandt i øvrigt ikke, at der forelå nogen særlig årsag til, at sagen skulle behandles i to instanser. Landsretten udtalte således:
 ”Byretten har efter bevisførelsen – herunder bilsælgerens forklaring om, at han nøje kontrollerede billed-id, inden aftalen blev indgået – fundet, at der var skabt en formodning for, at det var direktøren, der underskrev leasingaftalen. Efter en gennemgang af de øvrige oplysninger i sagen, herunder bl.a. at direktøren stiftede det selskab, der leasede bilen den 29. september 2010, at han udtrådte af direktionen den 1. februar 2011, samme dag som første leasingydelse skulle betales, og at direktøren lånte penge til at stifte et selskab for kort efter at opgive selskabet og derefter rejse til udlandet, har byretten fundet det bevist, at leasingkontrakten blev indgået af direktøren.
 Det, der er anført for landsretten, gør det ikke sandsynligt, at landsretten vil komme til et andet resultat end byretten. Da der i øvrigt ikke er grunde, der taler for, at sagen skal behandles i to instanser, afviser landsretten ankesagen, jf. retsplejelovens § 368 a.”
 Sagen blev med Procesbevillingsnævnets tilladelse indbragt for Højesteret, der stadfæstede landsretten dom. Højesteret bemærkede i denne forbindelse, at ankesagen angik den bevismæssige vurdering af, hvorvidt den pågældende direktør havde været til stede ved indgåelsen af leasingaftalen eller ej. Højesteret udtalte i sine præmisser for dommen:
 ”Sagen angår forståelsen af bestemmelsen i retsplejelovens § 368 a, hvorefter landsretten kan afvise at behandle en sag i 2. instans, hvis der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, og sagen ikke er af principiel karakter eller andre grunde i øvrigt taler for, at sagen skal behandles af landsretten.
 Den afviste ankesag angår den bevismæssige vurdering af sagens begivenhedsforløb, herunder omstændighederne ved leasingaftalens indgåelse, og betydningen af domfældtes forudgående og efterfølgende dispositioner, og der er ikke for landsretten fremsat nye påstande eller anbringender eller fremlagt nye beviser.
 Herefter og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster Højesteret landsrettens dom om at afvise ankesagen, jf. retsplejelovens § 368 a.
 Efter retsplejelovens § 312, stk. 2, skal den part, der taber en kæresag, som udgangspunkt erstatte modparten de udgifter, kæresagen har påført modparten. Da der er tale om kære af et principielt spørgsmål om afgrænsning af anvendelsesområdet for en ny lovbestemmelse, finder Højesteret, at kæremålets omkostninger skal ophæves, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3.”
 I forbindelse med Højesterets dom er det interessant, at Højesteret angav, at der ikke var anført nye anbringender. Formelt set var der gjort en række nye anbringender gældende, men disse baserede sig i høj grad på, at finansieringsselskabet skulle have handlet uforsigtigt (hvilket byretten fandt


text:
ikke var tilfældet), og at direktøren forsøgte at fralægge sig en bevisbyrde, som direktøren uomtvisteligt havde.
 Højesterets dom viser i øvrigt også, at Højesteret i forbindelse med sin afgørelse behandlede – og lagde vægt på – det lovforberedende arbejde, der eksisterer i forbindelse med den omhandlende bestemmelses tilblivelse. Af dette fremgår det bl.a., at når der intet er anført til støtte for, at byrettens dom er forkert – og der således ikke er udsigt til et ændret resultat i landsretten – er det særligt aktuelt at afvise en ankesag. Videre nævnes det, at bestemmelsen særligt er aktuel, når der består en formodning for, at en indgivet ankestævning er sket med det ene formål at udskyde fuldbyrdelsestidspunktet for dommen (såkaldte kreditanker).
 Dommen er historisk i den forstand, at det er første gang, at Højesteret afsiger en dom i medfør af retsplejelovens § 368a.
 Højesterets dom er udtryk for, at man som domfældt nøje bør overveje indholdet af sin ankestævning, såfremt en sådan påtænkes indgivet. Afgørelsen indebærer således, at i det omfang, der er tale om en ankestævning, der i det hele henviser til allerede nedlagte påstande og anbringender samt en identisk bevisførelse som for byretten, vil dette indgå i vurderingen af, om anken bør afvises i medfør af retsplejelovens § 368a.
 Bestemmelsen i retsplejelovens § 368a formodes dog ikke anvendt i de tilfælde, hvor en byretsdom – der i det væsentligste vedrører vurdering og fortolkning af jus – søges anket.
 Højesterets afgørelse kan ses i sin helhed her >
 Eventuelle spørgsmål til afgørelsen eller anvendelsen af retsplejelovens § 368 a som et alternativ til en (omkostningsfuld) ankesag, kan rettes til advokat Michael Gregersen eller advokatfuldmægtig Anders Boserup.


text:
Cyperns retssystem består af domstole i to instanser: højesteret (Ανώτατο Δικαστήριο), der pådømmer appeller af domme afsagt af en domstol i første instans, og følgende domstole i første instans: distriktsdomstole (Επαρχιακά Δικαστήρια) kriminaldomstole (Κακουργιοδικεία) domstole for lejekontrol (Δικαστήριο Ελέγχου Ενοικιάσεων) militærdomstolen (Στρατοδικείο). · familiedomstole (Οικογενειακά Δικαστήρια) · arbejdsretter (Δικαστήριο Εργατικών Διαφορών)
 Højesteret består af 13 dommere, hvoraf en er retspræsident. Højesteret har følgende kompetencer:
 Højesteret pådømmer alle appeller af domme i civil- og straffesager afsagt af domstole i første instans. Appeller behandles normalt af et kollegium bestående af tre dommere. Behandling af en appelsag er baseret på retsprotokollen fra den lavere instans (højesteret afhører kun vidner under helt særlige omstændigheder). Højesteret kan som appeldomstol stadfæste, ændre eller omstøde den appellerede dom, eller den kan give pålæg om fornyet domsforhandling.
 Højesteret er enekompetent til at pådømme klager over beslutninger, handlinger eller undladelser fra personer eller organer med en udøvende eller administrativ funktion. Højesteret kan ophæve enhver udøvende eller administrativ handling, der udgør magtmisbrug eller strider mod loven eller forfatningen.
 Prærogative retskendelser
 Højesteret er enekompetent til at udstede prærogative retskendelser af typen habeas corpus, mandamus, certiorari, quo warranto og prohibition.
 Højesteret er domstol i første instans og appeldomstol i søretssager. Som domstol i første instans pådømmes sagen af en enkelt dommer, mens appelsager pådømmes af det samlede dommerkollegium.
 Anfægtelse af valgresultater
 Som valgdomstol er højesteret enekompetent til at pådømme sager vedrørende fortolkning og anvendelse af valglove.
 Forfatningsanliggender
 Højesteret har kompetence til at pådømme en lovs forenelighed med forfatningen og til at løse magt- eller kompetencekonflikter mellem de forskellige statslige organer. Højesteret pådømmer også, om love, i forbindelse med hvilke Cyperns præsident (Πρόεδρος της Δημοκρατίας) udøver sin forfatningsmæssige ret til at forelægge spørgsmål for forfatningsdomstolen, er forfatningsstridige.
 Distriktsdomstolene er kompetente til at pådømme civile søgsmål i første instans (med undtagelse af søretssager) og straffesager med en strafferamme på op til fem års fængsling. Der findes en distriktsdomstol i alle administrative distrikter i Cypern. Sagerne behandles af en enkelt dommer, og der er ikke noget nævningeting.
 Kriminaldomstole pådømmer udelukkende straffesager. Kun de alvorligste sager, hvor strafferammen overstiger fem års fængsling, indbringes normalt for en kriminaldomstol. Hver kriminaldomstol består af tre dommere. Alle afgørelser er flertalsafgørelser. Der er ikke noget nævningeting.


text:
Hundeopdrættere i panik over ny dom | Juristhuset
 Hundeopdrættere i panik over ny dom
 Hunden Bastian’s eftermæle
 – hvad betyder Højesteretsdommen af 25. september 2014
 Højesterets dom af 25/9-14 er ikke så indgribende som mange opdrættere måske tror og der er, langt henad vejen, ikke tale om ændringer i den hidtil gældende retspraksis. Dommen åbner for at vi mangler at se afgrænsningen af hvad der skal til for at overtrædelse af “dyrlæge-klausuler” kan føre til et andet resultat end i denne dom.
 Læs artiklen (PDF) om dommen her:Bastian-dommen
 Dommen som Højesteret afsagde den 25. september 2014 har givet anledning til en hel del debat, frygt og frustrationer blandt hundeopdrættere i Danmark. I denne strøm af indlæg og udfald, har der fra forskellige hundefolk kommet fortolkninger og beretninger om retstilstanden, som ikke alle har hold i virkeligheden og heldigvis er situationen nok ikke helt så forfærdelig for opdrætterne, som man måske kan tro, når stemningen ind i mellem har været lidt for panisk.
 Udtalelser som f.eks. at “anvendelsen af Dansk KennelKlubs standard købsaftale er værdiløs” og at “kontrakterne ikke er det det papir værd de er trykt på” er heldigvis ikke sande.
 Mangler i køberetten
 Efter dansk ret har man som køber en række beføjelser (f.eks. ret til at hæve købet), hvis det man har købt – uanset om der er tale om en vaskemaskine, 5 kg. kaffe eller en hund – lider af en mangel. Denne mangel skal, for at udløse disse beføjelser, foreligge på tidspunktet for risikoens overgang, hvilket normalt vil sige tidspunktet for udvekslingen af ydelser – altså når hunden bliver leveret.
 Det fremgår yderligere af Købelovens § 77 a, stk.1, at sælger hæfter for en sådan mangel også selvom den først viser sig senere.
 Væsentlig mangel
 Efter Købeloven skal en mangel, for at kunne udløse en ret til køber at hæve købet, kunne betragtes som væsentlig. Så det er altså ikke de rene bagateller der får denne betydning.
 Lad os se på hvad det Højesteret egentlig har taget stilling til i Bastian-dommen.
 Formodningsregel – 6 måneder
 Det, som Højesteret først og fremmest har taget stilling til, er forhold vedrørende den formodningsregel, som qua en gennemførelse af bestemmelser i Forbrugerkøbsdirektivet, blev lovfæstet i Danmark i Købelovens § 77, stk. 3.
 Denne bestemmelse indeholder en formodningsregel, hvorefter at hvis en mangel viser sig inden seks måneder efter leveringen, formodes manglen at have været til stede ved risikoens overgang.
 Bevisbyrde-regel
 Der er således tale om en bevisbyrde-regel. Det er jo ganske naturligt, at man kan blive i tvivl om hvorvidt en mangel var til stede ved leveringen eller om den er opstået senere. Uden formodningsreglen, ville det være køberen der skulle bevise at manglen var til stede ved leveringen og med formodningsreglen er det sælger, der skal afkræfte formodningen om at manglen var til stede ved leveringen. Det er således nu sælger, der har bevisbyrden og skal løfte beviset.
 Højesteret finder i den konkrete sag, at de forklaringer og anden bevisførelse der har været præsenteret i denne sag, bl.a. om


text:
overfodring, ikke kunne føre til, at sælger herved afkræftede formodningen. Yderligere fandt Højesteret, at manglen var væsentlig, hvilket med de dokumenterede lidelser som Bastian havde, nok heller ikke kommer bag på mange.
 Det er min opfattelse, at man nok skal forvente, at domstolene vil komme frem til samme afgørelse i fremtidige lignende sager, selv om der måske bliver præsenteret et mere overbevisende billede om overfodring m.m. end i denne sag. Jeg mener, at der nok med denne dom, skal en hel del til for at løfte dette bevis som sælger.
 Ufravigelig regel
 Man skal være opmærksom på, at netop i forbrugersager er bevisbyrdereglen en ufravigelig regel. Det betyder at selvom man udtrykkeligt i aftalen (købekontrakten) skriver at parterne er enige om at denne regel ikke skal finde anvendelse og selvom der f.eks. er givet et særligt prisafslag eller andre modydelser i forbindelse med dette, så vil sådanne aftaler være ugyldige og forbrugeren vil efterfølgende ikke være bundet af fraskrivelsen af sine rettigheder.
 Hvor galt er det så?
 Men før end man som hundesælger går helt i panik, så lad os se på hvad det egentlig er for en risiko vi står overfor som sælgere.
 For at denne formodningsregel skal kunne komme i betragtning, skal manglen vise sig (og dokumenteres) indenfor 6 måneder efter leveringen af hunden.
 Hånden på hjertet. Hvor ofte sker det?
 Hertil kommer, at det selv før indførelsen af formodningsreglen, nok ikke var helt usandsynligt, at domstolene kunne finde frem til, at der nok havde været tale om en mangel på leveringstidpunktet, hvis der mindre end 6 måneder efter viser sig en væsentlig mangel som i denne sag. Det er således min påstand, at denne sag meget vel kunne være blevet afgjort på samme måde, selvom formodningsreglen ikke var blevet indført og at der således – som det også beskrives i bemærkningerne til lovforlaget – ikke er sket nogen realitetsændring i forhold til gældende ret.
 Overtrædelse af dyrlægeklausul
 Hvad der er faldet mange opdrættere for brystet er, at det slet ikke fik konsekvenser for køberen, at han stik imod udtrykkeligt formulerede vilkår i købsaftalen, undlod at følge sin forpligtelse til at indhente en diagnose fra sælgers dyrlæge.
 Umiddelbart virker det stødende for såvel lægfolk, og i et vist omfang også for jurister, at en grov misligholdelse af en udtrykkelig og klart formuleret forpligtelse, ikke får konsekvenser.
 Ikke desto mindre afgør Højesteret, at selvom det er helt klart at køber har forbrudt sig mod dyrlægeklausulen, skal dette ikke føre til andet resultat end at køber har ret til at hæve købet.
 Til dette skal det bemærkes, at Højesteret begrunder sin afgørelse med, at de i denne konkrete sag finder det ubetænkeligt at lægge til grund, at hunden på aflivningstidspunktet var så angrebet af sine lidelser, at en aflivning var uundgåelig efter dyreværnslovens bestemmelser. Med andre ord kan man altså sagtens forestille sig at en tilsvarende sag kunne afgøres anderledes, hvis der forelå andre omstændigheder, som betyder, at det er mindre sikkert om hunden rent faktisk nødvendigvis skulle aflives.
 Herudover


text:
begrunder Højesteret den manglende konsekvens af misligholdelsen af dyrlægeklausulen med, at købers rettigheder til at påberåbe sig manglen og kræve ophævelse af købet, ikke kan afskæres – heller ikke en gang ved parternes aftale. Der er med andre ord tale om ufravigelige bestemmelser og derfor bliver de heller ikke fortabt selv ved en grov misligholdelse.
 Det kan undre, at det forhold at køberne – i strid med parternes udtrykkelige aftale – lod hunden aflive, uden at give sælger mulighed for og adgang til at undersøge hunden ved dyrlæge, ikke tillægges bevismæssig betydning imod køberne, som hermed slipper “ustraffet” fra et klart kontraktsbrudi forhold til sælger og samtidig fratager sælger muligheden for at få hunden undersøgt for derigennem at kunne afkræfte formodningen.
 Det kan skyldes, at netop dette forhold ikke tilstrækkeligt er blevet fremhævet overfor Højesteret. For det virker uheldigt, hvis en forbruger aktivt kan nyde godt af en beskyttelsesregel og samtidig forhindre modparten i at føre bevis for at afkræfte formodningen.
 Hellerup, den 10. oktober 2014
 Erik Gravgaard,
 Advokater & Erhvervsjurister
 Flyt din advokatforretning til kontorerne i Hellerup og indgå i Juristhusets kontorfælleskab, med alle de fordele det indebærer. Vi glæder os til at høre fra dig og få en uforpligtende snak om mulighederne.


text:
Højesteret skærper bødeniveauet for overtrædelse af markedsføringslovens regler om forbrugerkreditaftaler
 Højesteret har i to nye afgørelser skærpet bødeniveauet for overtrædelse af markedsføringslovens oplysningskrav i forbindelse med forbrugerkreditaftaler. De to afgørelser er principielle, da de illustrerer en øget intention om at skærpe straffen, når virksomheder handler i strid med markedsføringslovens regler.
 16-01-2019 | IP & Technology
 Kort om sagerne
 Sagerne angik, hvorvidt Toyota Danmark A/S og K.W. Bruun Import A/S havde tilsidesat markedsføringslovens krav om, at de lovpligtige standardkreditoplysninger skal angives ”på en fremtrædende måde” i henhold til den dagældende markedsføringslov § 14 a, stk. 2, jf. stk. 1.
 I dag følger kravet af markedsføringslovens § 18, der gennemfører artikel 4 i EU-direktivet om forbrugerkreditaftaler. Formålet med bestemmelsen er at skabe større gennemsigtighed på kreditmarkedet, så forbrugere har nemmere ved at gennemskue betingelser og omkostninger i kreditaftaler samt træffe en beslutning på et kvalificeret og oplyst grundlag.
 Både Toyota Danmark A/S og K.W. Bruun Import A/S havde anført de lovpligtige standardoplysninger om vilkårene for forbrugerkreditaftalerne nederst i reklamen med småtryk. Højesteret fandt, at de derved ikke levede op til Europa-Kommissionens guidelines på området, der tilsiger, at teksten med standardoplysninger ikke må være for lille eller for svær at læse set i forhold til anden tekst i annoncen.
 Toyota Danmark A/S og K.W. Bruun Import A/S havde derfor overtrådt markedsføringslovens oplysningskrav ved forbrugerkreditaftaler. Højesteret skulle herefter alene tage stilling til bødefastsættelsen.
 Højesteret skærpede det af landsretten fastsatte bødeniveau markant. Bøderne var i begge sager af landsretten fastsat til 50.000 kr., hvilket Højesteret forhøjede til henholdsvis 190.000 kr. og 250.000 kr.
 I begge sager fandt flertallet på tre dommere, at bøden skulle fastsættes til det dobbelte af markedsføringsudgifterne. Dommerne lagde i den forbindelse navnlig vægt på den betydelige udbredelse af reklamerne og på, at der var tale om overtrædelser begået af større erhvervsvirksomheder.
 TVC Advokatfirma bemærker
 Afgørelserne er principielle, da de manifesterer lovgivers intention om at skærpe bødeniveauet for overtrædelse af markedsføringsloven. Højesteret slår fast, at det ikke skal kunne betale sig at overtræde de markedsføringsretlige regler, hvilket længe har været lovgivers hensigt, f.eks. senest ved vedtagelsen af den nye markedsføringslov.
 Afgørelserne viser dertil, at det er vigtigt, at man som virksomhed er bekendt med markedsføringslovens regler om forbrugerkreditaftaler, herunder at man som virksomhed sikrer sig, at de lovpligtige standardoplysninger er angivet på en tilstrækkelig fremtrædende måde, når man markedsfører sine produkter.
 TVC Advokatfirma anbefaler altid, at man søger professionel rådgivning, hvis man er i tvivl om gældende ret på området. Hvis du har spørgsmål til din virksomheds markedsføring eller markedsføringsloven generelt, sidder TVC Advokatfirmas specialister altid klar til en uforpligtende drøftelse af din konkrete case.
 Afgørelserne fra Højesteret kan læses her.


text:
Skat.dk: Rejsebureauers egne ydelser - forelæggelse EF-domstolen
 23 Feb 2009 14:13
 28 Jan 2009 10:10
 SKM2009.133.ØLR
 Rejsebureau, forelæggelse, EF-domstolen, egne, ydelser
 Sagsøgeren havde fremsat begæring om forelæggelse af spørgsmål for EF-domstolen om, hvorvidt artikel 28, stk. 3, litra b, jf. bilag F, nr. 27, sammenholdt med artikel 26 i sjette momsdirektiv skal forstås således, at en medlemsstat kan fritage et rejsebureaus egne ydelser for afgiftspligten.
 Landsretten fastslog, at det fulgte af sammenhængen mellem disse bestemmelser, at de transaktioner, som medlemsstaterne kan fritage for afgiftspligt i henhold til artikel 28, stk. 3, ikke omfattede tjenesteydelser, der blev præsteret af rejsebureauet selv over for den rejsende.
 Begæringen om forelæggelse af spørgsmål for EF-domstolen blev derfor ikke taget til følge.
 6. momsdirektiv artikel 28, stk. 3, litra b (dagældende)
 6. momsdirektiv bilag F, nr. 27 (dagældende)
 6. momsdirektiv artikel 26 (dagældende)
 Momsvejledningen 2009-1 D.11.16
 Hotel H1 v/ A
 Black, Taber Rasmussen og Thomas Trier Hansen (kst.)
 Ved stævning af 26. januar 2007 har sagsøgeren, Hotel H1 v/A nedlagt følgende påstande over for sagsøgte, Skatteministeriet:
 Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at Hotel H1s pakkerejser i perioden 1. januar 2003 til 31. januar 2003 i deres helhed er momsfritaget efter momsloven § 13, stk. 1, nr. 16.
 Skatteministeriet tilpligtes at anerkende,
 Hotel H1 ikke kan foretage fradrag for købsmoms af omkostninger, der er direkte henførbare til momsfritagne pakkerejser,
 Hotel H1 kan foretage fradrag fra omkostninger, der er direkte henførbare til momspligtige ydelser, jf. momslovens § 37, samt
 Hotel H1 for så vidt angår fællesomkostninger kan foretage en forholdsmæssig opgørelse af fradragsretten for købsmoms, jf. momslovens § 38, idet sagen henvises til SKAT til talmæssig opgørelse af Hotel H1s fradrag for købsmoms.
 Under sagen har sagsøgeren fremsat begæring om forelæggelse af spørgsmål for EF-Domstolen om, hvorvidt artikel 28, stk. 3, litra b, jf. bilag F nr. 27, sammenholdt med artikel 26 i 6. momsdirektiv, Direktiv 77/388 af 17. maj 1977, skal forstås således, at en medlemsstat kan fritage et rejsebureaus egne ydelser fra afgiftspligten.
 Skatteministeriet har protesteret mod begæringen.
 Spørgsmålet har været forhandlet mundtligt.
 Hotel H1 sammensætter pakkerejser og udbyder i eget navn disse over for kunderne. En pakkerejse kan eksempelvis være en såkaldt "H.1.1", som omfatter bustransport, færgeoverfart, overnatning, bespisning og musik på Hotel H1. Ydelserne bustransport, færgeoverfart og til tider også musikken leveres af tredjemand, mens overnatning og bespisning er Hotel H1s egne ydelser.
 Efter tidligere at have opkrævet moms af den samlede pakkerejses pris, fik Hotel H1 på et tidspunkt den opfattelse, at der ved pakkerejser kunne ske momsfritagelse for rejsebureauvirksomhed, hvorfor Hotel H1 i 2003 regulerede salgsmomsen.
 Den 13. december 2004 meddelte ToldSkat Hotel H1, at levering af egne ydelser til pakkerejser ikke var fritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 16, og derfor skulle værdiansættes efter momslovens § 27. Afgørelsen blev den 27. september 2006 stadfæstet af Landsskatteretten.
 § 13, stk. 1, nr. 16, i merværdiafgiftsloven lyder således
 16. Rejsebureauvirksomhed og turistkontorers oplysnings- og informationsvirksomhed og lign."
 6. momsdirektiv er implementeret i dansk ret ved lov nr. 204 af 10. maj


text:
1978 om ændring af merværdiafgiftsloven (momsloven). Af direktivets artikel 28, stk. 3, litra b, fremgår blandt andet, at medlemsstaterne i en overgangsperiode "fortsat kan fritage de transaktioner, der er opregnet i bilag F, på de i medlemsstaten gældende betingelser."
 Bilag F indeholder en liste over transaktioner omhandlet i artikel 28, stk. 3, litra b. Bilagets nr. 27 lyder således:
 "Tjenesteydelser præsteret af de i artikel 26 omhandlede rejsebureauer og af rejsebureauer, der handler i den rejsendes navn og for hans regning, i forbindelse med rejser inden for Fællesskabet."
 Særordningen for rejsebureauer i direktivets artikel 26 har blandt andet følgende ordlyd:
 Medlemsstaterne anvender merværdiafgiften på transaktioner udøvet af rejsebureauer i overensstemmelse med denne artikel, for så vidt disse bureauer handler i eget navn over for den rejsende og til rejsens gennemførelse anvender leveringer og tjenesteydelser, der præsteres af andre afgiftspligtige personer. Denne artikel finder ikke anvendelse på rejsebureauer, der udelukkende fungerer som formidler, og på hvilke artikel 11, punkt A, stk. 3, litra c), finder anvendelse. Ved rejsebureauer forstås i denne artikel ligeledes personer, der organiserer turistrejser.
 De transaktioner, der udføres af rejsebureauet med henblik på gennemførelse af en rejse, anses som en enkelt tjenesteydelse præsteret af rejsebureauet over for den rejsende. Denne ydelse pålægges afgift i den medlemsstat, hvor rejsebureauet har etableret hovedsædet for sin økonomiske virksomhed eller et fast kontor, hvorfra tjenesteydelsen præsteres af bureauet. For denne tjenesteydelse anses, som beskatningsgrundlag og som pris uden afgift i henhold til artikel 22, stk. 3, litra b), rejsebureauets fortjenstmargen, det vil sige forskellen mellem det samlede beløb uden merværdiafgift, der skal betales af den rejsende, og rejsebureauets faktiske omkostninger til de af andre afgiftspligtige personer præsterede leveringer og tjenesteydelser, for så vidt disse transaktioner direkte kommer den rejsende til gode.
 Efter kalenderåret 2003, som denne sag angår, er 6. momsdirektiv blevet erstattet af Rådets direktiv af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem (2006/112 EF) (momssystemdirektivet). Dette direktiv indeholder i bilag X, del B, en liste over transaktioner, som medlemsstaterne fortsat kan fritage for afgift. Af bilagets nr. 13 fremgår:
 "Ydelser leveret af de i artikel 306 omhandlede rejsebureauer og af rejsebureauer, der handler i den rejsendes navn og for hans regning, i forbindelse med rejser inden for Fællesskabet."
 Direktivets artikel 306, som findes i kapitlet om særordning for rejsebureauer, har følgende ordlyd:
 Stk. 1. Medlemsstaterne anvender en momssærordning på transaktioner udført af rejsebureauer i overensstemmelse med dette kapitel, for så vidt disse bureauer handler i eget navn over for den rejsende og til rejsens gennemførelse anvender leveringer af varer og ydelser, der foretages af andre afgiftspligtige personer. Denne særordning finder ikke anvendelse på rejsebureauer, der udelukkende fungerer som formidler, og på hvilke artikel 79, stk. 1, litra c), finder anvendelse ved beregning af afgiftsgrundlaget.
 Stk. 2. Ved anvendelsen af dette kapitel betragtes rejsearrangører som rejsebureauer."
 Hotel H1 har til støtte for sin påstand i det væsentligste procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 19. august 2008, hvori det blandt andet hedder:
 Der foreligger en sådan rimelig tvivl om fortolkningen af de


text:
relevante bestemmelser i 6. momsdirektiv, at en forelæggelse for EF-Domstolen, jf. EF-traktatens artikel 234, stk. 2, er nødvendiggjort. Herved bemærkes følgende:
 Momsfritagelsen for rejsebureauvirksomhed i den danske momslov har altid omfattet rejsebureauers egne ydelser, når disse indgik i pakkearrangementer.
 Det følger af ordlyden af de relevante bestemmelser i 6. momsdirektiv, at der er grundlag for at anse rejsebureauers egne ydelser i forbindelse med pakkerejser for omfattet af momsfritagelsen for rejsebureauvirksomhed i den danske momslov. Dette følger også af EF-Domstolens praksis.
 Skatteministeriet har ikke påvist og kan ikke påvise, at det på noget tidspunkt har været dansk momspraksis, at rejsebureauers egne ydelser ikke har været omfattet af momsfritagelsen for rejsebureauvirksomhed, bortset fra en bemærkning i en pjece om busmoms, som Skattemyndighederne udgav i 1996, og som Told- og Skattestyrelsen fejlagtigt fandt anledning til at fastholde i en meddelelse offentliggjort i SKM2001.387.TSS. Hotel H1s opfattelse støttes i øvrigt i dansk skattepraksis, jf. bl.a. Landsskatterettens kendelse offentliggjort i TfS 2000.155 og af Højesterets dom af 25. oktober 2005, SKM2005.446.HR.
 Også bestemmelserne i det nye momssystemdirektiv fra 2006, som afløser 6. momsdirektiv, støtter, at rejsebureauvirksomheders egne ydelser er omfattet af momsfritagelsen for rejsebureauvirksomhed.
 Skatteministeriet har til støtte for sin påstand i det væsentligste procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 30. september 2008, hvori det blandt andet hedder:
 Det følger af fast retspraksis vedrørende anvendelsen af forelæggelsesbestemmelsen i artikel 234, at der alene skal ske forelæggelse, hvis der består en rimelig tvivl om forståelsen af fællesskabsretten af betydning for sagen, som nødvendiggør forelæggelse, jf. f.eks. U 1999.773 H, U 2000.2232 H, U 2001.1249 H, U 2004.2459 H, samt SKM2007.629.HR. Der skal således ikke ske forelæggelse, hvis den påberåbte EU-bestemmelses fortolkning ikke giver anledning til rimelig tvivl, eller hvis EF-Domstolens praksis allerede har taget stilling til fortolkningen.
 Kravet om, at der skal foreligge en rimelig tvivl om fortolkningen af de EU-bestemmelser, der har relevans for sagens afgørelse, er ikke opfyldt, og forelæggelse som begæret af sagsøgeren er således ikke nødvendig.
 Denne sag drejer sig om, hvorvidt ydelser der leveres af sagsøgeren selv, og som indgår i de pakkerejser, som sagsøgeren sælger, er momsfritaget i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 16.
 De egne ydelser som sagsøgeren leverer, udgør en bestanddel af de såkaldte pakkerejser, som sagsøgeren sælger i eget navn. Det drejer sig hovedsageligt om produkterne "H.1.1", "H.1.2" og "H.1.3" men også om grupperejser og særlige jule- og nytårsarrangementer. Sagsøgeren har fremlagt en kalkulation for en "H.1.1", hvoraf det fremgår, at de ydelser, sagsøgeren leverer, udgør knap 2/3 af den samlede kostpris ... Ydelserne består navnlig af musik, markedsføring, forplejning og overnatning. Disse ydelser er som udgangspunkt momspligtige, jf. momslovens § 4, stk. 1, samt § 13, stk. 1, nr. 8, 2. pkt.
 Sagsøgeren gør imidlertid gældende, at disse (egne) ydelser er momsfritaget, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 16, om afgiftsfritagelse for rejsebureauvirksomhed:
 "Følgende varer og ydelser er fritaget for afgift
 16) Rejsebureauvirksomhed og turistkontorers oplysnings- og informationsvirksomhed og lign."
 Heroverfor gør Skatteministeriet gældende, at 6. momsdirektivs artikel 28, stk. 3, litra


text:
b, jf, bilag F, punkt 27, slet ikke giver medlemsstaterne mulighed for at fritage levering af ydelser som de i sagen omhandlede fra afgiftspligten.
 Sagsøgeren har fremsat begæring om, at der stilles spørgsmål til Domstolen om, hvorvidt 6. momsdirektivs art. 28, stk. 3, litra b, sammenholdt med bilag F, punkt 27, giver en medlemsstat mulighed for at fritage et rejsebureaus egne ydelser fra afgiftspligten.
 Skatteministeriet bestrider, at der efter direktivbestemmelsens ordlyd og formål samt efter EF-Domstolens praksis, hersker nogen tvivl om bestemmelsens fortolkning på dette punkt. Til støtte herfor fremhæves det navnlig:
 Artikel 28, stk. 3, litra b, har følgende ordlyd
 "I den i stk. 4 omhandlede overgangsperiode kan medlemsstaterne:
 b) fortsat fritage de transaktioner, der er opregnet i bilag F, på de i medlemsstaten gældende betingelser;"
 Bestemmelsen giver medlemsstaterne mulighed for at fritage bestemte transaktioner fra afgiftspligten på de i medlemsstaten gældende betingelser. Bestemmelsens ordlyd gør det således klart, at det er transaktioner, der kan fritages, og at der ikke er tale om en mulighed for at fritage visse virksomheder fra afgiftspligten, uanset hvilke ydelser de leverer.
 Når der i 6. momsdirektivs bilag F, nr. 27, henvises til tjenesteydelser præsteret af de i artikel 26 omhandlede rejsebureauer, må dette derfor forstås således, at der sigtes til de ydelser, der omhandles i artikel 26, og ikke blot til, at den, der leverer ydelsen, er et rejsebureau omfattet af bestemmelsen i 6. momsdirektivs artikel 26.
 Dette understøttes af, at der i bilag F henvises til artikel 26 i sin helhed og ikke blot til definitionen af, hvad der forstås ved rejsebureauvirksomhed, som fremgår af artikel 26, stk. 1.
 Det gøres således gældende, at 6. momsdirektivs artikel 28, stk. 3, litra b, jf. bilag F, skal forstås således, at muligheden for at indrømme momsfritagelse i henhold til national ret forudsætter, at der er tale om levering af ydelser omfattet af artikel 26.
 EF-domstolen har i dom af 22. oktober 1998 i de forenede sager C-308/96 og C-94/97 fastlagt, hvilke ydelser der omfattes af artikel 26. Dommen fastslår, at 6. momsdirektivs artikel 26 finder anvendelse på en hotelejer, som mod betaling af et fast beløb ud over indkvartering tilbyder sine gæster transport frem og tilbage mellem hotellet og visse fjerntliggende opsamlingssteder samt en udflugt med bus under opholdet, hvor transportydelserne købes hos tredjemand, jf. præmis 27.
 I samme afgørelse fastslog Domstolen, at særordningen i artikel 26 udelukkende finder anvendelse på ydelser købt hos tredjemand, og således ikke omfatter hotellets egne leverancer og ydelser (indkvartering mv.), jf. dommens præmis 35, jf. præmis 29.
 Et rejsebureaus egne ydelser i form af indkvartering mv. er således ikke omfattet af artikel 26. Da medlemsstaterne kun kan momsfritage de ydelser, som omfattes af bestemmelsen, er det i strid med 6. momsdirektiv at fastsætte bestemmelser, der momsfritager et rejsebureaus egne ydelser.
 Bemyndigelsesbestemmelsen giver derfor ikke mulighed for en generel "branchefritagelse" for rejsebureauvirksomheder, som er ensbetydende med, at der er generel fritagelse for momspligt af alle ydelser leveret af og til rejsebureauer. Om der er momsfritagelse for en given ydelse,


text:
afhænger helt af, hvilken ydelse, der er tale om.
 Denne fortolkning støttes efter ministeriets opfattelse også klart af andre sproglige versioner af direktivet.
 I sine processkrifter har sagsøgeren påberåbt sig den engelske udgave af bilag F. Den engelske udgave har følgende ordlyd:
 "The services of travel agents refer to in Article 26 and those of travel agents acting in the name and on account of the traveller, for journeys within the Community".
 Det er Skatteministeriets opfattelse, at denne ordlyd ikke støtter sagsøgerens fortolkning af de relevante bestemmelser, idet det er "services", der er grundleddet, således at "refered to" relaterer sig til "services" og ikke "travel agents".
 Den tyske og den svenske udgave af bilag F, nr. 27, er i øvrigt formuleret på en sådan måde, at de under ingen omstændigheder kan forenes med den af sagsøgeren påberåbte fortolkning af de relevante bestemmelser. Den tyske udgave lyder således "in Artikel 26 genannte Dienstleistungen der Reisebüros" og den svenske "Resebyråtjänster som avses i artikel 26".
 Det er derfor Skatteministeriets opfattelse, at også ordlyden af de andre sproglige versioner af de relevante bestemmelser viser, at fortolkningen af disse ikke er behæftet med en sådan tvivl, at der er grundlag for at forelægge præjudicielle spørgsmål for EF-Domstolen.
 Det skal i den forbindelse også understreges, at sagsøgerens fortolkning ville føre til det resultat, at levering af samme form for ydelser ville være momspligtig henholdsvis momsfritaget, alt afhængig af om ydelserne leveres af tredjemand og formidles af rejsebureauet, eller om rejsebureauet selv leverer de pågældende ydelser. Det har åbenbart formodningen imod sig, at 6. momsdirektivs bestemmelser kan undergives en fortolkning, der muliggør en så åbenbar, uforklarlig og betydelig konkurrencemæssig fordel for rejsebureauvirksomheder, når de leverer egne ydelser.
 Endelig bemærkes, at det er sagsøgtes opfattelse, at Højesteret allerede har taget stilling til det fortolkningsspørgsmål, som sagen rejser, og at Højesteret i den forbindelse - selv om Højesteret som sidste instans har pligt til at forelægge præjudicielle spørgsmål, hvis der er tvivl om fortolkningen - ikke har fundet det fornødent at forelægge præjudicielle spørgsmål for EF-Domstolen. Højesteret har således i sin dom af 25. oktober 2005, SKM2005.446.HR taget stilling til, i hvilket omfang ydelser leveret fra et rejsebureau til et andet kunne anses for fritaget efter momslovens fritagelsesbestemmelser om rejsebureauvirksomhed. I dommen udtales bl.a.:
 "Udtrykket rejsebureauvirksomhed må forstås i overensstemmelse med bemyndigelsesbestemmelsen i momsdirektivets artikel 28, stk. 3, litra b, hvorefter medlemsstaterne fortsat kan fritage de transaktioner, der er opregnet i bilag F til direktivet for afgift. Det følger af nr. 27 i dette bilag, jf. direktivets artikel 26, at disse transaktioner omfatter tjenesteydelser præsteret af rejsebureauer for så vidt disse bureauer handler i eget navn over for den rejsende eller handler i den rejsendes navn og for hans regning.
 De ydelser, som denne sag angår, er leveret fra bureau til bureau. Ydelserne er derfor ikke omfattet af undtagelsen i bilag F og dermed heller ikke af udtrykket rejsebureauvirksomhed i momslovens § 13, stk. 1, nr. 16."
 Som det fremgår, fastslås det i dommen utvetydigt, at momsfritagelsesbestemmelsen skal


text:
fortolkes i overensstemmelse med 6. momsdirektivs bilag F, nr. 27, samt at sidstnævnte bestemmelse kun giver medlemsstaterne mulighed for at fritage bestemte transaktioner, nemlig de transaktioner der direkte er omfattet af 6. momsdirektivs artikel 26, eller ydelser der er kendetegnet ved, at rejsebureauerne handler i den rejsendes navn og for hans regning.
 Højesteret har derfor allerede ved denne dom tiltrådt den fortolkning af 6. momsdirektiv, som Skatteministeriet gør gældende, og Højesteret har også fundet, at der ikke var nogen rimelig tvivl om denne fortolkning, idet Højesteret i modsat fald skulle have forelagt præjudicielle spørgsmål for EF-Domstolen i medfør af traktatens artikel 234, stk. 3.
 Ifølge art. 28, stk. 3, i 6. momsdirektiv kan medlemsstaterne i overgangsperioden fortsat fritage de transaktioner, der er opregnet i bilag F, for afgiftspligt. Efter bilag F, nr. 27, gælder adgangen til fritagelse derfor bl.a. for sådanne transaktioner, som både er tjenesteydelser, og som præsteres af de rejsebureauer, der er omhandlet i art. 26.
 Den særordning for rejsebureauer, der omhandles i art. 26, omfatter efter stk. 1 transaktioner, som udøves af rejsebureauer, der - foruden at handle i eget navn over for den rejsende - anvender leveringer og tjenesteydelser, som præsteres af andre afgiftspligtige personer. De transaktioner, der udføres af rejsebureauet, kan ifølge stk. 2 ikke opdeles, men skal i forhold til direktivet anses som en enkelt tjenesteydelse præsteret af rejsebureauet over for den rejsende.
 Det følger af sammenhængen mellem disse bestemmelser, at de transaktioner, som kan fritages for afgiftspligt i henhold til art. 28, stk. 3, ikke omfatter tjenesteydelser, der præsteres af rejsebureauet selv over for den rejsende - ej heller, selv om der i rejsebureauets samlede tjenesteydelse til kunden foruden bureauets egne ydelser også indgår ydelser, der er præsteret af andre.
 Der er derfor ikke anledning til præjudiciel forelæggelse for EF-domstolen, hvorfor
 Hotel H1 v/As begæring om forelæggelse af spørgsmål for EF-Domstolen vedrørende fortolkningen af direktiv 77/388 af 17. maj 1977 (6. momsdirektiv), artikel 28, stk. 3, litra b, jf. bilag F, nr. 27, sammenholdt med artikel 26, tages ikke til følge.


text:
Den 19-åriges uddannelsesaftale med forsvaret – U 2005.1186 H
 Højesterets dom i sag 266/2003 afd. 2. Refereret af andre i U 2005.1186 H.
 Tema: Lange uopsigelighedsperioder, AFTL §§ 33 og 36, den almindelige passivitetsgrundsætning
 I forbindelse med sin ansættelse i flyvevåbnet afsagde en 19-årig jagerpilot en tjenestepligtserklæring, hvorefter han forpligtede sig til at blive i forsvaret, indtil han blev 33 år. Inden tjenestepligtens udløb fremsendte piloten en ansøgning til Forsvarskommandoen om bortfald af tjenestepligten, hvori han ligeledes anmodede om at få oplyst størrelsen af et eventuelt erstatningskrav ved førtidig opsigelse, såfremt hans ansøgning om bortfald ikke blev imødekommet. Forsvarskommandoen besvarede ikke ansøgningen om bortfald og tog alene forbehold om at kræve erstatning uden dog at oplyse om kravets størrelse. Piloten klagede til Forsvarsministeriet over Forsvarskommandoens manglende svar, men efter knap en måned anmodede piloten på ny Forsvarskommandoen om bortfald og alternativt opsigelse af tjenesteforholdet. Piloten blev herefter opsagt, hvorefter Forsvarskommandoen krævede erstatning af piloten for førtidig opsigelse af tjenestepligten. Højesteret fandt ikke grundlag for at anvende Aftalelovens §§ 33 og 36 (i det følgende benævnt "AFTL") på tjenestepligtserklæringens lange uopsigelighedsperiode, ligesom Forsvarskommandoen ikke havde fortabt retten til at kræve erstatning ved passivitet.
 AFTL §§ 33 og 36 giver hjemmel til at gribe ind overfor urimelige aftaler eller vilkår, og bestemmelserne ses ofte påberåbt i forbindelse med vilkår, der pålægger den ene part en lang uopsigelighedsperiode. Domstolene vurderer dog en uopsigelighedsbestemmelses "urimelighed" på baggrund af almindelig forretningsskik på området samt på baggrund af forholdene omkring aftalens tilblivelse, og i U 2005.1186 H understregede Højesteret betydningen af disse momenter.
 I sagen fandt Højesteret, at den uopsigelighedsperiode, som en jagerpilot havde påtaget sig ved at afgive en tjenestepligtserklæring i forbindelse med sin ansættelse ved forsvaret, ikke dannede grundlag for at anvende AFTL §§ 33 og 36. Højesteret var enig i, at der var tale om en lang uopsigelighedsperiode, ligesom det var uklart for piloten på tidspunktet for afgivelse af erklæringen, at førtidig opsigelse kunne medføre erstatningsansvar. Disse forhold talte således generelt for urimelighed. Højesteret tillagde det imidlertid væsentlig betydning, at tjenestepligtserklæringer inden for forsvaret var udtryk for en generel ordning fastsat med hjemmel i lov, hvorfor vilkårene var almindelige inden for branchen. Dernæst var det afgørende for Højesteret, at aftalerne var blevet til efter forhandling mellem organisationer, der repræsenterede begge parter og derfor havde karakter af et agreed document. På denne baggrund, og fordi selve længden af uopsigelighedsperioden fremgik klart af aftalen, var aftalen ikke urimelig i henhold til AFTL §§ 33 og 36.
 Det klare udgangspunkt er, at fordringers ophør kræver særlig hjemmel, men undtagelsesvist kan en part fortabe retten til for eksempel erstatning efter en almindelig retsgrundsætning om passivitet. Betingelserne herfor er meget vage, men i almindelighed kræves, at i) fordringen er uklar, ii) kreditor har undladt at gøre kravet gældende, til trods for en naturlig anledning herfor (for eksempel debitors henvendelse), iii) passiviteten har givet debitor berettiget grund til at tro, at kravet ikke ville blive rejst, og viii) det er særligt belastende for debitor, at kravet fremsættes sent. Betingelserne


text:
er strenge, hvilket illustreres af U 2005.1186 H.
 I sagen fandt Højesteret, at der ikke var grundlag for at anse Forsvarskommandoens erstatningskrav mod en jagerpilot for bortfaldet ved passivitet, selvom fordringen forekom uklar, idet det ikke fremgik af tjenestepligtserklæringen, hvilke konsekvenser førtidig opsigelse ville få. Endvidere forholdt Forsvarskommandoen sig passiv overfor pilotens ansøgning om bortfald af tjenestepligten, og til trods for pilotens forespørgsel, oplyste Forsvarskommandoen ikke om størrelsen af et eventuelt erstatningskrav ved førtidig opsigelse, men tog alene forbehold for retten til at kræve erstatning. Højesteret, der stadfæstede landsrettens grunde, fandt dog, at Forsvarskommandoen, allerede ved at have taget forbehold, havde bevaret retten til deres krav. Det var afgørende, at piloten — i kraft af forbeholdet — var bekendt med, at konsekvensen ved førtidig opsigelse kunne være erstatning, og Forsvarskommandoens passivitet overfor pilotens henvendelser i øvrigt var derfor uden betydning for, om erstatningskravet kunne anses for bortfaldet ved passivitet.
 I dommen U 2005.1186 H tog Højesteret stilling til 2 spørgsmål om obligationsretlig karakter.
 For det første vurderede Højesteret anvendelsen af AFTL §§ 33 og 36 på aftaler med en lang uopsigelighedsperiode for den ene part. Højesteret fandt, at selvom den lange uopsigelighedsperiode ved en pilots tjenestepligtserklæring overfor forsvaret kan forekomme urimelig, vil der ikke være grundlag for at anvende AFTL §§ 33 og 36, når aftalen er udtryk for en generel ordning med hjemmel i lov og er tilvejebragt som et agreed document. På baggrund af dommen er det således afgørende for begrebet "urimelighed" i henhold til AFTL §§ 33 og 36, hvad der anses for almindelig forretningsskik på det pågældende område, og om aftalens er tilvejebragt med "begge parter ved forhandlingsbordet".
 For det andet vurderede Højesteret, hvornår et krav kan anses for bortfaldet ved passivitet efter den almindelige passivitetsgrundsætning. I sagen fandt Højesteret, at Forsvarskommandoen havde bevaret deres ret til at kræve erstatning af piloten i anledning af dennes førtidige opsigelse, alene ved at tage forbehold for retten til at kræve erstatning. Det var således uden betydning, at tjenestepligtserklæringen var uklar med hensyn til konsekvenserne af førtidig opsigelse, ligesom det var uden betydning, at Forsvarskommandoen forholdt sig passiv overfor pilotens ansøgning om både bortfald af tjenestepligten og forespørgsel om et eventuelt erstatningskravs størrelse. På baggrund af dommen er det således udelukket, at et krav kan bortfalde efter passivitetsgrundsætningen, når debitor er bekendt med risikoen for, at erstatningskravet kan bestå. Dommen understreger dermed hovedreglen om, at fordringers ophør kræver særlig hjemmel.


text:
Højesteret har nu afsagt dom i den omstridte Vejstribekonsortium-sag, som første gang blev afgjort af konkurrencerådet tilbage i 2015.
 Sagen omhandler lovligheden af et konsortium, dannet mellem to virksomheder, med det formål at byde på en opgave ved Vejdirektoratet.
 Opgaven fra Vejdirektoratet angik tre distrikter, hvor det var muligt at byde på et, to eller alle tre distrikter.
 Det er ubestridt, at de to virksomheder hver for sig kunne have budt på en eller flere af distrikterne, men at det krævede et konsortium, såfremt virksomhederne skulle byde på alle tre distrikter.
 Konsortiet var først blevet erklæret ulovligt af konkurrencerådet og konkurrencenævnet. Sagen blev derfor indbragt for Sø- og Handelsretten, der ikke var enig i, at konsortiet var i strid med konkurrencereglerne. Herefter blev sagen anket til Højesteret.
 Sø- og Handelsretten havde lagt vægt på, at udbudsmodellen havde tilskyndet til samlede bud på alle tre distrikter, og at der havde været udsigt til, at flere ville byde på den samlede opgave.
 Denne betragtning blev ikke delt af Højesteret, der i stedet lagde vægt på, at der ikke var holdepunkter for, at udbuddet i realiteten alene gjaldt den samlede opgave. Det betød så også, at idet begge de deltagende virksomheder kunne have afgivet selvstændige bud på færre end alle tre distrikter, var de konkurrenter.
 Højesteret udtalte også, at aftalen ikke havde karakter af et produktionssamarbejde, men at der var tale om en aftale vedrørende afsætningen af de tilbudte tjenesteydelser. Sådanne aftaler, indgået mellem konkurrerende virksomheder, har konkurrencebegrænsende formål, hvilket betragtes for den klareste overtrædelse af konkurrencereglerne. Højesteret konkluderede da også, at konsortieaftalen havde haft konkurrencebegrænsning til formål og var i strid med konkurrencereglerne.
 Hermed sætter Højesteret et afgørende punktum i sagen og understreger, at Vejstribekonsortiet var i strid med konkurrencereglerne.
 Er konsortier hermed definitivt i strid med konkurrencereglerne?
 Højesteret har ikke med sin dom erklæreret samtlige konsortiedannelser, med henblik på at afgive et tilbud i offentlige udbud, ulovlige.
 Det fremgår således som eksempel af lovforarbejderne til konkurrencelovens § 6, at det ikke anses for konkurrencebegrænsende, ”at flere virksomheder i samme omsætningsled inden for en branche afgiver fælles bud på en bestemt opgave, hvis ingen af de pågældende virksomheder alene ville kunne have klaret opgaven (f.eks. på grund af kravene til knowhow, kapacitet eller økonomiske ressourcer).”
 Det afgørende i sagen var, at når Højesteret så igennem aftalen, så var der i realiteten tale om en aftale om fælles priser og en aftale, der ville medføre en markedsopdeling. Endvidere var aftalen indgået af to konkurrenter. Sådanne aftaler vil almindeligvis altid være problematiske og konkurrencebegrænsende for markedet.
 Til gengæld står det klart, at efter denne Højesteretsdom er overvejelser omkring det at danne konsortier ikke blevet mindre kompleks, og hver konsortiedannelse bør vurderes i forhold til det pågældende udbud og den heri udbudte kontrakt. Da konkurrencelovgivningen omfatter enhver form for aftale, vedtagelse eller samordnet adfærd, kan det ikke antages at få betydning for vurderingen af lovligheden, om parterne havde anvendt en struktur, hvor den ene virksomhed havde ageret underleverandør for den anden virksomhed.
 Har du spørgsmål


text:
Østre Landsrets dom 28. oktober 2009
 Foreløbig findes dette dokument kun her i i pdf-format
 Påstandsdokument 29. maj 2009 til Deldomsforhandling 15. juni 2009 (med link til Kammeradvokatens Påstandsdokument)
 Sagsøgernes PÅSTANDSDOKUMENT til Deldomsforhandling 15.juni 2009
 Sag 14. Afdeling B-1889-08
 Niels Hausgaard m.fl. mod Statsminister Lars Løkke Rasmussen og Udenrigsminister Per Stig Møller
 Sagsøgtes afvisningspåstand forkastes. Sagen fremmes til behandling i realiteten. (refererer her til Kammeradvokatens Påstandsdokument af 4. juni 2009)
 Sagsøgerne gør gældende, at den af sagsøgte nedlagte afvisningspåstand savner retsgrundlag, og at en afvisning af sagen vil afskære en relevant judiciel prøvelse af, hvorvidt sagsøgte har overholdt Grundloven med den trufne beslutning om at tiltræde Lissabon-traktaten, som sket ved lov nr. 321 af 30. April 2008.
 Til sagsøgtes to indsigelser mod sagsøgernes adgang til domstolsprøvelse af sagsøgernes påstande gør sagsøgerne gældende:
 1. Sagsøgtes anbringende, at den af sagsøgerne anlagte retssag skulle være ”genstandsløs” som følge af manglende aktualitet, bestrides. Retssagens genstand - sagsøgernes påstand om regeringens og folketingets brud på grundloven - er procesretligt aktuel, eftersom påstanden retter sig mod den ved lov nr. 321 af 30. April 2008 besluttede tiltrædelse af Lissabon-traktaten; sagsøgernes hovedanbringende refererer til Grundlovens § 20, såvel dens tilstrækkelighed (principalt) som dens nødvendighed (subsidiært), og følgelig henholder sagsøgerne sig til, at sagens retlige hovedramme - er, at “beføjelser, som efter denne grundlov tilkommer rigets myndigheder ....ved lov ....overlades mellemfolkelige myndigheder”. Da sagsøgernes påstande således angår tiltrædelseslovens overensstemmelse med § 20, er sagen aktuel fra og med vedtagelsen af lov nr. 321 af 30. April 2008. Retssagens aktualitet bekræftes yderligere af, at tiltrædelsen er effektueret med den (29. Maj 2008) skete deponering af ratifikationsinstrumentet (bilag P). Sagsøgte bestrider, at retssagens aktualitet er betinget af, at EU’s øvrige medlemsstater har ratificeret Lissabon-traktaten, eftersom søgsmålets genstand er tiltrædelsesloven; sagsøgerne henviser til Højesterets dom af 12.august 1996, UfR 1996 side 1300, der tilsvarende peger på ”tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning......”. Sagsøgerne anfører endelig, at den af sagsøgte krævede udsættelse af realitetsbehandling til efter Traktatens ikrafttræden vil svække effekten af en dom efter sagsøgernes påstande.
 2. Sagsøgtes anbringende om manglende retlig interesse er i strid med gældende ret som fastslået af Højesteret i dom af 12.august 1996, UfR 1996 side 1300, idet sagsøgtes tiltrædelse af Lissabon-traktaten har den af Højesteret forudsatte ”indgribende betydning” for danske medborgere; sagsøgerne gør gældende, at den indgribende betydning af tiltrædelsen fremgår af, at traktaten både overfører række statslige beføjelser til EU’s overstatslige myndigheder og medfører en - af sagsøgte erkendt - ”strømlining af EU’s beslutningsgange”, der bidrager til at ”effektivisere det europæiske samarbejde (bilag E side 49 og 48), herunder traktatens bestemmelser om flertalsafgørelser, der betyder en svækkelse af regeringens vetoret. Under henvisning til begge punkter gør sagsøgerne gældende, at tiltrædelsesloven betyder omfattende og indgribende ændringer af de demokratiske vilkår for borgerne, der følger af Danmarks Riges Grundlov. Sagsøgerne gør yderligere gældende, at de afsluttende præmisser i Højesterets dom UfR 1996 side 1300 - hvorefter der ikke er grundlag for at afvente retsakter, som konkret og aktuelt berører en sagsøgers forhold, eftersom et krav herom


text:
ikke ville være egnet ”til at sikre en bedre oplysning af det spørgsmål om grænserne for anvendelsen af Grundlovens § 20, som var sagsgenstanden i UfR 1996 side 1300 - er dækkende for den foreliggende sag. Sagsøgerne konstaterer, at sagsøgte ikke har besvaret sagsøgernes opfordring til at “oplyse hvilke konkrete retsakter der refereres til som procesalternativ, der skulle sikre ’en bedre oplysning af spørgsmålet om grænserne for anvendelsen af Grundlovens § 20’” (Processkrift om Formaliteten side 12), idet sagsøgte (Processkrift B side 43) blot har peget på, at ”procesalternativet er - som anført i duplikken, side 7 - at afvente udstedelsen af en konkret retsakt”. Sagsøgerne gør gældende, at sagsøgtes manglende besvarelse af den fremsatte opfordring og tilkendegivelse af, ”hvilke konkrete retsakter” sagsøgte påberåber sig som grundlag for en bedre oplysning, tillægges processuel skadevirkning.
 Som uddybning og forstærkelse af den tiltrådte traktats ”generelle og indgribende betydning” påberåber sagsøgerne sig følgende:
 - De hidtil herskende antagelser om (1) at EU-ret fortrænger dansk ret (”Forrangsprincippet”), og i sammenhæng hermed (2) at EF-domstolens (stærkt EU-kompetenceekspanderende) praksis anerkendes som EF-retlig retskilde, får eksplicit traktathjemmel. At tiltrædelsen heraf - i særdeleshed i kombination med traktatens afskaffelse af den hidtidige mellemstatslige og ikke overstatslige EU-samarbejde i ”søjle 3” - har ”generel og indgribende betydning” fremgår af den i flere bilag (særlig bilag 1 og 2) beskrevne og dokumenterede Laval-sag. En tilsvarende betydning gøres gældende som følge af TEUF artikel 83, stk. 2 i sammenhæng med EF-domstolens dom af 13. September 2005 i sag C-176/03 (bilag S) og Danmarks-protokollen artikel 2. Traktatfæstelsens generelle og indgribende betydning understreges endelig af, at traktaten hermed fjerner retsgrundlaget for Højesterets dom om Maastricht-traktaten, UfR 1998 side 800. I dommens afsnit 9.6 lagde Højesteret til grund at ”domstolene ikke kan fratages adgangen til at prøve spørgsmål om, hvorvidt en EF-retsakt overskrider grænserne for den ved tiltrædelsesloven foretagnesuverænitetsafgivelse”. Denne prøvelsesret indebærer, at danske domstole, som det fastslås af Højesteret, skal underkende en EF-retsakt, dersom retsakten ” bygger på en anvendelse af Traktaten, der ligger uden for suverænitetsafgivelsen ifølge tiltrædelsesloven”. I henhold til Højesterets dom gælder dette, uanset at sagen angår gyldigheden af ”en EF-retsakt, der er opretholdt af EF-domstolen”. I kraft af traktat-fæstelsen af EU-rettens forrang og EF-domstolens praksis vil en dansk domstols underkendelse af en EU-retsakt, der er godkendt af EU’s domstol, være i strid med Lissabon-traktaten.
 - Sagsøgerne gør gældende, at traktatfæstelsen af EU-charter om grundlæggende rettigheder i medfør af TEU artikel 6 har generel og indgribende betydning, særlig som følge af, at chartrets mange brede og ubestemte ”principper” og disses gennemførelse (artikel 52, stk. 5) medfører begrænsninger af de adfærdsregulerende funktioner, der i henhold til Grundloven tilkommer den lovgivende og udøvende magts organer, og samtidig pålægger domstolene grundlovsfremmede opgaver (bilag 4), og at charteret vil danne grundlag for en stærkt udvidet anvendelsen af artikel 352 i kraft af TEU artikel 6, stk.1 (”samme juridiske værdi som traktaterne”) , der betyder, at chartrets over 50 politik-områder - såsom fri bevægelighed og opholdsret, asylret, forbrugerbeskyttelse, social sikring og social bistand, retfærdige og


text:
rimelige arbejdsforhold, familieliv og arbejdsliv, erhvervsfrihed, frihed for kunst og videnskab, ret til frihed og sikkerhed - udvider anvendelsesområdet for artikel 352 som en del af både ”rammerne for de politikker der er fastlagt i traktaterne” og ”målene heri”.
 - Som uddybende punkt gør sagsøgerne endelig gældende, at tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning finder udtryk i Lissabon-traktatens udbygning af EU-kompetence til at indgå bindende internationale aftaler, som det påpeges i Udenrigsministeriets redegørelse til folketinget januar 2008 (bilag E). Hovedbudskabet i denne redegørelse er, at tiltrædelsen af Lissabon-traktaten medfører en sådan effektivisering af EU’s udenrigspolitiske aktiviteter, at der foreligger en (yderligere) overførelsen af regeringens - grundlovshjemlede - udenrigspolitiske ret til at ”handle på Rigets vegne i mellemfolkelige anliggender”, som det bestemmes i Grundlovens § 19, og at den hermed skete udskillelse af regeringens selvstændige handleevne er af særdeles generel og indgribende betydning.
 Da den af sagsøgte begærede særskilte behandling og afgørelse af sagsøgernes søgsmålsret ikke kan eller bør foregribe en senere realitetsafgørelse, kan det af sagsøgte tiltrådte ”Maastricht-kriterium” ikke indebære, at anerkendelse af søgsmålsret betinges af, at tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning dokumenteres under behandlingen af formaliteten. Sagsøgerne gør gældende, at det er tilstrækkeligt for at Landsretten tilkender sagsøgerne søgsmålsret, at traktatens generelle og indgribende betydning er gjort gældende eller sandsynliggjort. Et krav om dokumentation blev ikke artikuleret af Højesteret i dommen UfR 1996 side 1300.
 Som et afsluttende anbringende peger sagsøgerne på, at lovgivers overfladiske behandling af grundlovsproblemet indicerer en intensiveret domstolsprøvelse.
 Beviser/dokumentation
 Sagsøgernes beviser og dokumentation for påstand og anbringender består hovedsagelig i tiltrædelsesloven og forarbejder, samt Lissabon-traktatens indhold og en række separate retsakter og tilkendegivelser der belyser de anførte anbringender.
 Sagsøgernes dokumentation består i uddrag af følgende bilag:
 Bilag 1-4.
 Bilag M
 Bilag P
 Bilag S
 Bilag T
 Bilag Z
 Bilag Y
 Bilag AA
 Bilag AC
 Bilag AD
 Uanset sagsøgtes indsigelse om overflødig bevisførelse (Duplik side 8), fastholder sagsøgerne, at det til sammenfattende belysning af den omprocederede - komplicerede og ikke let tilgængelige - traktats betydning, vil være en processuel gevinst, som sagsøgerne ønsker at fremme, at der afgives forklaring af
 - professor Hjalte Rasmussen, eller anden specialist i EU-ret,
 - Jens-Peter Bonde, mangeårigt medlem af Europa-Parlamentet og dettes forfatningsudvalg.
 Helsingør, 29. Maj 2009
 Replik 15. oktober 2008 som svar på statsadvokatens afvisningspåstand i svarskrift
 R E P L I K
 14. afdelings sag B-1889-08
 Niels Hausgaard m.fl.
 Statsminister Fogh Rasmussen og Udenrigsminister Per Stig Møller
 Sagsøgtes afvisningspåstand i svarskrift af 24. september giver sagsøgerne anledning til at replicere følgende:
 Sagsøgerne bestrider, at sagsøgtes detaljerede indsigelser mod gruppesøgsmål (side 5-11) udgør nogen afvisningsgrund, hver for sig eller tilsammen. Sagsøgte rejser spørgsmål om "hvorfor netop disse personer og kun disse skulle indgå som gruppemedlemmer i gruppen". Svarskriftets (her) kursiverede ordvalg dokumenterer, at sagsøgte forbigår det afgørende punkt i § 254 e, nemlig den i stk. 6 hjemlede adgang til at udvide gruppen. Netop denne mulighed har haft betydning for valget af gruppesøgsmål som processuel ramme. Sagsøgerne kan oplyse, at antallet af enkeltpersoner der - i tiden før og ikke


text:
mindst efter sagsanlægget - har ønsket at indtræde i gruppen, udgør adskillige tusinde. Det betragtelige antal bekræfter svarskriftets udtalelse: "at ikke alle dele af den danske befolkning er enige i den måde, Lissabon-traktaten blev ratificeret på" (side 6).
 Sagsøgtes bemærkninger side 9-10 ("procedurefordrejning") er uden belæg. Sagsøgerne har ikke anført eller blot antydet, at sagsanlæg som gruppesøgsmål skulle kunne "have en positiv afsmittende effekt på vurderingen af sagsøgernes retlige interesse" (side 10 f.o.). Den af sagsøgte anførte "effekt" er uden forbindelse med den juridiske virkelighed, eftersom kravene til retlig interesse som forudsætning for søgsmålsret i et sagsanlæg som det foreliggende er de samme for individuelle sagsøgere som for gruppemedlemmer i søgsmål efter kapitel 23 a.
 Svarskriftet side 11 kræver, at sagsøgtes påstand afvisning af sagen som gruppesøgsmål afgøres forud for ikke blot sagens realitet, men tillige for de øvrige i svarskriftet påberåbte afvisningsgrunde (herom nærmere i replikkens afsnit om Processuel behandling). Sagsøgtes indsigelser mod sagsanlæg som gruppesøgsmål vil således kunne bevirke at behandlingen af sagens realitet udsættes på ubestemt tid.
 Da alle i sagsøger-gruppen lægger afgørende vægt på at landsrettens behandling af sagens realitet fremmes uden ugrundet ophold, har samtlige gruppemedlemmer bemyndiget mig til på deres vegne at hæve gruppesøgsmålet og til at meddele landsretten, at de alle indtræder som parter i sagen som individuelle sagsøgere og viderefører sagen i overensstemmelse med retsplejelovens § 254 g, stk. 2 og § 250, stk. 1. Sagsøgtes indsigelser mod gruppesøgsmål falder herefter bort.
 Indsigelse om genstandsløs sag
 Svarskriftets udtalelser om at den anlagte sag "på nuværende tidspunkt" skulle være "genstandsløs" (side 4 og 5) bygger på sagsøgtes antagelse om at retssag ikke skulle kunne anlægges førend Lissabon-traktaten er trådt i kraft. Denne antagelse savner ethvert grundlag, eftersom retssagens genstand i henhold til sagsøgernes påstand ikke er Lissabon-traktaten, men den af danske statsorganer trufne tiltrædelsesbeslutning, der anfægtes som et brud på Danmarks Riges Grundlov.
 Sagsøgerne bestrider ikke sagsøgtes anførsler (side 5), at de savner en "individuel (....) interesse i at få påstandene i stævningen (....) påkendt af domstolene". Sagsøgerne henholder sig til de kriterier for søgsmålsret der er lagt til grund af Højesteret i den enstemmige dom UfR 1996 side 1300. Dommen tager direkte stilling til 12 sagsøgeres retlige interesse i
 - under påberåbelse af Grundloven - at anfægte statsmyndighedernes beslutning om at tiltræde Traktaten om Den Europæiske Union, som det skete ved lov nr. 281 af 28. april 1993. Højesterets afgørende præmis for at anerkende søgsmålsretten er sålydende: "På grund af tiltrædelseslovens generelle og indgribende betydning har appellanterne en væsentlig interesse i at få deres påstande prøvet". I kontrast til en retsordning der kun - som Højesterets dom UfR 1973 side 694 - anerkender søgsmålsret over for "retsakter, som konkret og aktuelt" berører en sagsøgers forhold, udtaler Højesteret i 1996-dommen, at der desuden lægges "vægt på, at et krav herom ikke ville være egnet til at sikre en bedre oplysning af det spørgsmål om grænserne for anvendelsen af Grundlovens § 20, som appellanterne har rejst".
 Højesterets citerede præmisser begrunder direkte og fuldt ud


text:
sagsøgernes søgsmålsret i den foreliggende sag. Sagsøgerne gør gældende, at lov nr. 321 af 30. april 2008, som er grundlaget for sagsøgtes tiltrædelse af Lissabon-traktaten, har en tilsvarende generel og indgribende betydning og at søgsmål som det foreliggende udgør en relevant processuel ramme
 - muligvis den eneste praktikable - for en judiciel prøvelse af tiltrædelsesbeslutningens overensstemmelse med Grundloven.
 Svarskriftet bestrider ikke, at sagsøgerne alle har tilknytning til betydelige samfundssegmenter (stævning side 12). Hertil føjes, at det kan forventes, at antallet af sagsøgere forøges på grundlag af retsplejelovens § 251 (uanset at proceduren herfor er mindre enkel end den i § 254 e, stk. 6 hjemlede), ligesom der kan forventes en bred kreds af intervenienter i henhold til § 252.
 Særskilt behandling af formaliteten
 Sagsøgtes begæring om særskilt behandling af den principale påstand om afvisning (svarskrift side 2) har bevirket at svarskriftet, i overensstemmelse med retsplejelovens § 351, stk. 4, har udeladt sagens realitet, hvis skriftlige forberedelse vil være særdeles omfattende og tidkrævende. Som anført ovenfor i afsnit Gruppesøgsmål, lægger sagsøgerne afgørende vægt på at modvirke enhver forsinkelse af sagen. Med henblik herpå tiltræder sagsøgerne sagsøgtes begæring om særskilt behandling af sagsøgtes afvisningspåstand. Sagsøgernes indsigelser mod afvisningspåstanden er anført i ovenstående afsnit.
 Besvarelse af opfordringer
 Sagsøgte anfører svarskrift side 13, at bilag C-P, der medfulgte svarskriftet, skulle rumme en imødekommelse af alle stævningens opfordringer. Dette bestrides, i særdeleshed mht. de i stævning side 4 fremsatte opfordringerne 2, 3 og 5. Hertil kommer, at flere af de af sagsøgte fremlagte bilag rummer uafklarede punkter, som foranlediger yderligere opfordringer. Disse opfordringer vedrører for størstepartens vedkommende sagens realitet og uddybes derfor ikke nærmere i denne replik.
 Sagsøgerne kan ikke affinde sig med sagsøgtes protest mod de begærede afhøringer (svarskrift side 11 - 12). Sagsøgerne tiltræder, at flere af de i stævningen anførte afhøringer er uden betydning i forbindelse med landsrettens behandling af sagsøgernes søgsmålsret. På det aktuelle processtadium ønskes alene afhøring af fhv. MEP Jens-Peter Bonde med henblik på klarlæggelse af Lissabon-traktatens betydning, der - som anført i afsnit Retlig interesse ovenfor - udgør et relevant element i sagsøgernes søgsmålsret. Som grundlag for supplerende oplysninger herom ønskes desuden afhøringer af en eller flere af sagsøgerne og/eller en specialist i EU-ret.
 Processuel behandling
 Med henblik på den processuelle behandling af sagsøgtes indsigelser mod sagsøgernes søgsmålsret bemærkes følgende: Svarskrift side 1 anfører sagsøgte, at de "agter... at uddybe de fremsatte anbringender i videre omfang i et senere processkrift, når dette måtte blive aktuelt". Betydningen af det kursiverede forbehold fremgår af den tilføjede henvisning til svarskriftets anbringender punkt 2 og 3, side 5-11. Under disse punkter anfører sagsøgte (side 11), at sagsøgtes indsigelser mod sagsanlægget som gruppesøgsmål "bør afgøres forud for vurderingen af, om gruppen besidder den fornødne retlige interesse" - og (side 5): "Derfor begrænser de sagsøgte sig til i det følgende at behandle spørgsmålet om berettigelsen af sagens anlæg som gruppesøgsmål".
 Den af sagsøgte tilstræbte særskilte påkendelse af én blandt flere formalitetsindsigelser (der desuden bortfalder, som anført i replikkens tidligere afsnit om Gruppesøgsmål) savner ethvert


text:
grundlag, eftersom retsplejelovens § 351, stk. 4 pålægger sagsøgte i svarskriftet at "fremsætte sine formalitetsindsigelser". Til det citerede krav hører udtømmende anbringender. Det må derfor lægges til grund, at sagsøgte har udtømt sine indsigelser mod sagsøgernes søgsmålsret. Følgelig protesterer sagsøgerne mod at sagsøgtes vilkårlige prioritering skulle udgøre grundlag for yderligere skriftveksling med heraf følgende forsinkelser.
 Helsingør 15. oktober 2008
 Stævning af 14. juni 2008 i Lissabonsagen
 1. Alle de grunde, der ifølge regeringen (i henhold til Justitsministeriets i redegørelsen af 22. november 2004)nødvendiggjorde folkeafstemning efter § 20 om Forfatningstraktaten, genfindes i Lissabontraktaten. De mange punkter skal regeringen som sagsøgt redegør for i alle detaljer. Indtil da er det tilstrækkeligt at pege på et enkelt punkt, nemlig den såkaldte "Fleksibilitetsbestemmelse", TEUF artikel 352, stk. 1 som - med få ændringer (i NB udvidende retning) - viderefører den hidtil gældende bestemmelse i EF-traktaten artikel 308, og som på de afgørende punkter er identisk med forfatningstraktatens artikel I-18. I sin redegørelse november 2004 om forfatningstraktaten udtaler Justitsministeriet (side 93) som sin opfattelse "at dansk tilslutning til forfatningstraktatens artikel I-18 bør ske efter grundlovens § 20". Dette begrundes i redegørelsen med særlig henvisning til, at det "følger af karakteren af fleksibilitetsbestemmelsen i artikel I-18, at det ikke på forhånd er muligt præcist at angive, i hvilke konkrete tilfælde der vil vise sig at være grundlag for at anvende bestemmelsen". Sagsøgerne tilslutter sig denne karakteristik, som i mindst samme omfang er anvendelig i forhold til Lissabontraktatens artikel 352. Det gøres yderligere gældende, at det er en følge af Justitsministeriets karakteristik, at den i artikel 352 hjemlede suverænitetsafgivelse ikke finder sted "i nærmere bestemt omfang", og at den derfor udløser en grundlovsændring.
 2. Tiltrædelse af EU's Charter om grundlæggende rettigheder som bindende på linie med traktatteksten indebærer en så omfattende suverænitetsafgivelse, at den er dækket af sagsøgers påstand om grundlovsbrud. Uanset at den danske grundlovs frihedsrettigheder ikke antastes af EU's Charter om grundlæggende rettigheder, og uagtet at det nævnte charter fastslår, at det ikke skaber nye kompetencer (artikel 51, stk. 2 og TEU artikel 6)), er charteret, som i henhold til TEU artikel 6,stk. 1 er gjort retligt bindende, grundlag for en betydelig suverænitetsafgivelse. Dette er en følge af at flere af de i charteret hjemlede rettigheder kan gøres til genstand for EU-lovgivning i henhold til artikel 52, stk. 5, der giver hjemmel til EU-lovgivning til gennemførelse af chartrets principper. Herhen hører flere charter-rettigheder, herunder artiklerne 28, 31 og 34. EU-lovgivning herom er rummer overladelse til EU af betydelige beføjelser for danske myndigheder, der forstærkes af en kombination med den under 1. omhandlede fleksibilitetsbestemmelse, TEU artikel 352.
 3. Når man ser på af EU-domstolens kompetence-ekspansion, som igennem en række år har medført - dommerskabte - suverænitetsafgivelser, som danske myndigheder (ikke mindst danske domstole) forgæves har forsøgt at bremse, er det vigtigt, at denne ekspansion tiltrædes med Lissabon-traktaten, idet Erklæring 17 med bilag fra Rådets juridiske tjeneste bekræfter "Domstolens eksisterende retspraksis" - altså en traktat-hjemmel, som ikke fandtes i forfatningstraktaten. Til EU-domstolens retspraksis, der med erklæring17 bliver


text:
en del af Lissabontraktaten, og således forfremmes til traktatfæstet ret, hører dommen i sag C-341/05 der er fremlagt i sagen som bilag 2. At EU-myndighederne får adgang til at sætte EU-retlige grænser for de aktionsmidler der benyttes af arbejdsmarkedets parter, repræsenterer ifølge sagsøgte en kompetenceudvidelse for EU, og dermed en suverænitetsafgivelse. At EU efter sagsøgtes daværende opfattelse har savnet den nævnte kompetence, fremgår af bilag 1, hvori regeringen tilkendegiver den "opfattelse, at Fællesskabet hverken direkte eller indirekte har kompetence til at regulere fagforeningers ret til at konflikte for at opnå overenskomst med en arbejdsgiver", og at "retten til at føre kollektive forhandlinger for at opnå overenskomst om løn- og arbejdsvilkår og retten til at understøtte et krav herom med kollektive kampskridt efter regeringens opfattelse ikke er omfattet af fællesskabsretten." Der foreligger tilmed en dobbelt suverænitetsafgivelse, ikke blot i det materielle retsforhold, men også i det processuelle, idet Arbejdsretten og faglige voldgiftsretter, som i henhold til arbejdsmarkedets grundlove har den definitive afgørelser i disse sager, fratages denne kompetence.
 4. Med Lissabontraktaten afskaffes det hidtidige mellemstatslige samarbejde om (dele af) retspolitikken ("retlige og indre anliggender"). I tilknytning hertil gør sagsøgerne gældende, at den traktatfæstede tilvalgsordning inden for retsvæsen, som er fastslået i Bilag til Danmarksprotokol art. 3, kræver § 20-procedure, eftersom det danske tilvalg ikke vil kunne praktiseres fra sag til sag inden for den i traktaten fastsatte frist på 3 måneder efter at det pågældende forslag er fremsat. Følgelig er det hjemlede tilvalg ikke gyldigt uden vedtagelse af den samlede traktat i overensstemmelse med grundlovens § 20. Det gøres ikke gældende at der foreligger modstrid med § 88.
 5. Sagsøgerne gør gældende, at den nye adgang for EU til at indgå traktater med andre lande og internationale organisationer ( TEUF artikel 216) ikke gyldigt kan tiltrædes uden anvendelse af grundlovens § 88, subsidiært § 20. Dette er en følge af, at artikel 216 betyder ,at de af EU indgåede traktater har bindende virkning for medlemsstaterne. Der er her tale om en utvetydig suverænitetsafgivelse, eftersom beføjelsen til at indgå traktater ifølge grundlovens § 19 tilkommer regeringen, en beføjelse der i henhold til Højesterets dom UfR 1998 side 800 (dommen om Maastricht-traktaten) er omfattet af "rigets myndigheder", hvis beføjelser er genstand for reguleringen i § 20.
 6. TEU artikel 48, stk. 7. tillader, at vedtagelser der træffes med enstemmighed, kan ændres til flertalsafgørelser. Et "kvalificeret flertal", som traktaten kalder det, er tæt på simpelt flertal, idet TEU artikel 16, stk. 4 blot kræver flertal på 15 ud af 27 medlemsstater. Men samtidig er flertalskravet kvalificeret i en anden betydning, idet artikel 16, stk. 4 tilføjer et krav om at de 15 lande "repræsenterer medlemsstater med tilsammen 65% af Unionens befolkning". Dette indebærer, at et flertal blandt befolkningsfattige medlemsstater - hvortil Danmark hører med en befolkning på 1-2% af Unionens samlede befolkning - diskrimineres i forhold til medlemsstater med mange indbyggere. Herudover betyder flertalsafgørelser, at danske myndigheder mister "vetoretten" i betydningen: mulighed for at hindre vedtagelse af en foranstaltning, som det danske folketing modsætter


text:
sig.
 Pressemeddelelse 4. december 2007 - Trods bestillingsarbejdet kommer Fogh for retten, hvis vi ikke får folkeafstemning
 Folkebevægelsen vil øjeblikkelig tage initiativ at få indbragt regeringens grundlovsbrud for domstolene, hvis der ikke udskrives folkeafstemning, udtaler Ole Krarup
 I går var den endelige oversatte tekst til Lissabon-traktaten klar. Et døgn senere har Justitsministeriets jurister nu lavet gennemgået den og lavet en redegørelse, der pudsigt nok når til samme konklusion som statsminister Anders Fogh Rasmussen forlængst et nået til: Der afgives ikke suverænitet og kræves ikke folkeafstemning.
 - En gennemlæsning af redegørelsen efterlader ikke tvivl om at denne "redegørelse" er et rent bestillingsarbejde, der tjener til at skaffe regeringen en facadelegitimation for den allerede trufne politiske beslutning om at holde den danske befolkning uden for enhver indflydelse på den reviderede udgave af EU-forfatningen der nu er omdøbt til "Lissabon-traktaten", udtaler Folkebevægelsen mod EUs grundlovsekspert, tidligere medlem af EU-parlamentet Ole Krarup.
 - I Justitsministeriets oprindelige redegørelse om EU-forfatningen af 22.11.2004 blev Grundlovens krav om folkeafstemning i tilfælde af suverænitetsafgivelse udlagt korrekt: På en lang række områder blev dansk selvbestemmelse overladt til EU, og Justitsministeriet konkluderede derfor, at traktaten kun kunne vedtages efter Grundlovens § 20 - altså folkeafstemning, siger Ole Krarup og fortsætter: - De kunstfærdige omformuleringer af EU-forfatningen der findes i Lissabontraktaten ændrer ikke på de retlige realiteter: Lissabon-trakaten rummer på alle væsentlige punkter samme magt-overdragelse som EU-forfatningen. Der findes kun én forklaring på Justitsministeriets ændrede konklusion: Politisk diktat. - Regeringens arrogante afsporing af den danske Grundlov er så skandaløs, at Folkebevægelsen øjeblikkelig vil tage initiativ at få indbragt regeringens grundlovsbrud for domstolene, hvis der ikke udskrives folkeafstemning, lyder den klare melding fra Ole Krarup.


text:
Bortfald af udlejer krav på efterbetaling af ikke betalt leje
 afsagt onsdag den 12. februar 2020
 Sag BS-32625/2019-HJR
 Brdr. Jardorf Ejendomme I A/S
 Advodan Lyngby Advokataktieselskab
 (advokat Simon Hauch)
 I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Lyngby den 12. juli 2018 (BS-8261/2017) og af Østre Landsrets 4. afdeling den 15. april 2019 (BS-27279/2018).
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Jens Peter Christensen, Michael Rekling og Kristian Korfits Nielsen.
 Appellanten, Brdr. Jardorf Ejendomme I A/S, har gentaget sine påstande.
 Indstævnte, Advodan Lyngby Advokataktieselskab, har påstået afvisning af an-ken, subsidiært at Brdr. Jardorf Ejendomme – ud over de 776.815,72 kr. med tillæg af renter og sagsomkostninger, som Brdr. Jardorf Ejendomme har betalt den 29. april 2019 – skal betale 45.467,02 kr. eller et mindre beløb med procesrente fra den 5. juni 2017, og mere subsidiært stadfæstelse af landsrettens dom.
 Brdr. Jardorf Ejendomme har påstået, at afvisningspåstanden ikke tages til følge.
 Brdr. Jardorf Ejendomme har til støtte for, at anken ikke afvises, anført navnlig, at retsplejelovens § 370, stk. 5, indebærer, at opfyldelse af en dom, selv hvor anke kunne udskyde betalingsfristen, ikke kan tolkes som et implicit ankeafkald. I denne sag var selskabet, uanset om der blev indgivet ansøgning til Procesbevillingsnævnet, og uanset om der måtte blive meddelt tredjeinstansbevilling, forpligtet til at opfylde landsrettens dom. Dette bestyrker, at der ikke foreligger noget udtrykkeligt ankeafkald, jf. retsplejelovens § 370, stk. 5.
 Brdr. Jardorf Ejendomme har herudover supplerende anført navnlig, at Advodan Lyngby ikke har bestridt, at advokataktieselskabet ikke har betalt den fjerde lejeforhøjelse, som udsprang af retsforliget indgået i 2011. Denne del af kravet på efterbetaling er hverken helt eller delvist forældet, jf. forældelseslovens § 5, stk. 1, nr. 3. Det er ikke korrekt, når landsretten anfører, at retsforliget ikke afgør eller har kunnet regulere, i hvilket omfang der er et krav på ikke betalt leje. Retsforliget fastsætter således med virkning for bestemte perioder det beløb, der skal efterbetales, og det er en af disse perioder, hvor opkrævning ikke er sket.
 Afbrydelse af forældelsen af samtlige krav på efterbetaling af lejeforhøjelser er sket den 5. maj 2017, hvor Advodan Lyngby foretog indbetaling af de opkrævede beløb. Ved betalingen blev fordringen – uanset forbeholdet om tilbagesøgning – honoreret med frigørende virkning, og der bestod herefter ikke længere nogen fordring. Det giver derfor ikke mening, at der fortsat skulle løbe en forældelsesfrist. Det giver heller ikke mening, at det afgørende for afbrydelsen skulle være, hvornår Advodan Lyngby, der har opfyldt fordringen, måtte vælge at foretage retslige skridt. Krav på lejeregulering med 2,5 %, som er yngre end tre år regnet fra den 1. juni 2017, er herefter ikke forældet.
 Det fastholdes, at der er krav på renter af de løbende for lidt betalte lejebeløb.
 Advodan Lyngby har til støtte for påstanden om afvisning anført navnlig, at Brdr. Jardorf Ejendomme den 29. april 2019 opfyldte landsrettens dom uden at tage forbehold for anke eller for at ansøge Procesbevillingsnævnet om tilladelse. I en sag som den foreliggende, hvor anke på


text:
grund af to-instansprincippet som udgangspunkt er udelukket og alene kan ske, hvis der meddeles tilladelse, må opfyldelse af dommen uden forbehold af nogen art betragtes som et ankeaf-kald, og anken skal derfor afvises.
 Advodan Lyngby har herudover supplerende anført navnlig, at Brdr. Jardorf Ejendomme ikke kan efteropkræve leje, der er forfaldet længere tilbage end tre år fra afbrydelsen af forældelsesfristen. Det gælder både for leje, der udspringer af det indgåede forlig, og for leje, der baserer sig på lejekontraktens bestemmelse om, at lejen årligt forhøjes med 2,5 %. Det fastholdes således, at retsforliget efter sit indhold ikke udgør et særligt retsgrundlag som omhandlet i forældelseslovens § 5, stk. 1, nr. 3.
 Der var på tidspunktet for indgivelse af stævning ikke sket afbrydelse af forældelsesfristen, hverken fra Advodan Lyngbys eller Brdr. Jardorf Ejendommes side. Den omstændighed, at Advodan Lyngby foretog betaling af efterbetalings-kravet den 5. maj 2017, ændrer ikke herpå og kan ikke anses for en disposition, der afbrød forældelsesfristen, eller for en anden form for anerkendelse af kravet. Betalingen skete under udtrykkelig protest, og det blev samtidig tilkendegivet, at ingen forældelsesfrist kunne anses for suspenderet. Landsrettens dom er på dette punkt i strid med forældelseslovens bestemmelser om fristafbrydelse, jf. forældelseslovens § 15 modsætningsvis, og § 16, stk. 1, og stk. 2, nr. 4. Fordringen består således fortsat, hvis betalingen er sket under protest og med krav om tilbagebetaling.
 Det bestrides, at Brdr. Jardorf Ejendomme har krav på renter af noget beløb. Man skal alene betale renter af fordringer, der er forfaldne til betaling, jf. rentelovens § 3, stk. 1. I denne sag er der aldrig foretaget en regulering, som kunne danne grundlag for en opkrævning. Det savner mening at kræve renter af ydelser, man faktisk ikke har opkrævet, og det ville i øvrigt være urimeligt, hvis man kunne. Subsidiært skal der betales renter efter rentelovens § 3, stk. 3, og mere subsidiært fra et senere tidspunkt end efter § 3, stk. 1, jf. § 3, stk. 5. Advodan Lyngby har betalt det, som Brdr. Jardorf Ejendomme løbende har opkrævet, og betaling er sket til tiden.
 Brdr. Jardorf Ejendommes rentekrav er under alle omstændigheder som ud-gangspunkt omfattet af en 3-årig forældelsesfrist.
 Forældelsesfristen blev først afbrudt ved fremsættelse af anbringendet om krav på renter som kompensation. Anbringendet blev fremsat den 20. november 2017 i Brdr. Jardorf Ejendommes svarskrift for byretten. Forældelsesfristen for rentekravet blev dermed først afbrudt denne dato, jf. forældelseslovens § 16, stk. 2, nr. 3. Subsidiært blev forældelsesfristen afbrudt ved Advodan Lyngbys indgivelse af stævning den 10. oktober 2017, jf. forældelseslovens § 16, stk. 2, nr. 4. Landsrettens dom bør derfor ændres på dette punkt, således at der ikke modregnes noget rentekrav i Brdr. Jardorf Ejendommes favør ved opgørelse af Advodan Lyngbys tilbagebetalingskrav.
 Hovedspørgsmålet i sagen er, i hvilket omfang udlejer Brdr. Jardorf Ejen-domme I A/S’ krav på efterbetaling af ikke betalt leje er bortfaldet ved forældelse eller passivitet. Det er i den forbindelse et spørgsmål, hvilken betydning det har, at Advodan Lyngby Advokataktieselskab den 5. maj 2017 betalte efterbetalingskravet


text:
under protest. Derudover er der spørgsmål om rente, og om anken til Højesteret skal afvises.
 Efter retsplejelovens § 370, stk. 5, kan en part give afkald på anke, når dommen er afsagt. Afkaldet skal være udtrykkeligt. Da Brdr. Jardorf Ejendomme opfyldte landsrettens dom, gav selskabet ikke et udtrykkeligt ankeafkald. Påstanden fra Advodan Lyngby om afvisning af anken tages herefter ikke til følge.
 Brdr. Jardorf Ejendommes efterbetalingskrav angår manglende betaling af lejeforhøjelse i henhold til et retsforlig og manglende betaling af lejeforhøjelse med 2,5 % årligt i henhold til lejekontraktens reguleringsbestemmelse. Den manglende betaling af lejeforhøjelse i henhold til retsforliget vedrører den aftalte fjerde rate, som Advodan Lyngby skulle betale i 2012 og de følgende år.
 Højesteret finder, at forliget, der må betragtes som et tillæg til lejekontrakten, ikke udgør et særligt retsgrundlag som omhandlet i forældelseslovens § 5, stk. 1, nr. 3, for Brdr. Jardorf Ejendommes krav på betaling af lejeforhøjelsen for 1. januar 2012 og frem. Højesteret tiltræder herefter, at den del af Brdr. Jardorf Ejendommes efterbetalingskrav, der vedrører forskellen mellem den faktisk be-talte leje og den lejeforhøjelse, som skulle betales efter den fjerde rate i forliget, ikke er undergivet 10 års forældelse.
 Alle dele af Brdr. Jardorf Ejendommes krav på efterbetaling af leje er således omfattet af den almindelige 3-årige forældelsesfrist i forældelseslovens § 3, stk. 1.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at den del af Brdr. Jardorf Ejendommes efterbetalingskrav, der vedrører lejebetalinger, som ligger mere end tre år forud for opfyldelsen af kravet den 5. maj 2017, er forældet.
 Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at den del af Brdr. Jardorf Ejendommes efterbetalingskrav, som støttes på lejekontraktens klausul om en årlig regulering på 2,5 %, og som ikke er forældet, er fortabt ved passivitet.
 Højesteret tiltræder, at Brdr. Jardorf Ejendommes krav på efterbetaling af leje i henhold til lejemålets retsgrundlag er omfattet af rentelovens § 3, stk. 1. Højesteret finder, at der ikke er grundlag for at bringe reglen i rentelovens § 3, stk. 3, i anvendelse, og der er ikke hjemmel til i medfør af rentelovens § 3, stk. 5, at bestemme, at rente skal betales fra et senere tidspunkt end efter § 3, stk. 1, jf. herved § 3, stk. 5, 2. pkt. Brdr. Jardorf Ejendommes krav på efterbetaling af den ikke forældede forhøjelse af lejen i henhold til retsforliget skal derfor forrentes fra forfaldsdatoen for de enkelte lejebetalinger, i det omfang der ikke er indtrådt særskilt forældelse af rentekravet.
 Højesteret lægger som ubestridt til grund, at Brdr. Jardorf Ejendommes krav om rente af efterbetaling af leje først blev fremsat i selskabets svarskrift af 20. november 2017 for byretten. Forældelsen af selskabets rentekrav blev dermed afbrudt denne dato, jf. forældelseslovens § 16, stk. 2, nr. 3. Som følge heraf har Brdr. Jardorf Ejendomme ikke krav på forrentning af den del af sit efterbetalingskrav, der vedrører lejebetalinger i henhold til retsforliget, som ligger mere end tre år forud for den 20. november 2017. Rentekravet kan herefter på det


text:
fo-religgende grundlag opgøres til i alt 19.582 kr.
 Da Brdr. Jardorf Ejendomme alene har et rentekrav på 19.582 kr., som skal fra-drages i Advodan Lyngbys tilbagebetalingskrav, tager Højesteret advokataktieselskabets subsidære påstand til følge med 1.515 kr. med procesrente fra den 5. juni 2017.
 Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at Brdr. Jardorf Ejendomme I A/S til Advodan Lyngby Advokataktieselskab skal betale yderligere 1.515 kr. med procesrente fra den 5. juni 2017, og at beløbet på 692.730,52 kr. forrentes fra den 5. juni 2017.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Brdr. Jardorf Ejendomme I A/S betale 50.000 kr. til Advodan Lyngby Advokataktieselskab.
 Hvad er et varemærke? Et varemærke er et forretningskendetegn, der skal opfylde betingelserne i varemærkeloven ...»
 Ophavsret Ophavsret er populært sagt en beskyttelse af et kunsværk. Den, som frembringer et litterært ...»
 Designret Et design er i henhold til designloven et produkts eller en del af et produkts udseende, som ...»


text:
Et alvorligt tilbageskridt for Pro Life-sagen i USA - Katolsk Magasin
 Kommentarer lukket til Et alvorligt tilbageskridt for Pro Life-sagen i USA 683 04 juli, 2016 Nyheder juli 4, 2016 Indlæg af Torben Riis
 Et alvorligt tilbageskridt for Pro Life-sagen i USA
 USA’s højesteret har den 27. juni med stemmerne 5-3 underkendt en lov i staten Texas fra 2013, som krævede, at abortklinikker for det første skulle have en fast aftale med et lokalt hospital, såfremt der opstod en situation, hvor den aborterende kvinde havde behov for akut lægehjælp, og for det andet, at abortklinikken skulle leve op til de kvalitetskrav, man stiller til ambulatorier, der foretager kirurgiske indgreb.
 Disse krav fandt de fem højesteretsdommere udgjorde ”en unødvendig byrde” i forhold til kvinders ret til abort, ligesom de mente, at loven udgjorde ”en væsentlig hindring” for at gøre brug af denne forfatningssikrede ret.
 Mindretallet – som bestod af højesteretspræsident John Roberts og af de to dommere Samuel Alito og Clarence Thomas – tog skarpt afstand fra afgørelsen.
 Blandt andet udtalte dommer Alito, at det forhold, at der er klinikker, der har måttet lukke i et bestemt område af staten, ikke burde føre til, at klinikker i et andet område af den grund fritages for at efterleve lovens bestemmelser.
 Dommer Clarence Thomas sagde i sin mindretalsudtalelse: ”I dag underkender retten to love på befaling af nogle abortklinikker og læger. Denne afgørelse illustrerer Højesterets bekymrende tendens til at bøje reglerne, så snart det drejer sig om en hvilken som helst bestræbelse på at begrænse antallet af aborter eller blot om at give udtryk for modstand mod abort”.
 De katolske biskopper i Texas erklærede, at man i forening med millioner af katolikker i Amerika og i hele verden vil fortsætte med at arbejde for at beskytte livet og menneskets værdighed fra undfangelsen til en naturlig død. Kirurgisk abort, sagde biskopperne, er et indgreb, som kan medføre mange alvorlige komplikationer. Derfor har staten en legitim interesse i at sikre den abortsøgende kvinde en så høj grad af sikkerhed som muligt i forbindelse med indgrebet og endvidere sikre, at øjeblikkelig lægehjælp er tilgængelig, såfremt der indtræffer komplikationer som f.eks. blødninger, perforering af livmoderen, blodpropper eller allergiske reaktioner.
 Det synspunkt blev ligeledes gjort gældende af de amerikanske Pro Life-organisationer. Lederen af National Right to Life Committee, Carol Tobias, stillede således dette spørgsmål: ”Er disse abortklinikker virkelig så lurvede, at de ikke kan leve op til de minimumskrav, som andre klinikker er underkastet? Og hvor dårlige er mon abortlægerne, siden de ikke kan få en aftale med det lokale hospital? Som vi så det i tilfældet med Kermit Gosnell i Philadelphia, er den indbringende abortindustri enten ikke i stand til eller ikke villig til at holde orden i egne rækker, men lukker øjnene for uhumske og elendige tilstande i klinikkerne.”
 Gosnell-sagen
 Skandalesagen i Philadelphia tog sin begyndelse i februar 2010, da FBI-agenter og repræsentanter for sundhedsmyndighederne foretog en razzia i den 72-årige læge Kermit Gosnells klinik. Her mødte der dem et forfærdende syn, som de i den


text:
efterfølgende rapport beskrev med ord som ”beskidt, afskyeligt, ekstremt uhygiejnisk, aldeles utidssvarende og oprørende”. Ikke alene var de hygiejniske forhold nærmest ubeskrivelige, men Gosnells personale viste sig at være personer uden relevant uddannelse, som gav de abortsøgende kvinder den samme dosis smertestillende indsprøjtninger uanset højde og drøjde. Den medicin, man fandt i skabene, var for en stor del over udløbsdatoen, ligesom klinikkens instrumenter var rustne og forældede og ikke steriliserede efter brug. Det mest chokerende var dog, at man fandt aborterede fostre overalt, som Gosnell opbevarede som trofæer – i plasticposer, mælke- og juicekartoner og endda i emballager til kattemad – herunder også et 19. uger gammelt helt intakt foster, som lå i en kummefryser.
 Under den efterfølgende retssag kom det frem, at Gosnells standardprocedure i forbindelse med sene aborter, hvor der var tale om levendefødte børn, bestod i, at man skar et snit i nakken på barnet og klippede rygsøjlen over med en saks for at sikre sig, at det ikke overlevede.
 Imidlertid kunne man kun løfte bevisbyrden i to tilfælde – hertil krævedes mere end vidneudsagn – men det var også nok til at idømme Gosnell to livstidsdomme. Det skete i foråret 2013.
 Hvorfor greb myndighederne ikke ind på et tidligere tidspunkt? En del af forklaringen er, at Gosnell praktiserede i et fattigkvarter med hovedsageligt ressourcesvage patienter, der var mindre tilbøjelige til at klage. Men klaget blev der nu alligevel – uden at der blev reageret fra myndighedernes side, som da også efterfølgende stod tilbage med et forklaringsproblem.
 Det var ikke mindst under indtryk af denne affære, at Texas’ guvernør Rick Perry i 2013 satte sit navn under den lov, som Højesteret nu har underkendt.
 Er Højesteret blevet et politisk redskab for skiftende regeringer?
 Det hører til sjældenhederne, at Højesteret dømmer om sager vedrørende provokeret abort. Sidste gang det skete var i 2007, da den opretholdt et forbud mod partial-birth abortion – den abortmetode, hvor man i selve fødselsøjeblikket punkterer det endnu ufødte barns hjerne, således at barnet dør, inden det har forladt fødselskanalen og juridisk set har overskredet den ”forfatningsmæssige grænselinje” mellem at være et foster og et nyfødt barn. Metoden var endnu tilladt under præsident Bill Clinton, som nedlagde veto i 1996 mod et forslag i Kongressen om at forbyde metoden.
 Tilbage i 1992 bekræftede Højesteret de enkelte staters ret til at indføre love, der begrænsede aborter, så længe de ikke kom til at udgøre ”en unødvendig byrde” eller en ”væsentlig hindring” for kvinders adgang til abort. Det er disse formuleringer, som vi omtalte i starten af denne artikel, den aktuelle dom refererer til.
 Det har naturligvis givet anledning til at stille spørgsmålet: Hvad er det, der gør, at lovkrav som i Texas ifølge Højesteret nu – til forskel fra før – udgør en utilladelig byrde og hindring for fri abort? Dommer Clarence Thomas har mere end antydet, at der er tale om en politisk motiveret dom. Han afsluttede sin 17 sider lange mindretalsudtalelse med at konstatere, at Højesteret øjensynlig ”fortsætter med at reducere forfatningsbaseret lovgivning