text:
Åbent hus i LLO Nykøbing Falster
 Vi åbner vores nye lokaler, for alle torsdag d. 15. august 2019 i tidsrummet 16-18, her kan du komme og se vores nye lokale i Tværgade 14, og hilse på vores nye bestyrelse, Carsten, Michael, Mia og Birgitte.
 Vi byder på en lille forfriskning ......
 Har du spørgsmål til din lejekontrakt, så kan du aflevere den for en gennemgang for eventuelle ugyldige vilkår og lejeforhold generelt, vi gennemgår den for 100 kr. og sender dig gennemgangen pr. mail efterfølgende.
 LLO Nykøbing F. Afdeling
 SOMMER 2019: FERIELUKNINGER OG ÆNDREDE ÅBNINGSTIDER
 Se vores afdelingers ferielukninger og åbningstider over sommeren 2019
 5-0 til Thomas i Højesteret
 LLO hjalp/// Af Kjeld Hammer
 Efter 6 års usikkerhed og fem retsafgørelser, kan Thomas Bisgaard nu blive boende i barndomshjemmet.
 Den svært handicappede Thomas Bisgaard i sin kørestol var oppe imod de helt store spillere, da han for første gang i sit liv indfandt sig i Højesteret den 21. Juni 2019.
 I 6 år havde han ventet i usikkerhed på, om han kunne blive boende i sin trygge stuelejlighed i Valby på grund af ejerens varslede huslejestigninger. Det sted, hvor han er vokset op, og hvor han havde indgået en uopsigelig lejekontrakt med sikkerhed for netop ingen huslejestigninger. Oveni de varslede lejeforhøjelser fik han alle sine handicap-foranstaltninger i køkken og bad fjernet under den påtvungne byfornyelse. Resultatet: Thomas kunne ikke længere nå op og røre i sine gryder, fordi køkkenbordet var hævet. På hele 10 punkter blev lejligheden forringet, men ejeren kunne hente et stort økonomisk tilskud for sin kommunalt-godkendte byfornyelse!
 Thomas Bisgaard ved trappen til Højesteret. Efter seks år kan han nu ånde lettet op.
 Husen og Gaihede tabte
 Imod sig i Højesteret havde Thomas landets absolut førende udlejer-advokat, Anne Louise Husen, der i anledning af sagen i Højesteret havde overtaget fra yngre advokatkolleger i firmaet. Husen førte sagen om Thomas huslejeforhøjelse for udlejeren, der er en af hovedstadens store spillere på det københavnske ejendomsmarked, Ragn Gaihede (Gaihede Ejendomme ApS).
 Men ekspertisen hjalp ingen af dem. Husen og Gaihede tabte med et brag i Højesteret, hvis fem dommere afsagde dommen d. 1. juli 2019. Det blev 5-0 til Thomas Bisgaard.
 Husen havde håbet på at vinde et vigtigt princip, som hun havde sat en livslang erfaring og megen prestige ind på. Hendes klient, Ragn Gaihede, havde håbet på en pæn huslejeforhøjelse og iflg. Thomas også på at kunne få sine egne familiemedlemmer ind i lejligheden, når han blev tvunget til at flkytte ud. I stedet må Gaihede selv til lommerne endnu engang. Tilsammen har sagen kostet ham et sekscifret kronebeløb. Først vandt Thomas, støttet af LLO, sagen i huslejenævnet, men tabte derefter i ankenævnet. Så tabte han i boligretten, men vandt så sin sag ved Østre Landsret. Og nu altså i Højesteret, der var femte retsinstans.
 Første sag i Højesteret
 På sin side havde Thomas Bisgaard's advokat Mikkel Jarde fra advokatfirmaet Nordia. Sagen var hans første i Højesteret. I Højesteret gav de to advokater hinanden med Jarde's formulering et "fair


text:
modspil" og Jarde tøver ikke med at kalde Husen "ekstrem kollegial".
 Advokat Mikkel Jarde vandt sin allerførste sag i Højesteret. Han kalder dommen "klar og logisk begrundet", men var ikke på forhånd sikker på udfaldet.
 Besked pr. telefon
 51-årige Thomas er glad. Han fik straks efter dommen overbragt den gode nyhed i telefonen af faderen, Ole Bisgaard, og delte glæden med én af sine døgnplejere fra Københavns Kommmune. Endnu ved han ikke, hvordan det skal fejres, siger han, men han regner med, at det bliver en middag ude i byen med faderen.
 Vi Lejere træffer en glad og rørt Ole Bisgaard tre timer efter dommen.
 Hvad siger du til dommen?
 "Glæden er stor her i lejligheden. Vi har grædt sammen i dag og det har været glædestårer.Vi er meget lykkelige. Jeg skyndte mig at sende en fin flaske champagne ind på kontoret til Mikkel Jarde. Nu har vi åbnet en flaske selv og købt ind til god mad. Det skal nok blive fejret.
 Efter de 6 års uvidenhed om Thomas kunne blive boende, er det nu afgjort, at det kan han. Så selvfølgelig er vi meget tilfredse. Det har været en lang dræbende omgang med op- og nedture. Vi er LLO meget taknemmelige for at have vejledt os både i starten og også senere været behjælpelig med at finde de rigtige folk til os. Jeg er meget taknemmelig. Og fem dommere for bordenden i Højesteret kan ikke sådan tage fejl."
 "Klar og logisk begrundet" dom
 Advokat Mikkel Jarde er som Ole Bisgaard først og fremmest glad på Thomas vegne. "Han har måttet leve længe med denne langvarige sag, og det må være en stor lettelse for ham at få sat et endegyldigt punktum. Højesterets dom forekommer desuden både at være klar og logisk begrundet", siger han og tilføjer, at han på trods af sin egen vurdering af sagen ikke var sikker på udfaldet. "Usikkerheden skyldtes dels, at lejeloven umiddelbart er tavs om muligheden for gennemførelse af forbedringsforhøjelse i uopsigelige lejemål og dels, at det af de almindelige bestemmelser til lejekontrakten faktisk fremgår, at lejen kan ændres efter den til enhver tid gældende lovgivning. Med dommen har Højesteret imidlertid slået fast, at lejeloven ikke indeholder fornøden hjemmel til at varsle forbedringsforhøjelser i uopsigelige lejemål og at de almindelige bestemmelser i lejekontrakten samtidig ikke indeholder et tilstrækkeligt klart og tydeligt forbehold for at kunne gennemføre lejeforhøjelser til trods for den aftalte uopsigelighed".
 Ikke stilling til forringelserne
 Interessant nok har Højesteret ikke taget stilling til udlejerens såkaldte "forbedringer" af lejligheden, som af Thomas tværtimod opfattes som stærkt forringende for hans mobilitet som handiccappet. Jarde siger, at "selvom det måske havde været ønskværdigt, har Højesteret med dommen ikke taget stilling til, om det har nogen betydning, at arbejderne udført i lejemålet som følge af lejerens særlige behov som bevægelseshæmmet konkret ikke har virket som en forbedring - men efter lejerens opfattelse derimod som en forringelse – af lejemålet. Altså om forbedringsarbejder skal bedømmes objektivt eller vurderes ud fra den enkelte lejers subjektive forhold.”
 Kage

type: other


text:
til kontoret
 Hvordan fejrer man sin første sejr i Højesteret?
 "Hos os giver man typisk kage til kontoret, når man vinder en stor sag. Det må dog vente til august, fordi mange allerede er taget på sommerferie. Da det både er min første sejr og min første sag i Højesteret, og derfor en særlig anledning, kan vi jo passende samtidig åbne den champagne, som Thomas og Ole har overbragt til mig som tak for indsatsen.”
 Formanden for LLO, Helene Toxværd, byder den socialdemokratiske regering velkommen
 I valgkampen slog LLO til lyd for, at vi skulle have en ny regering – det har vi nu fået og tak for det!
 Vi har også fået et ”aftalepapir”, der udstikker den overordnede politiske retning. Det er helt afgørende for LLO, at byerne ikke kun bliver for de rige. Aftalepapiret imødekommer bl.a. vores ønske om et opgør med kapitalfonde og § 5.2., flere almene boliger og en fornyet chance for at se på f.eks. kravet om højst 40% familieboliger i udsatte boligområder... Også tak for det!
 Nu venter vi spændt på den nye regerings sammensætning og den konkrete resortfordeling! Boligområdet trænger efter mange års nedprioritering til igen at få sit eget samlede ministerium og en boligminister, der vil prioritere disse områder.
 Det politiske aftalepapir "Retfærdig retning for Danmark" kan læses i sin helhed her.
 Det boligpolitike område omhandles specifikt på side 14.
 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 Næste


text:
Den nærige selvbygger – U.1985.607/2H
 Højesterets dom i sag 455/1984. Refereret af andre i U.1985.607/2H.
 Tema: Kompensationskrav fra samlevende
 M havde erhvervet en grund inden hans samliv med K. Han havde på denne opført et hus som selvbygger, uden at K havde bidraget væsentligt dertil. M havde tillige optaget de fornødne prioritetslån og betalt de hermed forbundne ydelser.
 M havde under samlivet opnået en ikke ubetydelig formueforøgelse, men Højesteret lagde til grund, at denne hovedsageligt skyldtes en stigning i ejendomsværdien.
 Højesteret fandt ikke, at K havde ydet et sådant bidrag til parternes fælles udgifter eller til M's formueforøgelse, at der var grundlag for at tilkende hende et kompensationsbeløb.
 I deres gengivelse af deres egen praksis henviste Højesteret til, at der i et flerårigt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der i væsentlig grad har bidraget til, at den anden part kunne skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et kompensationsbeløb.
 Der stilles således betydelige krav til det bidrag, som den samlevende skal have ydet, før det kan komme på tale at tildele et kompensationskrav.
 Det klare udgangspunkt for ugifte samlevende er, at disse ved en samlivsophævelse blot beholder deres egne aktiver, og at der ikke er nogen indbyrdes krav, idet der ikke er opstået et formuefællesskab, sådan som det er tilfældet, hvis parterne indgår ægteskab.
 En undtagelse til dette udgangspunkt er muligheden for at fremsætte kompensationskrav, en mulighed Højesteret åbnede for med deres afgørelse i U1980.480H.
 Afgørelsen er sidenhen blevet fulgt op af en række andre afgørelser, herunder U1984.166H, hvor K fik en betydelig kompensation efter 16 års samliv, idet Højesteret lagde til grund, at det havde været i overensstemmelse med M's ønske, at K havde været hjemmearbejdende.
 En mere tilbageholdende afgørelse ses i U1985.607/2H, hvori Højesteret opsummerer retstilstanden på baggrund af indholdet af de to ovennævnte domme således, at "der ved ophøret af et flerårigt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem deltagelse i parternes fælles udgifter - eller på anden måde - i væsentlig grad har bidraget til, at den anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen til bl.a. samlivets varighed og parternes økonomiske forhold ved dets ophør."
 Der skal således være tale om et væsentligt bidrag til at skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue. Dette fandt Højesteret ikke var tilfældet i dommen, idet M havde erhvervet en grund forud for samlivet, hvorpå han under samlivet uden væsentlig bistand fra K havde opført et hus som selvbygger. M havde ligeledes optaget de fornødne prioritetslån og betalt de hermed forbundne ydelser, og H havde ikke ydet "et sådant bidrag til parternes fælles udgifter eller til M's formueforøgelse, at der var grundlag for at tilkende hende et beløb."
 Endelig fandt Højesteret, at formueforøgelsen hovedsageligt skyldtes en stigning i ejendomsværdien. Dette er således også et vigtigt element i afvejningen af, hvorvidt der er skabt en ikke ubetydelig formue. Hvis en sådan er opstået på baggrund af konjunktursvingninger, vil den anden part som udgangspunkt ikke have ret til


text:
Højesteret Beregning af forventet udbytte ved dyrkning af cannabisplanter i skunkvæksthuse
 Beregning af forventet udbytte ved dyrkning af cannabisplanter i skunkvæksthuse
 Sag 26/2016 og 45/2016
 Domme afsagt den 5. oktober 2016
 Højesteret fastsatte generel model for beregning af det forventede udbytte af marihuana ved dyrkning af cannabisplanter i skunkvæksthuse
 Sagerne drejede sig om to tiltalte, som havde dyrket henholdsvis 33 og 434 cannabisplanter.
 Rigsadvokaten har den 25. februar 2015 - på baggrund af en erklæring fra Retsmedicinsk Institut - givet retningslinjer for, hvordan en beregning af det forventede udbytte skal ske, nemlig med udgangspunkt i 46 gram pr. plante, hvorefter der skal foretages et generelt fradrag på 25 % for at tage højde for forhold, der har betydning for udbytte og kvalitet. Det er Retsmedicinsk Instituts vurdering, at udbyttet pr. plante med 95 % sikkerhed vil ligge på 46 gram plus/minus 8 gram.
 Højesteret fandt, at der, når et skønnet udbytte af planterne skulle fastslås, kunne tages udgangspunkt i denne generelle beregningsmodel, men at der ved beregningen af det skønnede udbytte – for i højere grad at tage højde for usikkerhedsfaktorer – skulle tages udgangspunkt i de gennemsnitlige 46 gram med fradrag af 8 gram (dvs. 38 gram), og at der herfra yderligere i overensstemmelse med Rigsadvokatens retningslinjer skulle fradrages 25 % for at tage højde for dødelighed blandt planterne og øvrige usikkerhedsfaktorer.
 Højesteret fandt endvidere, at der i hver enkelt sag skal foretages en konkret vurdering af, om der er grundlag for at fravige denne beregningsmodel, herunder hvis cannabisdyrkningen i den pågældende sag har haft en uprofessionel karakter. Den konkrete bedømmelse af tiltaltes dyrkningsfaciliteter mv., som landsretten havde foretaget, kunne ikke prøves af Højesteret.
 I sag 45/2016 førte beregningsmodellen til, at udbyttet kunne beregnes til 940,5 gram marihuana.
 For så vidt angår strafudmålingen fandt Højesteret, at det beregnede udbytte af dyrkning af skunkplanter skal straffes på samme måde som den samme mængde hash.
 Højesteret stadfæstede herefter, at denne tiltalte var straffet med en fællesstraf på 3 måneder, som omfattede en reststraf på 64 dage.
 I sag 26/2016 udtalte Højesteret, at sagen ikke burde have været gennemført som tilståelsessag i byretten, da tiltaltes tilståelse ikke omfattede det beregnede udbytte. Da tiltalte var enig i, at sagen kunne afgøres på grundlag af den beregningsmodel, Højesteret nåede frem til i den anden sag, blev sagen dog ikke hjemvist til byretten.
 For denne tiltalte førte beregningsmodellen til, at udbyttet kunne beregnes til 12,369 kg marihuana. Denne tiltalte havde desuden været i besiddelse af 6 kg færdigproduceret marihuana (skunk) og 48 gram hash.
 Højesteret nedsatte i denne sag straffen til fængsel i 1 år og 3 måneder.
 Læs hele dommen i sag 26/2016
 Læs hele dommen i sag 45/2016


text:
Skat.dk: G.A.3.4.1.4.2 Individualforfølgning og modregning i konkurs
 De beløb, der indbetales ved lønindeholdelse, kan ikke omstødes og skal ikke reducere det dividendeberettigede beløb, medmindre restancen herved er fuldt indfriet. Se UfR 1987.755 HD.
 Se KL § 1 om fristdagen og afsnit G.A.3.4.1.4.9.1 Generelt om omstødelse.
 Skatteforvaltningen kan derfor ikke modregne med skyldige skatte- og afgiftskrav, som er stiftet på eller før fristdagen, i krav, som skyldneren efter fristdagen måtte få mod statskassen, fx negativ moms, vedrørende perioden efter fristdagen.
 Skatteforvaltningen kan heller ikke modregne med skatte- og afgiftskrav, som er stiftet efter fristdagen, i krav, som konkursboet måtte få mod statskassen efter afsigelsen af konkursdekretet.
 Sagerne handlede om, hvorvidt Skatteforvaltningen var berettiget til at modregne sit krav på skyldig moms i konkursboernes krav på fradrag for tab på moms på ubetalte uerholdelige fakturaer. Se momslovens § 27, stk. 6.
 Skatteforvaltningens momskrav var stiftet før de pågældende fristdage i konkursboerne. Konkursboernes krav var stiftet efter de pågældende fristdage. Kravene var således stiftet på hver sin side af fristdagen.
 Spørgsmålet for Højesteret var, om kravene var nært forbundne, og dermed om kravene var konnekse. Højesteret kom i sagerne frem til, at kravene var konnekse, idet de udsprang af samme retsforhold (ubetalte momsbelagte fakturaer). Højesteret udtalte også, at såfremt de pågældende fakturaer ikke fandtes, ville konkursboerne ikke have noget krav efter momslovens § 27, stk. 6, ligesom Skatteforvaltningens krav på skyldig moms ville have været tilsvarende mindre. Højesteret fandt derfor, at de beløb, som konkursboerne havde krav på i medfør af momslovens § 27, stk. 6, også indgik i Skatteforvaltningens krav på skyldig moms for den afgiftsperiode, hvor momsbeløbet indgik. Derfor fandt Højesteret, at kravene var nært forbundne, og at den nære forbindelse bestod, uanset om en del af momskravet i afgiftsperioden var betalt.
 På den baggrund fandt Højesteret, at Skatteforvaltningen i hvert fald i en situation som den foreliggende, hvor konkursboerne ikke havde fortsat virksomhedsdriften efter konkursens indtræden, kunne foretage modregning.
 Højesteret fandt det i øvrigt ikke godtgjort, at der forelå en administrativ praksis, der kunne afskære Skatteforvaltningen fra at foretage modregning.
 Ifølge Højesteret kunne det ikke føre til et andet resultat, at fradraget efter momslovens § 27, stk. 6, først kan ske, når tabet konstateres, og fradraget dermed ikke sker i samme afgiftsperiode, som Skatteforvaltningens krav på skyldig moms vedrører. Se også afsnit G.A.3.1.4.3.3.
 xSe også SKM2018.442.LSR, hvor landsretten – dog med dissens - fandt, at et konkursbos krav på negativt momstilsvar var stiftet efter fristdagen den 14. maj 2013, og at der derfor som udgangspunkt ikke kunne ske modregning i afgiftstilsvaret for april 2013, jf. konkurslovens § 42, stk. 1. Da kravene endvidere ikke fandtes at være konnekse, havde SKAT ikke med rette kunnet foretage modregning.x
 Om stiftelsen af krav på overskydende skat, restskat og særlig indkomstskat har Højesteret fastslået, at disse krav stiftes ved indkomstårets udløb - dvs. den første dag efter indkomståret, fordi udløbet først da er en realitet - uanset hvornår skatten opgøres eller pålignes. Se UfR 1985.619 HD. Hvis et krav på overskydende skat er omfattet


text:
af konkursmassen efter KL § 32, er modregningen reguleret af KL § 42. Er kravet på overskydende skat derimod undtaget fra konkursmassen efter KL § 33, kan der modregnes efter de almindelige regler. Se UfR 1997.910 HD.
 UfR 1997.910/2 HD
 UfR 1987.755/2 HD
 UfR 1985.619 HD
 xLandsskatteretten fandt, at et konkursbos krav på negativt momstilsvar var stiftet efter fristdagen den 14. maj 2013, og at der derfor som udgangspunkt ikke kunne ske modregning i afgiftstilsvaret for april 2013, jf. konkurslovens § 42, stk. 1. Da kravene endvidere ikke fandtes at være konnekse, havde SKAT ikke med rette kunnet foretage modregning. Dissens.x


text:
Knivbæreren på havnen – U.2010.789H
 Højesterets dom i sag 256/2009. Refereret af andre i U.2010.789H.
 På havnen i Nørresundby blev T stoppet i sin bil af politiet, som ønskede at se hans kørekort. Efter at T havde fundet sit kørekort frem, spurgte politiet om de måtte kigge i hans bil. I handskerummet fandt politiet et multiværktøj der blandt andet indeholdt en kniv med en bladlængde på 7,3 cm. der kunne fastlåses i udslået position. T blev tiltalt for overtrædelse af våbenlovens § 4 ved at være i besiddelse af multiværktøjet på et offentligt tilgængeligt sted.
 T forklarede at han sjældent brugte kniven i multiværktøjet, da den var besværlig at folde ud og besværlig at folde ned igen. T brugte imidlertid flere af de andre dele af multiværktøjet i forbindelse med sit arbejde, og i forbindelse med reparationer på sin bil, og påstod derfor at hans besiddelse af værktøjet tjente et anerkendelsesværdigt formål.
 Højesteret slog fast at det forhold at kniven var en del af et multiværktøj, ikke bragte den uden for området for våbenlovens § 4. Endvidere slog Højesteret fast at kniven ikke kunne anses for at være medtaget i noget bestemt øjemed, og at der derfor ikke var tale om et anerkendelsesværdigt formål i lovens forstand. Af hensyn til blandt andet knivens art, at den blev opbevaret i en bil, tiden og stedet hvor T befandt sig og baggrunden for, hvorfor T befandt sig i den pågældende situation, fandt Højesteret at der forelå særligt formildende omstændigheder, og at T derfor alene blev pålagt en bøde.
 Denne dom er relevant i forhold til forståelsen af, hvornår man kan anses for at bære kniv i våbenlovens forstand, samt hvornår der er tale om formildende omstændigheder i den henseende.
 Den ene relevante bestemmelse i dommen er våbenlovens § 4, stk. 1, hvorefter det er forbudt på offentligt tilgængelige steder, uddannelsessteder, i ungdomsklubber, fritidsordninger og lignende at bære eller være i besiddelse af kniv eller dolk, medmindre det sker som led i erhvervsudøvelse, til brug ved jagt, lystfiskeri, sportsudøvelse eller har et andet lignende anerkendelsesværdigt formål. Forbuddet omfatter ikke foldeknive med en klinge på højst 7 cm., der ikke kan fastlåses i udfoldet position.
 I ovenstående dom var det for det første et problem at kniven havde en bladlængde på over 7 cm., og at den kunne fastlåses. Endvidere var det et problem, at kniven lå i handskerummet i T's bil, uden at T kunne godtgøre at han anvendte kniven til et anerkendelsesværdigt formål.
 Overtrædes våbenlovens § 4, stk. 1, findes strafhjemlen hertil i § 10, stk. 2, hvorefter man, på det tidspunkt hvor dommen blev afsagt, blev straffet med fængsel indtil 2 år, under særlig formildende omstændigheder dog med bøde (på nuværende tidspunkt er bestemmelsen ændret en smule).
 Højesteret anså flere momenter i sagen for at være af formildende karakter, og gav derfor T en bøde i stedet for fængselsstraf. I sagen illustrerer Højesteret ved hjælp af lovens forarbejder, hvornår der er tale om formildende omstændigheder:
 I U 2010.789 H blev T


text: en morgen stoppet af politiet på havnen i Nørresundby. Politiet fandt et multiværktøj i handskerummet i T's bil, der blandt andet indeholdt en kniv med en bladlængde på 7,3 cm., der kunne fastlåses i udslået position. T blev herefter tiltalt for overtrædelse af våbenlovens § 4, stk. 1, ved at have været i besiddelse af kniven på et offentligt tilgængeligt sted. Eftersom T ikke kunne godtgøre, at han anvendte kniven til et anerkendelsesværdigt formål, slog Højesteret fast, at T var skyldig i overtrædelse af våbenlovens § 4, stk. 1. Højesteret fastsatte imidlertid kun straffen til bøde og ikke fængsel, eftersom der forelå en række formildende omstændigheder.


text:
19-08-2016 Advokatfuldmægtig v. Winsløw Advokatfirma, Julie Pedersen
 Den 29. juni 2016 afsagde Højesteret en dom, som ændrede både Vestre Landsrets og boligrettens dom om udlejers opkrævning af udgiften til PBS-opkrævning fra lejer af et omkostningsbestemt lejemål. Højesteret har således truffet en principiel afgørelse om udlejers adgang til at få PBS- udgiften dækket ved direkte refusion fra lejer af et boliglejemål. Højesteret slog i dommen fast, at udgiften til PBS-ordningen er en driftsudgift, og at lejelovgivningen ikke indeholder særskilt hjemmel til at opkræve gebyret som et tillæg til lejen.
 Højesteret fastslår således, at udgiften til PBS-opkrævning skal opkræves via en stigning i den omkostningsbestemte leje.
 Dommen afklarer dog ikke, om omkostningen allerede er indeholdt i det normtal til administration, som fastsættes årligt af huslejenævnene, om dette skal sættes op grundet udgiften, eller om udgiften kan opkræves som en selvstændig post i det omkostningsbestemte budget.
 I den konkrete sag opkrævede udlejer et gebyr for PBS-opkrævning hver måned fra lejer. Gebyret blev således opkrævet særskilt uanset de strikse lejereguleringskrav, som findes i lejeloven og boligreguleringsloven.
 Udlejer begrundede opkrævningen med henvisning til en Østre Landsrets dom fra 2000, hvor udlejer fik medhold i opkrævning af gebyret. I dommen tog Østre Landsret stilling til, om opkrævning af PBS-gebyr var i strid med lejelovens § 32 om udlejers anvisningsret af betalingssted.
 Udlejer havde nedlagt påstand om, at det fortsat skulle være tilladt for udlejer at opkræve PBS- gebyr, og at betaling ikke kunne ske over PBS, medmindre gebyr blev betalt af hver enkelt lejer. Udlejer anførte, at PBS-gebyret var langt billigere for lejer, og at det svarede til en portoudgift, som lejer ville skulle betale hvis indbetaling skete på en anden måde. Udlejer understregede, at det ikke var en driftsudgift, da det var en betaling til tredjemand, og at hvis der ikke kunne opkræves PBS-gebyr, da måtte lejer ikke betale via PBS.
 Lejer havde nedlagt påstand om, at gebyret allerede var indeholdt i administrationsomkostningerne, og at udlejer ikke måtte opkræve yderligere.
 Østre Landsret fandt, at aftalen ikke var i strid med lejelovens § 32, jf. § 35 og godkendte derfor gebyret. Retten tog ikke stilling til karakteren af PBS-gebyret.
 Højesteret afsagde en dom i 2009, som såede tvivl om berettigelsen af opkrævningen. I dommen tog Højesteret stilling til, hvorvidt udlejer var berettiget til at opkræve særskilt betaling til dækning af vandforbrug efter lejelovens § 46 j, stk. 1.
 Udlejer leverede vand til lejer, og udgiften var ikke fordelt efter individuelle målere. Adgangen til at kræve særskilt betaling for vand som tillæg til lejen var dog betinget af, at den enkelte lejeres betaling blev opgjort på grundlag af lejerens forbrug i henhold til individuel forbrugsmåler, jf. ordlyden af lejeloves § 46 j, stk. 1.
 Afgørende var, om der var tale om, at lejeren ud over lejen skulle dække dele af udlejers driftsomkostninger, og om der i lovgivningen fandtes hjemmel til at kræve særskilt betaling.
 Højesteret fandt, at betaling af udgiften var en driftsudgift, som ikke kunne dækkes ved refusion, da der ikke var særskilt lovhjemmel til refusionen.


text:
På grundlag af Østre Landsrets dom fra 2000, har udlejere fortsat opkrævet PBS-gebyret, når dette var aftalt i lejekontrakten. Dette på trods af dommen fra 2009 fra Højesteret. Udlejernes argument har været, at Højesteretsdommen fra 2009 vedrørte en opkrævning af vand, som utvivlsomt var en driftsudgift i modsætning til PBS-gebyret.
 Højesteret har dog med dommen af 29. juni 2016 klart statueret, at principperne i dommen fra 2009 også er gældende for PBS-gebyret.
 Højesteret definerer administrationsudgifter som værende ”den faktiske rimelige administrationsudgift til fremmed assistance ved administrationen”, og kategoriserer PBS-gebyret som sådan.
 Det er uomtvistet, at lejer ikke separat kan opkræves dækning af udgifter, der er driftsudgifter. Derfor er Højesterets resultat, efter karakteriseringen af udgiften, ikke overraskende.
 Med dommen afklarer Højesteret dog ikke, hvordan omkostningen skal tilføjes i det omkostningsbestemte budget.
 Det er således fortsat uvist, om udgiften allerede skal anses for indeholdt i normtallet for administration fastsat af huslejenævnene, om det vil foranledige en stigning i normtallet eller, om det skal opkræves i en selvstændig post. Det bliver interessant at se, hvordan udlejerne vil håndtere dette i praksis ved varsling af stigninger i det omkostningsbestemte budget pr. 1. januar 2017, og hvordan huslejenævnene mener, at udgiften skal opkræves.
 Det bliver desuden interessant, om Højesterets dom får betydning for konkurrencen for opkrævningstjenester som Nets. Da udgiften ikke længere direkte kan opkræves hos lejer og det fortsat er usikkert, hvordan udgiften skal dækkes, og om hele udgiften vil blive dækket, vil gebyrets størrelse komme til at betyde mere. Udlejere vil derfor efterspørge den laveste pris, hvilket kan åbne markedet for alternative spillere. Det er ikke utænkeligt, at f.eks. Danske Bank i forlængelse af Mobile Pay, kunne melde sig ind i kampen. Det samme kan man forestille sig med Pay Pal og Google Wallet.
 De fortsat ubesvarede spørgsmål vil formentlig blive afklaret gennem de næste års praksis, lagt af udlejere og huslejenævnene. Lad os håbe, at parternes holdning ikke er for langt fra hinanden, så det bliver nødvendigt at få Højesterets nærmere præcisering.


text:
Skat.dk: Omkostningsgodtgørelse - medholdsvurdering - 3 instanser
 30 Aug 2005 14:46
 22. afdeling, B-248-05
 Omkostningsgodtgørelse, medholdsgrad, instanser
 Sagsøgeren, som ved Landsskatteretten, Østre Landsret og Højesteret, havde fået delvis medhold i en klage over en skatteansættelse, gjorde gældende, at han havde krav på omkostningsdækning, jf. skattestyrelseslovens § 33A, stk. 1, med 100% som følge af, at han havde fået "overvejende medhold" i klagesagen.
 Landsretten fandt, at vurderingen af, om en skattepligtig havde vundet sagen i overvejende grad, skulle foretages instans for instans og ud fra den påstand, som den skattepligtige nedlagde for den pågældende instans. Det var ubestridt, at sagsøgeren hverken havde fået overvejende medhold i de påstande, som var nedlagt for Østre Landsret eller Højesteret. Landsretten fandt endvidere, at sagsøgeren i forhold til sin påstand for landsretten på kr. 1.143.854, heller ikke efter en samlet medholdsvurdering havde fået medhold i overvejende grad, idet han samlet for Østre Landsret og Højesteret alene fik medhold i et beløb på kr. 174.584,-. Skatteministeriet blev derfor frifundet.
 Skattestyrelsesloven § 33A, stk. 1
 Processuelle regler 2005-2 K.5.1
 Ejler Bruun, Black og Lene Sigvardt (kst.)
 Denne sag drejer sig om, hvorvidt sagsøgeren, A, som fra 1996 til 2003 førte en skattesag for Landsskatteretten, Østre Landsret og Højesteret, er berettiget til 100% godtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med sagens behandling for landsretten og Højesteret, jf. skattestyrelseslovens § 33 A, stk. 1.
 A har nedlagt endelig påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, i den underliggende skattesag skal acceptere en medholdsgrad på 59,6 % som overvejende medhold, så omkostningsdækningen i sagen forhøjes fra 50 % til 100 %, dvs. med 186.317,25 kr. til 372.634,50 kr.
 Det fremgår af sagen, at ligningsmyndighederne i 1990 og 1993 forhøjede As indkomst for indkomstårene 1981 og 1983 -1987 med 1.730.345 kr.
 Ved kendelse af 19. december 1996 nedsatte Landsskatteretten As skattepligtige indkomst for de pågældende år med 829.027 kr. i forhold til en påstand på 1.682.927 kr.
 For Østre Landsret nedlagde A påstand om, at hans skattepligtige indtægt for indkomstårene 1983-1987 nedsattes med 1.143.851 kr. Ved dom af 24. juni 1999 hjemviste landsretten sagen til fornyet behandling ved de lignende myndigheder, hvorefter As skattepligtige indkomst efterfølgende blev nedsat med 166.238 kr.
 For Højesteret påstod A sin skattepligtige indkomst for 1984 - 1987 yderligere nedsat med 1.248.954 kr. Højesteret stadfæstede den 25. marts 2003 landsrettens dom alene med den ændring, at As skattepligtige indkomst for indkomståret 1985 blev nedsat med 8.346 kr. Skatteministeriet tog under sagen bekræftende til genmæle i forhold til dette beløb, som skyldtes en regnefejl.
 Den 26. oktober 2004 traf Skatteministeriet, Told og Skattestyrelsen, følgende afgørelse:
 "Omkostningsgodtgørelse - klage over ToldSkats afgørelse
 ToldSkat har i afgørelser af 7. januar og 21. januar 2004 truffet afgørelse angående dækning af Deres omkostninger for sagens førelse ved Landsskatteretten, Østre Landsret og Højesteret, og der er givet godtgørelse på i alt kr. 186.317,25 for omkostninger ved Østre Landsret og Højesteret. Dækning af omkostninger for Landsskatteretten er afvist pga. manglende dokumentation, og der er udmålt omkostningsdækning ud fra medholdsgrad på under 50 %.
 De


text:
har ved brev af 6. april 2004 klaget til ToldSkat over denne afgørelse, og klagen er modtaget i styrelsen den 4. maj 2004. De har efterfølgende sendt yderligere dokumentation i form af opgørelse fra ... Skattevæsen.
 Told- og Skattestyrelsen kan ikke give Dem medhold i Deres klage, og afgørelsen fra ToldSkat fastholdes således.
 Ved kendelse af 19. december 1996 træffer Landsskatteretten afgørelse i Deres klage over skatteansættelsen, hvor Deres skattepligtige indkomst er forhøjet med kr. 1.730.345. De får medhold i en nedsættelse på kr. 829.027, hvorefter der resterer en forhøjelse på kr. 901.318. Der er således ikke tale om medhold på 50 % eller derover.
 Ved dom af 24. juni 1999 træffer Østre Landsret afgørelse i Deres ankesag. De har under anken nedlagt påstand om, at Deres skattemæssige indkomst skal nedsættes med kr. 1.143.851. De får medhold i en nedsættelse på kr. 166.235, og der er således ikke tale om medhold på 50 % eller derover.
 Ved dom af 25. marts 2003 træffer Højesteret afgørelse i Deres anke. De har for Højesteret nedlagt påstand om, at Deres skattemæssige indkomst nedsættes med kr. 985.256. De får medhold i en nedsættelse på kr. 8.346, og der er således ikke tale om medhold på 50 % eller derover.
 Der er fremsendt dokumentation for sagsomkostningerne ved sagens behandling for Østre Landsret og Højesteret.
 Det fremgår af vejledning i de processuelle regler om omkostningsgodtgørelse, at vurdering af medholdsgraden skal foretages instans for instans, og medholdsvurderingen bygger på forholdet mellem den nedlagte påstand og domsresultatet. Som sagsøger bærer De således ansvaret for, hvilken påstand De nedlægger. Som det fremgår af sagsfremstillingen, har De ikke fået overvejende medhold i nogen af de tre instanser, der har behandlet sagen, hvorfor der ikke kan gives omkostningsdækning på 100 %.
 Skatteministeriet, Told og Skattestyrelsen, stadfæstede samtidig ToldSkats afgørelse, hvorefter der ikke fandtes grundlag for at godtgøre A hans udgifter til sagkyndig bistand for Landsskatteretten på grund af manglende dokumentation for udgifterne.
 Af de almindelige bemærkninger til forslag til lov om ændring af skattestyrelsesloven og ligningsloven (Fuld omkostningsgodtgørelse i skattesager mv., som skatteyder vinder fuldt ud eller i overvejende grad, eller som videreføres af skattemyndighederne), FT 2001/02, tillæg A, side 1398-99, fremgår blandt andet:
 "Vurderingen af, om den skatte- eller afgiftspligtige har fået fuldt eller overvejende medhold, eller om den skatte- eller afgiftspligtige har tabt sagen, derved at denne ikke har fået medhold i overvejende grad eller helt har tabt sagen (medholdsvurderingen), foretages i første omgang af den instans, der træffer afgørelse i den materielle skatte- eller afgiftssag. Det sker på baggrund af en vurdering af udfaldet af det eller de spørgsmål, som har været forelagt den pågældende instans og kun det eller disse spørgsmål . ...
 ... Endvidere skal told- og skatteregionen foretage en selvstændig samlet medholdsvurdering, hvis klagepunkterne ikke er de samme ved alle de administrative klageinstanser samt i tilfælde, hvor sagen finder sin afslutning ved domstolene.
 sagsgenstandens beløbmæssige værdi
 sagens eventuelle vidererækkende betydning for den skatte- og afgiftspligtige eller for retstilstanden på området i øvrigt
 udgifterne til den


text:
sagkyndiges behandling af sagen på det pågældende tidspunkt (punktets tyngde).
 Til illustration af medholdsvurderingen kan følgende eksempel gives:
 Den kommunale skattemyndighed har nægtet at godkende den skattepligtiges selvangivne fradrag på tre punkter.
 De tre punkter påklages til skatteankenævnet, der giver den skattepligtige medhold i klagepunkt 1, mens nævnet stadfæster den kommunale skattemyndigheds afgørelse vedrørende klagepunkt 2 og 3.
 Skatteankenævnet vurderer, at den skattepligtige ikke har vundet i overvejende grad, hvilket told- og skatteregionen er enig i. Der udbetales således kun en godtgørelse på 50 pct. for udgifterne til sagens behandling ved denne instans.
 Punkterne 2 og 3 påklages til Landsskatteretten, som stadfæster skatteankenævnets afgørelse. Ved denne instans udbetales også kun en godtgørelse på 50 pct.
 Den skattepligtige indbringer herefter spørgsmålene for landsretten, som giver den skattepligtige medhold i spørgsmål 2, men ikke i spørgsmål 3.
 Told- og skatteregionen vurderer, at spørgsmål 2 vejer så tungt for sagen ved denne instans, at den skattepligtige må anses for at have fået overvejende medhold. Udgifterne til sagkyndig bistand mv. ved denne instans dækkes således med 100 pct.
 Endvidere foretager told- og skatteregionen en samlet vurdering af sagen og finder, at den skattepligtige må anses for at have fået overvejende medhold i sagen. Der foretages således en efterregulering af de udbetalte godtgørelser for sagens behandling ved Landsskatteretten og skatteankenævnet. For sagens behandling ved disse instanser udbetales en godtgørelse som med tillæg af den tidligere udbetalte godtgørelse udgør 100 pct.
 Konsekvenserne af denne samlede medholdsvurdering er, at den skattepligtige får dækket samtlige sine udgifter til sagkyndig bistand mv. i sagen med 100 pct.
 I de særlige bemærkninger til forslaget til skattestyrelseslovens § 33 A, FT 2001/02, tillæg A, side 1401-02, hedder det blandt andet:
 "Vurderingen af, hvorvidt sagen er vundet fuldt ud eller i overvejende grad eller tabt af den skatte- eller afgiftspligtige - dvs. den skatte- eller afgiftspligtige ikke har fået medhold eller i hvert fald ikke fået medhold i overvejende grad - foretages instans for instans. Opnår den skatte- eller afgiftspligtige fuldt eller overvejende medhold ved en instans, bliver udgifterne til sagkyndig bistand mv. dækket med 100 pct. ved den pågældende instans. Om der skal ske genoptagelse af ansøgningerne om omkostningsgodtgørelse for tidligere instanser med henblik på efterregulering af tidligere udbetalte godtgørelser, må derimod bero på en vurdering af sagen ved de tidligere instanser i lyset af det eller de vundne punkter.
 Det kan således forekomme, at selv om den skatte- eller afgiftspligtige får fuldt medhold ved en instans med den følge, at udgifterne til sagen ved denne instans dækkes med 100 pct., vil dette forhold ikke være tilstrækkeligt til at foretage en efterregulering af udbetalte omkostningsgodtgørelser for tidligere instanser, hvis det eller de vundne klagepunkter ikke indgår i den samlede sag ved den pågældende instans med en tilstrækkelig tyngde. Kun hvis det eller de vundne klagepunkter indgår med en tilstrækkelig tyngde, således at den skatte- eller afgiftspligtige ud fra en samlet vurdering af sagen ved den pågældende instans må anses for at have vundet den i overvejende grad, vil der skulle foretages


text:
en efterregulering af tidligere udbetalte godtgørelser, således at dækningsgraden samlet set bliver 100 pct."
 A har redegjort for følgende anbringender, som fremgår af hans påstandsdokument af 13. juni 2005:
 "Skattestyrelsesloven er klar
 "§ 33 A. Der ydes en godtgørelse på 50 pct. af de udgifter, som en person omfattet af § 33 B ifølge regning skal betale eller har betalt til sagkyndig bistand m.v. som nævnt i § 33 C i de sager, som er nævnt i § 33 D. Dog ydes en godtgørelse på 100 pct., såfremt den pågældende person i sagen har fået fuldt medhold eller medhold i overvejende grad."
 Hvis en skatteyder i en skattesag får medhold i overvejende grad, dvs. over 50 %, så skal omkostningsdækningen være 100 %.
 I vejledning om omkostningsgodtgørelse ... på side 2, afsnit 4 skriver indstævnte:
 "at sagsbegrebet i godtgørelsesmæssig henseende må forstås som sagen fra den påklages ved den første instans til den afsluttes ved den sidste instans."
 Sagsøger opfatter i tråd hermed sin sag som værende en sag ført gennem tre instanser.
 Sagsøger har ifølge indstævntes egen opgørelse ... i sagen fået medhold på 58 %, hvilket må være medhold i overvejende grad.
 Indstævnte har ifølge [vejledning om omkostningsgodtgørelse], side 13, 5. afsnit pligt til at foretage en selvstændig samlet medholdsvurdering:
 "Endvidere skal den regionale told- og skattemyndighed foretage en selvstændig samlet medholdsvurdering, hvis klagepunkterne ikke er de samme ved alle de administrative klageinstanser samt i tilfælde, hvor sagen finder sin afslutning ved domstolene.
 Den samlede vurdering har betydning for, i hvilken udstrækning, der skal foretages en efterregulering af allerede udbetalte godtgørelser for udgifter ved sagens førelse ved forudgående instanser".
 Det har sagsbehandleren ikke gjort i den foreliggende sag, ... idet sagsbehandleren opgør medholdsgraden isoleret pr. instans. ... kommunes skatteafdeling har opgjort det samlede medhold i sagen ... til 58 %.
 I sin vejledning ... på side 13 afsnit 7 ændrer indstævnte ("sagsbegrebet" op.cit. til at være en sag pr. instans:
 "Vurderingen af medholdsgraden foretages instans for instans. Opnår skatte- eller afgiftspligtige fuldt eller overvejende medhold ved en instans, bliver udgifterne til sagkyndig bistand mv. i det omfang, de findes rimelige, altid dækket med 100 procent ved den pågældende instans. Om der skal ske genoptagelse af ansøgningerne om omkostningsgodtgørelse for tidligere instanser med henblik på efterregulering af tidligere udbetalt godtgørelse, må derimod bero på en vurdering af sagen ved de tidligere instanser i lyset af det eller de vundne punkter.
 Det kan således forekomme, at selv om den skatte- eller afgiftspligtige får fuldt medhold ved en instans med den følge, at udgifterne til sagens behandling ved denne instans dækkes med 100 procent, vil det ikke i sig selv være tilstrækkeligt til at foretage en efterregulering af udbetalt omkostningsgodtgørelse for tidligere instanser. Kun hvis det eller de vundne klagepunkter indgår med en tilstrækkelig tyngde, således at den skatte- eller afgiftspligtige ud fra en samlet vurdering af sagen ved den tidligere instans må anses for at have vundet i overvejende grad, vil der skulle foretages en efterregulering af tidligere godtgørelser, således


text:
at dækningsgraden samlet set bliver 100 procent."
 Sagsøger gør gældende, at disse afsnit i vejledningen ikke er i overensstemmelse med loven endsige samme vejledning, ... afsnit 4 side 2 op.cit.
 Det skal illustreres med et eksempel.
 Indstævnte forhøjer en skatteyders skattepligtige indtægt med 100.000 kr.
 Skatteyder får ved skatteankenævnet 50 % medhold. Forhøjelsen nedsættes til 50.000 kr., og skatteyder får 50 % omkostningsdækning.
 Skatteyder anker.
 Skatteyder får ved Landsskatteretten 50 % medhold. Forhøjelsen nedsættes til 25.000 kr., og skatteyder får 50 % omkostningsdækning.
 Skatteyder får ved Østre Landsret 50 % medhold. Forhøjelsen nedsættes til 12.500 kr., og skatteyder får 50 % omkostningsdækning.
 Skatteyder får ved Højesteret 50 % medhold. Forhøjelsen nedsættes til 6.250 kr., og skatteyder får 50 % omkostningsdækning.
 Skatteyder har samlet i sagen fået 93,25 % medhold, men kun 50 % omkostningsdækning, hvis indstævntes regel om medhold pr. instans følges.
 Indstævnte har derfor pligt til at foretage en selvstændig samlet medholdsvurdering.
 Dette har indstævnte i den foreliggende sag opgjort i form af opgørelsen af medhold ... med i alt 58 %, idet det oprindelige krav på 1.730.345 kr. blev nedbragt med 1.003.611 kr. til 726.734 kr. Omkostningsdækningen bør være i overensstemmelse med dette resultat."
 Skatteministeriet har redegjort for følgende anbringender, som fremgår af påstandsdokument af 14. juni 2005:
 "Til støtte for påstanden gøres det gældende, at sagsøgeren ikke har krav på yderligere omkostningsgodtgørelse, jf. skattestyrelseslovens § 33 A.
 Ved Landsskatteretten fik sagsøgeren medhold i en nedsættelse på kr. 829.027,00 ud af en samlet indkomstforhøjelse på kr. 1.682.927,00.
 Sagsøgerens påstand for Østre Landsret udgjorde en nedsættelse af den skattepligtige indkomst med kr. 1.143.851,-, hvoraf sagsøgeren - som følge af at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle - fik medhold i en nedsættelse på kr. 166.238,00.
 Ved domsforhandlingen i Højesteret påstod sagsøgeren indkomsten nedsat med kr. 1.248.954,-, hvoraf han - som følge af at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle - fik medhold i kr. 8.346,00.
 Det gøres herefter gældende, at sagsøgeren ikke har fået fuldt eller overvejende medhold i nogen af de tre instanser, som har behandlet sagen.
 End ikke hvis der foretages en samlet medholdsvurdering af sagen, har sagsøgeren fået medhold i overvejende grad.
 Det bestrides, at sagsøgtes opgørelse af medholdsgraden ikke er i overensstemmelse med vejledningen herom indeholdt i Processuelle Regler på ToldSkats område.
 Ex tuto gøres det gældende, at eventuelle fejl eller mangler ved afgørelserne ikke medfører, at afgørelserne er ugyldige, endsige at sagsøgeren skal have medhold i sin påstand."


text:
Coop krænkede ophavsretten ved at vise skåle og tallerkener
 Coops krænkede ophavsretten ved at vise skåle og tallerkener
 Højesteret afsagde den 18. december 2018 dom i en sag mellem Coop Danmark A/S og K. H. Würtz ved Kasper Heie Würtz.
 Würtz er keramiker og driver virksomheden med design og produktion af bl.a. skåle og tallerkener, herefter omtalt som service. Coop er en detailhandelsvirksomhed.
 Coop havde i tilbudsaviser og på fødevareemballage anvendt fotos af fødevarer anrettet i eller på Würtz’ service. Coop’s anvendelse af servicen fandt sted uden aftale med Würtz herom.
 Højesteret fastslog med dommen, at Würtz’ service nød ophavsretlig beskyttelse som brugskunst efter ophavsretslovens § 1, stk. 1, nr. 1.
 Højesteret fandt ikke, at undtagelsesreglen i lovens § 23, stk. 3 om ret til gengivelse af underordnet betydning i aviser, tidsskrifter, film og fjernsyn, fandt anvendelse ved gengivelse på fødevareemballage og i tilbudsaviser for dagligvarebutikker.
 Højesteret fandt heller ikke, at Coop havde godtgjort, at der eksisterede en retlig bindende kutyme for en sådan anvendelse af service, der er ophavsretligt beskyttet, uden rettighedshaverens tilladelse.
 Service fremstod tydeligt
 Højesteret fandt dog, at brug af et ophavsretligt beskyttet værk selv i en kommerciel, markedsføringsmæssig sammenhæng kan være af så underordnet betydning, at der – uanset at rettighedshaveren ikke har givet tilladelse til brugen – ikke vil være tale om en ophavsretskrænkelse. En sådan ulovbestemt undtagelse til ophavsretten skal ifølge retten fortolkes restriktivt og må ikke påvirke den normale udnyttelse af værket på en skadelig måde, og må ikke på en urimelig måde gøre indgreb i ophavsmandens interesser.
 Højesteret fandt, at Coop’s gengivelse af servicen i størstedelen af de tilfælde, der var omfattet af sagen, ikke kunne anses for at være af så underordnet betydning i den pågældende sammenhæng, at gengivelsen kunne undtages fra den beskyttelse, der følger af ophavsretsloven. Højesteret lagde vægt på, at gengivelsen af Würtz’ keramiske service i disse tilfælde fremstod tydeligt og udgjorde et væsentligt element i gengivelserne.
 Højesteret fandt desuden, at Coop havde skabt en risiko for udvanding af Würtz’ brand, hvorfor Coop havde tilsidesat god markedsføringsskik og derved havde overtrådt markedsføringslovens § 3, stk. 1.
 Højesteret fandt, at Coop havde krænket Würtz’ ophavsrettigheder, og at betingelserne for at pålægge Coop at betale rimeligt vederlag efter ophavsretslovens § 83, stk. 1, nr. 1 og markedsføringslovens § 24, stk. 3 for brugen var opfyldt. Coop blev pålagt at betale 200.000 kr. i vederlag til Würtz.
 Kilde: Højesterets dom af 18. december 2018 i sag 171/2017.


text:
Advokaten 6 - Sådan trimmer den gode forsvarer sig
 Efter sommerferien bør landets forsvarere især ruste sig til arbejdet ved at studere reglerne for lægeerklæringer og rejseforbehold.
 Af Ole Dybdahl, dommer Østre Landsret
 Kravene til den gode forsvarer er øget ved ny lovgivning i det seneste år, hvor vi dels har fået den generelle ordning om hjemmeafsoning med elektronisk fodlænke, dels fra 1. januar 2010 den landsdækkende ordning med konfliktråd, hvor offer og gerningsmand får mulighed for at møde hinanden under en mæglers tilstedeværelse.
 Ordningerne, der er omtalt i Advokaten 7/2008 og 3/2009, stiller krav til forsvareren om at kunne rådgive sine klienter om betydningen af og mulighederne i de nye sanktions- og konfliktløs-ningssystemer.
 Den gode forsvarer skal imidlertid også kunne bistå sin klient i forbindelse med, at denne med-deler, at han er syg den dag, hans sag skal for retten. En ikke ubetydelig del af alle berammede hovedforhandlinger ved domstolene må udsættes, fordi en part eller et vidne melder sig syg.
 Ikke alle, som bliver indkaldt til at møde i retten, er lige interesserede i at skulle møde op, så der er ofte anledning til fra rettens side at anmode om dokumentation for, at den pågældende dels er syg, dels at sygdommen hindrer den pågældende i at give møde. Problemet består ikke mindst i straffesager.
 Ønsket om en sådan dokumentation fører ofte til, at der til retten sendes en lægeerklæring om uarbejdsdygtighed, som hovedsaglig udfyldes ved afkrydsning, og som intet oplyser om, hvorfor den pågældende ikke kan møde, og ikke forholder sig til, om den pågældendes lidelse er af en sådan karakter, at f.eks. et kortere fremmøde i retten er udelukket.
 Afhængigt af de individuelt anførte oplysninger, som erklæringen også muliggør, vil resultatet af en sådan dokumentation for sygdom ofte være, at den pågældende ikke har godtgjort at have lovligt forfald og derfor anses for udebleven. Virkningen heraf afhænger af sagstypen, men f.eks. i straffeanker for landsretten, hvor den pågældende har anket med påstand om frifindelse, vil landsretten i denne situation ofte afvise anken.
 Blanketten der dur
 Domstolsstyrelsen har efter en henstilling fra Højesteret udarbejdet en blanket, som tager højde for dette problem. Blanketten er godkendt af Lægeforeningens Attestudvalg, og den attesterende læge skal bl.a. svare på, om patientens sygdom er til hinder for fremmøde i retten og i bekræf-tende fald også er til hinder for et kortvarigt fremmøde af op til en times varighed.
 Videre skal beskrives de følger af sygdommen, der konkret forhindrer patienten i at kunne møde i retten. Patienten skal selv medbringe attesten hos lægen, og det fremgår af blanketten, at patien-ten betaler for attesten. Blanketten findes på www.domstol.dk.
 Østre Landsret afviste i maj 2009 anken i en sag, hvor den tiltalte, der var blevet idømt seks må-neders fængsel for bedrageri i forbindelse med salg af en andelslejlighed, ikke gav møde. To dage efter afvisningen anmodede forsvareren om genoptagelse af sagen under henvisning til, at tiltalte havde været syg, og vedlagde en lægeattest om uarbejdsudygtighed for den pågældende dag. Der var endvidere vedlagt en lægeerklæring,


text:
hvorefter tiltalte havde en personlighedsfor-styrrelse. Landsretten afviste at genoptage sagen, idet man anførte, at det ikke var godtgjort, at tiltalte havde været ude af stand til at møde i retten.
 Sagen illustrerer problemet med de “forkerte” lægeattester, og vi bør give hinanden håndslag på – advokater og domstole – at vi sikrer os, at fra nu af – august 2009 – skal det ikke længere ske, at retsvæsenets klienter går til lægen uden at få at vide, at de skal bede om den rigtige attest!
 Højesteret og rejseforbehold
 Det er velkendt, at hvis sigtede eller tiltalte har anmodet om beskikkelse af en bestemt advokat som sin forsvarer, kan retten betinge beskikkelsen af, at forsvareren helt eller delvis frafalder krav mod statskassen om godtgørelse for rejseudgifter, det såkaldte rejseforbehold.
 Udviklingen inden for de seneste ti år er formentlig gået i retning af, at rejseforbehold tages i mindre omfang, og præsidenterne for Vestre Landsret og Østre Landsret har da også i 2000 og 2001 meldt ud om en imødekommenhed over for argumenter mod rejseforbehold i den enkelte sag.
 Højesteret har kun i begrænset omfang fået forelagt kæremål om rejseforbehold i straffesager. I 1988 stadfæstede Højesteret med en forsigtig begrundelse et rejseforbehold i en nævningesag, hvor den tiltalte ved et nævningeting i Nykøbing Falster ønskede en bestemt forsvarer fra Kø-benhavn. I begrundelsen anførtes, at Højesteret efter omstændighederne ikke fandt fuldt tilstræk-keligt grundlag for at underkende landsrettens skøn herom.
 Siden skulle der gå 17 år, før der igen blev trykt en kendelse fra Højesteret om rejseforbehold. I 2005 ophævede Højesteret under medvirken af fem dommere et rejseforbehold i en nævningesag ved Østre Landsret, der blev behandlet i Odense, og hvor tiltalte ønskede en advokat fra Frede-riksberg beskikket som forsvarer. I kendelsen udtaler Højesteret under henvisning til forarbejder fra 1966 og 1969, at det er afgørende, om der en rimeligt begrundet interesse i, at den pågælden-de advokat giver møde uden for sit hjemsted, og at der herved bør tages hensyn til sagens art og størrelsen af merudgifterne hermed. Højesteret konstaterer herefter, at sagen omfatter en tiltale for forsøg på manddrab, og at rejseudgifterne vil være relativt beskedne sammenholdt med ud-giften til forsvarer i øvrigt, hvorefter rejseforbeholdet ophæves.
 Højesteretsdommer Thomas Rørdam har i 2008 opsummeret retsstillingen og anfører bl.a., at det efter denne afgørelse er spørgsmålet, om ikke rejseforbehold altid bør undlades i nævningesager. Efter Rørdams opfattelse vil betingelserne for ikke at tage rejseforbehold normalt også være til stede i sager om særlig økonomisk kriminalitet.
 Thomas Rørdam anfører om det generelle problem, at der skal foretages et skøn i hvert enkelt tilfælde, hvilket lægger op til, at der skal være en grund til at tage et rejseforbehold. Videre anfø-res:
 ”Det skyldes, at det i sig selv er et argument, der taler mod rejseforbehold, at den tiltalte kan få forsvarerbistand fra en advokat, han selv har valgt, og som han har tillid til. De hensyn, der navnlig må indgå i afvejningen, er på den ene side størrelsen af merudgifterne for statskassen ved, at der beskikkes en udenbys


text:
advokat, og på den anden side sagens art og den relation, der eventuelt i forvejen er mellem sigtede og den pågældende advokat. Jo større merudgifterne er, jo større krav vil der kunne stilles til de modstående hensyn – og omvendt.”
 Voldsmand i Næstved
 Højesteret har nu igen truffet afgørelse om et rejseforbehold, men denne gang i en langt mindre alvor-lig sag. Tiltalte var ved Retten i Næstved tiltalt for tre tilfælde af indbrudstyveri og et forsøg herpå, to tilfælde af grov vold, et tilfælde af hæleri og to tilfælde af overtrædelse af lov om euforiserende stof-fer. Sagen resulterede efter delvis frifindelse i en fællesstraf af fængsel i et år, der omfattede en betin-get straf på fængsel i to måneder. Forsvareren havde tidligere været beskikket for den tiltalte i forbin-delse med lignende straffesager. Forsvareren havde kontor i København og havde deltaget i to retsmø-der i henholdsvis Næstved og Slagelse. Byretten havde taget rejseforbehold, hvilket landsretten havde stadfæstet. Højesteret ophævede imidlertid rejseforbeholdet under henvisning til sagens art og de rela-tivt beskedne merudgifter forbundet med beskikkelsen af den pågældende forsvarer.
 Afgørelsen viser Rørdams afvejningsmodel anvendt i praksis, hvor de beskedne merudgifter ved transport er afvejet over for sagens art og tiltaltes kendskab til forsvareren fra tidligere sager. Rejseforbeholdet lever således stadig, men der er sket en lempelse af den hidtidige praksis.
 Rejseforbehold
 Retsplejelovens § 334, stk. 3: “Anmoder parten om beskikkelse af en bestemt advokat, kan retten betinge beskikkelsen af, at advokaten helt eller delvis frafalder krav mod statskassen om godtgø-relse for rejseudgifter.”
 UfR 2005.1592 H: mordforsøget i Odense.
 UfR 2009.1423 H: voldsmanden fra Næstved.
 Højesteretsdommer Thomas Rørdam i Tidsskrift for Kriminalret 2008, side 155.
 Ny landsretspraksis om rejseforbehold: TfK 2007.173/1 V, TfK 2008.735/1 V, U 2008.93 Ø og U 2009.255 Ø.


text:
To nye domme fra Højesteret om 120 sygedagesreglen
 Højesteret har den 22. november 2017 afsagt to nye domme vedrørende optælling og beregning af sygedage iht. 120 sygedagesreglen i funktionærloven.
 120 sygedagesreglen
 120 dages reglen fremgår af funktionærlovens § 5, stk. 2, og indebærer helt overordnet, at hvis en funktionær eller funktionærlignende medarbejder har været syg i 120 dage inden for 12 måneder, kan virksomheden opsige medarbejderen med en måneds varsel til udgangen af en måned, uanset det varsel medarbejderen ellers ville have krav på iht. funktionærlovens § 2. Medarbejderen skal altså fratræde ved udgangen af en måned, uanset på hvilket tidspunkt medarbejderen er blevet opsagt. Hvis eksempelvis medarbejderen bliver opsagt den 5. april på grund af 120-dagesreglen, skal vedkommende fratræde den 31. maj.
 Virksomheden kan kun anvende 120-dagesreglen, hvis det fremgår direkte af medarbejderens kontrakt.
 Bird & Bird har tidligere skrevet en temanyhed om 120 sygedagsreglen som kan læses her.
 Sagernes faktum kort
 I den første sag blev B i 2013 ansat hos A med en ugentlig arbejdstid på 32 timer. I to perioder i løbet af 2013 var hun deltidssygemeldt i forskelligt omfang, og i november 2013 blev hun opsagt med forkortet varsel efter funktionærlovens § 5, stk. 2.
 Spørgsmålet for Højesteret var, hvorledes de to perioder, hvor B var deltidssygemeldt, skulle medregnes ved opgørelsen af de 120 dages sygefravær efter funktionærlovens § 5, stk. 2, herunder navnlig, om søn- og helligdage og andre arbejdsfri dage skulle indgå i opgørelsen.
 I den anden sag var D, ansat hos C på fuld tid, og blev sygemeldt i november 2013. I december 2013 meddelte D, at hun kunne vende tilbage på arbejde 20 timer om ugen, hvilket C afslog med henvisning til klinikkens drift. I marts 2014 blev D opsagt med forkortet varsel efter funktionærlovens § 5, stk. 2.
 Spørgsmålet for Højesteret var bl.a., om den periode, hvor D havde stået til rådighed for at vende tilbage på arbejde på deltid, fuldt ud eller kun forholdsmæssigt skulle medregnes ved opgørelsen af de 120 dages sygefravær efter funktionærlovens § 5, stk. 2.
 Højesterets domme
 I den første sag mente A, at der ved beregningen af antallet af sygedage, for så vidt angår de perioder hvor B var deltidssygemeldt, skal anvendes en såkaldt "gennemsnitsmetode". Efter denne metode opgøres antallet af sygedage som sygefraværstimernes andel af den ugentlige arbejdstid multipliceret med 7 ugedage, således at fridage og dage i weekender indgår i beregningen.
 Højesteret fandt, bl.a., henvist til, at der hverken efter ordlyden af eller formålet med funktionærlovens § 5, stk. 2, var fornødent grundlag for at fastslå, at der ved en deltidssygemelding kan medregnes en skønnet "faktisk fraværstid" for søn- og helligdage og andre arbejdsfri dage. Ved en deltidssygemelding kan derfor alene det faktiske fravær medregnes i de 120 dage, uanset om sygefraværet er placeret som hele fraværsdage eller som fravær en del af en eller flere ugentlige arbejdsdage.
 Højesteret finder på den baggrund, at i de uger, hvor B var delvist sygemeldt, kan alene de dage, hvor hun var fraværende på grund


text:
af sygdom – først en dag og senere to dage om ugen – medregnes ved opgørelsen af hendes sygedage efter 120-dages-reglen.
 Højesteret stadfæstede således Østre Landsrets dom U2016.3182Ø, som er beskrevet nærmere i ovennævnte tidligere nyhed.
 I den anden sag fandt Højesteret, at en arbejdsgiver ikke har pligt til at acceptere, at en funktionær, som er delvis uarbejdsdygtig på grund af sygdom, arbejder på nedsat tid. Det var altså alene arbejdsgiverens vurdering om man kunne klare sig med en medarbejder, der kun arbejdede på deltid – uanset om medarbejderen tilbyder sin arbejdskraft.
 Højesteret finder således, at en arbejdsgivers afslag på et tilbud om, at funktionæren kan arbejde på nedsat tid i en sygeperiode, ikke kan medføre, at den periode, hvor funktionæren herefter modtager løn under sit sygefravær, ikke fuldt ud kan medregnes i de 120 dage med løn under sygdom, jf. funktionærlovens § 5, stk. 2.
 Højesteret fandt herefter, at betingelserne for at opsige B med forkortet varsel efter funktionærlovens § 5, stk. 2, var opfyldt, i det man ikke skulle fraregne den periode medarbejderen reelt havde tilbudt sin arbejdskraft.
 Endvidere bemærkede Højesteret – med henvisning til U2015.3301H - at en opsigelse efter 120-dages-reglen i almindelighed anses for rimeligt begrundet, således at der kun under ganske særlige omstændigheder kan blive tale om at tilkende godtgørelse for usaglig afskedigelse efter funktionærlovens § 2 b.
 Bird & Bird bemærker, at Højesteret på sin vis blot stadfæster, hvad vi allerede ved, og der er således ikke reelt "noget nyt under solen".
 Højesteret understreger dog med dom nr. 2 omfanget arbejdsgiverens ledelsesret forstået på den måde, at selvom en sygemeldt medarbejder tilbyder sin arbejdskraft delvist er arbejdsgiveren ikke forpligtet til at tage imod denne, hvis dette kan begrundes i virksomhedens drift.
 Endvidere understøtter dom nr. 2, at en sådan afvisning ikke påvirker optællingen af de 120 sygedage.
 Endvidere kan det på baggrund af dom nr. 1 udledes, at kun reelt faktisk fravær kan medregnes i de 120 sygedage i relation til deltidssygdom.
 For begge domme er det også relevant, at bemærke, at en opsigelse efter 120 sygedagesreglen som udgangspunkt per definition ikke vil være usaglig iht. funktionærlovens § 2b.
 1 dage siden 13/12/2018
 2 dage siden 12/12/2018


text:
Advokaten 8 Er domstolene for systemvenlige?
 Det er kun en lille del af den samlede mængde af forvaltningspraksis, som ender ved domstolene. Hvis der overhovedet bliver en retssag, ender det ofte med, at myndigheden frifindes, fordi domstolene vælger at give lang snor og gå udenom at prøve forvaltningsskønnet. Tankegangen bag den faste formel i domspræmisser om, at “der er ikke grundlag for at tilsidesætte det af sagsøgte udøvede skøn,” kan dog diskuteres. Er det et egnet filter at se realiteterne igennem eller er det for systemvenlig en tilgang? Hvis aktivt grænsesøgende myndigheder på forhånd ved, at domstolene vil vige uden om det skønsmæssige, er der ikke meget retssikkerhed at hente hos domstolene for borgeren.
 Af Michael Gøtze, professor, ph.d., Det Juridiske Fakultet, Københavns Universitet
 Når forvaltningsmyndigheder træffer afgørelser, som den berørte borger ikke kan acceptere og ser som ulovlige og urimelige, kan borgeren tage sagen videre til domstolene. Selvom et sagsanlæg ved domstolene i virkelighedens verden ofte er den sidste udvej for borgeren, er det dog stadig en retssikkerhedsinstans. Alene muligheden for, at der kan opstå en retssag, kan måske være medvirkende til, at myndigheder holder sig på dydens smalle sti. Der er i hvert fald i en ideel juridisk verden en mulig præventiv virkning. Retten til domstolsprøvelse fremhæves da også ofte i skåltaler og festskrifter som et grundprincip i dansk ret, og domstolene opfattes traditionelt og fortsat som en vigtig – måske den vigtigste – retssikkerhedsgaranti i forholdet mellem borgere og myndigheder.
 Et stigende antal eksempler af grænsesøgende afgørelsespolitik – for eksempel inden for det socialretlige område – er dog med til at udfordre gængse forestillinger, og det at gå til grænsen, og måske også lidt over, kan være udtryk for, at man eksempelvis i kommunalt regi erfaringsmæssigt ved, at der ikke er risiko for efterspil ved domstolene. Hvis der mod forventning kommer en stævning ind ad kontordøren på et tidspunkt, vil mange myndigheder være klar over, at det ofte tager så lang tid at komme igennem det travle retsmaskineri, at der kan være en besparelsesgevinst i at ‘tage chancen’, indtil der falder en autoritativ dom. Der kan nemt komme til at gå flere år mellem den endelige dom og det tidspunkt, hvor en kommune for eksempel har afslået en ydelse til borgeren.
 En udspekuleret strategi fra myndigheden kan også være, at man generelt arbejder og afgør konkrete sager ud fra en sikker prognose om, at de mere skønsmæssige elementer – uanset hvad – aldrig vil blive udsat for et indholdsmæssigt tjek ved domstolene. Der er på en del områder meget, der er egnet til at nære en sådan strategi, og for de fleste jurister er skønnet stadig i vidt omfang synonymt med ‘frizone’ for myndigheder. Det er et af de mest indarbejdede dogmer i dansk ret, og domstolspraksis er selvsagt en del af kilden til dette dogme. Da domstolene desuden lægger spor ud fra mange andre klageinstanser, kan dommerens valg af en håndsky kontrol danne ringe i vandet, og problemet kan i så fald blive endnu mere principielt.


text:
En afsmittende virkning kan for eksempel ske i forhold til Folketingets Ombudsmand, som har god forvaltning som speciale, men som typisk lægger sig tæt op ad domstolenes eftersyn med især skønsmæssig forvaltningspraksis.
 Udover at vanens magt er stor – også blandt dommere – er det oplagt, at det også af mere profane sagsstyringshensyn kan være nærliggende for en domstol at holde fast i eksisterende forestillinger om passende kørselsafstand til det skønsmæssige. I perioder, hvor mange domstole oplever stor sagstilgang, kan de mange retssager være med til at få domstolene til at træde på bremsen og begrænse prøvelsen. Da forvaltningsskøn ikke er noget videre klart begreb rent indholdsmæssigt, kan det trækkes frem, når der er brug for det. Det er en bekvem prøvelsesteknisk figur, som domstolene kan bruge til at dække sig ind over for at skride ind over for eksempelvis økonomisk betonet skønsudøvelse. På den anden side skal det også nævnes, at en høj tærskel for kontrol og domstolskritik også kan være velbegrundet, og at myndigheder må have et vist spillerum. Det er således ikke nødvendigvis et problem, at en domstol erkender, at en sagsøgt myndighed ved mest om substansen. Problemet kan snarere være en rituel brug af skøns-filteret.
 På grund af de mange utrykte domsafsigelser er det svært at få et samlet og eksakt overblik over domstolenes tilgang. Når man læser trykt domspraksis er det dog svært at frigøre sig fra det indtryk, at formuleringen om, at retten “ikke finder grundlag for at tilsidesætte det af søgte udøvede skøn,” er standardrefleksen. I de fleste sagstyper har domstolene en betydelig margen til selv at vælge prøvelsesstrategi, og der er en tendens til at vælge skønsfilteret. Hertil kommer, at skønnet som prøvelsesbarriere kan skubbes aktivt og kreativt frem af myndighedens advokat. Hvis det lykkes at få domstolen med på vognen her, er en del sager allerede så godt som vundet af myndigheden.
 Er domstolene systemvenlige?
 Et vigtigt element i spørgsmålet om systemvenlighed er domstolenes valg af domsresultat. Der findes ikke i dansk ret statistik eller en omtrentlig samlet undersøgelse af antallet – absolut eller relativt – af sager, hvor myndighederne går hjem fra retssalen som vinder. Det er heller ikke i forhold til byretter og landsretter muligt at foretage en optælling, da den også bør omfatte utrykte afgørelser. Det vil muligvis blive nemmere, når den længe ventede domsbase etableres og gradvis rulles ud.
 Et kvalificeret gæt er dog, at domstolene samlet set i de fleste tilfælde giver myndigheder medhold. Dette er ikke nødvendigvis udtryk for systemvenlighed, da det kan skyldes, at myndigheden har juraen og argumenterne på sin side i de fleste sager. Det er dog blandt andet af den grund bemærkelsesværdigt, at der ikke udarbejdes en overordnet statistik fra Domstolsstyrelsens side. Der indsendes allerede mange oplysninger fra retterne om for eksempel berammelsestider, hvorfor også oplysninger om den indholdsmæssige side af prøvelsen kunne være et led i afrapporteringen.
 Mange sager i bunden af domstolshierarkiet
 Rent prøvelsesmæssigt er der en formodning for, at de travle byretter alene som følge af trinfølgen i


text:
domstolshierarkiet vil være tilbageholdende over for skøn. Den nuværende arbejdsfordeling med byretsbehandling af forvaltningssager som den praktiske hovedregel bidrager i sig selv til, at mange retssager bliver set gennem skønsfilteret. Det kan næppe overraske, at en ambitiøs byretsdommer ikke tager alt for store chancer rent prøvelsesteknisk og er loyal over for velindarbejdede prøvelsesrutiner. I visse sagstyper som for eksempel på det skatteretlige område kan det endvidere være fristende for fagjuridiske dommere – også som følge af faglig usikkerhed over for materien – at tænke og skrive dommen ind i en traditionel og forsigtig skønprøvelse.
 De to landsretter er i dag centrale dele af domstolshierarkiet, men de modtager dog færre forvaltningssager i ren aftapning end tidligere. Siden domstolsreformen er landsretterne som udgangspunkt ankeinstans, ikke førsteinstans. Udover at dette er en arbejdsmæssig lettelse for landsretterne, betyder det nok også i nogle sager, at landsretterne kommer lidt længere væk fagligt og mentalt fra visse problemstillinger. Landsretterne vil dog i de indbragte sager være højeste instans eller ‘små højesteretter’ på grund af to instans-princippet. Dette taler måske for en tættere prøvelse af komplicerede retsgrundlag som for eksempel grænsesøgende skønsudnyttelse fra kommuners side. Landsretterne vil i øvrigt fortsat fungere som førsteinstans i behandlingen af de henviste sager. Også i forhold til landsretterne afhænger meget dog af domstolene selv, og hvordan man i landsretsregi ser sin rolle i forhold til reel eller rituel prøvelse af skøn.
 Er Højesteret et systemvenligt fyrtårn i forhold til skøn?
 Endelig kan det diskuteres rent retssikkerhedsmæssigt, at Højesteret ikke længere er umiddelbart tilgængelig for borgere i sager mod offentlige myndigheder. Dog er Højesteret selvsagt ankeinstans i forhold til sager, der af byretten henvises til førsteinstansbehandling i landsret. Endvidere vil Højesteret prøve de principielle sager, der efter tilladelse fra Procesbevillingsnævnet indbringes som tredjeinstanssager. Helt lukket land er Højesteret således ikke. I 2014 er adgangen til at indbringe civile ankesager for Højesteret reguleret yderligere med henblik på at mindske sagsmængden. I tørre tal betød det, at Højesteret modtog 85 civile ankesager i 2014, hvad der er et betydelig færre antal end i de foregående år. Omgørelsesprocenterne har de senere år ligget på cirka 25 procent i civile ankesager fra Østre Landsret og mellem 20-32 procent i civile ankesager fra Vestre Landsret, hvad der i sig selv er interessant. I cirka hver fjerde civil sag kommer Højesteret således til et andet resultat end landsretterne. Da antallet af civile sager og Højesterets omgørelses-statistik ikke er underopdelt i for eksempel sager mod offentlige myndigheder, er det dog svært på det grundlag at sige noget om Højesterets systemvenlighed.
 Højesterets generelt lidt fjernere rolle kan principielt blive et problem i forvaltningssager, hvor man kan frygte, at højesteretsvirkningen bliver for sporadisk. Traditionelt har Højesteret på flere forvaltningsretlige delområder været aktiv. Inden for det udlændingeretlige område har Højesteret afsagt vigtige domme, også i forhold til skøn, men dette område er på mange måder specielt. Herudover har Højesteret i senere år ikke mindst været inddraget i sager med dobbelt retsgrundlag i sager om afskedigelse af offentligt ansatte. Her har Højesteret i


text:
en vis forstand givet myndigheder mere frirum ved at begrænse betydningen af forvaltningsretlige procesgarantier i eksempelvis de meget omtalte domme i U 2007.537 H og 2008.401 H. Omvendt kan man sige, at Højesteret har opprioriteret den materielle og helhedsorienterede del af prøvelsen, og at retssikkerheden samlet set således ikke er blevet ringere, hvis sagen altså underkastes en prøvelse.
 I forhold til Højesteret og det begrænsede antal højesteretssager er det muligt at tage temperaturen på beskyttelsen af borgerens retssikkerhed ved at foretage en optælling af, hvordan de forskellige højesteretsdommere voterer i sager mellem borgere og myndigheder, herunder sager med forvaltningsskøn. Hvor befinder den enkelte dommer sig på en skala over systemvenlighed til borgervenlighed? En svaghed er, at det er vanskeligt at sige, hvad den enkelte dommers præferencer skal holdes op imod. Er det et problem, at en højesteretsdommer stemmer for at give myndigheder medhold i 50 procent af de indbragte sager, i 75 procent eller i 100 procent? Man kan for så vidt kun lave en indbyrdes hitliste, hvor de forskellige dommere placeres i forhold til hinanden. Det er dog gjort i mange andre lande end Danmark, hvor det betragtes som en vigtig del af beskrivelsen af domstolsprøvelse. En sådan undersøgelse kan være med til at bringe diskussionen om blandt andet prøvelse af skøn et trin videre, og en undersøgelse kan også være med til at opfylde det behov for mere jordbunden faglig tilgang til domstolsforhold, som af og til efterlyses.
 I forhold til systemvenlighed og prøvelse af skøn har Højesteret fortsat en rolle som signalgivende instans, uanset at der er så relativt få sager i toppen af pyramiden. I takt med at myndigheder finder nye veje til at afprøve grænserne for det lovlige i forhold til borgerne, kan der være meget, der taler for, at domstolene generelt i de sager, som de bliver præsenteret for, også har fokus på at finde og anvende de rette prøvelsesmæssige værktøjer. Hvis domstolsprøvelsen bliver for rituel, og hvis domstolene nærmest per refleks overlader hele skønnet til for eksempel ‘grænsesøgende’ myndigheder, kan domstolskontrollen miste noget af sin værdi som vigtig retssikkerhedsgaranti.
 Professor, ph.d., Det Juridiske Fakultet, Københavns Universitet.


text:
Skat.dk: Sambeskatningsindkomst - tysk ret - resultatudligningsbeløb
 22 May 2013 10:31
 04 Apr 2013 10:39
 SKM2013.321.HR
 1. afdeling, 164/2009
 Organschaft, overskudsoverførsel, resultatudligning, beherskelsesaftale, resultatoverførsel
 H2 Holding A/S, et dansk moderselskab, var sambeskattet med sit helejede tyske datterselskab, H2.1 GmbH, og dettes helejede tyske datterselskab, H2.1.1 GmbH. Det tyske moderselskab og det tyske datterselskab havde i medfør af de tyske selskabsretlige regler om "Organschaft" indgået en resultatoverførselsaftale, hvorved datterselskabet forpligtede sig til at overføre sit overskud til det tyske moderselskab, mod at det tyske moderselskab forpligtede sig til at udligne datterselskabets underskud. Efter de tyske skatteretlige regler indebar etablering af et "Organschaft", at det tyske datterselskabs underskud blev henført til moderselskabet, således at selskaberne blev stillet som ved en sambeskatning.
 De danske skattemyndigheder havde anset et beløb, som det tyske moderselskab i henhold til den nævnte aftale havde overført til datterselskabet til udligning af dettes regnskabsmæssige underskud som et skattepligtigt tilskud for datterselskabet, der ikke var fradragsberettiget som en driftsomkostning for det tyske moderselskab. Som en konsekvens heraf blev sambeskatningsindkomsten for det danske moderselskab forhøjet.
 Højesteret fandt, at det tyske datterselskabs virksomhed i overensstemmelse med den tyske ordning om "Organschaft" ved den danske skatteretlige bedømmelse måtte anses for drevet for det tyske moderselskabs regning. Underskudsudligningsbetalingerne fra det tyske moderselskab til datterselskaberne var under disse omstændigheder skattefri for datterselskaberne.
 Højesteret nedsatte herefter det tyske datterselskabs skattepligtige indkomst og det danske moderselskabs sambeskatningsindkomst med udligningsbeløbet, og ændrede dermed landsrettens dom. (Dissens).
 Den juridiske vejledning 2013-1 C.D.3.2.3
 H2 Holding A/S og
 H2.1.1 GmbH
 (advokat Hans Henrik Banke)
 Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Thomas Rørdam, Poul Dahl Jensen, Hanne Schmidt, Lars Hjortnæs og Jens Kruse Mikkelsen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 16. afdeling den 2. juni 2009.
 Sagen er behandlet sammen med Højesterets sag 152/2009.
 H2.1.1 GmbH indgik som anført i landsrettens dom en resultatoverførselsaftale med sit moderselskab H2.1 GmbH, som samtidig er datterselskab til H2 Holding A/S. Af denne aftale, som er dateret 10. december 2002, fremgår bl.a. (i dansk oversættelse):
 Aftale om overførsel af overskud
 (1) H2.1.1 GmbH forpligter sig til at overføre sit årlige overskud til H2.1 GmbH, dvs. det årlige overskud, der fremkommer bortset fra overførslen af overskuddet med fradrag af et eventuelt fremført underskud fra sidste år og et beløb, der skal hensættes til lovpligtige reserver.
 H2.1 GmbH forpligter sig til i aftalens løbetid at udligne H2.1.1 GmbHs årsunderskud, for så vidt dette ikke udlignes ved, at der udtages beløb fra andre overskudsreserver, som i aftalens løbetid er hensat til disse.
 Udligningen af underskud sker i henhold til bestemmelserne i § 302 AktG (tysk aktielov).
 (1) Aftalen træder i kraft den 1. maj 2002. Aftalen ender tidligst den 30. april 2008 og forlænges herefter med hver gang et år, medmindre den forinden opsiges skriftligt med seks måneders varsel.
 Ved afgørelse af 14. september 2011 afslog Højesteret appellanternes anmodning om præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen af spørgsmål om, hvorvidt den danske skattemæssige behandling af resultatudligningsbeløbene er forenelig med etableringsfriheden, jf. nu TEUF artikel 49, jf. artikel 54.
 Tysk


text:
selskabs- og skattelovgivning
 Den tyske aktieselskabslov (Aktiengesetz) indeholder bl.a. følgende bestemmelser (i dansk oversættelse):
 Aktieselskabsloven
 Tredje bog. Forbundne virksomheder
 Første del. Aftaler mellem virksomheder
 Første afsnit. Former for aftaler mellem virksomheder
 § 291. Beherskelsesaftale.
 Aftale om overskudsoverførsel
 (1) Ved aftaler mellem virksomheder forstås aftaler, ved hvilke et aktieselskab eller et kommanditaktieselskab overlader ledelsen af selskabet til en anden virksomhed (beherskelsesaftale) eller forpligter sig til at overføre hele sit overskud til en anden virksomhed (aftale om overskudsoverførsel). Som aftale om overførsel af hele virksomhedens overskud anses tillige en aftale, ved hvilken et aktieselskab eller et kommanditaktieselskab påtager sig at drive sin virksomhed for regning af en anden virksomhed.
 Andet afsnit. Indgåelse, ændring og ophør af aftaler mellem virksomheder
 § 293. Godkendelse af generalforsamlingen
 (1) En aftale mellem virksomheder bliver kun gyldig med generalforsamlingens godkendelse...
 § 294. Registrering. Ikrafttræden
 (1) Selskabets direktion skal anmelde indgåelsen og arten af aftalen mellem virksomheder samt navnet på den anden aftalepart til handelsregisteret...
 (2) Aftalen træder først i kraft ved registrering heraf i handelsregisteret på selskabets hjemsted.
 Tredje afsnit. Sikkerhed for selskabet og kreditorerne
 § 302. Dækning af underskud
 (1) Foreligger der en beherskelsesaftale eller en aftale om overskudsoverførsel, skal den anden part i aftaleperioden udligne ethvert underskud i henhold til årsregnskabet, i det omfang dette ikke udlignes ved, at der hæves beløb fra øvrige reserver, der er blevet henlagt i løbet af aftaleperioden.
 § 303. Kreditorbeskyttelse
 (1) Ophører en beherskelsesaftale eller en aftale om overskudsoverførsel, skal den anden aftalepart stille sikkerhed over for selskabets kreditorer, hvis fordringer er opstået før bekendtgørelsen om registrering af aftalens ophør i handelsregisteret i medfør af § 10 i handelsloven (Handelsgesetzbuch), forudsat at kreditorerne henvender sig til aftaleparten herom inden for seks måneder efter bekendtgørelsen. I bekendtgørelsen af registreringen skal kreditorerne gøres opmærksom på denne ret.
 Anden del. Ledelsesret og ansvar i forbindelse med afhængige virksomheder
 Første afsnit. Ledelsesret og ansvar i forbindelse med en beherskelsesaftale
 § 308. Ledelsesret
 (1) Er der indgået en beherskelsesaftale, er den herskende virksomhed berettiget til at give direktionen instrukser vedrørende selskabets ledelse. Hvis ikke andet er aftalt, kan der også gives instrukser, som er ufordelagtige for selskabet, hvis dette tjener den herskende virksomheds eller de med denne og selskabet koncernforbundne virksomheders interesse.
 (2) Direktionen er forpligtet til at efterkomme den herskende virksomheds instrukser. Direktionen er ikke berettiget til at nægte at efterkomme en instruks, fordi denne efter direktionens opfattelse ikke tjener den herskende virksomheds eller de med denne og selskabet koncernforbundne virksomheders interesser, medmindre det er helt åbenbart, at de ikke tjener sådanne interesser.
 De tyske regler om beskatning af Organschaft fremgår af den tyske selskabsskattelov (Körperschaftsteuergesetz), der bl.a. indeholder følgende bestemmelse (i dansk oversættelse):
 Andet kapitel. Særbestemmelser vedrørende "Organschaft"
 § 14. Aktieselskab eller kommanditaktieselskab som "Organgesellschaft"
 (1) Såfremt et aktieselskab eller et kommanditaktieselskab med direktion og hjemsted her i landet ("Organgesellschaft") gennem en aftale om overskudsoverførsel i medfør af § 291, stk. 1, i aktieselskabsloven (Aktiengesetz) forpligter sig til at overføre hele sit overskud til en enkelt anden erhvervsvirksomhed, skal "Organgesellschafts" indkomst, medmindre


text:
andet fremgår af § 16, henføres til den, der bærer virksomheden ("Organträger"), hvis følgende forudsætninger er opfyldt:
 1. "Organträger" skal fra begyndelsen af regnskabsåret uden afbrydelse have andel i "Organgesellschaft" i et sådant omfang, at der tilkommer "Organträger" et flertal af stemmerettighederne i "Organgesellschaft" (finansiel indlemmelse)...
 2. "Organträger" skal være en fysisk person, der er fuldt skattepligtig, eller et selskab, sammenslutning af personer eller en aktivmasse i medfør af § 1, som ikke er skattefritaget, med ledelse her i landet...
 3. Aftalen om overskudsoverførsel skal indgås for mindst fem år og gennemføres under hele gyldighedsperioden
 Der er for Højesteret enighed mellem parterne om, at bestemmelsen indebærer, at når der efter reglerne om Organschaft er indgået en resultatoverførselsaftale, skal datterselskabets (Organgesellschaft) skattepligtige indkomst - uanset om den er positiv eller negativ - henføres (zurechnen) til moderselskabet (Organträger). Beløbet holdes uden for opgørelsen af selskabernes skattepligtige indkomst, således at det hverken indkomstbeskattes hos modtageren eller er fradragsberettiget hos yderen.
 Af betydning for den tyske kommunale selskabsbeskatning af Organschaft indeholder erhvervsskatteloven (Gewerbesteurgesetz) følgende bestemmelse (i dansk oversættelse):
 § 1. Skattesubjekt
 (2) ... Hvis et kapitalselskab er et "Organgesellschaft" i medfør af §§ 14, 17 eller 18 i selskabsskatteloven (Körperschaftsteuergesetz), anses det for fast driftssted af "Organträger"
 Sagen angår opgørelsen af den skattepligtige indkomst for H2.1.1 GmbH - som i indkomståret 2003 indgik i dansk international sambeskatning med H2 Holding A/S - nærmere bestemt den skattemæssige behandling efter dansk ret af det resultatudligningsbeløb, som selskabets tyske moderselskab, H2.1 GmbH ("det tyske moderselskab"), havde betalt i henhold til den tyske resultatoverførselsaftale, hvorved der selskaberne imellem var stiftet et såkaldt Organschaft. Afledt heraf angår sagen også opgørelsen af H2 Holding A/S ́ sambeskatningsindkomst for indkomståret 2003.
 Ved kendelser af 11. maj 2007 stadfæstede Landsskatteretten SKATs forhøjelse af det tyske datterselskabs skattepligtige indkomst - og afledt heraf H2 Holding A/S ́ sambeskatningsindkomst - med det beløb, der fremgår af de principale påstande, under henvisning til, at resultatudligningsbeløbet ansås som et skattepligtigt tilskud, jf. statsskattelovens § 4.
 Afgørelsen om at anse det tyske udligningsbeløb som et skattepligtigt tilskud uden modstående fradragsret for det tyske moderselskab medførte bl.a., at der ikke blev fradraget et underskud i det tyske datterselskab ved opgørelsen af den danske sambeskatningsindkomst.
 Den tyske aktieselskabslovs (Aktiengesetz) tredje bog om forbundne virksomheder, første del, første afsnit om former for aftaler mellem virksomheder, bestemmer i § 291, stk. 1, 1. pkt., at der ved aftaler mellem virksomheder forstås bl.a. aftaler, hvorefter et aktieselskab forpligter sig til at overføre hele sit overskud til en anden virksomhed (aftale om overskudsoverførsel). Som aftale om overførsel af hele virksomhedens overskud anses tillige en aftale, hvorefter et aktieselskab påtager sig at drive sin virksomhed for regning af en anden virksomhed, jf. stk. 1, 2. pkt.
 Det bestemmes i § 302, stk. 1, at hvis der foreligger en aftale om overskudsoverførsel, skal den anden part udligne (ausgleichen) ethvert underskud i henhold til årsregnskabet, der opstår i aftaleperioden.
 Aftalen skal godkendes på en generalforsamling i aktieselskabet af et kvalificeret flertal af aktionærerne, jf. § 293.


text:
Der skal ske anmeldelse af aftalen til Handelsregisteret, jf. § 294.
 Det er ubestridt, at der ved aftalen skabes en fælles hæftelse (Haftungsverbund) mellem aktieselskabet og den anden part i den forstand, at en kreditor i aktieselskabet i tilfælde af manglende betaling kan rette sit krav mod den anden part. I tilfælde af aftalens ophør skal den anden part stille sikkerhed over for aktieselskabets kreditorer, hvis fordringer er opstået i aftaleperioden, såfremt de anmelder sig inden seks måneder efter, at meddelelse om ophøret er offentliggjort i Handelsregisteret, jf. § 303, stk. 1.
 Det fremgår af den tyske selskabsskattelov (Körperschaftsteuergesetz) § 14, stk. 1, at hvis et aktieselskab ved en overskudsoverførselsaftale har forpligtet sig til at overføre hele sit overskud til en enkelt anden erhvervsvirksomhed, skal selskabets indkomst henføres (zurechnen) til denne anden virksomhed under forudsætning af bl.a., at aftalen er indgået for mindst fem år.
 Parterne er enige om, at beløb, der i tilfælde af underskud betales til aktieselskabet, efter tysk skatteret er indkomstopgørelsen uvedkommende, således at det hverken er skattepligtigt for modtageren eller fradragsberettiget for betaleren.
 Den skattemæssige virkning af overskudsoverførselsaftalen og den betaling, der er sket til datterselskabet til udligning af underskuddet, skal bedømmes efter danske skatteregler ved opgørelse af sambeskatningsindkomsten for 2003 for H2 Holding A/S. Bedømmelsen efter danske skatteregler skal ske på grundlag af den retlige kvalifikation efter tysk aktieselskabsret, der således indgår i bedømmelsen som faktum.
 Fire dommere - Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Thomas Rørdam og Poul Dahl Jensen - udtaler herefter:
 Efter tysk aktieselskabsret omfatter begrebet overskudsoverførselsaftaler både aftaler, der er formuleret, således at aktieselskabet forpligter sig til at overføre sit overskud til den anden part, jf. den tyske aktieselskabslovs § 291, stk. 1, 1. pkt., og aftaler, der er formuleret, således at aktieselskabet påtager sig at drive sin virksomhed for regning af den anden part, jf. bestemmelsens 2. pkt. Ved begge typer af aftaler er den anden part forpligtet til at udligne ethvert underskud i henhold til årsregnskabet, jf. § 302, stk. 1. Efter tyske skatteretlige regler om Organschaft behandles de to typer af overskudsoverførselsaftaler ens i den forstand, at indkomsten ved begge typer af aftaler i henhold til den tyske selskabsskattelovs § 14, stk. 1, henføres til den anden part, og således at aktieselskabet ved begge typer af aftaler i henhold til den tyske erhvervsskattelovs § 1, stk. 2, anses for fast driftssted af den anden part. På grundlag af disse oplysninger finder vi, at begge typer af overskudsoverførselsaftaler efter tysk ret må anses som aftaler om, at overskud og underskud af aktieselskabets virksomhed anses for den anden parts overskud og underskud, svarende til at aktieselskabets virksomhed drives for den anden parts regning.
 Som følge af, at aktieselskabets virksomhed i tilfælde af en overskudsoverførselsaftale efter de tyske selskabsretlige regler må anses for drevet for den anden parts regning, således at virksomhedens overskud og underskud anses for den anden parts overskud og underskud, finder vi, at betalinger til udligning af underskud efter tysk selskabsret blot indebærer, at underskuddet placeres hos den part,


text:
som skal bære det. Denne forståelse støttes af, at betalingerne efter tysk skatteret er indkomstopgørelsen uvedkommende, og således hverken er skattepligtige for aktieselskabet eller fradragsberettigede for den anden part.
 I den foreliggende sag er der i medfør af de selskabsretlige regler om Organschaft indgået en overskudsoverførselsaftale mellem det tyske datterselskab og dets tyske moderselskab, H2.1 GmbH. Overskudsoverførselsaftalen er af den type, hvor datterselskabet forpligter sig til at overføre sit overskud til moderselskabet, mod at moderselskabet forpligter sig til at udligne dets underskud.
 Vi finder herefter, at det omhandlede tyske datterselskabs virksomhed i overensstemmelse med den tyske lovbestemte ordning om Organschaft, der ikke har en parallel i dansk selskabsret, ved den danske skatteretlige bedømmelse må anses for drevet for det tyske moderselskabs regning, og at underskudsudligningsbetalingen fra moderselskabet til datterselskabet under disse omstændigheder ikke er omfattet af statsskattelovens § 4, men er skattefri for datterselskabet.
 Vi stemmer herefter for at tage appellanternes principale påstand til følge.
 Tre dommere - Hanne Schmidt, Lars Hjortnæs og Jens Kruse Mikkelsen - udtaler:
 Vi bemærker, at den aftale om resultatoverførsel, der er indgået mellem det tyske datterselskab og dets tyske moderselskab, efter vores opfattelse er omfattet af den tyske aktieselskabslovs § 291, stk. 1, 1. pkt., idet der netop ikke er tale om, at datterselskabet efter aftalen driver sin virksomhed for moderselskabets regning, jf. herom bestemmelsens 2. pkt.
 Selskabernes aftale om udligning af datterselskabets årlige underskud og overskud, den (sekundære) hæftelse i forhold til datterselskabets kreditorer og de øvrige retsvirkninger, som efter tysk selskabsret følger af selskabernes aftale, kan efter vores opfattelse hverken hver for sig eller samlet føre til, at resultatudligningsbeløbet ikke er en indtægt for datterselskabet efter statsskattelovens § 4. Der er heller ikke fremkommet oplysninger, der giver grundlag for at fastslå, at de tyske selskaber i praksis udgjorde og i forhold til omverdenen fremstod som en sådan enhed, at datterselskabet efter danske skatteregler kunne sidestilles med en filial af eller et fast driftssted for det tyske moderselskab.
 Vi finder herefter, at der ikke er grundlag for at anse resultatudligningsbeløbet for ikke at være indtægt for datterselskabet efter statsskattelovens § 4.
 Efter flertallets resultat finder vi ikke anledning til at tage stilling til sagens øvrige spørgsmål.
 Højesteret tager herefter appellanternes principale påstande til følge.
 Sagsomkostningerne for landsret og Højesteret er fastsat til dækning af advokatudgifter med 300.000 kr. og retsafgift med i alt 10.000 kr.
 H2 Holding A/S ́ sambeskatningsindkomst for 2003 nedsættes med 9.886.911 kr.
 H2.1.1 GmbH ́s skattepligtige indkomst for 2003 nedsættes med 1.331.695 euro svarende til 9.886.911 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale i alt 310.000 kr. til H2 Holding A/S og H2.1.1 GmbH.


text:
Ansatte må ikke TV-overvåges: Der er netop faldet dom i Højesteret | Bæredygtigt Fiskeri
 Fra en sag afgjort i Højesteret, kan man i deres afgørelses-database blandt andet læse, at anvendelse af tv-overvågning overfor en ansat, både var uberettiget og at det samtidig udløste en godtgørelse for tort.
 Sagen kan næsten sidestilles med hvad embedsfolk i Fiskeristyrelsen, med Fiskeriminister Mogens Jensen i spidsen, er ved at trække ned over hovedet på fiskerne i Kattegat.
 Under dække af elektronisk Monitorering af fiskeriet, er det meningen at fartøjerne i fiskeriet i Kattegat skal forsynes med flere kameraer ombord, så man kan følge fiskens vej ombord. Lige fra den takles til den lander i lasten. Undervejs skal flere kameraer også dokumentere, hvor stort et eventuelt udsmid kunne have været.
 Men denne løsning med Jensen’s tv-overvågning, kan ikke undgå at inddrage privatsfæren for besætningen ombord, der konstant må føle sig overvåget og som derfor vil udgør en ikke uvæsentlig psykisk belastning for besætningen.
 TV-overvågningen er ikke iorden ifølge Højesteret
 I sagsnr. BS-27412/2019-HJR er det pågældende firma og personer ikke gengivet ved navns nævenelse, men angivet ved X Aps og C.
 Sagen angik for Højesteret, om der var sket uberettiget tv-overvågning af C under udførelsen af hendes arbejde hos X, og i givet fald om hun havde krav på godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1
 Højesteret lagde efter bevisførelsen til grund, at X havde anvendt tv-overvågning bl.a. til at disciplinere C og kontrollere, om hun udførte sit arbejde korrekt. Højesteret lagde til grund, at denne anvendelse af tv-overvågningen over for C havde haft et betydeligt omfang og var foregået løbende.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der var saglige og proportionale grunde til at anvende tv-overvågningen over for C som sket, og tiltrådte i den forbindelse, at anvendelsen af tv-overvågningen havde overskredet grænserne for, hvad der er tilladt efter arbejdsgiverens ledelsesret og efter den dagældende persondatalov.
 Højesteret fandt, at C som følge heraf med føje havde følt sig konstant overvåget på sin arbejdsplads, og at dette havde medført en stor psykisk belastning.
 Tortgodtgørelsen blev fastsat til 20.000 kr. En sag der iøvrigt blev ført og vundet af 3F – Fagligt Fælles Forbund.
 Denne Højesterets afgørelse bør efterfølgende få både Ministeren og embedsfolkene i Fiskeristyrelsen til at tænke sig godt om, inden man hovedkuls lader Danmark alene gå forrest med en kameraløsning til den elektroniske Monitorering af fiskeriet.
 TidligereForrigeNår kredsen af »interessenter« klapper hinanden af – er alting godt – eller..
 NæsteFiskeriminister Mogens Jensens »I have a dream« om kameraovervågningNæste


text:
Højesteretsdom i Lissabon-sagen 20. februar - Folkebevægelsen mod EU
 Hjem » Nyheder » Nyheder » Højesteretsdom i Lissabon-sagen 20. februar
 Højesteretsdom i Lissabon-sagen 20. februar
 Onsdag den 20. februar kl. 12.00 afsiger Højesteret den endelige dom i grundlovssagen om Lissabon-traktaten.
 Modparterne i grundlovssagen om Lissabon-traktaten – 30 borgere imod regeringen – har nu talt deres sidste ord i Højesteret før dommen. De 30 sagsøgere/appellanter suppleret af Folkeafstemningskomite2010s ”intervention” i sagen med støtte i 2504 andre borgere som ”biintervenienter”.
 Professor Ole Krarup fik det sidste ord i Højesteret og udtalte, at:
 ”Den dom Højesteret skal afsige, er en retshistorisk dom, fordi spørgsmålet om hvad der nødvendiggør at man skal følge grundlovens Â§ 20, aldrig før har været prøvet i dansk ret. Højesterets dom må endvidere imødeses i spænding og med stor interesse, fordi dommen ikke alene kan få betydning for fremtidig anvendelsen af Â§ 20, men også for befolkningen og det danske demokrati”.
 Oprindelig stævnede sagsøgerne (i 2008) statsminister Fogh Rasmussen og udenrigsminister Per Stig Møller for grundlovsbrud. Derefter arvede Løkke Rasmussen-regeringen sagen. Og nu er sagen gået i arv til S-R-SF-regeringen, dvs. til statsminister Helle Thorning Smidt og udenrigsminister Villy Søvndal.
 Nu skal Højesteret varetage sin rolle landets højeste domstol, uafhængigt i forhold til den lovgivende (folketinget) og den udøvende (regeringen) magt i en sag, hvor Danmarks forhold til EU er i spil.
 Ved Højesterets 350 års jubilæum udtalte Højesterets præsident Børge Dahls i sin tale på Københavns Universitet den 14. februar 2011 bl.a., at
 ”Højesteret har et særligt ansvar for en retsudvikling, der er forankret i dansk retstradition”, og at den ”skal ikke være mere dynamisk end godt er” (s.9-10)
 Og i forlængelse af hans ord om de berømte grundlovssager – Tvind- og Maastricht-sagerne – bemærkede præsidenten, at det er ”åbenbart, at Grundloven sætter grænser for lovgiver, som Højesteret står vagt ved” (s.11-12)
 Endelig sagde Børge Dahl, at ”Højesterets grundlovsprøvelse er indgående, når det gælder, men sker i alle tilfælde uden nogen som helst form for politisering helt i overensstemmelse med dansk forfatningstradition for grundlovsfortolkning”.
 Læs mere om sagen på www.lissabonsagen.dk
 Blog-indlægTophistorieFolkeafstemningLissabon-traktatNyt fra EU-frontenGrundloven
 previous post: Aktioner for flysikkerhed
 next post: Merkel og Hollande drømmer om EU-stat og -skat


text:
Genudbud af buskørsel var ikke en virksomhed eller en del heraf – udbudsklausul om, at virksomhedsoverdragelsesloven skulle følges var alene et tredjemandsløfte, som lønmodtagerne ikke kunne støtte ret på
 Bird & BirdNyhederGenudbud af buskørsel var ikke en virksomhed eller en del heraf – udbudsklausul om, at virksomhedsoverdragelsesloven skulle følges var alene et tredjemandsløfte, som lønmodtagerne ikke kunne støtte ret på
 Soeren Narv Pedersen, Jannie Stenmann Jensen
 Højesteret har den 24. maj 2016 afsagt domi i en sag om genudbud af buskørsel, hvor der i udbudsbetingelserne var indeholdt klausul om, at erhververen skulle følge virksomhedsoverdragelsesloven.
 Virksomhedsoverdragelsesloven Virksomhedsoverdragelsesloven der udspringer af et EU-direktiv finder anvendelse ved overdragelse af en virksomhed eller en del heraf. Loven udgør en lønmodtagerbeskyttelse, idet loven fastslår, at i tilfælde af overdragelse bevarer lønmodtageren løn- og ansættelsesvilkår og erhververen indtræder endvidere i eksisterende overenskomster. Det skal bemærkes, at loven giver en erhverver muligfor for – under visse nærmere fastsatte betingelser – at frasige sig overenskomster som overdrageren har været forpligtet af. Ved vurderingen af om der foreligger en overdragelse omfattet af loven, skal der ifølge retspraksis være tale om "overførelse af en økonomisk enhed der bevarer sin identitet". Sagens faktum
 Indtil den 27. december 2011 havde en vognmand, V1, kørt på Trafikselskab T's busrute 53. Vognmand V2 vandt i efteråret 2011 T's udbud af busruten og overtog ruten med virkning fra den 27. december 2011. V2 havde overtaget 19 ud af 20 medarbejdere fra V1. V2 overtog ikke busserne, som V1 havde anvendt, men leasede i stedet andre busser. V2 overtog derimod billetborde, chaufførtasker, møntborde og byttepenge til en samlet værdi af ca. 61.000 kr. Medarbejderne beholdt anciennitet, løn og ansættelsesvilkår fra deres tidligere ansættelsesforhold i V1.
 I udbudsmaterialet fremgik det, at "14. Virksomhedsoverdragelse
 Lov nr. 710 af 20. august 2002 om "lønmodtagers retsstilling ved virksomhedsoverdragelse og EU-overførselsdirektiv" (77/187 EØF) skal følges. Den byder, der opnår kontrakt, vil derfor være stillet som ved erhvervelse af en virksomhed. Dette indebærer, at kontrakthaveren umiddelbart indtræder i de pligter, som påhvilede tidligere busselskaber i henhold til (1) kollektiv overenskomst og aftale, (2) bestemmelser om løn- og personaleforhold, der er fastsat eller godkendt af offentlig myndighed, eller (3) individuel aftale om løn- og arbejdsforhold, jf. lovens § 2, stk. 1
 Opmærksomheden henledes på, at jf. lovens § 3, stk. 2 må afskedigelse ikke finde sted alene som følge af den virksomhedsoverdragelse, som udbuddet indebærer.
 Ansvaret for, hvorvidt én eller flere af undtagelserne i loven § 3, stk. 2 er opfyldt eller ej, påhviler kontrakthaveren selv.
 Opmærksomheden henledes ligeledes på, at jf. lovens § 5, stk. 2 skal kontrakthaveren, hvis denne i forvejen er virksomhedsindehaver, underrette egne medarbejdere, der berøres af overdragelsen, om konsekvenserne m.v.
 De nødvendige oplysninger vedrørende det personale, der skal overtages, er angivet under den enkelte pakke i bilagsbindet. Oplysningerne er givet af det nuværende busselskab og oplyses uden ansvar for Midttrafik. Hvis det efterfølgende viser sig, at disse oplysninger er mangelfulde eller fejlagtige, skal det nye busselskab godtgøre, at dette har en væsentlig økonomisk betydning. Der vil herefter blive