text:
landet. Om et selskab har flyttet ledelsens sæde her til Danmark beror på en konkret vurdering af de faktiske forhold.
 Det fremgår af lovens forarbejder, at der ved denne vurdering skal der lægges vægt på de beslutninger, der er forbundet med den daglige ledelse af selskabet. Typisk vil selskabet blive anset for hjemmehørende i Danmark, når direktionen har sæde, eller hovedsædet er beliggende her i landet. Der er i øvrigt ikke nærmere anvist hvilke forhold, der skal indgå ved vurderingen af om selskabet har ledelsens sæde her i landet.
 Det er oplyst, at der påtænkes at flytte ledelsens sæde for de tyske selskaber fra Norge til Danmark. Disse selskaber er i dag skattepligtige til Norge som følge af placeringen af ledelsens sæde i Norge. Flytningen af ledelsens sæde vil ske ved, at selskabernes administrerende direktør, der aktuelt er bosiddende i Luxembourg, fremover vil varetage den daglige ledelse af samtlige 12 tyske selskaber. Samtlige ledelsesaktiviteter i selskaberne vil således herefter alene blive udført i Danmark.
 Det er oplyst, at de tyske selskaber i sin struktur i store træk minder om det danske anpartsselskab. Det er oplyst, at den daglige ledelse af et GmbH efter den tyske selskabslovgivning udføres af den administrerende direktør. Det er efter den tyske lovgivning ikke et krav om, at selskabet ledes af en direktør med bopælspligt i Tyskland, således at et tysk godt kan have en direktør med fast bopæl i udlandet.
 Spørger har endvidere fremlagt enslydende vedtægter for samtlige tyske GmbH selskaber, hvoraf det fremgår, at disse selskaber ledes af en eller flere Geschäftsfürerere.
 Det er SKATs opfattelse, at de tysk registrerede selskaber er at anse for hjemhørende her i landet. SKAT finder efter en samlet konkret vurdering af de foreliggende oplysninger, at de tyske selskaber kan anses for at have ledelsens sæde i Danmark efter selskabsskattelovens § 1, stk. 6, idet selskaberne direktør vil udføre alle ledelsesfunktioner i Danmark både for vidt angår den daglige ledelse som den overordnede ledelse i selskaberne.
 SKAT bemærker, at spørger har oplyst, at direktørens ledelsesaktiviteter vil kunne dokumenteres i form af flybilletter til og fra Danmark samt møde- og beslutningsreferater fra møder afholdt i Danmark.
 Som følge af ovennævnte opstår der en dobbeltdomicil situation, idet de tysk registrerede selskaber er hjemhørende i to forskellige stater.
 Spørger ønsker endvidere bekræftet om de tyske selskaber efter dobbeltbeskatningsaftalen mellem Danmark og Tyskland kan anses for hjemhørende til Danmark.
 Formålet med vedtagelse af selskabsskatteloven bestemmelse om ledelsens sæde var at skabe en sikker hjemmel til at beskatte selskaber, der er registret i fremmed lande, og som faktisk ledes her fra landet, idet det var tvivlsomt om der efter de dagældende regler var fuld skattepligtig til Danmark.
 Det fremgår af lovforslagets almindelige bemærkninger i L 35 1994-1995 om international beskatning, at bestemmelsen skulle omfatte dobbeltdomicil situationen: "Ved lovforslaget gives der sikkerhed for, at Danmark kan udnytte den beskatningsret, der i dobbeltbeskatningsoverenskomsterne er tillagt bopælsstaten."
 SKAT henviser også til retspraksis på området med dommen, der er gengivet i TfS 1998, 607 HD. Højesteret henviste i


text:
sine præmisser til, at der ved udtrykket "selskabets egentlige ledelse" har sæde her, skal der lægges vægt på, hvor selskabet daglige ledelse varetages.
 Højesteret udtalte, at dette citat er i overensstemmelse med OECD's modeloverenskomst i artikel 4, stk. 3. Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomst indgået med Tyskland har samme ordlyd, som OECD's modeloverenskomst.
 Det er derfor SKATs opfattelse, at Danmarks aftale med Tyskland efter dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 4, stk. 3, om at beskatningsretten tillægges det land, hvor selskabet er hjemmehørende, er i den stat, hvor dens virkelige ledelse har sit sæde.
 Som følge af ovennævnte er det SKATs opfattelse, at det er Danmark, der har beskatningsretten efter dobbeltbeskatningsoverenskomsten indgået med Tyskland, idet de tyske selskaber anses som skattemæssigt hjemhørende til Danmark.

type: other


text:
Højesteretspræsidenten - Dreyersfond
 Dreyersfond / Nyheder / Højesteretspræsidenten
 Dreyers Fonds Hæderspris til advokater går i 2020 til højesteretspræsident Thomas Rørdam. Det er første gang, at fonden uddeler prisen til en jurist, der ikke er advokat, og det har modtageren ikke været i 18 år. Men selv uden advokattitlen har Thomas Rørdam gjort en stor forskel for advokatbranchen og samtidig sikret at landets højeste retsinstans har udviklet sig i takt med tiden. Desuden sætter han som dommer lige så stor pris på livet i en retssal, som han gjorde som advokat.
 Retssagerne har været den røde tråd i Thomas Rørdams karriere, siden han blev advokat i 1985, og det er stadig dem, der dominerer hans hverdag som højesteretspræsident. Som advokat var han især kendt for at tage komplekse sager og forsvarede dem, alle andre allerede havde dømt, før domstolene gjorde det. Som ansvarlig for landets højeste retsinstans er hans rolle og ansvar et helt andet, men han har gjort det til sin mission at sikre, at domsstolenes afgørelser er anvendelige i forhold til både kommende retssager og samfundet som helhed.
 ”Højesteret har udviklet sig meget igennem det sidste årti, og vi stræber hele tiden mod at begrunde vores domsafsigelser så grundigt som muligt. Den juridiske præcision må og skal altid udgøre fundamentet, men vi supplerer i dag med en omhyggelig og sprogligt mere letlæselig udgave,” fortæller Thomas Rørdam og forklarer:
 ”Det kan være en stor hjælp for embedsværk og ministre, der skal forklare, hvorfor en given dom er faldet ud, som det er. Det er også gavnligt for journalister og andre, der ønsker et mere indgående indblik og en større forståelse. Endelig, og allervigtigst, skaber det mere klarhed om afgørelserne, så de også kan danne præcedens for lignende, fremtidige sager”.
 Kritik er en anledning til forbedring
 I en højesteretssag er der altid mindst fem dommere for at sikre, at hver en sten er vendt, inden sagens afgørelse. I Højesterets to retssale på Slotsholmen er der endda plads til op til 15 dommere, i fald en sag er så afgørende, at endnu flere øjne skal på.
 Kun principielle sager kommer for Højesteret, der som landets sidste retsinstans, har det sidste ord. Institutionen agerer i en tid, hvor sociale medier har givet forbrugerne magt, og hvor folkets dom indimellem får mere spalteplads i dagbladene end landets domstole.
 ”Det er da sket, vores afgørelser har fået en kritik, vi slet ikke havde set komme, og så kan vi da ærgre os over, at begrundelsen ikke var endnu mere grundig, eller var blevet formidlet mere tydeligt,” siger Thomas Rørdam.
 Han er ikke blind for, at sociale medier kan give plads til frustrationer, og at nogen reagerer, så snart de kender resultatet af en sag. Ofte kommer de mest kraftige reaktioner fra dem, der ikke har sat sig ind i begrundelsen for afgørelsen. Det er en realitet for enhver domstol.
 ”Vi orienterer om vores afgørelser på Twitter, men ellers skal Højesteret ikke være på en masse sociale medier og skal slet ikke gå ind i diskussioner


text:
dér. Vi lytter til kritik og vi prøver at lære af den, men vi indgår ikke i offentlig dialog om vores afgørelser.”
 Advokat og dommer – essensen er det samme
 Før Thomas Rørdam blev præsident for Højesteret i 2017, var han dommer samme sted. Da han blev udnævnt i 2002, var det kun tredje gang, at en advokat blev højesteretsdommer. Rekrutteringen af dommere til Højesteret har ændret sig inden for de sidste 25 år. Den brede rekruttering sikrer en alsidig dommerstand, hvad præsidenten er overbevist om er gavnligt for alle. Hvad der kan synes mere overraskende, er hans syn på forskellen mellem at være advokat og dommer.
 ”Som advokat var min drivkraft at hjælpe min klient. Der var sager, hvor jeg kunne blive indigneret over, hvordan min klient var blevet behandlet. Uanset hvad var det opgaven, der drev mig. Som dommer er samfundet min klient, så fokus er et andet. Men mit engagement og min drivkraft er det samme, som da jeg var advokat”.
 Det er en noget anden opgave at være præsident for Højesteret end for eksempel en landsret med mange flere ansatte og mange flere administrative opgaver. Det giver mulighed for, at Højesterets præsident kan møde meget mere i retten, end hvad der er muligt for en landsretspræsident.
 Derfor har Thomas Rørdam på trods af sine administrative og repræsentative opgaver kun to dage mindre om måneden i retssalen end de øvrige højesteretsdommere. Det passer ham rigtig godt, at retssagerne fortsat udgør den største del af det arbejdsliv, der spænder bredt med både fagligt engagement i Advokatrådet og en lang række tillidshverv samt undervisning, forfatterskab og rollen som juridisk redaktør på Karnov. Thomas Rørdam har som både advokat og dommer bidraget positivt til advokatbranchen, og får nu Dreyers Fonds Hæderspris.
 Læs også bestyrelsens motivering for advokathædersprisen og bestyrelsens motivering for arkitekthædersprisen og se videoer med interview af tegnestuen og interview af højesteretspræsidenten.
 Advokathædersprisen 2020
 Højesteretspræsident (2017-)
 Højesteretsdommer (2002-2017)
 Møderet for Højesteret (1991)
 Møderet for Landsret (1986)
 Selvstændigt advokatfirma Nyborg & Rørdam (1985 – 2002)
 Ekstern lektor ved KU (1980-1996)
 Fuldmægtig i Justitsministeriet (1977-1985)
 Cand.jur. fra AU (1977)
 LLM-grad fra University of California at Berkley (1976)
 Medlem af Advokatrådet 1991-1997 – herunder medlem af råd og udnævn inden for strafferet, menneskerettigheder og retsudvalg
 Medlem af bestyrelser for bl.a. Landsforeningen af Beskikkede Advokater, Thorvaldsens Museum og flere fonde
 Medlem og leder af flere arbejdsgrupper og nævn under Justitsministeriet
 Formand for Pressenævnet (2009-2017)
 Forfatter til bogen ’Forsvareren’ (2012)
 Medforfatter på bogen ’Pant’ (med Vagn Carstensen)
 Medforfatter til udgivelserne ’Kommenteret Retsplejelov’, ’Straffeprocessen’ og ’Proceduren’
 Hovedredaktør på Karnovs Lovsamling


text:
Amerikansk politik adskiller sig på mange måder fra dansk og europæisk politik. Nationalfølelsen og den nationale identitet har forskellig baggrund de to steder. USA er det, man ofte har kaldt en "smeltedigel" af forskellige folk, der kom til landet fra det 16., århundrede og frem. De stødte godt nok på den oprindelige indianske befolkning. Den blev der dog ikke taget meget hensyn til, da landet skulle indtages og koloniseres. USA blev immigranternes land, og det gav en nationalitet, der koncentreret om både den stat, man levede i, og den fælles unions-nation, man byggede op, - og dermed ikke mindst denne nations forfatning. Det var en republik.
 Denne udvikling har gjort, at man har samlet sig om forskellige værdier og symboler de to steder, i USA var det forfatning, præsident og den frihed, der blev grundlagt, da de engelske koloniherrer blev smidt på porten. Det førte til en republikansk ("republik" kommer af res publica: offentlige sager) form for nationalisme. I Europa var nationalismen rodfæstet i en lang historisk baggrund med fælles kultur og ofte fælles sprog - og i mange tilfælde et kongehus.
 I adskillige europæiske lande havde man altså gamle kongedømmer, f.eks. i Danmark. Da det repræsentative demokrati (der styres ved, at der vælges repræsentanter til et parlament) vandt frem, blev kongemagten indbygget i forfatningen som et konstitutionelt monarki: Monarken (konge eller dronning) var statsoverhoved, men uden magt. I den amerikanske republik fik man en præsident, der var både statsoverhoved og leder af unionens (først 13, efterhånden 50 stater) regering, men som var på valg hvert fjerde år.
 I Danmark har fagbevægelsens og arbejderpartiernes rolle igennem det 20. århundrede, f.eks. med opbygning af en velfærdsstat, skabt en tradition for socialistisk/socialdemokratisk politik, som man ikke kender så meget til i USA.
 I EU-landene i Vesteuropa har man skabt den europæiske sociale model med relativt veludbygget velfærd/socialforsikring.
 Amerikansk politik har i højere grad været præget af noget af den lykkeridderfilosofi, lonesome cowboy-individualisme og troen på, at man selv klarer paragrafferne - uden statslig indblanding, der blev en del af den indre koloniseringsproces. England var smidt ud, og man ville ikke uden videre underlægge sig en ny centralmagt i Washington. Det var med en vis modvilje, man så, at unionsregeringen i Washington kom til at styre mere.
 Det kan næsten se ud som om, det politiske højre-venstre spektrum i USA starter med Socialdemokrater/Radikale og ud mod højre. Det er dog ikke hele sandheden, da man kan se nogle af de samme holdninger som i dansk venstrefløjspolitik ligge i begrebet "liberal". Det betyder i amerikansk sammenhæng nærmest progressiv-venstreorienteret. Derimod kan man have svært ved at se en parallel til Det religiøse Højre i Danmark. Det er der nok, men i noget mindre omfang og med delvist andre sager.
 Amerikansk politik kan imidlertid være meget uforudsigelig. Det så man f.eks. i 2016, hvor der kom nye skikkelser ind fra både venstre og højre og gjorde sig kraftigt gældende i primærvalgene. Det var socialisten Bernie Sanders, der forsøgte at blive valgt som Demokraternes kandidat, og det


text:
var milliardæren Donald Trump, der gik efter præsidentembedet efter at han overraskende vandt nomineringen til Republikanernes præsidentkandidat.
 Primærvalg er valg blandt partiernes tilhængere, hvor de vælger blandt de opstillede kandiater, hvem der skal være partiets kandidat til selve præsidentvalget (november). Det afgøres ved et konvent i august-september, hvor delegerede fra hele landet møder op.
 Det amerikanske demokrati er gammelt, lige så gammelt som uafhængighedserklæringen i 1776 og forfatningen fra 1787-89. Udviklingen gik fra konføderation (løs sammenslutning) til føderation (forpligtende union med efterhånden 50 stater). Uafhængighedserklæringen var ikke et juridisk forpligtende dokument, men den gav amerikanerne identitet og selvforståelse:
 Vi betragter disse sandheder som selvindlysende, nemlig at alle mennesker er skabt lige; at de fra deres skabers side er udstyret med visse umistelige rettigheder, herunder liv, frihed og forfølgelse af lykken. – Og for at sikre disse rettigheder, opstår der regeringer blandt mennesker, som afleder deres retfærdige magtudøvelse fra de regeredes samtykke. – At når som helst en regering ikke længere opfylder disse mål, så er det folkets ret at ændre eller ophæve den, og sætte en ny regering ind i stedet.....
 I sin Gettysburg-tale 1863 talte præsident Abraham Lincoln om en "regering af folket, ved folket og for folket".
 Det blev til et repræsentativt demokrati og indslag af direkte demokrati i form af folkeafstemninger om mange emner. Hvad der stemmes om lokalt ved folkeafstemninger kan variere meget fra stat til stat.
 I præsidentvalgkampen var der stærke røster, som kritiserede den måde, det amerikanske demokrati var kommet til at virke på. Det var "aftalt spil", hvor stærke pengeinteresser via bidrag til politikerne kom til at få for stor indflydelse i forhold til den almindelige amerikaner. Man talte også om, at det var kommet til at fungere dårligt. Beslutninger kunne blive blokeret, når de to store politiske partier ikke kunne enes, herom mere nedenfor. En sådan kritik kan udformes på uafhængighedserklæringens eller Lincolns Gettysburg-tales grundlag.
 Selv om USA er blevet et omfattende politisk fællesskab med en national identitet på tværs af staterne, er det på mange måder mindre centraliseret styret end Den europæiske Union. I EU er det til gengæld kun i begrænset omfang lykkedes at skabe en europæisk identitet og et politisk fællesskab.
 Det amerikanske demokrati har problemer med deltagelsen fra de lavere klasser og de marginaliserede borgere. Valgdeltagelsen er lav. Man skal registreres som vælger, og det er ikke alle fra underklassen, der formår at tage sig sammen til det.
 Politiske spektra, holdninger/værdier
 I USA går en væsentlig politisk skillelinje mellem at være "liberal" ("venstreorienteret") og Højre-konservativ. De førstnævnte går ind for en vis velfærd, f.eks. et universelt sundhedssystem, rimelige sociale ydelser og uddannelsernes udbygning, så man får lige muligheder. Man går også ind for fri abort, registreret partnerskab/ægteskab for homoseksuelle. De vil gerne have stor valgfrihed i personlige anliggender, men støtter samtidig central (og føderal) beslutningstagning i økonomiske-og velfærdsmæssige anliggender. De svage skal hjælpes ud fra retfærdighedsbetragtninger. De er også tilhængere af multikulturelt samfund.
 I den anden ende finder vi det religiøse højre (imod fri abort/pro life). Her kan


text:
man være imod seksualundervisning i skolerne og evt. i, at de skal undervises efter Darwins teorier. I stedet vil man have undervisning i skabelsesberetningen (Creationism) og i dens nye variant intelligent design. Og vi finder i det nationalistisk-konservative højre ønsker om markant varetagelse af amerikanske interesser rundt omkring i Verden (herunder også varetagelse af amerikanske interesser med militære midler). Den republikanske vicepræsidentkandidat i 2008, Sarah Palin, blev taget til sig af det evangeliske kristne Højre. Da hun talte for en gaspipeline, der skulle bringe gas fra Alaska til det øvrige USA, et projekt til 40 mia $, bad hun folk om at bede til Gud for, at den skulle bygges. Og hun kaldte krigen i Irak, hvor hendes egen søn Track skulle deltage som soldat for "en opgave, der kommer fra Gud" ("a task that is from God". The Independent 7.9.08)
 Disse synspunkter kan sommetider brydes med en anden tradition i amerikansk politik, også hos Højre, nemlig isolationisme.
 Billedet American Progress (af John Gast fra ca 1872) af Columbia, der som det personificerede USA leder civilisationen vestpå, kaldes en allegorisk repræsentation af den manifeste skæbne, Gud har tildelt det amerikanske folk. Under hende kan man se nybyggerne. Og hun giver selv en hånd med ved at trække telegraftråde. Hun har endvidere en skolebog under armen. Den symboliserer oplysning og fremskridt (kilde: Eng. Wiki)
 Den såkaldte exceptionalisme, der betyder en holdnings-/værdimæssig dimension af at være noget særligt i Verden og have en mission i Verden, går på, at det amerikanske folk er "udvalgt" af Gud til at være "byen på bjerget", der med frihedsfaklen kan være et lysende eksempel for andre folk. Den republikanske vicepræsidentkandidat Sarah Palin sagde således ved et valgmøde i Colorado før præsidentvalget i november 2008:
 “Vi ser Amerika som den stærkeste kraft for det gode i denne verden. Hvis vi kan, vil vi være det fyrtårn af lys og håb for andre, der søger frihed og demokrati, og som kan leve i et land, der endda vil tillade intolerance i udøvelsen af de lige rettigheder, som vort militær kæmper for og dør for på vore allesammens vegne." (New York Times 4,10.08)
 Faklen lyste bl.a. for nye immigrantgrupper ("Give me your tired, your poor, your huddled masses.."). Nogle af de grupper, der kom til USA i 16-1700-tallet flygtede fra religiøs undertrykkelse i Europa. At være blandt "de udvalgte" kunne styrke identitet og gruppefølelse.
 Exceptionalismen har kunnet begrunde the Frontier spirit (Go West...) og følelsen af, at man via manifest destiny (skæbnen) var udpeget og berettiget til at købe land vestpå og herved skubbe nationens grænser længere i denne retning og ultimativt underlægge sig andre lande, f.eks. Mexico, hvoraf store dele blev indlemmet i midten af det 19. århundrede. Det var man moralsk berettiget til, fordi man billedlig talt kom med en skolebog under den ene arm og bibelen under den anden. Man repræsenterede fremskridtet.
 Der er imidlertid også andre tolkninger af amerikansk exceptionalisme. Historikeren George C. Herring har i bogen From Colony to Superpower - U.S. Foreign Relations


text:
Since 1776 fremsat og argumenteret for den tese, at den amerikanske exceptionalisme ikke oprindelig var særlig altruistisk i sin udformning. Det kan man bl.a. se i USA's håndtering af relationerne til nære naboer som Haiti, Cuba og Nicaragua i det 19. århundrede, lande med betydelige indslag af sorte befolkningselementer. Exceptionalismen havde altså dengang en racemæssig begrundelse. Det kunne endvidere retfærdiggøre udryddelsen af indianerne og indlemmelsen af store dele af Mexico i unionen. Herring mener også, at det er en myte, at USA nogensinde har været isolationistisk. Han finder rødderne til amerikansk imperialisme allerede hos de grundlovsgivende fædre. Allerede ved det grundlovsgivende konvent i Philadelphia i 1987 talte James Madison om at "lægge grunden til et stort imperium". De neo-konservative i Washington er ikke en ny opfindelse.
 Borgerrettighedsbevægelsen (Civil Rights Movement)
 Civil rigthts bevægelsen kæmpede for fuld ligestilling af de sorte. De sorte Pantere og Malcolm X repræsenterede en mere radikal form for ligestillingspolitiik end borgerrettighedsforkæmperen Martin Luther King. Der var for dem ikke tale om en forsoningens politik, men mere om et endeligt opgør med det hvide Amerika, som kunne føre til separation (adskillelse) i forhold til det.
 I 1964 blev borgerretsloven Civil Rights Act vedtaget af Kongressen. Den gjorde diskrimination på basis af race, religion, national oprindelse eller køn ulovlig. Det gjorde dog ikke en ende på afroamerikanernes kamp.
 At man havde vundet formel ligestilling efter borgerrettighederne, var ikke det samme som reel ligestilling. Der kan være problemer med at leve op til FN's konvention om økonomiske og sociale rettigheder for afroamerikanerne. Der er relativt set flere afroamerikanere, der er fattige, har lavere husstandsindkomster, sidder mere i fængsel, har dårligere sundhedsdækning, og har dårligere tilknytning til arbejdsmarkedet. Der er stadig meget "skjult" diskrimination i samfundet. Afroamerikanere har ikke gennemsnitligt set så meget kulturel og social kapital som hvide amerikanere.
 I anden halvdel af det 20. århundrede så man opblomstring af identitetspolitik i USA. Der var både højredrejede og mere venstredrejede afskygninger af denne form for politik.
 Identitetspolitik er en form for politik, der ofte starter i udkanten af det organiserede samfund. Det kan være fordi, man har haft svært ved at slå igennem i etablerede partier. Man finder så i stedet et politisk udtryk, der er formuleret omkring ens identitet som f.eks. tilhørende en race, indvandrergruppe eller seksuel minoritet.
 Det drejede sig f.eks.om en del af det, man kalder counter culture bevægelsen (modkultur, altså kultur, der vendte sig imod den dominerende hvide kultur).
 Det drejede sig om de unges bevægelse og kamp for, hvad man opfattede som en mere autentisk tilværelse end forstads-”ghetto”-livet i de rige, hvide forstæder.
 Der var gay and lesbian liberation (frigørelse for bøsser og lesbiske), der var feministernes kamp for reel ligestilling og definition af kvinderollen.
 Der var indianernes, de oprindelige beboere på det nordamerikanske kontinent, kamp for anerkendelse af indianernes særlig egenart.
 Hvorfor fører de ikke i stedet en kamp som en del af en undertrykt, økonomisk underpriviligeret social klasse? Nogle forklarer det ved, at social klasse ikke længere er en stærk social kategori.


text:
Hvordan defineres "arbejderklasse", når industriarbejdspladserne er ved at forsvinde? Definitionen som samfundsmæssigt individ via identiteten kan være vigtigere end den økonomisk klassemæssige placering. Mange blev forbløffede over at se milliardæren Donald Trumps opstigning i den politiske verden i 2016. Men det hang måske netop sammen med, at det lykkedes ham at definere identitet og kamp for en stor hvid arbejderklasse, som ellers var blevet overset og forsømt i det amerikanske samfund, og udvikle en anti-globaliseringsdiskurs for dem. Når han forsøgte at sælge samme diskurs til afroamerikanere, var han ikke helt så sikker i sin vante reality-show stil, men samtidig også mere saglig i argumentationen.
 De sortes identitetspolitik udviklede sig fra civil rights (borgerrettigheder) til netop en kamp for identitet. "Black is beautiful” sagde bevægelsen De sorte Pantere, med navne som Angela Davis og Malcolm X. Man ville ikke længere acceptere det hvide Amerikas defintion af, hvad der er pænt eller ikke-pænt. Væk med bleaching creams (crêmer, der gør sort hud lysere) og hårmidler, der kan gøre krøllet hår mindre krøllet. Den amerikanske drøm var også afroamerikansk.
 Nogle konverterede til islam. Det gjaldt f.eks. sværvægtsbokseren Muhammed Ali. Han skiftede sit oprindelige ”slavenavn” Cassius Clay ud med det islamisk klingende navn for at understrege modsatheden i forhold til de hvide værdier. Han ville heller ikke acceptere at blive sendt til Vietnam som en del af værnepligten i den amerikanske hær for at deltage i de hvide amerikaneres imperialistiske krig. Det førte til et fængselsophold i stedet, - hvad der så netop kan have styrket identiteten som forskellighed.
 Man kan også tale om identitetspolitik som kamp for national egenart. Den nationale identitet gøres til en del af individets identitet.
 Men hvad vil det sige at have en national identitet? Hvad vil det f.eks. sige ”at være amerikansk". Dert er f.eks. troen på "den amerikanske drøm", altså at i dette samfund kan den nytilkomne indvandrer ende som millionær, fordi samfundet skulle give alle disse muligheder. Ronald Reagan gik til valg som præsident i 1980 på sloganet "Make America Great Again". Og det drejede sig ikke bare om økonomisk og militær styrke, men også om alt det, man som (hvid) amerikaner forbinder med at være amerikansk: Verdens ældste forfatning - og dermed det mest velfunderede demokrati med udstrakte frihedsrettigheder? - Verdens rigeste og stærkeste land, der kan sætte alle andre på plads, når det er nødvendigt? Det af Gud udvalgte (hvide?) folk?
 Det hvide Hus i Washington - sædet for det mest magtfulde politiske embede i Verden.
 Under Det hvide Hus er der et omfattende administrativt apparat, der på forskellige måder servicerer præsidenten. F.eks. Office of Management and Budget (OMB), som forbereder de præsidentielle inputs i det føderale budgetarbejde.
 Et vigtigt organ er Det nationale Sikkerhedsråd, der rådgiver præsidenten om unionens sikkerhed.
 Tredeling af magten og Checks and Balances
 Den amerikanske forfatning byggede et system af magtafbalancering op. Det var under indtryk af politiske filosoffer som John Locke og Montesqieu, der så dette som midlet til at forhindre, at magten korrumperer og bliver diktatorisk, hvis


text:
den er koncentreret ét sted.
 Figur 1: Det amerikanske magtbalancesystem sammenlignet med dansk parlamentarisme:
 Note: Checks and Balances (Tjeks og afbalanceringer): Det er beskrevet i forfatningen, hvordan de forskellige ”magter” holder hinanden i skak, så ikke en enkelt af dem bliver for magtfuld. Præsidenten udnævner højesteretsdommere og ministre, men udnævnelser skal godkendes af Kongressen (Congress). Præsidenten kan nedlægge veto imod lovgivning (legislation) vedtaget (passed by) af Kongressen (Congress). Herefter kan loven kun komme igennem, hvis den vedtages med 2/3 flertal (overrulling veto). Højesteret (the Supreme Court) har mulighed for at prøve loves grundlovsmedholdelighed. Højesteret kan endvidere dømme om, at beslutninger og administrative rutiner er forfatningsstridige og derfor skal ændres. Kongressen har formelt retten til at erklære en krig imod fremmede stater; præsidenten retten til at føre krigen (wage war). Denne arbejdsdeling er kommet noget under pres under indtryk af udviklingen i moderne militærteknologi. Man har ikke tid til at vente på, at Kongressen indkaldes.
 Præsidenten har den udøvende magt, dvs magten til at føre lovene ud i livet og administrere efter dem. - Og magten til at lede USA's udenrigstjeneste (ambassader) og forsvar.
 I modsætning til, hvad der gælder i et parlamentarisk system som det danske, udnævner præsidenten sin regering uafhængigt af Kongressen, og regeringen er ansvarlig over for præsidenten - ikke over for parlamentet. Parlamentet kan ikke afsætte regeringen, som det er tilfældet i et parlamentarisk system. Hvis en mistillidsafstemning får flertal i Folketinget, skal regeringen gå af.
 Præsidenten er ikke medlem af Kongressen, - i modsætning til Danmark, hvor statsministeren og mange af regeringens ministre normalt er medlemmer af Folketinget. Dermed er den udøvende magt i USA mere uafhængig af den lovgivende magt.
 Da det er Kongresmedlemmerne, der kan fremlægge forslag til nye love, betyder det, at præsidenten skal have nogle Kongresmedlemmer, der tilhører det samme parti som ham selv, til at fremlægge lovforslag. Da det er Kongressen, der vedtager al lovgivning, også den økonomiske (finanslov og skattelove) betyder det, at Kongressen bestemmer igennem vedtagelsen af finansloven for USA, hvor mange penge præsidenten får til Det hvide Hus, inklusive hans egen løn (som ikke er specielt høj, når man sammenligner med, hvad direktører i de store virksomheder tjener).
 Skattelove skal starte i Repræsentanternes Hus. Men de kan forhandles og ændres også i Senatet. Og de skal vedtages begge steder.
 Det kan delvist forklares med den amerikanske forfatnings tilblivelse. Man var i opposition til den engelske konge, der havde kunnet pålægge kolonisterne skatter og afgifter. Man var forsigtig med at underlægge sig en ny central myndighed, når det gjaldt betaling af penge til de fælles opgaver. Deraf også den korte valgperiode. De, der kunne tage initiativ til nye skatter, skulle man kunne komme af med efter to år.
 Højesteret er uafhængig og en vigtig statsmagt.
 I februar 2016 døde højesteretsdommer Antonin Scalia, 79 år gammel. Det satte straks magtkampe i gang om, hvem der skulle følge efter ham. Han var en konservativ dommer, og hvis præsident Barack Obama valgte at erstatte ham med en progressiv dommer, ville magtbalancen imellem


text:
dommerne i Højesteret tippe over til fordel for den progressive tendens. Progressivitet/konservatisme viser sig bl.a. i holdninger til same-sex marriage, homoseksuelle rettigheder i det hele taget, og rettigheder for minoriteter, samt den amerikanske våbenlovgivning.
 Lovene er ofte noget, der kan fortolkes. Og sommetider er love lavet på et meget tidligere tidspunkt end i dag. Og måske ser virkeligheden forskellig ud i de to perioder. Domspraksis spiller en betydelig rolle for, hvordan lovene kommer til at gælde i praksis. Når dommerne i den sidste appelinstans (den føderale højesteret) tager stilling bliver det lov/det fastslås, hvordan en lov skal forstås.
 En højesteretsdom kan altså være regelsættende for et retsområde. Hertil kommer, at Højesteret kan tage sager op på egen hånd, f.eks. kan man prøve loves grundlovsmedholdelighed.
 Det er et eksempel på systemet med checks and balances, at præsidenten udpeger en dommer, men udnævnelsen skal godkendes af Senatet. I det nævnte tilfælde truede det republikanske flertal i Senatet med ikke at ville anerkende præsidentens udnævnelse, fordi det angiveligt var for tæt på valget af en ny præsident, og man altså skulle afvente en udnævnelse fra denne.
 Idet der er en vel-reguleret milits - som nødvendig for en fri stats sikkerhed - skal folkets ret til at eje og have våben på sig, ikke anfægtes. (A well regulated Militia, being necessary to the security of a free State, the right of the people to keep and bear Arms, shall not be infringed (den autentiske ordlyd i forfatningstilføjelsen.)
 Denne anden tilføjelse til forfatningen har der været en større juridisk strid om I USA. Beskytter den enhver borgers ret til at have våben? Eller drejer den sig kun om den kollektive ret for befolkningen til at bevæbne sig og opretholde en milits? Det var der længe strid om, indtil Højesteret i 2008 besluttede, at forfatningstilføjelsen beskytter individernes ret til at eje våben, uafhængigt af, om de gør tjeneste i en milits. Det var dommer Scalia, der argumenterede for, at det var den anden del af sætningen, der var den vigtigste. Den første del af sætningen skulle kun ses som en slags indledningserklæring til den individuelle ret til at eje våben.
 Det hele var blevet udløst af, at Washington DC havde forbudt håndvåben i almindeligt eje. Der blev lagt sag an, en sag (District of Columbia versus Heller), der altså endte i Højesteret, hvor Washington DC’s forbud blev underkendt.
 Ved Donald Trumps vælgermøder i 2016 kunne man se folk have læderjakker med rygmærker på, som forsvarer retten til at bære våben.
 Det er en vigtig sag for højrefløjen. Retten til våben (til eje og til beskyttelse) betragtes som forudsætning for frihed. Der er en hel kultur omkring det.
 Der er ingen tvivl om, at præsident Obama havde ret til at foretage en udnævnelse. Og heller ingen tvivl om, at Senatet kunne trække godkendelsen så meget i langdrag, at det blev strakt til efter præsidentvalget i november 2016. Det reelle i sagen er, at det var en politisk magtkamp, som drejede sig om at påvirke Højesterets afgørelser flere


text:
år frem.
 Demokraterne i Kongressen besluttede sig i september 2019 for at starte en officiel forundersøgelse, der kan føre til en rigsretssag, såkaldt impeachment, imod præsident Donald Trump. Han er den fjerde præsident i amerikansk historie, der udsættes for det.
 Årsagerne til det var mange. Den umiddelbare anledning var en telefonsamtale, Trump havde med den nyvalgte ukrainske præsident Zelensky i slutningen af juli i 2019. Demokraterne mente, at Trump i denne samtale pressede Zelensky til at finde noget snavs imod tidligere vicepræsident Joe Biden, som er en af kandidaterne til præsidentvalget i 2020.
 Trump afviser på det skarpeste, at der er tale om at afpresse den ukrainske præsident.
 For Demokraterne var det afgørende, at en præsident involverede en fremmed magt i et forsøg på at opnå personlig vinding i en kommende valgkamp. Det skulle i sig selv være nok til en impeachment proces. I en sådan proces er det Repræsentanternes Hus, der efter fremskaffelse af materiale, fremlægger sagen for Senatet, som dømmer.
 Grundlaget for at rejse en impeachment sag er ifølge forfatningens ordlyd high Crimes and Misdemeanors, dvs større straffelovsovertrædelser (f.eks. forræderi eller bestikkelse). “Misdemeanors” er et mere gummiagtigt begreb, da det ikke henviser til noget, der er defineret i straffeloven. Det kan oversættes ved forseelser eller lovovertrædelser (i anden, men efter forfatningen mere ubestemt forstand end forræderi og bestikkelse) og forseelser.
 Det kan diskuteres, hvad der er “forseelser”. Er det forseelser, at der ikke er vandtætte skodder imellem føderalregeringens økonomi og præsidentens private forretninger? Er det “forseelser”, at præsidenten udnævner sine børn og deres nærmeste pårørende til vigtige poster i Det hvide Hus? Er det misdemeanor, at Trump kalder politiske modstandere ved øgenavne, og i det hele taget trækker den politiske diskurs og dialog ned i en sump af verbalt misbrug, jvf f.eks. Trumps tweet herunder, hvor han reagerer på impeachmentanklagerne?
 I virkeligheden er meget af det en politisk afgørelse. Og det var den, Demokraterne endelig fik taget efter en del debat internt, hvor Demokraternes venstrefløj i Kongressen kritiserede, at deres leder i Repræsentanternes Hus, Nancy Pelosi, længe var tilbageholdende over for at starte rigsretsanklager.
 Det måtte så komme an på en prøve, om det kan bære. Den afgørende hurdle i det længere forløb er, om der kan skydes brecher ind i Republikanernes partigruppe i Senatet, da Republikanerne har flertal her. Ellers kan man ikke nå det fornødne antal stemmer til at dømme præsidenten ude.
 Trumps reaktion på Rigsretssagen, jvf ovenfor, er typisk for populisten. Han sætter det straks op som en kamp mellem "os og dem". Han erklærede også i en anden tweet, at nu ville han gå i gang med at "rense ud i sumpen i Washington". Uden at bringe nogen form for evidens kalder han Demokraterne for "korrupte".
 Demokraterne kan måske genvinde flertal i Senatet, men de vil ikke genvinde flertal i Repræsentanternes Hus. Gerrymandering har givet Republikanerne i Repræsentanternes Hus et uindtageligt fort af sikre pladser. (RobertReich.org før præsidentvalget 8.11.16. Blogindlægget er skrevet med udsigt til stor demokratisk sejr ved præsidentvalget - og det samtidige


text:
valg til Kongressen.)
 Valg til Repræsentanternes Hus og Senatet holdes hvert andet år. Senatorer (Senators) vælges for 6 år, således at 1/3 udskiftes ved valgene hvert andet år. Hensigten med dette har været at sikre staterne en kontinuitet i unionsstyret i Washington.
 Repræsentanterne (Congressmen) vælges som sagt for 2 år. Samtidig med præsidentvalget hvert 4. år er der altså valg til Repræsentanternes Hus og Senatet. Det blev vigtigt i 2016, da GOP-kandidaten Donald Trump - efter uheldige udtalelser fra sin fortid, kunne risikere at trække mange GOP-kandidater til Kongressen med sig efter et fald i opinionsmålingerne.
 Ved valg til Repræsentanternes Hus har man flertalsvalg i enkeltkredse, dvs det er den kandidat, der har fået flest stemmer i hver valgkreds, der er valgt. Øvrige stemmer er for så vidt "spildt" for partiet.
 Der er mulighed for manipulation ved den måde, Kongresdistrikternes (Congressional Districts) grænser fastlægges. Dette kaldes Gerrymandering. Valgkredsene ved valgene til Repræsentanternes Hus kan altså udformes sådan geografisk, at det sikrer valg/genvalg til den siddende kandidat. Det er den enkelte stats lovgivende forsamling (national assembly), der bestemmer, hvordan valgkredsene dimensioneres, og det sker normalt hvert tiende år efter en folketælling (census). Det har medvirket til lav valgdeltagelse ved valg til Repræsentanternes Hus, idet den demografiske sammensætning kan være sådan via gerrymandering, at "slaget" er vundet eller tabt på forhånd, - og hvorfor så have besværet med at gå hen og stemme? .
 Gerrymandering er ikke mulig ved valg til Senatet, fordi staternes grænser ligger fast.
 Kilde: www.Nationalatlas.gov
 38. kreds
 Latinoer 70,6
 Hvide 13,6
 Sorte 3,6
 Asiater 10,2
 46. kreds
 Latinoer 16,9
 Hvide 62,8
 Sorte 1,4
 Asiater 15,4
 Andre 3,5
 Figurerne viser et par af de mere vidtgående udslag af gerrymandering, to valgkredse i Los Angeles, det 38. og det 46. distrikt.
 En af grundene til, at det er svært at reformere systemet, er, at det bliver forbundet med "etablerede rettigheder", som folk ikke vil finde sig i at miste. Det 38. distrikt i Øst Los Angeles er således et distrikt, der er domineret af en minoritetsgruppe, Latinoerne, som herigennem sikres repræsentation i Washington.
 Modsat er det 46. distrikt en valgkreds for mere velbeslåede befolkningsgrupper.
 I Californien er der et meget udbredt direkte demokrati med folkeafstemninger. I november 2008 stemtes om en del initiativforslag. Der skelnes mellem initiativ og referendum. Det sidste er afstemning om et vedtaget forslag. Der kan ikke laves referendum om hastelovgivning, skatte- og bevillingslove og love til udskrivning af valg. Der kræves 5 pct af vælgernes underskrifter (i forhold til antallet af samlede afgivne stemmer ved sidste guvernørvalg) for at kunne lave en afstemning om enten initiativ eller referendum.
 Der har før været afholdt folkeafstemning om gerrymandering i valgdistrikterne til det californiske parlament og Repræsentanternes Hus i Washington, hvor afskaffelse af systemet er blevet afvist af vælgerne.
 Gerrymandering blev oprindelig opfundet af Elbridge Gerry (1744-1814), guvernør i Massachusetts fra 1810 til 1812. I 1812, underskrev Guvernør Gerry en lov, der omdannede valgkredsene i hans stat, så det blev til fordel for hans eget parti. En valgkreds kom


text:
til at ligne en salamander, deraf betegnelsen gerrymander. For at det kan ske til det ene partis fordel, vil det normalt kræve, at partiet både har guvernørposten og flertal i både Senat og forsamling i enkeltstatens parlament.
 Systemet er blevet kritiseret i en tale, præsident Barack Obama holdt i staten Illinois' parlament. Præsidenten ironiserede over, at i USA "vælger politikerne deres vælgere. Det burde være omvendt, så vælgerne vælger politikerne". Det vil være det mest demokratiske. Men ikke mindst i svingstaterne går kampen om vælgerne lige til stregen. Det gælder ikke alene distrikternes udformning igennem gerrymandering, men også regler om registrering af vælgere, valglister og afgivelse af stemme:
 Baggrunden for North Carolina’s (N.C.) konflikter om stemmeafgivning synes oplagt. Republikanere og Demokrater er her i tæt nævekamp i dette valgår... Kampen om præsidentvalget (i større svingstat, som N.C. er) er meget tæt, og den republikanske guvernør er hårdt presset i sit løb for genvalg. To kongresvalg udspiller sig i distrikter, hvis grænser blev beordret genoptegnet i år, efter at en føderal domstol dømte, at de var blevet gerrymandered med det formål af udvande sorte stemmers indflydelse. (The New York Times 31.8.16).
 Det er blevet almindeligt at betegne de vælgermæssige tilknytninger til partierne med betegnelserne "røde" og "blå" stater. De første er de republikanske, de blå de demokratiske. Det skifter fra valg til valg, men et gennemgående træk er, at de nordøstlige og vestlige stater (Californien og nord for) og den industrialiserede nordlige del af midtvesten, er demokratisk og de mere landlige områder i midten af landet og sydpå er republikansk. De sydlige dele af landet og Californien påvirkes i stigende grad af de mange latinoer, der er blevet den største minoritet i USA. I flere byer og områder udgør de efterhånden den største gruppe. Det kan medvirke til et godt valg for Demokraterne, der traditionelt står stærkt blandt amerikanere af mexicansk afstamning.
 Når man traditionelt har set på, hvad der deler vælgere, er det f.eks.:
 Social klasse (hvilken klasse/socioøkonomisk gruppe tilhører vælgeren, og hvad er den økonomiske interesse, der hører til denne gruppe?)
 Køn (mand/kvinde/transkønnet?). At køn kan spille en stor rolle, så man i præsidentvalget i 2016, hvor Hillary Clinton stillede op og havde muligheder for at blive USA's første kvindelige præsident. Hun fik en stor del af sine stemmer fra kvinder.
 Alder? Alder spillede også en væsentlig rolle i 2016. Paradoksalt nok blev en af de ældste kandidater, man længe har set, Bernie Sanders, lidt af en ungdomsguru, ikke mindst blandt universitetsungdommen. Det, der var afgørende, var den politik, han ville føre, som vakte en stor del af den uddannede ungdoms begejstring. Og det drejede sig ikke kun om, at han ville reformere studiestøttepolitikken i mere "nordisk velfærdsagtig" retning.
 Religion: Hvordan stemmes efter religiøst tilhørsforhold? For USA's vedkommende betyder følgende områder meget: "Bibelbæltet" i Midtvesten og dele af det sydøstlige USA?.
 I USA er der mange steder på motorvejene særlige kørebaner for biler med mere end én passager.
 I 2006 fik en kvinde i Arizona (bibelbæltet) en bøde for


text:
at køre alene i bilen i en sådan bane. Hun
 klagede over bøden med henvisning til, at hun var gravid, og der altså var to i bilen. En
 domstol dønmte, at en "person" i færdselsloven skal defineres som noget "med plads omkring sig".
 Etnisk gruppe (hvilken indvandrergruppe tilhører man, eller kommer ens forældre/forfædre fra)?
 Race: Hvilken race (sort, hvid) tilhører man? Hvorvidt race er en gyldig kategori i det moderne Amerika, kan diskuteres. Det er efterhånden blandet så meget op, at de fleste har gener fra begge - eller flere i sig? Og hvad er "race" egentlig, når det ikke længere gyldigt aflæses af hudfarven? Historisk set har race været en konstrueret gruppebetegnelse, der har mærket en gruppe og dermed fastholdt den i et undertrykkelses- og udbytningsforhold.
 I de fleste tilfælde kommer socioøkonomisk baggrund (indkomst- og formueklasser) ind som en stærk underliggende faktor.
 I storbyernes "gettoområder" kommer social klasse til udtryk igennem dårlig og mangelfuld uddannelse og svag placering på arbejdsmarkedet. Kunne det give anledning til "socialistisk" stemmeafgivning?
 Kilde: Pew. Note: Fig. dækker præsidentvalg 1992 - 2016
 GOP: Republikanerne. Graduate: bachelor/kandidat. Less educated voter: Lavere uddannet vælger. Lean Democrat: Overvejende Dem. Demokraterne fik arbejderstemmer under den reformorienterede demokratiske præsident Franklin D. Roosevelt, der blev valgt første gang til præsident i 1933. Republikanerne blev de mere velaflagtes parti. Det begyndte at skifte i 1960'erne, hvor hvide arbejdere begyndte at gå over mod Republikanerne. Der begyndte, især fra 1980'erne og frem, at komme en bevægelse den anden vej, altså fra Republikanere til Demokrater, af uddannede middelklassehvide.
 Det er kaldt "det store klasseskifte" i amerikansk poltik, et skifte, der kan siges at være blevet cementeret kraftigt til nærmest uforsonlige modsætninger af to meget forskellige kulturer under præsidentvalgkampen i 2016, hvor den hvide (mandlige) arbejderklasse i stort omfang gik til Trump.
 Vælgeradfærd er ikke kun bestemt af baggrundsfaktorer som social klasse mv. Eller man kan sige, at det kun er én måde at analysere det på.
 Der er imidlertid også en anden måde, hvor man kigger indad i vælgeren: Vælgerne vil noget med deres stemme udover den økonomiske interesse. Ellers kan man lige så godt blive hjemme på sofaen på valgdagen (hvad der i øvrigt er et meget stort antal amerikanere, der gør). At afgive stemme ved valg er også motivstyret.
 Man vil noget med at afgive stemme - ud over at være en robot, der styres af socialklasse, etnicitet eller religion.
 Politologer er inde på, at der sker en øget opsplitning i amerikansk politisk kultur og vælgeradfærd i disse år. Amerikanernes bosætningsmønster spiller en stor rolle for dette. Man har tendens til at vælge sin bolig der, hvor de, som man opfatter som sine ligesindede, bor. Det drejer sig ikke alene om de berygtede "gated communities" (aflåste boligenklaver), men også i det hele taget om at bo der, hvor de, der ligner en kulturelt, uddannelsesmæssigt og religiøst bor. Det kan føre til øget polarisering i amerikansk politik, fordi grupper, der ligner hinanden og er ideologisk homogene vil være tilbøjelige til at understrege forskellighederne


text:
i forhold til andre grupper. Det kan give "stammeloyalitet" over for egen gruppe, hvor man understreger og ønsker at forstærke de fælles samlende symboler.
 Mange kan være vrede på det traditionelle "establishment af levebrødspolitikere i Washington". Man kan altså ønske f.eks. at stemme på en kandidat, der repræsenterer alt mulig andet - og evt noget helt nyt. Der er i amerikansk politik en gammel tradition for noget, man kalder populisme, dvs der stemmes ikke efter en ideologisk Højre-venstre skala, men efter populære sager, der er oppe i tiden, og som en eller flere af kandidaterne til et valg repræsenterer.
 Det var denne underliggende holdningstendens hos vælgerne, Donald Trump benyttede sig af i 2016. Han fik, som det ofte blev noteret i medierne, støtte fra vrede, hvide (mandlige) ufaglærte, som var sure over som mænd at være kørt ud på et sidespor, hvor man ikke havde andet end sin "truck og sin gun" at falde tilbage på, når kvinder, latinoer og afroamerikanere i større og større tal vandrede ind i uddannelsesinstitutionerne og gjorde sig gældende i samfundet.
 Trumps fortid indhentede ham imidlertid i den første nationale præsidentdebat, hvor Clinton-kampagnen havde hentet en gammel historie frem om hans overtagelse af Miss Universe skønhedskonkurrencen, hvor han havde svinet Miss Universe-vinderen, Alicia Machado, til ved at klage over hendes vægt og angiveligt skulle have omtalt hende med betegnelser som Ms Piggy og Ms Housekeeping (hun er latina). Det var medvirkende til et drop i opinionsmålingerne en måned før valget. Ord: Postgrad: Efter kandidatuddannelse (Ph.D). HS: High School. Kilde for valgdata: Pew.
 Globaliseringen og det moderne liv har skubbet på denne udvikling. Globaliseringen af økonomien favoriserer specifikke kvalifikationer og kulturer og marginaliserer andre. Det er i stigende grad vanskeligt for ufaglærte, eller i det hele taget folk med kort uddannelse, at finde jobs i den nye, globaliserede økonomi. En større og større del af de ufaglærtes jobs er outsourcet til underafdelinger af amerikanske virksomheder i Kina og andre lande med lavere lønninger.
 De øgede individuelle valg, som globalisering og senmodernitet også åbner for, giver på den anden side muligheder for at bygge partikulære identiteter og livshistorier. Man abonnerer på bestemte TV-kanaler. Man holder en bestemt avis - hvis man overhovedet læser avis. Man besøger bestemte internetsider og chatfora. Valg af partner og job kan via Internettet tilpasses det individuelle CV. Der er forskel på, hvilken profil man lægger ind på conservativedates.com og på democraticsingles.net. Det politiske valg forstærker disse veldefinerede gruppeidentiteter.
 I 2016 så man klassepolitikken blive forstærket i form af både rigmanden Donald Trump (dog her mere formuleret som "identitetspolitik") og socialisten Bernie Sanders, der forsøgte at blive Demokraternes kandidat til præsidentvalget. Han appellerede til arbejderne, studerende, højtuddannede og i det hele taget vælgere i byerne med et program, der var betydeligt påvirket af den nordiske socialdemokratiske model, dvs mere velfærd og progressiv beskatning.
 Donald Trump appellerede populistisk til bl.a. den hvide arbejderklasse med argumenter om, at USA har mistet alt for mange jobs til Kina og Mexico. Eliten i Washington har siddet og


text:
set passivt til, mens mio af jobs er tabt, fordi importen fra de to lavtlønslande er vokset stærkt, og amerikanske virksomheder har outsourcet produktion til dem.
 Beskrivelse af klasserne i artikel den "skjulte klassedeling" i USA. Til venstre amerikanere, der reklamerer for guns og ammo (ammunition), og som er nødt til at gå på jagt for at få råd til mad. Til højre villa i rigmandskvarter.
 Er underklassen i USA de dårligt uddannede. Nogenlunde sådan beskrives de skjulte klasseskel:
 Skiltet, der hænger i Adelgade meddeler: “Crawfords Restaurant, Guns & Ammo”. I vinduet uddyber et oplyst skilt det: “Breakfast, lunch specials; cards, gifts, toys, ammo, guns, groc.”
 Indenfor er der en café, der ikke giver sig ud for at være noget fint. Der er hylder med gavekort, dåsemad og forskellige andre ting, herunder også våben og ammunition. Et dådyrhoved hænger på væggen. Familien, der hjælper til i Crawfords, i downtown Boonsboro, Maryland, ejer mere end 100 våben. Allen Crawford, Pam Rutherford og deres fire teenage døtre går på rådyrjagt. Et enkelt dyr giver omkring 80 - 90 pund kød til deres middagsbord, og de forærer skindet og reviret til genbrug. De vil stemme på Donald Trump :
 "Du har enten den almindelige mand med Donald Trump eller den priviligerede med Hillary Clinton. Clinton støtter kunne tage bare 80 km eller mindre fra deres fine ejerlejligheder og elegante huse og derude finde nogle, der er nødt til at gå på jagt for at få mad til familien. Jeg tror ikke de er klar over det" (Rutherford til avisen).
 Artiklen hævder, at det for englændere ikke er usædvanligt, at socialklasse spiller en stor rolle for vælgeradfærden i et valg. Men sådan er det ikke sædvanligvis i USA. Forestillingen i den amerikanske drøm om, at alle har mulighederne for en god tilværelse, hvis de arbejder nok for det, lægger ikke op til at se klasseskel og social fastlåsthed som afgørende. I meritokratiet (de mest kvalificerede udnævnes til attraktive jobs og styrer samfundet) skulle accent, sans for god påklædning og smag, alt det som sociologen Pierre Bourdieu kalder kulturel kapital, ikke spille en rolle. Men det kommer det måske netop til fremover: "Socioøkonomisk klasse kan afgøre valget i 2016".
 Udover social klasse og økonomi var der imidlertid også kulturelle og værdimæssige faktorer, som gjorde sig gældende. Og de kunne måske i nogle tilfælde overskygge økonomi og klasse.
 Vælgerundersøgelser op til præsidentvalget viste, at mange hvide vælgere frygtede for de ændringer, der var - og er - i gang i det amerikanske samfund.
 At de hvide efter statistiske fremskrivninger vil være i mindretal om få årtier, er ikke i sig selv det mest foruroligende. Det er derimod de ændringer af den hidtil kendte amerikanske kultur og amerikanske værdier, som man frygter, det vil føre med sig.
 Ud fra analyser af vælgerdata har forskeren Philip Klinkner fundet frem til, at den sikreste måde at udpege en Trump-tilhænger er at stille spørgsmålet:
 Er du enig eller uenig i spørgsmålet: "Er Barack Obama muslim"?
 En overbevisning om, at det


text:
er han, har 60 pct af Trump-tilhængere, viste det sig.
 Det ses som en almindelig såkaldt stedfortræder-holdning (proxy belief). En stedfortræderholdning står som repræsentant for en anden holdning. Og det vil i dette tilfælde sige, at den fjendtlighed over for den første afro-amerikanske præsident, der udtrykkes, er en fjendtlighed, som repræsenterer nogle dybere, underliggende holdninger.
 Obama er blevet et symbolsk tegn på de samfundsændringer, mange hvide vælgere frygter.
 Det viste sig i undersøgelsen at være et mere sikkert tegn på Trump-støtte, end når der blev spurgt om holdning til: handelstraktater (NAFTA, TPP), holdning til, om "det er blevet sværere at bevæge sig op i indkomsthierarkiet" end det var for den interviewedes forældre. Og det var mere sikkert udtryk for Trump-støtte end at spørge, om de mener, "den amerikanske økonomi er i en værre tilstand nu end sidste år."
 Pointen er, at Donald Trump effektivt har spillet på disse frygtens strømninger i de underliggende lag af mange vælgeres bevidsthed. Han har sagt tingene meget direkte og har dermed pirket til de steder, hvor det gjorde "mest ondt" - og måske også lettet mest, når det blev formuleret og kom ud i det fri?
 Afro-amerikaneres valgdeltagelse kan være udslagsgivende i svingstater
 Valgdeltagelse efter race og etnicitet, 1986-2014. Pct af befolkning med valgret.
 Kilde: US Elections Project. Ord: Ikke-latinamerikanske Hvide. Ikke latinamerikanske Sorte. Latinamerikanske. Andre Figuren viser, hvordan valgdeltagelsen har udviklet sig, herunder ikke mindst afroamerikanernes valgdeltagelse i de to valg, Barack Obama stillede op til. Det spiller en stor rolle i svingstater som Florida og North Carolina (25 pct sorte), hvor det f.eks. kunne blive afgørende for Clintons chancer.
 Valgdeltagelsen er betydelig højere i de år, hvor der er præsidentvalg end i årene med midtvejsvalg (kun Kongressen). Det øger interessen og trækker dermed også valgdeltagelsen til Kongres-valget op, når der samtidig er fokus på præsidentkandidaterne.
 Hispanics (latinoer) er ofte af politiske analytikere blevet kaldt "the sleeping giant" som følge af deres relativt lave valgdeltagelse. Hvis man kan få dem af hus, kan Demokraterne få et uventet stærkt valg.
 Der er normalt, bl.a. som følge af den relativt høje valgdeltagelse, kamp om de afroamerikanske stemmer, ikke mindst i svingstater. Begge partier beskylder det andet parti for at påvirke - eller manipulere/svindle - med stemmedeltagelsen igennem brug af deres "politiske maskiner" (partiorganisationer) og den politiske magt, man har, når man har flertal i en stat.
 Udover Florida og North Carolina er der også potentielt udslagsgivende afroamerikanske vælgergrupper i Ohio og Pennsylvania. Enkeltstaternes fastsættelse af regler for registrering af vælgere kan komme på tværs af både grundloven og føderal lovgivning. Flere steder har man set tendenser til udformning af regler, som kan lægge sten i vejen for afroamerikanske eller latino vælgere. Det kan f.eks. være regler om ID i form af foto, restriktioner på tidlig stemmeafgivning, samt et fænomen, der på amerikansk hedder "rensning af valglister ud fra partiinteresser". Da især de lavere sociale lag flytter meget rundt, kan det ramme Demokraterne, når "valglister skal renses". Personer, der faktisk er berettiget til at stemme, kan


text:
blive forhindret i det, når de møder op på valgdagen, fordi de er blevet fjernet fra den lokalde valgliste. Og det kan føre til lange køer ved valgstedet, når deres ret til at stemme undersøges.
 Hvordan gik præsidentvalget i 2016?
 Kilde: The Economist 12.11.16
 Ved præsidentvalget i 2016 fik Hillary Clinton 2,9 mio flere stemmer end Donald Trump, men på grund af fordelingen af valgmænd i Valgmandskollegiet, gik præsidentposten til Donald Trump. Han "gjorde rent bord", idet Republikanerne også satte sig på flertallet i Repræsentanternes Hus (House) og Senatet. Clinton stod stærkt i storbyer i både det østlige og vestlige USA, Trump vandt en stor del af Syden, de mere landlige områder og "Rustbæltestater" i Midtvesten og det nordlige USA. Det store overraskende ryk var i "gamle" industristater ("rustbælte") som Wisconsin, Ohio, Pennsylvania, hvor traditionel industriarbejderklasse gik over til Republikanerne, for en del drevet af globaliseringsskepsis.
 Valgdeltagelsen ved præsidentvalget i 2016 var 55,45% (foreløb.tal), lavere end i 2008 og på niveau med 2012.
 Partierne i USA er nok løse samlinger omkring nogle ideer, og deres landsorganisation er løs. Men de er stærke m.h.t. at bygge "politiske maskiner" i "the community", dvs finde lokale folk, der støtter, og som er opinionsledere for større blokke af stemmer. Barack Obama byggede sin politiske kampagne op på tværs af disse traditionelle politiske maskiner. "Republikaneren" Donald Trump gik endnu videre. Med ham opløstes forbindelsen til det traditionelle partiapparat på det nærmeste, især i starten af hans valgkampagne i 2016.
 Holdnings- og ideologiforskelle mellem Demokrater og Republikanere
 “Hvis den vedtages, vil dette være det vigtigste stykke socialpolitik siden loven om Social velfærd (Social Security Act) i 1930'erne og den vigtigste reform af vort sundhedssystem siden Medicare blev vedtaget i 1960'erne.”
 Efter Senatet vedtog sin lovpakke om sundhedsreformen den 24.12.09, holdt præsident Obama en pressekonference, hvor han udtalte ovenstående om reformen, der senere blev endeligt vedtaget, men i en noget udvandet form, hvor private interesser i det store amerikanske kapitalistiske sundhedskompleks af forsikringsordninger og privathospitaler kommer til at spille dominerende roller.
 De to lovkomplekser fra henholdsvis 1930'erne og 1960'erne var betydningsfulde for samfundsudviklingen i og med, at de blev definerende for amerikansk politik i årene fremover.
 Rooseveltreformerne (Social Security) fik betydning for amerikanernes opfattelse af statens rolle i deres liv. Det samme gjorde Lyndon Johnsons "Great Society", hvoraf medicare var en væsentlig del, idet den forsynede alle over 65 med et offentligt tilbud om lægehjælp og hospitalsbehandling.
 Hvis Obamas udtalelse skal vurderes i dette historiske perspektiv, betyder det, at Demokraterne under hans ledelse kom i gang med at rulle den liberalistiske Reaganrevolution tilbage.
 Den yngre George Bush' forsøg på at få dereguleret og privatiseret Social Security var formentlig denne revolutions sidste markering. Det mislykkedes som bekendt. Og siden har virkningerne af den deregulerede finanssektor i form af finanskrisen sat yderligere mærker i lakken.
 Sådan fortolkede det amerikanske web-magasin Politico det:
 In this light, health care reform would become a latter-day equivalent of Social Security—a program that quickly evolves into a politically untouchable federal commitment and which fundamentally


text:
alters voters’ relationship to Washington in ways that benefit the party of activist government. (I dette lys ville sundhedsreformen bliver det nuværende modstykke til loven om social velfærd - et lovprogram, der hurtigt udvikler sig til et politisk urørligt unionsforpligtelse og som grundlæggende ændrer vælgernes forhold til Washington på måder, som tilgodeser "Partiet for regeringsindblanding" (Demokraterne). Obama Care har fået flere amerikanere med i forsikringsordninger, så det ikke længere er så mange, der står uden sundhedsforsikring. Men i 2016 primærvalgkampene kunne demokraten Bernie Sanders føre kampagne for, at det amerikanske sundhedssystem i højere grad skulle indrettes, så det vil komme til at ligne den nordiske model mere.
 Demokraterne er traditionelt partiet for en vis statslig indblanding, mens Republikanerne traditionelt er partiet for størst mulig individualisme og markedsmæssig indretning.
 Obama formulerede som et af målene med sin økonomiske politik at "spread the wealth around" ("sprede velstanden"). Af sin modpart blev han beskyldt for at være socialist p.g.a. denne formulering. Der er imidlertid tale om valgkamp, og det er nok grunden til, at den anden præsidentkandidat McCain brugte betegnelsen "socialist". Det siger lidt om den status, dette ord har i amerikansk sammenhæng, mere end, at det siger noget om Barack Obamas politik. Det kan godt være et socialistisk mål at ville have større lighed, og altså "spread the wealth around", men det er der mange andre end socialister, der har arbejdet for. Det kan lige så godt betegnes som "socialliberalt" eller "socialkonservativt" at sprede velstanden.
 En del af Barack Obamas retorik (måde at tale på) kan betegnes som konservativ. Det gælder den måde, hvorpå han fremhæver et personligt ansvar og kernefamiliens værdier.
 I andre dele af sin anvendelse af amerikanske symboler kan han være både socialliberal og konservativ. Det gælder f.eks. hans opfattelse af den amerikanske drøm, som han ser både som noget, der kan opnås i fællesskab med andre og noget, der kan opnås via privat iværksætteraktivitet.
 Mange libertarianere, der var utilfredse med Bush' big government konservatisme (oprustning, terrorbekæmpelse, angreb på frihedsrettigheder) støttede Barack Obama.
 På de to partiers yderfløje eller uden for partierne finder man også andre ideologiske synspunkter.
 Libertær er en politisk bevægelse (minimal stat og maksimal frihed) og et parti i USA. Men det har også været en betegnelse, der blev knyttet til en af de republikanske kandidater i den tidlige fase af primærvalgkampene 2008, Ron Paul. Der er her nærmest tale om en anarkistisk libertær indstilling, imod stat og statslig indblanding og for størst mulig frihed for den enkelte i både økonomiske og personlige anliggender.
 Libertarianere kan adskilles i to lejre: Der er både højrefløjslibertarianere og venstrefløjslibertarianere.
 Venstrelibertarianere (f.eks. Noam Chomsky) er imod den økonomiske frihed og friheden til privatejendom i kombination med frie markeder, fordi det ses som noget der fører til koncentration af kapitalmagt og økonomisk ulighed.
 Den socialdemokratiske Big Government-tradition går i USA tilbage til Franklin D. Roosevelt (præsident fra 1933 og ind i II. Verdenskrigs-perioden). Han lancerede New Deal politikken, der brød med den foregående republikanske administrations liberalistiske linje. Velfærdspolitikken fortsattes med Lyndon


text:
B. Johnson i midten af tredserne (The Great Society).
 Med Bernie Sanders som kandidat til primærvalgkampen i 2016 kom skandinavisk velfærdspolitik ind i amerikansk politik.
 Bernie Sanders skrev en artikel i Huffington Post, hvor han stærkt anbefalede amerikanerne at tage ved lære af dansk velfærd. Det var ikke så lidt, amerikanerne kunne lære, skrev han i artiklen "What can We Learn from Denmark?". Det, han fremhævede, var:
 - Sikrede vilkår for de ældre, der ikke er på arbejdsmarkedet mere
 Sanders lægger vægt på sundhedssystemet i Danmark. Der er frit lægevalg. Gratisk receptmedicin for folk under 18. Selv om sundhedssystemet er universelt (omfattende alle og betalt over skatterne), udgør udgifterne til det blot 10 - 11 pct af det danske BNP, hvor det amerikanske sundhedssystem, i privat regi og uden at være universelt dækkende, koster "næsten 18 pct af det amerikanske BNP".
 Præsidentvalgkampen i 2016 fik mange til at stille spørgsmålet, om to-partisystemets rolle er ved at være udspillet i USA? Var partier og ideologier ved at blive afløst af populisme, hvor enkeltsager sættes i fokus, og man udelader partier og ideologier.
 Populismen er en gammel tradition i USA, der går helt tilbage til det 19. århundrede.
 Ordet er afledt af det latinske ord populus, som betyder "folket". Det er "folket" imod eliten - "os" mod "dem".
 "Dem" kan typisk være eliten i Washington.
 Eliten kan i det hele taget være, ikke blot politikerne i Washington, men også den forretningsmæssige elite i New York og Wall Street.
 En populistisk politiker udnytter modsætningen ved at appellere direkte til folket, på tværs af traditionelle politiske partiers organisationer. Man kan sige, at Donald Trump i 2016 gav populismen nyt liv i amerikansk politik. Han kom netop til ved at tilsidesætte den traditionelle republikanske organisation igennem appeller direkte til folket via sine massemøder (mass rallies) og sin kommunikation til vælgerne over de sociale medier (jvf mere herom nedenunder).
 Figuren viser den såkaldte politiske systemmodel, som den amerikanske politolog David Easton har fremstillet. Han definerede politik som et system, der står for den "autoritative fordeling af værdier" i et samfund. (Autoritativ: F.eks. via staten). Han definerede også, hvordan systemet holder sig oppe, og hvordan det løbende legitimeres (accepteres af vælgerne):
 Der stilles krav til det politiske system (f.eks. om flere og bedre jobs). Systemet holder sig oppe i kraft af støtte fra befolkningen. Beslutninger er legitimeret via støtten fra vælgerne. Den viser sig f.eks. ved valg. Men hvad indebærer det, når valgdeltagelsen kun er lidt over 50 pct, eller når det politiske systems traditionelle partikanaler "springes over", fordi en politiker kan tage forbindelse til vælgerne igennem egne kommunikationskanaler? Normalt ser vi beslutninger i det repræsentative demokrati legitimeret ("lovliggjort") ved, at de demokratiske spilleregler er blevet fulgt. Støtten fra vælgerne kan imidlertid være til både 1: den siddende præsident og regering, 2: regimet (pol. system: Repræ-
 sentativt demo-
 krati) eller 3: "FOLKET".
 Hvad sker der, hvis populisten kan få så meget støtte fra folket, at 1 og 2 kan tilsidesættes?
 David Eastons systemmodel af det politiske system


text:
(jvf diagrammet i tekstboksen ovenover) kan give indtryk af det politiske system som en velfungerende maskine, der forarbejder krav til politiske beslutninger, og som fungerer ved, at støtten fra vælgerne er en slags brændstof, der holder maskinen i gang.
 De senere års udvikling i amerikansk politik er ved at gøre denne beskrivelse til lidt af en karikatur. Under Barack Obamas 8-årige præsidentperiode var lovmaskineriet flere gange ved at gå i stå, når det republikanske flertal blokerede for nødvendig lovgivning, f.eks. vedtagelsen af finansloven, som Republikanerne gjorde betinget af, at gældsloftet (fastsættelsen af en grænse for statens gæld) ikke blev overskredet, og alle unionsregeringens ansatte måtte sendes på tidlig ferie, føderale programmer indstilles, etc. The Affordable Care Act (Obamacare) har udviklet sig til "The Unaffordable Care Act", bl.a. fordi de mange kompromiser om den i Kongressen har gjort den til et misfoster af en blanding af private forsikringsordninger og offentlige tilskud til de dårligere stilledes forsikringer, så den er blevet et let offer for republikanske politikeres populistiske og enkeltsagsbaserede angreb.
 Donald Trumps valgkamp med brug af slogans baseret på enkeltsager ("build that wall", "lock her up", "the system is rigged") og anvendelsen af "whitishness"-identitetspolitik har afsløret - og bygget videre på - sådanne delinger i det amerikanske polity (politiske fællesskab), at venstresiden af Eastonmodellen igen fremtræder som en karikatur. Det er ikke vælgerne som et folk, der stiller krav. Det er "folket" (læs: et 25% udsnit af det), som promoverer en politiker frem til landets højeste embede i den tro, at han kan redde dem fra en udvikling, de ellers ser som truende og uafvendelig.
 Man har allerede set selvsamme politiker som President-Elect springe det repræsentative demokratis procedurer over, når han i sine tweets går til angreb på enkeltvirksomheder og personer.
 Det amerikanske demokrati bygger i princippet på magtens tredeling. Præsidenten er det ene ben i denne tredeling. Det er ikke i overensstemmelse med spillereglerne, at et sådant magtcenter kaster sig ud i personfnidder, angriber et nationalt medies nyhedskriterier, eller antyder, at nationens efterretningstjenester giver ham mindelser om Nazi-Tyskland. Det er populisme i en form, hvor den politiske leder optræder som den dømmende og straffende patriark, hvorved han trækker præsidentembedet ned på et niveau, der gør ham selv til let offer for angreb.
 Nye politiske delinger
 Amerikanere har traditionelt været stolte af deres to-partisystem, der gav et demokratisk valg imellem to alternativer og dermed gode muligheder for regeringsdannelse.
 Præsidentvalgkampene i det 21. århundrede har imidlertid vist nye opdelinger af den traditionelle VH-skala, jvf figuren herunder, hvor man ser den traditionelle Venstre-Højreskala suppleret af en skal omkring globalisering/frihandel ctr økonomisk nationalisme. Hertil kommer så også en grøn dimension, der f.eks. blev udtrykt ved kravet om en grøn New Deal.
 Figur 2: Politiske dimensioner
 Selve det præsidentielle system og valgmåden med flertalsvalg i enkeltmandskredse vil fortsat favorisere et to-partisystem. Nogle så da også udviklingen med Trumps patriotisme (America First) mere som en krise for Republikanerne, der var blevet smadret af en ny populistisk højre-strongman, end som en varig ændring af to-partisystemet.
 Efter Donald


text:
Trumps sejr ved præsidentvalget i november 2016 stod det klart, hvor store de ideologiske modsætninger hos Republikanerne er. Trump bryder grundlæggende med mange af de traditionelle republikanske læresætninger. En stor del af republikanerne er frihandelstilhængere. Trump vil bryde med USA's handelsaftaler og indføre told på varer fra udlandet. Republikanerne har stået for en konservativ skatte- og finanspolitik med krav om nedskæringer på de offentlige budgetter og balance på det føderale budget. Trump vil øge udgifterne og sænke skatterne. Trump vil byggen mur til Mexico og deportere indvandrere, der opholder sig illegalt i USA. Den mere moderate del af Republianerne vil ikke gå til sådanne yderligheder. Mange virksomheder er afhængige af tilførslen af billig arbejdskraft.
 De politiske partiers arbejdsformer op til valg er i vidt omfang lokalt bestemte.
 Der er store forskelle i måderne, hvorpå der arbejdes på græsrodsniveau. Kandidater støttes økonomisk via bidrag. Lovgivningen har fastlagt grænser for, hvor mange penge der må gives, men der er ingen, der kan forhindre nogen i at samle en større gruppe af bidragsgivere (bundling), der hver især giver det legalt angivne beløb. Herved kan der samles store pengebeløb ind. Det er almindeligt at samle penge ind ved store middage, hvor der betales en høj kuvertpris, og kandidaten møder op og holder en tale.Der er også mulighed for at sponsorere konferencer og events. Systemet er demokratisk betænkeligt, fordi store bidragsgivere eventuelt favoriseres bagefter ved udnævnelser til politiske poster. I USA har man det såkaldte spoilssystem ("et system til fordeling af "byttet""), der giver en nyvalgt præsident mulighed for at besætte nogle tusinde poster. F.eks. er USA's ambassadører i fremmede lande og ved internationale organisationer politisk udnævnt.
 Præsidentkandidater kan få et offentligt beløb i støtte til at føre valgkamp for. Denne mulighed blev indført i et forsøg på at dæmme op for penge-i-politik problemet. Barack Obama sagde i 2008 nej til at få disse penge. Herved var han ikke nødt til at underlægge sig de offentlige regler for at få støtten. Og han kunne i øvrigt samle langt flere penge ind udenom dette offentlige støttebeløb (over 150 mio $ i løbet af september 2008). Donald Trump kampagnen har også samlet mange penge ind i små bidrag. Donald Trump har også kommenteret debatten om money and politics ved at sige, at i hans tilfælde er det ikke et problem, fordi han har angiveligt så mange penge, at han bare kan bruge af sine egne. Dermed risikerer han ikke, ifølge ham selv, at komme under nogen anden pengemagts indflydelse.
 Pengene bruges bl.a. på dyre TV-reklamespots.
 Mange af de velmente forsøg på at adskille penge og politik led desværre skibbrud i 2010 i en Højesteretsafgørelse. I den berømte (eller berygtede) Citizens United Højesteretsafgørelse (5 mod 4 dommerstemmer) afgjorde Højesteret, at støtte til politiske kampagner har noget med ytringsfrihed at gøre. Sådan kan forfatningen selvfølgelig tolkes, og det har igen givet frit slag for, at pengeinteresser kan komme i spil i forhold til kandidater og politiske kampagner. Derfor forlanger mange nu, at der skal vedtages en ny Amendment (tilføjelse


text:
til forfatningen), der effektivt kan adskillige den stærke pengemagt i det amerikanske samfund fra den demokratiske politiske proces. Det var et af de centrale krav i f.eks. Bernie Sanders' kampagne, og det nyder bred støtte blandt mange vælgere. Men det er en lang og sej proces at få en ny Amendment igennem det politiske system.
 Organiserede interesser, f.eks. erhvervsorganisationer, er repræsenteret i hovedstaden Washington i dyre kontorpaladser, og de forsøger med alle tilgængelige virkemidler at få indflydelse, herunder også ved at give penge til kandidater.
 Før et valg er der masser af aktivitet på gadeplan. Især Demokraterne forsøger at få folk til at registrere sig som vælgere. Republikanerne har omvendt forsøgt at gøre det sværere at stemme, idet der angiveligt er tilfælde af folk, der har stemt uretmæssigt. Det ønsker man at stoppe. Derfor kræver de, at der indføres regler omkring legitimering via foto o.lign.
 Community organisering er en af måderne at nå ud på. "Community" betyder lokalsamfund. I de afro-amerikanske communities har kirken spillet en ganske stor rolle. Hvis man kan få kendte præster til at støtte sin kampagne, anbefaler de den pågældende kandidat over for deres "sognebørn". De følger ofte rådet.
 I 2016 blev spørgsmålet om kampagnefinansiering igen aktuelt. Demokraten Bernie Sanders afviste at få penge fra de såkaldte "superPACs (Political Action Committees), der kanaliserer støttemidler fra erhvervsliv og velhavende vælgere til kandidaterne, fordi han "ikke ville i lommen på Wall Street". - I modsætning til hans rivalinde til den demokratiske nominering Hillary Clinton.
 Primærvalg er en metode til valg af partiets kandidat til et valg. Når det gælder præsidentvalget, starter primærvalgene næsten et år før selve præsidentvalget i november. I 2008 fandt det første primærvalg sted i januar.
 Der er også på dette punkt lokale forskelle på procedurer. Som nævnt kan der vælges ved primærvalg eller caucus. Ét princip er winner-takes-all. I så fald er det den kandidat, der får flest stemmer, der tager alle de delegerede, der vælger præsidentkandidaten ved det store nationalkonvent i løbet af sommeren, hvor partiet endelig vælger præsidentkandidat.
 Tidslinje for primærvalg
 Caucussystemet (lokale partimøder) kan føre til, at en kandidat får flere stemmer, men færre delegerede end den anden kandidat. Det skete f.eks. i Nevada i 2008. Her fik demokraten Hillary Clinton 51 pct af stemmerne, Barack Obama, en anden demokratisk kandidat, kun 45 pct. Men Obama fik en delegeret mere end Clinton til det demokratiske nationalkonvent. Det skyldtes, at Clinton vandt store caucuses, mens Obama vandt mange mindre caucuses. I denne stat var det ikke winner-takes-all for hele staten, men resultatet i hver caucus, der var afgørende.
 Nevada er præget af en stor servicesektor og oplevelsesøkonomi (Las Vegas med spillecasinoer m.v.). Det er samtidig præget af en stor organiseringsgrad på arbejdsmarkedet. Hele 15 pct af statens arbejdsstyrke står i fagforening, hvad der er usædvanligt for privat-sektor ansatte i USA. Mange af disse mennesker arbejder på skiftehold, og deres fagforeninger havde indleveret en klage over, at de derfor ikke kunne deltage i caucuses. Det blev derfor bestemt, at der kunne arrangeres caucuses


text:
på arbejdspladserne.
 Det blev imidlertid indbragt for de lokale domstole af Clintonlejren med krav om, at man skulle gå over til ”almindelig” caucusafholdelse, som det kendes fra andre steder i USA. Hillary Clintons advokater tabte sagen, og dette nye interessante indslag i amerikansk politik kunne nu holde sit indtog.
 Det kræver godt et par tusinde delegerede ved konventet i sensommeren at afgøre nomineringen (2025 for Demokraternes vedkommende).
 Hvis billedet er uklart, kommer de såkaldte superdelegerede (superdelegates) til at spille en større rolle i valget. De vil i tilfælde af en mudret delegeretsammensætning kunne afgøre det til den ene eller anden kandidats fordel. Hos Demokraterne består de superdelegerede af de demokratiske guvernører og medlemmer af Kongressen, samt tillidsfolk fra partiet. Systemet med superdelegerede blev skabt i 1982, hvor det var ment som et system, der skulle give noget af magten over nomineringsprocessen tilbage til partiets organisation, så det ikke kun var aktivister, der havde været aktive i primærvalgkampene, der kom til at gøre udslaget. Risikoen ved dette var, at man kunne komme til at genoplive tidligere skandaleombruste partikonventer, f.eks. partikonventet i Chicago i 1968, hvor partiaktivister demonstrerede og anklagede parti-insiderne for korruption og udemokratiske procedurer.
 Der er ikke klare regler for, hvilke retningslinjer de superdelegerede skal stemme efter. New York Times skriver 10.2.08: "Skal de ratificere de almindelige delegeredes beslutning og stemme for den kandidat, der er foran i juni, lige meget hvor lille føring, denne har? Er de forpligtet til at følge den stemme, der er afgivet af vælgerne i deres valgkredse i primærvalg eller caucuses? Eller skal de simpelthen følge deres samvittighed og stemme for hvemsomhelst, de synes er den bedste at nominere? (.....) I det tætte løb om den demokratiske præsidentielle nominering i 1984 støttede de superdelegerede i overvældende grad Walter F. Mondale, hvorved de hjalp ham med at vinde over Gary Hart. I år er konkurrencen mere intens, og de superdelegeredes støtte er mere ligeligt fordelt" (mellem Clinton og Obama).
 Valgkamp i Harlem, New York
 USA har, som det er fremgået, et præsidentialsystem. Præsidenten er både regeringsleder for regeringen i Washington og statsoverhoved. Præsidenten vælges hvert fjerde år af de amerikanske vælgere.
 Præsidenten kan kun vælges igen én gang. Formelt set er det et indirekte valg, der foretages, idet der vælges valgmandsstemmer til et valgmandskollegium, som så vælger præsidenten. Valgmandskollegiet har et antal medlemmer, der svarer til antallet af medlemmer af Repræsentanternes Hus og Senatet, samt tre fra District of Columbia (DC), hvor hovedstaden Washington ligger. I alt 540. Der skal altså over 270 stemmer i valgmandskollegiet til for at blive valgt.
 Antallet af valgmænd, som en stat sender til valgmandskollegiet afhænger af statens størrelse. Californien er den største stat (knap 40 mio indbyggere og 55 valgmænd i 2016). Kortet herunder viser situationen et par uger før præsidentvalget. Resultatet er stadig uafklaret i mange stater, derfor lyseblå områder (stater, der hælder til Demokraterne) og lyserøde (stater, der hælder til Republikanerne). Svingstater er stater, der kan hælde til begge sider. Det er derfor ofte dem, kandidaterne koncentrerer sig


text:
særligt om i ugerne op til valget.
 Røde områder: Republikansk. Blå områder: Demokratisk.
 Den kandidat, der får flertal i valgmandskollegiet, er ikke nødvendigvis den, der har fået flertal i vælgerbefolkningen. I 2000 vandt George W. Bush således over Al Gore, selv om den sidste fik flest stemmer blandt samtlige vælgere.
 Bush vandt derimod et flertal af valgmænd. Det var endda sådan, at der til det sidste opstod tvivl om resultatet i den udslaggivende stat Florida. Det bevirkede, at Højesteret skulle udtale sig om, hvordan valget i Florida var gået. Højesteret resolverede, at George Bush havde vundet i Florida, hvorved han havde flertal i valgmandskollegiet og dermed altså blev præsident. Det har fået kritikere til at sige, at det var Højesteret, der valgte USA's præsident det år.
 Valgmandskollegiet blev oprindelig lavet p.g.a. de lange afstande og transporttider til Washington.
 Som visse andre dele af forfatningen kunne valgmandskollegieinstitutionen nok trænge til nogle reformer. Det er imidlertid ikke let at ændre forfatningen.
 Filosofien bag valgmandskollegiet var også, at man lokalt skulle vælge mænd, der kunne tage ind og vælge en præsident, hvor de skulle have mulighed for at stemme efter deres samvittighed. Konventionen, som den har udviklet sig, har gjort, at det opfattes som en pligt at stemme på den, der har fået flest stemmer i staten. Det almindelige er altså blevet winner-takes-all princippet. Når en præsidentkandidat har fået bare én stemme mere end den anden, får vedkommende alle valgmandsstemmerne.
 Det gælder altså om at vinde i de afgørende stater, når stemmerne står nogenlunde lige, hvad de ofte gør. Det er almindeligt, at de to kandidater lægger sig ind imod midten og kæmper om midterstemmer. Dermed kommer kampen også til at stå om stater, hvor de står nogenlunde lige, dvs swingstater.
 Med milliardæren Donald Trumps opstilling i 2016 blev Republikanerne udfordret i alvorlig grad. Da Trump meddelte sin kandidatur til præsidentvalget, skete det med stort bravour. Han steg ned fra højderne i Trump Tower i New York og forkyndte med raseri for pressen, at "The American Dream is Dead". Det var en populistisk erklæring, der skulle mere end antyde, at kampen mellem elite og folk nu måtte ind i en ny fase. Forestillingen om, at de underste i samfundet kan være tilfredse med drømmen om at blive rig i det markedsøkonomiske samfund måtte lægges til side, - i hvert fald indtil der var blevet ryddet op i "sumpen i Washington".
 Det var dog ikke kun i relation til den hvide underklasse, at "drømmen" var død, men også i relation til indvandringen, som foruroligede mange amerikanere. Temaet om "drømmens" helbredstilstand var et tema, Trump kunne vende tilbage til igen og igen efter, han var blevet præsident.
 Det repbulikanske establishment, partiets inderkreds, blev taget på sengen af rigmanden, der med hurtige populistiske slogans fra både højre og venstre blev en vælgerdamptromle, der fejede de andre kandidater til den republikanske nomering til side. Det var med let overskuelige punkter, som det fremgår af en BBC-opgørelse, hvor programmet - og dets grad af gennemførelse - sammenfattes i


text:
nogle enkle temaer:
 Trump spillede på temaet omkring den amerikanske økonomis grad af åbenhed contra lukkethed over for omverdenen. Globaliseringen var med andre ord sat på dagsordenen.
 "Amerikanisme, ikke globalisme, skal være vort credo", sagde Trump i sin nomineringsacceptance tale ved Republikanernes konvent i Cleveland. Globaliseringen, der ellers som helhed havde givet amerikansk økonomi meget medvind (jvf gennemgangen nedenunder), var blevet omdrejningspunkt for en ny amerikansk populisme, der også påvirkede de andre kandidater. Hillary Clinton begyndte at udtrykke skepsis over TPP (Transpacific Partnership Agreement), handelsaftalen med en række stillehavslande, som Obama-administrationen havde forhandlet for USA, og som ventede på ratificering i Kongressen. Hos Trump var det parret med xenofobiske (fremmedfjendtlige) holdninger til minoritetsgrupper, f.eks. muslimer ("Stop for indvandring") og latinoer ("mur mod Mexico").
 Men det kan også ses som en måde at tage traditionelle venstrefløjssager og servere dem i en anden garnering, og det kan være det, der appellerer til arbejderklassevælgere. Der er ikke mange i den amerikanske elite, der har talt om handelsaftaler og frihandel som job-dræbere. Men sådan kan arbejdere, der mister deres jobs se det.
 Hvorfra får Trump sine vælgere? Det interessante er, at han bygger en ny vælgerkoalition, som ikke er prøvet før.
 USA er en forbundsstat med en deling af magt til at lovgive mellem unionsregeringen i Washington og enkeltstaterne. Alt, hvad der ikke direkte er tillagt forbundsregeringen i Washington, er enkeltstaternes domæne. Hvis enkeltstaternes lovgivning kommer i karambolage med det, Kongressen i Washington vedtager, er det dog unionsregeringens lov, der gælder.
 Men derudover er USA ret decentraliseret med meget magt lagt ud til enkeltstaterne.
 Hvem tager sig så af hvad?:
 Forbundsregeringen i Washington Begge tager sig af det Anliggender for enkeltstaterne
 Præsident / Kongressen
 Handel mellem staterne og udenrigs-
 handel (og udenrigstjeneste)
 Valutaen ($)
 Immigration og statsborgerskab
 Copyright og patenter
 USA's ydre forsvar
 Erklære krig mod fremmede nationer
 Føderale domstole
 Forbundspolitiet FBI Skatter
 Bruge penge på velfærd
 Sørge for at love følges
 Juridisk regulering af banker
 Guvernør / enkeltstatsparlament
 Underopdeling af stat i mindre
 enheder (counties / munici-
 palities (Kommuneenheder)
 Politi på enkeltstats- og lokalt
 Strafferetsligt system på enkeltstats
 Decentraliseringen viser sig f.eks. i dag i uddannelsessystemet. Det er enkeltstatsdomæne, men selv inden for enkeltstaten er det på det nærmeste brudt helt ned på skoledistriktsniveau. Staten vil normalt lave de overordnede rammer for inddeling i skoleformer, overgang mellem niveauer o.lign. Det enkelte skoledistrikt fastsætter imidlertid selv mange ting. Der er ikke en national standard på føderalt niveau i Washington, som alle skal følge, og det ser mange som et problem i den globaliserede tidsalder, hvor man kan risikere at sakke agterud i forhold til Asien og Europa.
 Det føderale niveau kan forsøge at blande sig, som det f.eks. skete med præsident George W. Bush' ”No Child Left Behind” ("Intet barn skal sakke bagud") politik, og den kan føre til føderale mandates, men de er mest vejledende. Forfatningen bestemmer, at alt, hvad der ikke direkte er unionens domæne, det er enkeltstaternes område, og det vogter staterne som regel over. Da der ofte heller ikke følger


text:
ret mange penge med, kan selve udførelsen blive af tvivlsom værdi.
 Californiens parlament, hvor Overhuset (Senatet) og Underhuset (the Assembly) mødes for at vedtage love for Californien. Der er 40 senatorer og 80 medlemmer af Forsamlingen. Californien er den største stat med omkring 40 millioner indbyggere. Det er Verdens 8. største økonomi, målt på BNP, næsten lige så stor som nr 7, Brazilien.
 Californien er en af de stater, der har en del direkte demokrati, dvs der er folkeafstemninger om mange ting. Det er endda muligt via det såkaldte Recall-institut ("tilbagekaldsregel") at få omvalg til guvernørposten midt i en valgperiode, når et bestemt antal registrerede vælgere skriver under på et forlangende herom.
 Det er de økonomiske realiteter, der kommer til at bestemme, om man virkelig skal have ressourcer nok til at give kineserne kamp til stregen i PISA-undersøgelserne (internationale sammenligninger af, hvad eleverne kan). Da skolerne mange steder i USA får en væsentlig del af finansieringen fra ejendomsskatter, afhænger bevillingerne delvist af disses højde. Det kunne derved blive ejendomsvurderingerne, der kom til at bidrage til lokale forskelle i niveauet. Ejendomsskatterne er meget lavere i skoledistrikter, hvor der bor mange fra minoriteterne. Der mangler finansielle udligningsordninger, der effektivt kan udligne disse forskelle. I Californien kommer over en femtedel af skolebevillingerne (fra børnehave til 12. skoleår) fra ejendomsskatter. Samtidig har ejendomsskatterne været en af de sager, der har været stemt om igennem vælgerinitiativ (et vist antal vælgere skriver under på, at en lov skal til folkeafstemning), hvad der har ramt skolefinansieringen, så der har måttet laves drastiske besparelser på skolerne. Samtidig med præsidentvalget og valget til Kongressen 8. november skal vælgerne i Californien stemme om Forslag 51, ifølge hvilket Californien skal udstede obligationer til en værdi af 9 mia $ til reparation af skolerne i staten. Man har ikke kunnet blive enige om at hæve skatterne. I stedet øger staten sin gæld.
 ”No Child Left Behind” politikken blev kritiseret for at føre til faldende kvalitet af eksaminer og uddannelser, fordi enkeltstaterne kontrollerede den nærmere udformning af regler og tests, og mange steder ønskede man at få flere unge igennem til college. På universiteterne klagede man over et faldende niveau, ikke faldende karaktergennemsnit, men devaluering af niveauet igennem udhuling af kravene, så en karakter A i dag måske er det samme som et C nogle år tidligere.
 Det er karakteristisk for kampen mellem centralt niveau og statsligt/lokalt niveau, at problemerne ikke blev løst igennem lovgivning i Washington, men igennem initiativer på statsligt niveau (uddannelse er jo enkeltstatsanliggende). Det var især f.eks. staten New Yorks uddannelsesmyndigheder og lærerstabe, der blev igangsættere af Common Core (Fælles kerne) initiativet, som udviklede sig fra slutningen af 00'erne og frem.
 44-46 stater og District of Columbia tilsluttede sig initiativet, som bestod i udvikling af fælles standarder og normer for, hvad elever og studenter skal kunne, og hertil hørende fælles tests. På denne måde forsøgte USA at løfte sig selv op ved hårene rent uddannelsesmæssigt, hvad der kom til at føre til mange problemer, når det skulle gennemføres lokalt.


text:
Common Core blev en af de centrale sager i republikaneren Donald Trumps kampagne til præsidentvalget i 2016. Det var et uvæsen, der kort og godt skulle nedlægges, hvis det stod til ham. Common Core blev anset for en i starten liberal sag, men efterhånden kom der også kritik fra venstre side imod det fælles initiativ til højnelse af det faglige niveau i uddannelserne.
 Hvor meget bestemmer Washington (unionen, regeringen i hovedstaden) i forhold til enkeltstaterne?
 Det er en gammel strid i USA, de får de frihedselskende amerikanere til at spænde hanen på deres gun.
 Praktiske hensyn har rykket grænserne, f.eks. under Roosevelt, der ville gøre noget ved krisen i 30'erne. Så man fik arbejdsløsheds-
 forsikring og Social Security. Nye føderale programmer kom til under Johnson. Og under Bush Junior kom det store Homeland Security. Under Obama kom Obama-Care.
 Direkte demokrati i form af Initiativ fra vælgere og referendum, når vælgere konsulteres ved. at sager sendes til folkafstemning.
 USA kan i mange tilfælde vise sig at være mere decentraliseret end EU, når det gælder, hvad enkeltstater har kompetence til, og hvad centralmyndigheden bestemmer. Man har ikke været underlagt EU-kommissionens harmoniseringsbestræbelser, som har skullet gøre markedsbetingelser ensartede i hele den europæiske unions indre marked.
 En sikkerhedsvagt med en licens, der giver ret til at udøve hvervet, skal have 3 års uddannelse i Michigan, men kun omkring 2 uger i de fleste andre stater. I USA er over 1000 erhverv/stillingsbetegnelser reguleret af en eller anden enkeltstat, men kun 60 er reguleret i alle stater. Det er medvirkende til at give forskelle i lønniveau, idet regulerede erhverv/stillinger kan blive knappe på arbejdsmarkedet og derigennem få løn og personalegoder presset op i forhold til, hvad der er muligt i andre erhverv.
 Decentraliseringen viser sig ved, at der er fleret tusinde politimyndigheder, lige fra New York Police Department med 42.000 ansatte ned til f.eks. et universitets eller andre lokale enheders egne politienheder. Det er kun igennem eventuelle centrale krav til uddannelse og våbenhåndtering m.v., at der kan ske central styring.
 Pork Barrel betyder egentlig en "tønde svinekød". Udtrykket går tilbage til slavetiden, hvor slaver kunne blive belønnet med en tønde saltet kød. Udtrykket bruges i dag om politik, hvor de lokale interesser favoriseres, f.eks. når det lykkes for en senator eller repræsentant at få bevillinger igennem til lokale interesser hjemme i valgkredsen, evt. folk, der har støttet ham eller hende i valgkampsarbejde.
 Lokale interesser kan generelt blive tilgodeset via de såkaldte earmarks, som er en slags tillæg til føderale bevillingslove (finanslove). Det kan f.eks. være et community sports center, et universitet, et infrastrukturprojekt el.lign., man får puttet ind i en føderal bevillingslov som en "earmark".
 Lokalt vil man opfatte sådanne politikere som dygtige. De er gode til at gøre noget for folks at home. Det kan imidlertid blive et problem for en sådan politiker, hvis man vil gøre karriere i national, føderal politik. Så vil medierne begynde at bore i, om man har været alt for ihærdig i jagten på earmarks, så man derved mister troværdighed


text:
som en politiker, der kan arbejde for amerikansk nationale interesser.
 Forholdet mellem præsident og Kongres
 Magtens tredeling er ret præcist beskrevet i den amerikanske forfatning. Alligevel kan der opstå gnidninger mellem præsident og Kongres.
 Det kan gøre det lettere for præsidenten at få sine forslag igennem, når hans parti har flertal i det ene, eller helst begge kamre. Men det er ikke altid en tilstrækkelig betingelse for et gnidningsfrit samarbejde, at det præsidentielle parti har flertal. Medlemmerne kan ofte være under kraftig indflydelse fra grupper i det område, hvor de er valgt. Og de kan undertiden være mere enige med "ideologisk ensartede" medlemmer af det andet parti, end de er med partikammeraterne.
 Filibustere - Grus i maskineriet
 Endelig er der den såkaldte filibuster, der kan bringe Senatet i en tilstand, hvor det ikke er i stand til at vedtage noget, fordi det sandes til i gammeldags politiske procedurer. Det ender i frugtesløs hesteprangerpolitik, som man har set det i sagen om sundhedsreformen. Under præsident Bill Clinton forsøgte man at gennemføre en stor sundhedsreform. Det lykkedes ikke.
 Eller det ender i ingenting, som man har set det i sagen om Kyoto-protokollen og Københavnstopmødet om klima, hvor man kunne se, at det var Senatet, der var bagstopper for en præsident, der godt ville gå videre. Senatet skal godkende traktater, USA indgår med andre lande.
 Det politiske systems tilsanding i procedure viser sig som sagt i den stadig hyppigere brug af Filibustere. En filibuster består i, at forhandlinger trækker i langdrag, idet modstander efter modstander stiller sig op på talerstolen og taler i det uendelige, indtil Senatet opløses, fordi man går på ferie. En filibuster kan kun stoppes af et flertal på 60 senatorer (ud af 100), og det kan selvsagt være svært at mobilisere så mange. Muligheden for filibuster er ikke nævnt nogle steder i den amerikanske forfatning. Det er noget, Senatet selv har fundet på. På samme måde som reglen med de 60 for via en procedureafstemning at stoppe filibusteren.
 Det kunne være et underholdende indslag i en forsamling af gamle mænd, hvoraf en stor del er mangemillionærer i $ og har modtaget donationer fra pengeinteresser til deres valgkampe. Hvis det altså ikke lige var fordi, USA er en global magt, hvor det politiske system gerne skulle kunne træffe effektive beslutninger.
 Problemet er jo, at vælgerne snydes. Det er ganske enkelt udemokratisk. I 2008 vandt Demokraterne stort i både præsidentvalget og valget til Kongressen. Demokraternes måske største valgkamptema var en sundhedsreform, der kunne give stort set alle amerikanere en sundhedsforsikring. Det var der over 40 mio., der ikke havde. I ethvert andet demokratisk politisk system ville de med den andel af stemmerne have fået et mandat til at få deres politik igennem. Republikanerne kunne bruge filibusteren, muligheden for at maratonsnakke på talerstolen - sammenholdt med den besynderlige regel, som siger, at der skal 60 ud af Senatets medlemmer til for at stoppe en sådan debat, der kører i evighed (filibuster). Disse ting står der ikke noget om i forfatningen. Når man


text:
skulle "overtale" tvivlende senatorer (fra begge partier) til at stemme for, fik disse senatorer en umådeholden stor indflydelse på lovgivningen.
 Det er ikke bare et spørgsmål om sundhedsreform. Demokraterne havde også ønsker om at vedtage et sæt af regler om bedre regulering af den finansielle sektor, så USA kunne få i et et fungerende finansielt-økonomisk system, hvor der var behov for at regulere Wall Street bankerne. Denne lovgivning kom først igennem i 2010 under navnet Dodd-Frank reformerne, Der stilledes herunder krav til bankerne om ikke at spekulere med egne penge (proprietory trading), så banksektoren kunne blive sikrere. Hertil kom andre reguleringer og tilsyn, som skulle sikre imod en gentagelse af finanskrisen i 2008. President Elect Donald Trumps overgangsteam erklærede i 2016 at ville afskaffe en del af disse reguleringer.
 Den amerikanske politolog fra University of California Barbara Sinclair har undersøgt anvendelsen af filibusteren. Det viser sig, at den anvendes i stærkt stigende omfang. I 1960'erne var det kun 8 pct af vigtigere lovgivning i USA, der blev berørt af det, der med en eufemisme kaldes "extended debate related problems". Borgerrettighedslovgivningen i 1960'erne var berørt af det. Ellers var det ikke så udbredt. Men det er det blevet. I dag er det sådan, at minoritetspartiet i Senatet bruger truslen om filibuster til at blokere snart enhver lov, den ikke bryder sig om. I 1980'erne var det steget til 27 pct af al lovgivning. Og efter at Demokraterne fik kontrollen over Kongressen ved midtvejsvalget i 2006, er det steget til 70 pct.
 Det har under præsident Obama især været republikanerne, der har været aktive i denne parlamentariske sabotagepolitik. Rent statistisk var de ikke nær så meget anvendt under George W. Bush (2001 - 2008). Og Bush fik vedtaget vidtrækkende ting, har konservative senatorer argumenteret som svar på kritikken af deres brug af filibusteren.
 Men det kan også hænge sammen med, at Bush var en "buy-now-pay-later president". Hans voldsomme udvidelser af forsvarsbudgettet og øgede bevillinger til Medicare var underfinansierede. Og argumentet er altså her, at det er let nok at være populist, når man ikke forsøger at få den populistiske politik finansieret.
 Men er det da bare et spørgsmål om forskellig politisk kultur i de to lejre? Det er det måske nok. Men det er også et resultat af stadig mere polariseret politik i landet under præsident Obama. Det er ironisk, idet Obama gjorde sig til talsmand for en "forsoningens politik", hvor de modstående politiske fløj skulle komme hinanden i møde.
 Der er åbenlyst behov for reformer af Senatets forhandlingsprocedurer. Problemet er bare, at sådanne reformer mødes af, ja... gæt engang!!
 Sundhedsreformen blev vedtaget af Senatet i december 2009 med 60 stemmer (alle Demokrater) mod 39 (alle republikanere. Det er ret enestående i amerikansk politik, at der sker en så klar afstemning efter partilinje. Forinden var den vedtaget i Repræsentanternes Hus i november 2009 med 220 stemmer imod 215. Da de to versioner af loven fra de to kamre ikke er identiske, skal der forhandles en samlet lov, der kan vedtages i begge