text:
Byrettens kendelse om udsættelse blev derfor ophævet.
 UfR 1999.1152 ØLK: Under en sag mod to kautionister ønskede de sagsøgte sagen forelagt for Pengeinstitutankenævnet til afklaring af, om BG Bank havde tilsidesat god pengeinstitutskik. ØL tiltrådte, at sagen, der forudsatte bevisførelse i form af parts- og vidneafhøringer, ikke var egnet til behandling ved Pengeinstitutankenævnet.
 UfR 1999.1196 HKK: Sag anlagt af K/S Eg Shipping 3 under konkurs mod kommanditist i Middelfart blev af procesøkonomiske grunde og af hensyn til sagens rette afgørelse udsat på udfaldet af prøvesag, der verserede ved Østre Landsret, jf. RPL § 345.
 UfR 2001.497 ØLK: Københavns Byret havde ikke været berettiget til at nægte at udsætte civil sag på afventning af svar på ansøgning om fri proces til sagsøgte.
 UfR 2001.1535 HKK: Sag mod Realkredit Danmark med påstand om, at et europæisk patent vedr. metoderne til beregning af flexlån er ugyldigt, blev udsat på afventning af indsigelsessag ved den Europæiske Patentmyndighed, hvor afgørelsen ville få indflydelse på sagens udfald, jf. RPL § 345. Væsentlige procesøkonomiske hensyn talte for udsættelsen.
 UfR 2002.681 ØLD: Sagsanlæg om 20,6 mio kr. mod Danske Bank afvist, da der i kontrakten om levering af skiltning var indgået en voldgiftsklausul. Tilføjelse om, at parterne uanset AB 92 §§ 45-47 var berettigede til at indbringe afgørelser for domstolene, gav ikke parterne adgang til umiddelbart at anlægge sag ved de almindelige domstole. Der var ikke hjemmel til at udsætte sagen på ubestemt tid.
 UfR 2002.689 ØLK: Sag blev udsat efter sagsøgtes begæring på indbringelse for Byggeriets Ankenævn, uanset at begæringen først var fremkommet efter en omfattende skriftveksling og efter afholdelse af syn og skøn, idet byretten ikke havde gjort sagsøgte bekendt med adgangen til at kræve nævnsbehandling, jf. RPL § 361, stk. 3.
 UfR 2002.692 ØLK: Domsforhandling ved retten i Ballerup blev ikke udsat, selv om sagsøgtes nyindtrådte advokat var forhindret i at møde.
 UfR 2005.1922 VLK: Sagsøgte A krævede omstødelsessager udsat, da der verserede straffesag mod hendes samlever, jf. EMRK art. 6. VL udtalte, at hvis A under henvisning til RPL § 305, jf. § 171, stk. 2, nr. 1, nægtede at udtale sig, kunne denne nægtelse ikke tillægges processuel skadevirkning efter RPL § 344, stk. 2. Tilsvarende gjaldt det forhold, at hun, hvis hun valgte at udtale sig, ikke vil kunne udtale sig under strafansvar. I begge tilfælde måtte skadevirkningen begrænses til, hvad der vil kunne følge af en anvendelse af almindelige bevisbyrdevurderinger, jf. herved Betænkning om vidner nr. 316 fra 1962 side 87. På den baggrund og henset til, at sagerne blev anlagt for mere end to år siden, og at det på nuværende tidspunkt var uklart, hvornår straffesagen mod A kunne forventes afsluttet, fandt VL efter en samlet bedømmelse, at det ikke var påkrævet at udsætte sagerne, jf. RPL § 345.
 UfR 2006.1629 ØLK: Der blev indgivet stævning mod A med påstand om betaling af ca. 57.000 kr. for udført advokatarbejde. A's advokat begærede dagen inden den berammede domsforhandling sagen udsat på grund af en svær psykisk lidelse. Ifølge en lægeerklæring ville A,


text:
på grund af lidelsen, ikke kunne forventes at være i stand til at give møde i retten hverken nu eller fremover. Maribo Byret tog ikke begæring om omberammelse af sagen til følge. Efter indholdet lægeerklæringen lagde ØL til grund, at A varigt ikke var i stand til at give fremmøde under en domsforhandling i byretten. Gennemførelsen af domsforhandlingen, hvor A var repræsenteret ved advokat, havde derfor ikke forringet hans stilling, hvorfor byrettens afgørelse blev stadfæstet.
 UfR 2006.1631 VLK: Byretten i Fredericia havde udsat domsforhandlingen i en sag i medfør af RPL § 345 idet der afventedes afgørelse af verserende ankesag. VL anførte imidlertid at den omstændighed, at der verserer en ankesag om en tilsvarende problematik, udgør som altovervejende udgangspunkt ikke et forhold, der gør det påkrævet at udsætte behandlingen af en retssag. Da der i det foreliggende tilfælde ikke var særlige omstændigheder i form af for eksempel en procesaftale mellem sagens parter, var der ikke grundlag for at udsætte domsforhandlingen i sagen på udfaldet af ankesagen. Byrettens afgørelse blev derfor ændret.
 UfR 2007.48 ØLK: A havde i forbindelse med en ankesag vedrørende en handel med fast ejendom for ØL gjort gældende, at B som ejendomsmægler ikke havde noget salærkrav, allerede fordi forlængelsen af en kommissionsaftale ikke opfyldte mindstekravene, jf. lov om omsætning af fast ejendom, hvorfor han anmodede om, at sagen mod B’s protest blev indbragt for klagenævnet for Ejendomsformidling. ØL udtalte, at RPL § 361 efter sin placering i RPL kap. 33 om sagsforberedelsen i 1. instans og efter sit indhold i øvrigt forudsætter, at sagen indbringes for klagenævnet, mens retssagen forberedes i 1. instans. Derfor var der ikke på tidspunktet for afsigelsen af kendelsen grundlag for at indbringe sagen for Klagenævnet for Ejendomsformidling og udsætte ankesagen herpå.
 UfR 2008.1113 HKK: Efter en arbejdsskade havde skadelidte, S, af Arbejdsskadestyrelsen, A, fået anerkendt et erhvervsevnetab på 15 %. Efter tilkendelse af mellemste førtidspension forhøjede A erhvervsevnetabet til 35 %. Ankestyrelsen stadfæstede begge afgørelser. Codan Forsikring A/S, C, gjorde indsigelse mod den sidste afgørelse og anlagde sag mod Ankestyrelsen. S anlagde sag mod C med påstand om betaling af erhvervsevnetabserstatning. HR fandt, ligesom ØL, at S's sag mod C skulle udsættes med henblik på udfaldet af C's sag mod Ankestyrelsen, jf. RPL § 345, da Ankestyrelsens afgørelse i realiteten angik retsforholdet mellem S og C og C havde anlagt retssag mod Ankestyrelsen inden rimelig tid efter dennes endelige afgørelse.
 UfR 2008.1317 ØLK: En kontorfunktionær ved Retten på Frederiksberg underskrev en beslutning, hvorefter berammelsen af hovedforhandlingen blev fastholdt. ØL ophævede byrettens beslutning, idet den ene part, som var meddelt fri proces, ikke havde fået beskikket en ny advokat, efter den tidligere var fratrådt.
 UfR 2009.36/1 VLK: Køkkenkæden ApS, K, havde i 2006 stævnet Kjeld Nygaard, N. Sagen havde 3 gange tidligere været berammet til hovedforhandling ved byretten, og fjerde gang var der berammet 4 retsdage i september 2008. K's advokat udtrådte af sagen ca. 4 uger før hovedforhandling på grund af ny ansættelse. Da K's ny advokat ikke havde mulighed for at

type: other


text:
give møde til hovedforhandlingen, blev der anmodet om omberammelse af hovedforhandlingen, hvilket byretten i Viborg nægtede. VL stadfæstede kendelsen og anførte, at hensynet til, at K under hovedforhandlingen havde advokatbistand, ikke kunne tillægges afgørende betydning over for navnlig N's interesse i sagens fremme.
 UfR 2009.531 ØLK: Retten i Odense havde ved beslutning af 01.08.2008 meddelt A et advokatpålæg. BR havde endvidere besluttet, at A skulle indgive et processkrift. Efter RPL § 259, stk. 3, skulle dette processkrift indgives af en advokat. På denne baggrund, og henset til at A efter de foreliggende oplysninger havde fremmet sin ansøgning, herunder påklage til Procesbevillingsnævnet, med fornøden hurtighed, ligesom A betids havde søgt om udsættelse af de af BR fastsatte frister, fandtes A's anmodning om yderligere udsættelse af sagen at burde være blevet imødekommet. ØL ophævede BR's beslutning og hjemviste til fortsat behandling ved BR.
 UfR 2009.1093/1 ØLK: Ved en udsættelsessag ved fogedretten i København d. 25.11.2008 besluttede fogedretten at udsætte sagen indtil d. 02.12.2008 hvor de sociale myndigheder kunne været til stede, da dette efter fogedrettens vurdering var nødvendigt. Udlejeren, U kærede denne beslutning. Det fremgik af sagen, at lejeren, L, blev udsat af og U indsat i lejemålet d. 02.12.2008. Der var således ikke længere nogen konkret og aktuel tvist mellem sagens parter. U ansås herefter ikke at have retlig interesse i kæremålet, hvorefter dette blev afvist.
 UfR 2010.305 ØLK: Under en boligretssag mellem parterne A og B, som A havde anlagt, udtrådte A's advokat, C, af sagen d. 09.09.2009 C begrundede sin udtræden med at han ikke havde fornøden sikkerhed for betaling af salær til sagens endelige førelse. A anmodede som følge af C's udtræden om omberammelse af hovedforhandlingen der var fastsat til d. 28.09.2009, B's advokat protesterede mod omberammelsen. Ved Retten på Frederiksberg blev A's anmodning taget til følge. ØL udtalte, at ved vurderingen af, hvorvidt en advokats udtræden kunne begrunde en ændring af frister fastsat under sagens forberedelse og en omberammelse af hovedforhandlingen, måtte der foretages en afvejning af partens interesse i at være repræsenteret ved advokat over for modpartens interesse i sagens fremme. Der måtte herved tages hensyn til sagens karakter og dennes forløb, herunder hvornår sagen var anlagt, og om den tidligere havde været omberammet, baggrunden for advokatens udtræden og tidspunktet for, hvornår dette var sket, samt tidspunktet for, hvornår anmodningen om udsættelse var blevet fremsat. På baggrund af denne vurdering fandt ØL ikke grundlag for at tilsidesætte BR's skøn, og stadfæstede dermed afgørelsen.
 UfR 2011.3374/1 HKK: I en civil sag mellem A og B, var A udeblevet fra hovedforhandlingen i Byretten, da A var blevet syg, hvorfor A's advokat anmodede om udsættelse af sagen. A fik en frist på otte dage til fremlæggelse af lægeerklæring. A fremsendte rettidigt en lægeerklæring, hvorefter han var blevet undersøgt samme dag og som angav, at han have haft maveinfluenza. Lægen vurderede, at A's sygdom forhindrede fremmøde i retten. Byretten omberammede herefter hovedforhandlingen. B kærede denne afgørelse og anførte, at lægeerklæringen ikke var dokumentation for lovligt forfald. HR stadfæstede Byrettens afgørelse.


text:
UfR 2013.2212 ØLK: A var bortvist fra sin arbejdsplads, og A's arbejdsgiver, B, havde anmeldt A til politiet, P, for underslæb og tilbageholdte på den baggrund lønudbetalingen. A lagde ved Retten i Holbæk sag an mod B om udbetaling af løn. BR fandt, at sagen skulle udsættes til P's efterforskning af B's anmeldelse var afsluttet. ØL fandt derimod ikke en udsættelse påkrævet med den begrundelse, at der ingen konkrete oplysninger var om P's efterforskning mod A, herunder hvornår sagen kunne forventes afsluttet.
 UfR 2013.2238 ØLK: SH's skifteret tog d. 18.12.2008 Atlas Shipping A/S, A, under konkursbehandling. I april 2012 indledte Amanda Navigation Company LLC, B, en voldgiftssag mod A, og i maj nedlagde B ved SH's skifteret påstand om, at en fordringsprøvelsessag mellem A og B skulle udsættes under henvisning til den anlagte voldgiftssag. Skifteretten fandt, at fordringsprøvelsessagen burde udsættes på udfaldet af voldgiftssagen, og ØL stadfæstede kendelsen bl.a. med den begrundelse, at voldgiftssagens realitet udelukkende angik spørgsmålet om kravets berettigelse, og således var helt uafhængig af konkursretlige forhold, hvorfor der ikke fandtes grundlag for at nægte voldgiftsretten kompetencen til at afgøre den foreliggende tvist.
 UfR 2013.2888 ØLK: I en sag mod Skatteministeriet, S, anmodede modparten, K, om afsigelse af udeblivelsesdom, idet S' advokat, A, udeblev på hovedforhandlingens anden dag, idet A havde følt sig utilpas og var faldet i søvn. Retten i Lyngby tog ikke K's anmodning til følge, jf. RPL § 362, stk. 1, og udsatte derfor sagen til fortsat hovedforhandling, idet parterne på tidspunktet for udeblivelsen havde nedlagt påstande, og en væsentlig del af bevisførelsen og proceduren fortsat udestod, hvorfor BR ikke fandt det forsvarligt at afsige dom på det foreliggende grundlag. ØL stadfæstede BR's kendelse.
 UfR 2015.2784 ØLK: Der skulle ske udsættelse af sager i byretten som kompensation for flyforsinkelse som følge af, at tilsvarende sager var forelagt for HR.
 Procesbevillingsnævnet, P, havde d. 28.01.2015 givet tredjeinstansbevilling til anke af ØL's afgørelser d. 06.11.2014 i fire sager, der omhandlede fire krav om kompensation for flyforsinkelse. Kravet var fremsat af en række flypassagerer, A, over for et flyselskab, B, i henhold til EU-forordning 261/2004. I tre af de fire sager havde B påberåbt sig usædvanlige omstændigheder i form af tekniske vanskeligheder, og at disse skulle føre til, at der ikke skulle gives A medhold i kompensationskravet. I den fjerde sag havde flyselskabet påberåbt sig usædvanlige omstændigheder i form af en bugseringsskade påført af bagageseleskabet. Spørgsmålet var, om de nye sager ved byretten, der angik samme spørgsmål, skulle udsættes for at vente på HR's stillingtagen til spørgsmålet. Københavns byret fandt, at HR's stillingtagen til spørgsmålet utvivlsomt ville få betydning for rettens bedømmelse, og at anmodningen om udsættelse derfor skulle tages til følge. ØL's flertal udtalte, at tre af de sager, der med P's tilladelse var indbragt for HR, vedrørte forsinkelse som følge af tekniske fejl, der i ingen af tilfældene kunne konstateres ved de lovpligtige eftersyn af de pågældende fly. Den fjerde sag vedrørte forsinkelse som følge af uheld, der ikke skyldtes adfærd hos B's ansatte. HR ville


text:
skulle tage stilling til, om der i sådanne tilfælde skulle ydes de passagerer, der blev ramt af forsinkelse, en kompensation, eller om der var tale om usædvanlige omstændigheder, som efter artikel 5, stk. 3, i forordning 261/2004 fritog B herfor. HR's afgørelse af dette spørgsmål ville kunne få indflydelse på udfaldet af de sager, der var omfattet af nærværende kæremål. Herefter, og når samtidig blev henset til det meget store antal sager, der var anlagt ved byretterne om tilsvarende problemstillinger, sammenholdt med sagernes karakter, fandt flertallet, at behandlingen af sagerne skulle udsættes, indtil der var afsagt dom i de sager, der verserer for HR, jf. RPL § 345. (2-1)
 UfR 2016.1273 SHK: Sag ved SH udsat på OHIM's afgørelse af to udslettelsessager om sagsøgtes EU-varemærke, jf. EF-varemærkeforordningens art. 104, stk. 1. Der forelå ikke sådanne særlige årsager, at sagens behandling skulle fortsætte.
 I en sag om krænkelse af enerettigheder over en lilla inhalator udskiltes spørgsmålet om, om sagen i medfør af EF-varemærkeforordningens art. 104, stk. 1, skulle udsættes på afgørelsen af to udslettelsessager, der verserede ved OHIM (EU's varemærkemyndighed) om G's EF-farvevaremærke. SH lagde vægt på, at G's synspunkt om, at udsættelse af denne sag ville have en særlig indgribende betydning for G, fordi sagsbehandlingstiden ved OHIM kunne vare helt op til 10-12 år, og det omhandlede produkt var et meget værdifuldt medicinsk produkt med begrænset livscyklus, i princippet kunne anføres for hovedparten af medicinske produkter. Dette synspunkt kunne derfor ikke i sig selv udgøre en særlig årsag. G havde i det hidtidige forløb ved SH valgte først at nedlægge selvstændige påstande om krænkelse d. 04.11.2014, selv om G havde haft lejlighed hertil allerede fra d. 19.05.2014, hvor S anlagde denne sag, og i forbindelse med at G d. 02.06.2014 selv anlagde en sag om midlertidigt forbud mod S, som denne sag blev udsat på. G valgte imidlertid alene at påstå frifindelse i det foreløbige svarskrift af d. 04.07.2014, og denne beslutning kunne ikke efterfølgende komme S til skade på den måde, at S, som anført af G, måtte anses for at have tilrettelagt denne sag på en så udspekuleret måde, at det ville være urimeligt over for G at give S medhold i anmodningen om udsættelse. SH imødekom herefter S' anmodning om udsættelse af sagen, indtil OHIM havde afgjort de to udslettelsessager om G's omstridte EF-varemærke.
 FM 2017.24 ØLK: Erstatningssager i forbindelse med ulovligt indgreb i demonstranters ytringsfrihed skulle af hensyn til politiets muligheder for at varetage sine interesser under sagen, udsættes indtil statsadvokaten havde truffet afgørelse. Der blev ikke taget stilling til, om sagerne skulle udsættes, indtil undersøgelseskommissionen havde afgivet sin beretning.
 Under det kinesiske statsbesøg i 2012 havde en række personer demonstreret, hvorfor politiet havde grebet ind, og disse personer havde derfor anlagt sag med påstand om erstatning for ulovligt indgreb i personers ytringsfrihed efter GRL § 79 samt EMRK art. 10 og/eller 11. BR fandt, ikke at der var grundlag for at udsætte erstatningssagerne. LR fandt, at det fremgik, at Den Uafhængige Politianklagemyndighed på baggrund af


text:
en anmeldelse fra Politidirektøren i København foretog efterforskning i relation til, om personale i Københavns Politi havde begået strafbare forhold, herunder tjenestemisbrug eller forsømmelse ved at afgive urigtige oplysninger eller forsømmelse i øvrigt i forbindelse med bl.a. den kinesiske præsidents statsbesøg i København i 2012 og i forbindelse med den efterfølgende håndtering af sagen. Det fremgik endvidere, at efterforskningen tillige omfattede, om to polititjenestemænd havde afgivet falsk forklaring i retten. På denne baggrund fandtes det, når henset til Københavns Politis muligheder for at varetage sine interesser under sagen, herunder eventuelt gennem vidneførelse, at sagerne burde udsættes, til statsadvokaten havde truffet afgørelse i anledning af den stedfundne anmeldelse til Den Uafhængige Politianklagemyndighed af personale i København Politi. Københavns politis subsidiære påstand blev derfor taget til følge. LR fandt, herefter ikke grundlag for på daværende tidspunkt at tage stilling til, om der var grundlag for at udsætte sagerne, indtil undersøgelseskommissionen om politiets indgriben over for demonstrationer i forbindelse med den kinesiske præsidents statsbesøg m.v. nedsat af justitsministeren havde afgivet sin beretning.
 FM 2017.75 VLK: Selvom ankesagers resultat kunne få betydning for en nyere sag, skulle den nye sag ikke afvente ankesagerne, da den i forvejen havde verseret i 6 år.
 Der var i 2016 afsagt domme i 3 hovedsager, som blev anket fordi A ikke fik medhold. I 2010 havde A anlagt en anden sag mod en række personer, B, for at afbryde en forældelsesfrist. I denne sag var der enighed mellem parterne om, at hvis A ikke fik medhold i hovedsagerne, så havde han ikke noget krav i den nye sag. Sagen fra 2010 havde siden været udsat for at afvente udfaldet af hovedsagerne, på trods af B's protest. Da dommene i hovedsagerne blev anket, ønskede B sagen fremmet, mens A ønskede fortsat udsættelse. BR fandt, at sagen havde verseret i mere end 5 år. Uanset at udfaldet af sagen gik A imod og sagen derfor var anket og uanset, at udfaldet af ankesagen kunne få betydning for sagens udfald, vægtede hensynet til B's interesse i at få sagen afgjort højere end A's interesse i at afvente ankesagen. A's anmodning om yderligere udsættelse af sagen toges derfor ikke til følge. VL fandt, at sagen ved BR blev anlagt i 2010, og den havde således verseret i næsten 6 år. Det tiltrådtes på denne baggrund og i øvrigt af de grunde som BR havde anført, at sagen ikke burde udsættes yderligere, og VL stadfæstede derfor kendelsen.
 FM 2017.184 VLK: B ønskede en sag udsat indtil EUIPO havde truffet afgørelse. VL fandt, at det måtte antages at EUIPOs afgørelse i sagen om A's varemærke ville få indflydelse på udfaldet af retssagen, jf. RPL § 345. Væsentlige procesøkonomiske hensyn talte derfor for, at sagen skulle udsættes. Der var ikke sådanne modhensyn, at det ikke måtte anses for påkrævet at udsætte behandlingen af sagen, indtil der forelå en afgørelse fra EUIPO.
 FM 2017.213 ØLK: Da det var klargjort, at det var lejer B og ikke lejer A, som var lejer af et lejemål, blev udsættelsessag


text:
udsat, da lejer B skulle have mulighed for at fremsætte sine indsigelser ved advokat.
 LB havde 10 min. før retsmøde ringet til fogedretten og forhørt sig om, hvorvidt der var et møde vedr. udsættelse af hans lejemål d.d. Han oplyste, at han var i besiddelse af en lejekontrakt, at han ønskede at gøre indsigelse, og at han ønskede at give møde ved advokat. U's advokat, A, anmodede om, at LA afgav forklaring, før der blev taget stilling til, hvorvidt sagen skulle fremmes samme dag. Da LA havde forklaret, at det var LB, der var den reelle lejer, da LA bl.a. aldrig havde betalt husleje, anmodede A om, at sagen blev fortsat som udkørende fogedforretning samme dag med henblik på effektiv udsættelse af både LA og LB, da der var dokumenteret en betalingsmisligholdelse i form af påkravsskrivelse og ophævelsesskrivelse, og da der ikke var tvivl om, at det reelt var LA, der var lejer, da det var ham, der formelt havde disponeret som lejer. Fogedretten fandt, at sagen afsluttedes for LA, idet han ikke var lejer, og ikke havde adgang til lejemålet. LA's forklaring om, at det var LB, der var lejer, var samstemmende med hvad LB telefonisk havde oplyst fogedretten. Ved indkaldelse til fogedretsmøde skal man have et varsel på mindst 7 dage, jf. RPL § 598, stk. 2. Det havde LB ikke fået. På denne baggrund, herunder særligt henset til, at LB skulle have mulighed for at fremsætte sin indsigelse ved advokat, kunne sagen ikke foretages udkørende dags dato, jf. RPL § 598, stk. 2, jf. § 491, stk. 1. ØL fandt, at denne var enig i fogedrettens resultat og begrundelsen herfor, hvorfor fogedrettens kendelse blev stadfæstet.
 UfR 2018.2011 HKK: Byrettens sag ikke udsat på indhentelse af speciallægeerklæring, da domstolenes prøvelse af Patientskadeankenævnets afgørelse måtte ske på grundlag af patientens forhold på tidspunktet for nævnets afgørelse, og speciellægeerklæringen havde derfor ikke betydning for sagen
 A indbragte Patientskadeankenævnets (nu Ankenævnet for Patienterstatningen), N’s, afslag på genoptagelse af en patientskadesag for Retten i Horsens. Under retssagens forberedelse blev sagen i maj 2014 forelagt for Arbejdsmarkedets Erhvervssikring, E, med henblik på en vejledende udtalelse om A’s varige mén og erhvervsevnetab i anledning af den anerkendte patientskade. A blev i 2015 og 2016 opereret. I 2016 anmodede E om en ny speciallægeerklæring fra en speciallæge i ortopædkirurgi med henblik på en erklæring efter den seneste operation. N protesterede mod indhentelsen. Spørgsmålet for HR var, om hovedforhandlingen i BR skulle afvente indhentelse af en ny speciallægeerklæring, eller om en sådan erklæring – som antaget af BR – måtte anses for uden betydning for sagen. HR fandt, at domstolenes prøvelse af N’s afgørelse måtte ske på grundlag af A’s forhold på tidspunktet for N’s afgørelse. Speciallægeerklæringen måtte antages at være uden betydning for sagen, og der var derfor ikke grundlag for at udsætte sagen herpå. VL var nået til et andet resultat.
 UfR 2006.383 ØLK: A, der siden 1988havde været tjenestemandsansat børnehaveklasseleder, blev disciplinært afskediget i 2003 på grund af et langvarigt sygdomsforløb. A anlagde


text:
herefter sag mod Frederiksberg Kommunen K. Under forberedelsen af sagen blev Retslægerådet, R, stillet nogle spørgsmål. R anmodede om adgang til en fuldstændig journalkopi fra A's læge, hvilket blev fremsendt til R, men ikke til K og dennes advokat. A's advokat gjorde gældende at alene de for R's besvarelse relevante oplysninger ville kunne udleveres til K. Frederiksberg Byret tog A's påstand til følge. ØL udtalte herimod, at uanset at dette materiale kunne indeholde personfølsomme oplysninger uden relevans for R's besvarelse, havde A ved denne fremsendelse valgt at inddrage også disse oplysninger i sagen uden ekstrahering. Herefter, og da K i overensstemmelse med det kontradiktoriske princip skulle have adgang til alle de oplysninger, der indgik i sagen, skulle den fuldstændige journalkopi udleveres til K.
 Robert Boman: Om åberopande och åberopsbörda i dispositiva tvistemål, Stockholm 1964.
 Mogens Munch i UfR 1972 B.189-192: Jura novit curia.
 Erik Werlauff og Henrik S. Øe i UfR 1996 B.395-404: Forhandlings- og eventualmaksimens betydning i EU-retlige spørgsmål - Hvornår skal dommeren af egen drift inddrage unionsretten?
 UfR 2006.739 ØLD/2: I en sag, omhandlende varsling af lejeregulering iht. erhvervslejeloven, ophævede ØL boligrettens dom, efter parternes samnstemmende påstand, og hjemviste sagen til fornyet behandling ved boligretten, idet dommen var afsagt i strid med RPL § 338, da der var blevet lagt afgørende vægt på forhold, som ikke var blevet påberåbt af parterne, idet der mellem parterne var enighed om, at disse forhold var uden betydning for deres retsstilling. Boligretten havde derimod ikke taget hensyn til de forhold som var genstand for parternes tvist.
 UfR 2018.3497/2 ØLK: Det var i strid med forhandlingsprincippet, at byretten i en sag om regreskrav for udbetalte sygedagpenge pålagde kommunen at fremlægge sin forvaltningsafgørelse i et processkrifts samt at procesunderrette den skadelidte
 Sønderborg Kommune, K, traf en forvaltningsafgørelse om at gøre et regreskrav gældende mod Codan Forsikring, F, som ansvarlig skadevolder som følge af udbetalte sygedagpenge i medfør af sygedagpengelovens § 78 og EAL § 17, stk. 1, 3. pkt. I sagen mellem K og F kunne Retten på Frederiksberg ikke finde K’s forvaltningsafgørelse, hvorfor BR anmodede om, at K fremlagde afgørelsen i et processkrift, jf. RPL § 355, stk. 2. BR besluttede desuden, at den skadelidte, S, burde procesunderrettes om sagen og gives mulighed for at varetage sine interesser i den forbindelse. Manglende efterkommelse af pålægget havde udeblivelsesvirkning, jf. RPL § 360, stk. 5. ØL fandt, at behandlingen af civile sager var underlagt forhandlingsprincippet, hvorfor sagens afgørelse som udgangspunkt skulle træffes på grundlag af de af parterne fremsatte krav og tilvejebragte oplysninger. BR havde således ikke adgang til selv at inddrage yderligere processtof i sagen, men kunne i medfør af RPL § 339, stk. 3 opfordre en part til at fremlægge dokumenter, tilvejebringe syn og skøn eller i øvrigt føre bevis, når sagens faktiske omstændigheder uden sådan bevisførelse ville henstå som uvisse. Der var derfor ikke hjemmel til, at BR pålagde K at fremlægge forvaltningsafgørelsen. Der var desuden ikke hjemmel til, at BR pålagde sagens parter at give S procesunderretning om sagen. BR’s afgørelse


text:
blev derfor ophævet.
 UfR 2019.342 VLK: I en erstatningssag mod den tidligere ledelse i Løkken Sparekasse havde skønsmændene på egen hånd indhentet 76 årsrapporter fra 50 selskaber på cvr.dk til brug for skønserklæringen, men da oplysningerne var offentligt tilgængelige skulle skønserklæringen ikke udgå af sagen
 Finansiel Stabilitet, F, havde anlagt en erstatningssag mod en række personer, G, herunder den tidligere ledelse, bestyrelse og revisorer i Løkken Sparekasse, L. Under sagens behandling var der udpeget to skønsmænd, S, der skulle komme med en skønserklæring angående L’s kunder i perioden 2006 - 2007. S havde på egen hånd indhentet 76 årsrapporter fra 50 selskaber på cvr.dk, som S benyttede til udarbejdelsen af skønserklæringen, ligesom S på egen hånd havde kontaktet Finanstilsynet, T, for at få afklaret noget faglig viden angående § 71-vejledning og begrebet "indbyrdes forbundne kunder". S havde ved flere tidligere lejligheder stillet spørgsmål og anmodet om mere materiale fra parterne, hvilket hver gang var blevet imødekommet. G påstod, at det var i strid med partsmaksimen, at S på egen hånd havde indhentet årsrapporterne samt kontaktet T, hvorfor skønserklæringen skulle udgå af sagen. VL fandt, at der var tale om offentligt tilgængelige oplysninger, som var indhentet fra et offentligt register, og der var tale om oplysninger, som var sædvanlige ved vurderingen af et selskabs økonomiske forhold. S burde have kontaktet parterne, inden de indhentede årsrapporterne, så parterne havde kendskab til og mulighed for at udtale sig om, at materialet indgik i udarbejdelsen af skønserklæringen. Denne fejl kunne dog ikke føre til, at skønserklæringen skulle udgå af sagen. S havde i skønserklæringen angivet deres forudsætninger om L’s kendskab til oplysninger om de forskellige selskabers resultat mv., hvorfor det måtte indgå i bevisvurderingen ved hovedforhandling, i hvilket omfang denne forudsætning var korrekt, og hvilken vægt der i den forbindelse kunne lægges på skønserklæringen. Der var ikke påvist forhold om S’ kontakt til T, der var ressortmyndighed på området, som gjorde, at skønserklæringen skulle udgå af sagen. Skønserklæringen blev derfor tilladt.
 W. E. von Eyben: Dommer-tilkendegivelser, 1. udg., 1987, 176 sider, GadJura. Anmeldt af Niels Gangsted-Rasmussen i ADV 1988.57 ff., Erik Riis i UfR 1988 B.179-183, samt af H. Kallehauge i JUR 1988.269-276. Hele bogen kan læses her
 Christian Bache, Michael Kistrup og Lene Larsen: Dommen, 1. udg. 2003, 238 sider, DJØF.
 Stig Jørgensen i ADV 1989.105-106: Udviklinger (Indeholder bl. a. en kritik af dommertilkendegivelser)
 W. E. von Eyben i UfR 1989 B.36-37: Dommertilkendegivelser i principielle sager. (Fremdragelse af konkrete sager, der belyser det uheldige i, at principielle sager afsluttes ved tilkendegivelser).
 Stig Jørgensen i Lov & Ret nr. 8/1995 p. 28-30: Retssikkerheden prisgivet til fordel for bekvemmelighed. (Kritiserer den manglende protokollation af parts- og vidneforklaringer og indførelsen af mundtlige tilkendegivelser i stedet for skriftlige domme.)
 Torben Goldin i FM 1999.142-149: Forligsmægling i civile sager.
 Michael Wiisbye i UfR 2000 B.477-481: Krav på dom efter tilkendegivelse? (Konkluderer, at en part altid har krav på dom).
 Lin Adrian, Sanne Bager og Clement Salung Petersen i JUR 2015.98-106: Perspektiver på forligsmægling
 UfR 1996.40 ØLK: Dommerfuldmægtig i


text:
Ringsted havde under et forberedende retsmøde tilkendegivet sin foreløbige opfattelse af sagen. ØL lagde til grund, at tilkendegivelsen blev fremsat som led i rettens forligsmægling, jf. RPL § 268, stk. 1. En sådan tilkendegivelse kunne normalt ikke bevirke, at dommeren blev inhabil.
 UfR 2001.1433/2 ØLK: Rettens tilkendegivelse havde først bindende virkning for parterne som retsforlig, når begge parter til retsbogen havde meddelt, at de var indforståede hermed. Da ingen af parterne havde meddelt en sådan indforståelse, var spørgsmålet om rettidig reklamation ikke afgjort af retten.
 UfR 2000.543 HKK: Parterne havde indgået forlig og overladt det til retten at træffe bestemmelse om sagsomkostningerne - uden af tage kæreforbehold. Byretten i Århus, 4. afd., tilkendte herefter sagsøgeren 7.000 kr., hvilket byretten 12 dage senere erkendte var en fejl, idet sagsøgeren skulle være tilkendt et større beløb. Under disse omstændigheder fandtes sagsøgeren at have adgang til at kære byrettens afgørelse, jf. herved RPL § 270, stk. 2, 2. pkt.
 UfR 2000.888 HKK: Appellanten havde efter landsrettens tilkendegivelse efter domsforhandlingen hævet anken, hvorefter VL hævede sagen, selv om indstævnte havde anmodet om at der blev afsagt dom i sagen. HR fandt, at RPL § 366 fandt tilsvarende anvendelse i ankesager. Heraf fulgte, at appellanten, når denne havde nedlagt sin påstand under domsforhandlingen, ikke længere ensidigt kunne hæve sagen. Efter dette tidspunkt kunne sagen kun hæves med samtykke fra indstævnte, selvom denne alene havde påstået stadfæstelse. Sagen blev derfor hjemvist til landsretten med henblik på afsigelse af dom. Komm. af Michael Wiisbye i UfR 2000 B.477-481: Krav på dom efter tilkendegivelse?
 UfR 2001.518/2 HD: Begge parter havde uden forbehold tiltrådt et forligsforslag, som Østre Landsret fremsatte under retsmødet den 29.01.1999, om betaling af 113.000 kr. Forliget var derved endeligt indgået. Spørgsmålet om forligets gyldighed må herefter afgøres ved retterne i første instans, jf. RPL § 270, stk. 2, 1. punktum. Landsretten har derfor ikke haft hjemmel til at genoptage sagen og afsige dom som sket, hvorefter beløbet skulle forrentes med procesrente, hvorfor landsrettens dom blev ophævet.
 UfR 2008.538 ØLK: Det samtykke, som sagsøgte, gav til udsættelse af sagen på parternes overvejelse af en tilkendegivelse fra Odense Byret, om at en eventuel dom ville falde ud til fordel for sagsøgte, indebar dermed ikke forhåndssamtykke til, at sagen kunne forliges og hæves, hvis sagsøgeren besluttede sig for at acceptere tilkendegivelsen. Da sagsøgte således ikke havde fraskrevet sig retten til at kræve sagen afgjort ved dom, hjemvistes sagen til BR med henblik på optagelse til dom. Som konsekvens heraf ophævedes tillige BR's omkostningsafgørelse.
 UfR 2008.1026 ØLB: I anledning af udført renovationsarbejde på en ejendom, anlagde hovedentreprenøren Jørgensen og Sønner A/S, J, sag mod bygherren Ejerforeningen Bagsværd Hovedgade 188, E. E adciterede B.K. Consult ApS, B, der havde fungeret som byggeteknisk rådgiver, og B adciterede Vandex A/S, som var underleverandør. ØL fremsatte d. 21.11.2007 tilkendegivelse om sagernes udfald, og opfordrede parterne til forlig. J tiltrådte allerede ved retsmødet d. 21.11.2007 tilkendegivelsen. D. 03.12.2007 modtog ØL en telefax fra E's advokat, hvoraf det fremgik at E accepterede tilkendegivelsen. D. 04.12.2007


text:
modtog ØL endnu en telefax fra E's advokat, hvor det præciseredes, at E's accept skete under forudsætning af, at sagens øvrige parter accepterede forslaget. D. 02.01.2008 konstaterede ØL, at der bortset fra forholdet mellem E og B var indgået forlig. Dette forhold blev derfor optaget til dom. E protesterede imod dette, og henviste til telefaxen af 04.12.2007. E krævede hele sagen optaget til dom. Dette afviste ØL med den begrundelse, at der allerede ved modtagelsen af telefaxen den 03.12.2007 var indgået et forlig. Det kunne telefaxen af 04.12.2007 ikke ændre på.
 UfR 2013.622 VLK: I en sag om tilbageskødning af en ejendom mellem Frank Jensen Ejendomme ApS, F, og Vesthimmerlands Kommune, K, havde F anket dommen, med påstand om frifindelse. I et brev til VL meddelte F's advokat, A, d. 14.08.2012, at sagen var forligt, og at anken var tilbagekaldt. Denne tilbagekaldelse blev bekræftet af K's advokat, B, ved telefax, der blev modtaget i VL d. 15.08.2012. Senere samme dag modtog VL telefax fra A, i hvilken han angav at tilbagekalde brevet af 14.08.2012. Baggrunden for tilbagekaldelsen var, at F efter at have modtaget A's brev af 14.08.2012, havde meddelt som betingelse for et forlig, at F blev godtgjort selskabets udgifter til ejendomsskat mv. VL lagde til grund, at der forinden A's brev af 14.08.2012 var aftalt et forlig mellem A og B til afgørelse af den tvist, som ankesagen angik. Spørgsmålet om forligets gyldighed, herunder om A havde været bemyndiget til at indgå forlig som sket, måtte afgøres ved retterne i første instans, jf. RPL § 270, stk. 2, 1. pkt. VL hævede derfor ankesagen som forligt.
 UfR 2013.2899 ØLK: A og B indgik ved Retten i Odense forlig. A gjorde efterfølgende indsigelse mod, at der i sagen skulle være indgået forlig, idet hans forligsforslag havde lydt på 8.800 kr., og B alene var villig til at betale 8.796,89 kr. BR optog sagen til dom, idet der var forskel i beløbene. ØL ophævede BR's kendelse, idet BR ikke havde hjemmel til på grundlag af indsigelsen mod forliget at genoptage sagen til dom.
 UfR 2014.3124 ØLK: Sagsøgte F og sagsøger A , blev enige om, at indgå et udenretligt forlig. Parterne var enige om, at F skulle betale 100.000 kr. til A pr. kulance. Parterne var ligeledes enige om, at Københavns Byret skulle udmåle eventuelle omkostninger. Retten bestemte at F skulle betale sagsomkostninger til A. ØL fandt med hjemmel i RPL § 312, stk. 4, at hvis den tabende part har tilbudt, hvad der tilkommer modparten, skal modparten erstatte den tabende part udgifterne ved den efterfølgende del af processen. F havde forud for sagens anlæg havde fremsat et sådan forlig, som blev indgået. ØL ændrede derved byrettens afgørelse, og afgjorde, at A skulle betale F omkostninger for byretten, jf. RPL § 312, stk. 3 analogt.
 UfR 2019.2293 ØLD: Parter havde ikke retskrav på, at dom blev afsagt i overensstemmelse med begrundet tilkendegivelse
 I anledning af et køb af ubebygget grund anlagde køber, K, sag mod sælger, S, med påstand om


text:
betaling af 244.000 kr. som erstatning for afholdte udgifter til oprensning af grunden efter en forurening med fyringsolie. Retten i Lyngby fremsatte ved afslutningen af hovedforhandlingen en tilkendegivelse med henblik på K og S’ stillingtagen til, om de ville forlige sagen i overensstemmelse hermed. Efter tilkendegivelsen skulle S betale 180.000 kr. til K. K og S opnåede ikke forlig. BR frifandt efterfølgende C. VL fandt, at retten med parternes samtykke kunne udsætte sagen med henblik på parternes stillingtagen til rettens forligsforslag i stedet for straks ved hovedforhandlingens afslutning at optage sagen til afgørelse, jf. RPL § 365, stk. 3, 2. pkt. Bestemmelsens formulering, som ændret ved lov nr. 538 af 08.06.2006 om ændring af RPL m.v., tilsigtede ikke nogen ændring i den hidtidige praksis med "forligsforslag", hvorefter retten normalt kom med en tilkendegivelse af en doms forventede resultat. Selv om rettens tilkendegivelse normalt ville være en tilkendegivelse af en doms forventede resultat, havde en part ikke retskrav på, at dom blev afsagt i overensstemmelse med tilkendegivelsen. BR’s dom blev derfor ikke ophævet.
 Knud Illum i UfR 1970 B. 245-256: Om domsbegrundelsen. (Kritiserer, at mange domme overbegrundes, at begrundelsen ofte henviser til et faktum og ikke en regel, at dommeren søger at udviske konturerne med domsbegrundelsen, at der i begrundelsen medtages så mange konkrete forhold som muligt, og at man ofte først får den egentlige begrundelse i en domskommentar. Han gennemgår herefter kritisk domsbegrundelsen i 38 konkrete sager.)
 Jørgen Trolle i UfR 1970 B.261-267: Om at læse domme.
 P. Spleth i UfR 1970 B.267-270: Tilføjelse til foranstående.
 Th. Gjerulff i UfR 1970 B.271: Endnu en tilføjelse.
 Ole Agersnap i UfR 1970 B.271-272: Om domsbegrundelsen.
 Kristian Mogensen i UfR 1970 B.272-273: Om at kommentere domme.
 Aa. Lorenzen i UfR 1970 B.277-278: Lidt om forældelse og om professor Illums kritik af domsbegrundelser.
 H. Funch Jensen i UfR 1970 B.279-280: Om grundlaget for kritik af domsbegrundelsen.
 Max Sørensen i UfR 1971 B.17: En berigtigelse (Er ikke enig med Knud Illum)
 Jesper Berning i UfR 1971 B.17-22:. Domsbegrundelsen som retskilde (Støtter Illums kritik)
 Knud Illum i UfR 1971 B.65-68: Et gensvar (Det arbejde, der i reglen gøres godt, kunne gøres endnu bedre)
 Jørgen Trolle i UfR 1971 B.85: Duplik til professor Illum.
 Mogens Hvidt i UfR 1981 b.69: Kommentarer til højesteretsdomme (Oplyser, at disse nu vil blive genoptaget efter en pause fra 1975)
 Peter Blume i UfR 1981 B.211-225: Dissensafgørelser i højesteret, UfR 1975-1980. (Indeholder en analyse af domme, hvor der blev afgivet dissens. Der var dissens i 223 domme ud af i alt 743).
 P. Spleth i UfR 1981 B.346-348: Om dissensafgørelser i Højesteret - samarbejde eller konflikt?
 Jesper Berning i Lov & Ret nr. 2/1994 p. 31-34: Kryber Højesteret i skjul bag kryptiske og ubetydelige begrundelser?
 Jørgen Nørgaard i Lov & Ret nr. 4/1994 p. 30-32: Højesteret søger ikke at snyde på den intellektuelle vægt.
 Eva Smith i Lov & Ret nr. 4/1994 p. 34-36: Uforståelige domme kan forekomme i alle retter.
 Jesper Berning i Lov & Ret nr. 4/1994 p. 36: Sløret


text:
løftes. (Kommentar til Jørgen Nørgaards artikel)
 Carsten Smith i JUR 2001.70-74: Domspremissenes omfang, formulering og prejudikatsverdi.
 Eigil Lego Andersen i Hyldestskrift til Jørgen Nørgaard, 2003, p. 13-40: Dissensmønstre i Højesteret 1992-2001.
 Henrik Zahle i JUR 2005.161-165: Domspræmisser og domskoncipering.
 Per Magid i JUR 2005.166-168: Domspræmissers funktion i teori og praksis.
 UfR 2001.2577 ØL: Fogedretten i Ballerup udfærdigede en kendelse uden fuldstændig sagsfremstilling, idet de afgivne forklaringer ikke fremgik af kendelsen. Landsretten udtalte, at når der for fogedretten foretages bevisførelse i form af parts- eller vidneforklaringer, skal forklaringernes indhold fremgå af fogedrettens afgørelse, idet der ikke er hjemmel til at udelade forklaringerne af afgørelsen, således som det er tilfældet for byretsdomme, jf. RPL § 366 a, stk. 2, og idet kæremål vedrørende fogedrettens afgørelser efter retsplejeloven som udgangspunkt skal behandles på skriftligt grundlag i landsretten
 Anette Angelius i JUR 1976.145-154: Domstolenes sprog - fungerer det?
 W. E. von Eyben i JUR 1976.301-303: Domstols- og afhandlingssprog.
 Anette Angelius i JUR 1976.303-304: Sprog er magt - det gælder også domstolssproget.
 Peter Blume i UfR 1985 B.313-320: Dommens sprog
 P. Spleth i UfR 1985 B.345-351: Domssproget - et svensk reformforslag og en dansk kritik.
 P. Spleth i UfR 1986 B.249-251: Mere om domssproget.
 Henning Broman i FM 2001.22-23: Sproget. Vores (grimme) ansigt udadtil.
 Carsten Egebjerg Christensen i FM 2003.18: Danske og brasilianske domme. "En komparativ analyse i den mørke tid".
 UfR 2008.2502 VLD: JM Diesel-Service Vejle ApS, J, havde lagt sag an mod Baltika Danmark ApS, B, med påstand om betaling af 45.606,25 kr. vedrørende reparationer af en lastbil af mærket Volvo. Ved et retsmøde d. 29.03.2007 gav Byretten i Kolding B et advokatpålæg, og noterede i retsbogen, at hvis retten ikke senest d 16.04.2007 havde hørt fra en advokat, der repræsenterede B, ville der kunne afsiges udeblivelsesdom i sagen. Byretten i Kolding valgte d. 02.05.2007 at afsige udeblivelsesdom i sagen, og nægtede herefter at genoptage sagen, hvilket B kærede til landsretten. VL bemærkede, at der i retsmødet d. 29.03.2007, hvori B blev pålagt at lade sagen udføre ved advokat, ikke blev berammet noget nyt retsmøde, og det blev i retsmødet ikke pålagt B ved den antagne advokat inden en angiven frist at indlevere et processkrift om et nærmere angivet spørgsmål. Herefter udtaltes det, at B derfor ikke var udeblevet fra noget retsmøde, som B var indkaldt til efter RPL § 352, stk. 3, § 353 eller § 355, stk. 1, jf. § 259, stk. 3, 1. pkt., 2. led, og § 360, stk. 3. B havde derfor heller ikke undladt rettidigt at indlevere et processkrift efter RPL § 355, stk. 2, jf. § 259, stk. 3, 1. pkt. 1. led, og § 360, stk. 5. Der havde derfor ikke uden berammelse af yderligere retsmøder eller pålæg om indgivelse af yderligere processkrift været hjemmel i RPL § 360, stk. 3 eller stk. 5, til at afsige dommen af 02.05.2007. Herefter hjemviste VL sagen til Byretten i Kolding til fornyet behandling.
 UfR 2008.2742 ØLK: (SKM2008.800.ØLR) Da en skyldners hustru i 2005 fik opholdstilladelse i medfør


text:
af UDL § 9, stk. 1, nr. 1, påhvilede det skyldneren, S, at stille økonomisk sikkerhed for eventuelle fremtidige offentlige udgifter til hustruen, jf. UDL § 9, stk. 4, 1. pkt. Sikkerheden blev stillet derved, at S's bank udstedte en anfordringsgaranti over for S's kommune. S's bank fik samtidig håndpant i indeståendet på en til formålet oprettet konto i banken. Indeståendet svarede til størrelsen af den stillede anfordringsgaranti. I 2008 foretog SKAT udlæg i indeståendet på S's konto (med respekt af bankens bedre ret). S gjorde gældende, at pengene tilhørte hans hustru, og at de stod på en konto i hans navn, fordi det af UDL § 9, stk. 4, 1. pkt., fremgik, at han skulle stille sikkerhed for eventuelle fremtidige udgifter. Fogedretten i Svendborg ophævede det af SKAT foretagne udlæg, men ØL fandt, at beløbet på S's konto tilhørte S. ØL lagde navnlig vægt på, at bankkontoen var oprettet i S's navn, at S havde givet håndpant i det til enhver tid værende indestående på kontoen, samt at håndpantsætningserklæringen indeholdt en tvangsfuldbyrdelsesklausul. Sagen blev herefter hjemvist til fogedretten til fornyet behandling.
 UfR 2009.80 ØLK: Ved stævning af 14.04.2008 anlagde A og B sag ved Holbæk Ret mod C med påstand om, at C blev tilpligtet at betale A og B det beløb, som en af retten udmeldt skønsmand måtte nå frem til efter en besigtigelse af deres ejendom og efter at have besvaret spørgsmålene i et til stævningen vedlagt skønstema, C påstod frifindelse. Da A og B ikke inden en af BR fastsat frist havde nedlagt en påstand afviste BR sagen af egen drift, efter RPL § 349, stk. 1, jf. § 348, stk. 2, nr. 3. ØL udtalte, at det af forarbejderne til RPL § 349, stk. 1, fremgik at retten i ukomplicerede sager skulle foretage en prøvelse af stævningen for at undgå, at sagsøgte skulle tage stilling til en mangelfuld stævning, der alligevel ikke kunne danne grundlag for sagens videre behandling. I mere komplicerede sager kunne en stævning, der var for mangelfuld til at danne grundlag for en dom, anvendes som grundlag for sagens behandling, hvis sagsøgte gav møde, jf. betænkning om behandlingen af borgerlige sager nr. 698/1973, side 133. Herefter, og da C havde svaret i sagen uden at finde anledning til at påstå afvisning som følge af den nedlagte påstand, fandt ØL ikke, at der var tilstrækkeligt grundlag for, at BR nu efter RPL § 349, stk. 1, jf. § 348, stk. 2, nr. 3, af egen drift kunne afvise sagen. ØL ophævede afgørelsen og hjemviste sagen til fortsat behandling.
 UfR 2009.530 ØLK: Retten i Roskilde genoptog d. 21.07.2008 en sag hvor A d. 30.06.2008 var blevet dømt som udebleven. Da A ikke havde indgivet et svarskrift, blev sagen på ny afvist d. 29.08.2008. I endnu en anmodning om genoptagelse redegjorde A nærmere for ønsket om genoptagelse. BR henviste d. 01.10.2008 til sin tidligere afgørelse. ØL ophævede BR's afgørelse, og hjemviste sagen til BR til afgørelse af begæringen om genoptagelse, da BR i afgørelsen af


text:
01.10.2008 ikke havde taget stilling til, om der forelå sådanne ganske ekstraordinære omstændigheder, at der uagtet overskridelse af 4-ugers-fristen var grundlag for at genoptage sagen i medfør af RPL § 367, stk. 1, 2. pkt.
 UfR 2009.589 VLK: Virksomheden S havde ved Fogedretten i Hjørring anlagt en forbudssag med påstand om at virksomheden F blev pålagt forbud mod at producere, markedsføre, sælge og levere bundfældningstanken 5PE. Under fogedsagen blev der afgivet forklaringer samt afholdt syn og skøn, hvorefter Fogedretten nægtede at nedlægge forbud, afgørelsen blev senere stadfæstet af VL. S anlagde herefter sag ved Byretten i Hjørring med påstand om, at F's produktion, markedsføring, salg og levering af bundfældningstanken var i strid med MFL § 1. F gjorde gældende at den nye sag og den tidligere sag var helt identiske, hvorfor Fogedrettens kendelse og VL's kendelse var formelt og materielt retskraftig mellem parterne. BR afviste sagen. VL anførte at et fogedforbud var et foreløbigt retsmiddel, der - når forbud blev nedlagt - krævede et søgsmål i første instans, jf. RPL § 648, stk. 1, jf. RPL §§ 634-636. Den omstændighed, at Fogedretten havde fundet, at S ikke havde krav på, at F afstod fra produktion m.v. af bundfældningstanken, og derfor havde nægtede at nedlægge forbud, fandtes ikke at afskære S fra at søge sit krav gennemført ved anlæg af sag i første instans. Det fandtes ikke at kunne føre til andet resultat, at Fogedrettens kendelse var blevet stadfæstet af VL. Sagen blev herefter hjemvist til BR til fornyet behandling.
 UfR 2009.2831 VLK: Bankkunden K anmodede, i en sag anlagt mod K, af Østjydsk Bank A/S, B, om at sagen i medfør af RPL § 361 blev indbragt for Pengeinstitutankenævnet, P, hvilket Retten i Horsens imødekom. BR's beslutning blev af B kæret til VL, der anførte, at der efter de anbringender, der var gjort gældende, sammenholdt med indholdet af den skriftlige kautionserklæring forelå usikkerhed om bedømmelsen af de fremkomne faktiske oplysninger, og parterne havde da også i processkrifterne anført, at de ønskede at foretage afhøring af en repræsentant fra B, af K og af et vidne. Dette bevirkede at sagen derfor måtte skønnes uegnet til behandling i P og skulle derfor fortsat behandles ved domstolene, jf. RPL § 361, stk. 1, 2. pkt., in fine, jf. også § 7, stk. 1, i vedtægterne for P. BR's beslutning blev hævet og sagen hjemvist til fortsat behandling ved BR.
 UfR 2010.745 HD: A var i 1998 udsat for en arbejdsulykke, idet han under udførelsen af sit arbejde fik et strømstød gennem sine fingre på højre hånd. Umiddelbart efter ulykken fik A smerter i højre hånd og arm samt føleforstyrrelser i nogle fingre på højre hånd. Efter nogle måneder fik han yderligere gener i form af smerter i nakke, skulder og ryg samt hovedpine, ligesom han senere udviklede forskellige psykiske symptomer. Det var ubestridt, at A's samlede erhvervsevnetab var betydeligt. A, der i juni 2002 fik tilkendt mellemste førtidspension, anførte, at det samlede erhvervsevnetab var en følge af arbejdsskaden. Ankestyrelsen, S, anførte, at det


text:
alene var de direkte følger, der kunne henføres til arbejdsskaden, hvorfor A's samlede erhvervsevnetab overvejende skyldtes andre forhold end arbejdsskaden. HR udtalte, at S ikke havde godtgjort, at det var overvejende sandsynligt, at de ikke umiddelbart opståede lidelser helt eller delvis skyldtes andre forhold end arbejdsskaden. Erhvervsevnetabet var derfor en følge af arbejdsskaden. Sagen blev hjemvist til fornyet administrativ behandling med henblik på fastsættelse af størrelsen af det samlede erhvervsevnetab. HR ændrede hermed ØL's afgørelse.
 UfR 2010.1135 HKK: I 1999 blev T idømt en foranstaltningsdom, der blev ophævet i 2005 på grund af proportionalitetshensyn. T blev d. 04.01.2002 udskrevet administrativt og samme dag varetægtsfængslet. Prøvelsen af udvisningen blev ikke i den anledning eller senere indbragt for domstolene, jf. UDL § 50 a. HR bemærkede, at en udlænding, der var omfattet af UDL § 50 a, stk. 2, efter bestemmelsen havde krav på en retlig prøvelse af, om udvisningen af ham skulle ophæves, fordi hans helbredsmæssige tilstand afgørende talte imod udsendelse. Hvis prøvelsen resulterer i, at udvisningen blev ophævet, havde ophævelsen virkning også efter et eventuelt senere ophør af den strafferetlige foranstaltning. Adgangen til at få prøvet, om udlændingens helbredsmæssige tilstand afgørende talte imod udsendelse, var en væsentlig retssikkerhedsgaranti for udlændingen. Den omstændighed, at anklagemyndigheden havde undladt rettidigt at indbringe spørgsmålet om ophævelse af udvisningen for retten, kunne ikke afskære T fra at få prøvet, om udvisningen af ham skulle ophæves ud fra kriteriet i § 50 a. HR hjemviste herefter sagen til Retten i København med henblik på en realitetsbehandling af spørgsmålet om ophævelse af udvisningen i medfør af UDL § 50 a. Med kendelsen ændrede HR såvel BR's som ØL's afgørelse.
 UfR 2010.1380 HKK: T, blev anmeldt for overtrædelse af skattekontrolloven ved i perioden fra oktober 2003 til juni 2005, at have foretaget 248 betalinger med et udenlandsk betalingskort i Danmark til en værdi af ca. 1 mio. kr. Retten i Lyngby ved dommer D afsagde kendelse om, at de udenlandske banker skulle pålægges edition, for så vidt angik T's konti. Der blev endvidere truffet bestemmelse om beslaglæggelse af det til opfyldelse af editionspålægget tilvejebragte materiale, jf. RPL § 803, stk. 1. BR kendelse blev hjemvist af ØL, da T's forsvarer, A, ikke var blevet underrettet om retsmødet. D nåede til samme resultat efter, at A havde haft mulighed for at udtale sig. ØL stadfæstede kendelserne. A gjorde overfor HR gældende, at D var inhabil ved afsigelsen af de nye kendelser, da han havde taget stilling til det foreliggende materiale tidligere. Ydermere anførte A, at betingelserne for edition og beslaglæggelse, jf. RPL § 806, stk. 2, ikke var opfyldt. HR stadfæstede ØL begrundelse. Vedrørende D's inhabilitet udtalte HR, at den fornyede behandling havde indebåret en fuldstændig ny behandling af sagens materielle spørgsmål om edition mv., og at fejlen ifht. den manglende indkaldelse ikke havde været af en sådan karakter, at D var inhabil. HR udtalte endvidere, at betingelserne efter retsplejeloven for at meddele pålæg om edition og om beslaglæggelse som grundlag for en international retsanmodning i overensstemmelse med anklagemyndighedens


text:
påstande herom var anset for opfyldt, hvorfor RPL § 806, stk. 2, også var opfyldt.
 UfR 2010.1480 ØLK: Retten i Holbæk indkaldte til et forberedende retsmøde, der skulle afholdes som telefonmøde. A's advokat foretog ikke opkaldet, hvorefter B's advokat anmodede om, at sagen blev afvist, hvilket BR imødekom, jf. RPL § 360, stk. 1, jf. § 353. Da indkaldelsen ikke indeholdt oplysninger om den mulige retsvirkning ved manglende deltagelse, var der ikke grundlag for at afvise sagen, hvorfor ØL ophævede BR's beslutning. Sagen blev hjemvist til forsat behandling ved BR.
 UfR 2011.32/2 VLK: Et interessentskab var ophørt med at eksistere, og den eneste af de to tilbageværende interessenter, I, ønskede at tinglyse en navneændring. Den tilbageværende interessent anmodede Tinglysningsretten om at notere navneændringen, således at han stod registreret som ejer af ejendommen. Tinglysningsretten afviste anmodningen med den begrundelse, at overgang fra en juridisk enhed til en anden krævede anmeldelse af adkomstdokument i form af skøde og betaling af afgift. I havde henvist til UfR 2001.1553 VLD, hvilket VL også gjorde, og dermed ophævede Tinglysningsrettens afgørelse og hjemviste sagen med henblik på notering som begæret.
 UfR 2011.45 ØLK: A havde lagt sag an mod et fjernvarmeselskab, vedr. det areal, som han skulle betale fjernvarmeafgift for. Sagen blev ved Retten på Nykøbing Falster afvist, da A's påstand ikke fandtes egnet som grundlag for en domskonklusion. ØL fandt, at BR burde have bistået A med en præcisering af påstanden, hvorfor sagen hjemvistes til fortsat behandling ved BR.
 UfR 2011.46 ØLK: Sagen vedrørte A's krav på betaling for elforbrug mod B. B gjorde gældende, at der ikke var vejledt om muligheden for nævnsbehandling. B blev repræsenteret af advokat, og såfremt der ønskedes nævnsbehandling, skulle anmodning være fremsat til retsmødet, jf. RPL § 361, stk. 2. ØL lagde ved sin afgørelse til grund, at Retten i Holbæk ikke havde gjort B bekendt med muligheden for nævnsbehandling, hvorfor sagen hjemvistes, da der forelå særlige omstændigheder som nævnt i RPL § 361, stk. 2, sidste pkt..
 UfR 2011.1518 ØLK: A fremsatte en begæring om, at der overfor B blev foretaget tvangsauktion, subsidiært udlæg. A oplyste, at B kunne træffes i Københavns retskreds, X, og at B muligvis havde aktiver i Helsingør retskreds, Z. Fogedretten i Lyngby, Y, for hvem A havde fremsat sin begæring, afviste begæringen med henvisning til et retsforlig, A og B havde indgået om, at tvangsfuldbyrdelse skulle ske i Y. ØL udtalte, at parternes forhåndsaftale om tvangsfuldbyrdelse i Y var ugyldig, da der ikke i RPL § 487, stk. 1 om værneting ved tvangsfuldbyrdelse var henvist til RPL § 245, stk. 1 om værnetingsaftaler. ØL fremhævede dog, at afvisning ikke skulle ske i medfør af RPL § 489, stk. 1, hvis begæringen efter RPL § 489, stk. 2 henvistes til en anden fogedret. Hjemvisning af sagen til Y skete derfor, således at denne kunne træffe afgørelse om, hvorvidt sagen skulle henvises til X eller Y.
 UfR 2011.2438 ØLK: Fogedretten i Svendborg imødekom A's anmodning om en undersøgelse hos B efter RPL kap. 57 a.


text:
A ønskede at sikre bevis for krænkelse af sine ophavsrettigheder eller mønsterrettigheder. Fogedretten udnævnte en edb-sagkyndig, der fik overgivet beslaglagt materiale med henblik på undersøgelsen, jf. RPL § 653 b, stk. 4, 4. pkt. Fogedretten lod A fastsætte en del af bevissikringsundersøgelsen uden at inddrage B, hvilket var i strid med RPL § 653 b. Den pågældende undersøgelse var ligeledes i strid med RPL § 653, stk. 3 og stk. 4. Det fandtes yderligere, at den sagkyndiges rapport var i strid med RPL § 653, stk. 4, 4. pkt. Af disse grunde, hjemviste ØL sagen til fornyet behandling ved fogedretten.
 UfR 2012.39 ØLK: Advokatfirmaet, L, havde udført arbejde for B vedr. en omstødelsessag i forbindelse med et konkursbo, hvor E var direktør. L stævnede B for et salær på 17.500 kr. B gjorde indsigelse mod salæret med den påstand, at advokat C havde lækket oplysninger om B og dermed havde indtaget en dobbelt rolle, jf. RPL § 126. B ønskede at indbringe sagen for Advokatnævnet, A, men L protesterede. Efter et skøn over de i sagen foreliggende oplysninger fandt Retten i Odense ikke, at det var åbenbart, at der ikke kunne gives B medhold ved A, jf. RPL § 361, stk. 5, hvorfor BR hævede sagen og sendte den til behandling ved A. ØL fandt, at B's indsigelser over for salæret drejede sig om overtrædelse af de advokatetiske regler. Det var ikke godtgjort indsigelse mod salærets størrelse eller om, at det udførte advokatarbejde i forbindelse med retssagen, var mangelfuldt udført. Tilsidesættelse af god advokatskik kunne medføre en sanktion i form af irettesættelse eller bøde. ØL fandt herefter, at der ikke var grundlag for at hæve sagen og sende den til behandling ved A, jf. RPL § 361, stk. 5, jf. stk. 1. ØL ophævede BR's kendelse og hjemviste sagen til fortsat behandling.
 UfR 2012.1970 ØLD (TFA 2012.289/2 ØLD): Frederiksberg Ret havde afsagt dom i en sag om FM til to børn: Den dommer, der afgjorde sagen, havde ikke overværet det retsmøde, hvor parterne afgav forklaring, og parterne havde ikke i et efterfølgende retsmøde med den nye dommer vedståede de afgivne forklaringer. ÆL fandt, at RPL § 214, stk. 3 ikke var iagttaget, og dette udgjorde en fejl med en sådan betydning for sagens behandling, at den indankede dom ophævedes, og at sagen hjemvistes.
 UfR 2012.1960 ØLD: Efter et færdselsuheld nedlagde bilisten, B, som var blevet påkørt af en cyklist, A påstand om, at A var forpligtet til at betale erstatning til B på 7.896,01 kr. inkl. Moms for skader på bilen. Beløbet udgjorde et fremlagt værkstedstilbud. B foretog ikke udbedring i henhold til tilbuddet, men solgte i stedet efterfølgende bilen for 17.000 kr. Retten i Frederiksberg fandt herved ikke godtgjort, at B havde lidt et tab svarende til den nedlagte påstand. BR frifandt derfor A. ØL anførte, at behandling af sager om småsager medførte retten en udvidet vejledningspligt, jf. RPL § 406. Efter de foreliggende oplysninger i sagen havde BR ikke vejledt parterne i nærværende sag tilstrækkeligt om relevante anbringender


text:
og beviser, herunder om bevisførelse om ansvarsgrundlag og oplysninger om, hvorvidt de skader B's erstatningskrav angik, hidrørte fra det pågældende færdselsuheld, samt om nærmere dokumentation for tabet ved salget af bilen. BR havde endvidere afgjort sagen på grundlag af et synspunkt, der ikke syntes at være gjort gældende af A. ØL ophævede derfor dommen afsagt af BR og hjemviste sagen til fornyet behandling ved BR, så sagens forberedelse kunne genoptages med henblik på at yde supplerende vejledning til parterne og tilvejebringe yderligere oplysninger i sagen.
 UfR 2012.3165 ØLK: I forbindelse med en sag blev A pålagt at indgive et processkrift med præcisering af påstande og anbringender. Dette skete ikke inden for den fastsatte tidsfrist, hvorfor sagen blev afvist. Imidlertid blev der heller ikke truffet afgørelse om sagens omkostninger. De sagsøgte parter, P, fremsatte anmodning om fastsættelse af sagsomkostningerne. Retten i Svendborg bemærkede, at det var en fejl, da der ikke var truffet afgørelse om sagsomkostningerne. Efter henvisning til UfR 2004.1696 ØLK fandt BR, at fastsættelsen af sagsomkostninger ved sagens behandling kun kunne ske ved landsrettens kendelse efter kære af afgørelsen. Derfor blev P's påstand om fastsættelse af sagsomkostningerne ikke taget til følge. P kærede beslutningen. ØL udtalte, at BR burde havde genoptaget sagen med henblik på at tage stilling til P's anmodning om tilkendelse af sagsomkostninger, jf. princippet i RPL § 222. ØL ophævede af den grund BR's kendelse, og sagen blev hjemvist til behandling af P's anmodning om tilkendegivelse af sagsomkostninger.
 UfR 2013.1867 ØLK: En fast ejendom blev efter anmodning fra konkursboet, K, sat på tvangsauktion. Første auktion blev afholdt d. 08.02.2011, og en ny auktion blev afholdt d. 08.03.2011, hvor der blev givet endeligt hammerslag til A. Det fremgik af panthaverregnskaber, som var fremlagt forud for begge auktioner, at der var et administrationshonorar på 48.000 kr. ekskl. moms. A anmodede første gang d. 29.06.2011 fogedretten i Roskilde om at træffe afgørelse om nedsættelse af K's administrationshonorar. Fogedretten afviste ved kendelse af d. 21.12.2012 A's anmodning. ØL hjemviste sagen til fornyet stillingtagen med den begrundelse, at det fremgik af retsbogen for de to auktioner, at K havde oplyst, at størstebeløbet, der skulle betales ud over budsummen, ikke ville overstige 288.000 kr., og at fogedretten således ikke tidligere havde taget stilling til størrelsen af administrationshonoraret, og A derfor ikke var afskåret fra at protestere over kravet, jf. RPL § 582, 1. pkt.
 UfR 2014.342 VLK: VL hjemviste en sag til Retten i Herning, jf. RPL § 226, stk. 1, da BR ikke havde taget stilling til, om sagen var af principiel karakter. VL kunne herefter ikke behandle sagen.
 UfR 2015.3493 VLD Boligretten tilkendte sagsøger mere end påstået, dommen blev derfor ophævet og hjemvist til fornyet behandling.
 I forbindelse med en uoverensstemmelse mellem U og L vedrørende et lejemål, traf Boligretten afgørelse om, at L skulle anerkende, at ophævelsen af lejemålet var berettiget. Ydermere skulle L fraflytte lejligheden inden 30-04-2014, selvom U ikke havde nedlagt påstand herom. Da sagen blev anket, hjemviste VL sagen til fornyet behandling, idet U havde fået


text:
tilkendt mere end påstået jf. RPL § 388, stk. 1.
 FM 2017.6 VLK: Sag var blevet anlagt på ny, efter et forgæves forsøg på at kære afvisningen, hvorfor det havde bevaret sin fristafbrydende virkning.
 L havde anlagt sag mod U, men havde ved en fejl ikke indgivet påstandsdokumentet rettidigt, hvorfor sagen blev afvist. Da L ikke havde fået tilladelse fra Procesbevillingsnævnet, kunne sagen ikke kæres. L anlagde derfor en ny sag. BR afviste sagen. VL fandt, at i det foreliggende tilfælde forsøgte L før det fornyede sagsanlæg at kære byrettens kendelse om afvisning af sagen på grund af manglende påstandsdokument, og U blev underrettet om kæremålet. Den omstændighed at sagen først blev anlagt på ny, efter at L forgæves havde forsøgt at kære afvisningen, kunne ikke føre til, at det oprindelig rettidigt anlagte sagsanlæg ikke havde bevaret sin fristafbrydende virkning. Det kunne ikke føre til en anden vurdering, at der var tale om en lejesag og ikke en sag mod en offentlig myndighed. L's påstand om ophævelse af BR's dom og hjemvisning af sagen til realitetsbehandling ved boligretten blev derfor taget til følge.
 FM 2017.85 ØLK: Spørgsmål om forældelse burde ikke have været realitetsbehandlet ved delhovedforhandlingen, men derimod skulle det ske i forbindelse med realitetsbehandlingen af sagens øvrige materielle spørgsmål.
 Køber, K, mente at have opnået ejendomsret til en ejendom, da der mellem K og sælger, S, var indgået en købsaftale i 2011, som efterfølgende var blevet underskrevet med et betinget skøde. BR fandt, at udskille spørgsmålet om forældelse til delhovedforhandling og tog på skriftligt grundlag stilling hertil. S skulle anerkende, at K's eventuelle erhvervelse af ejendommen ikke var bortfaldet som følge af forældelse. ØL fandt, at henset til karakteren af parternes anbringender om forældelsesspørgsmålet i forbindelse med delforhandlingen fandtes det, at BR – i overensstemmelse med sin vurdering af det forelagte faktum og de påberåbte anbringender – ikke burde have truffet en realitetsafgørelse vedrørende forældelsesspørgsmålet, men burde have besluttet, at afgørelsen af forældelsesspørgsmålet skulle ske i forbindelse med realitetsbehandlingen af sagens øvrige materielle spørgsmål. Det var ikke godtgjort, at parterne i forbindelse med delforhandlingens forberedelse eller gennemførelse havde disponeret således, at BR var afskåret fra dette. Sagen blev derfor hjemvist til forsat realitetsbehandling.
 FM 2017.279 ØLK: Da det ikke kunne antages, at skyldner manglede myndighed til at råde over en sag, blev fogedrettens afgørelse om at afvise sagen ophævet og hjemvist til forsat behandling
 Fogedretten fandt, at skyldner, S, boede på et plejehjem. Under forkyndelse havde personalet til stævningsmanden bl.a. oplyst, at S var dement. Under disse omstændigheder blev sagen afvist, da der var begrundet mistanke om, at S ikke var proceshabil, og da de fornødne oplysninger til nærmere at vurdere dette ikke ville fremkomme, jf. RPL § 258, stk. 2. ØL fandt, at af RPL § 252, stk. 1, fremgik, at retten ikke på embeds vegne kunne afkræve parterne bevis for, at de var myndige til at råde over processen. Afvisning på grund af sagsøgers eller sagsøgtes mangel på myndighed til at råde over sagen ville derfor kun


text:
finde sted efter påstand. Af bestemmelsens stk. 2, fremgik, at retten dog på embeds vegne kunne afvise sagen straks, eller når de fornødne oplysninger ikke blev fremskaffet, blandt andet når der ifølge de oplysninger som forelå var grund til at antage, at nogen af dem manglede myndighed til at råde over sagen. Af forkyndelsesblanketten fremgik, at der var sket forkyndelse for S på et plejehjem. Stævningsmanden havde under “Særlige bemærkninger/observationer” anført: “Plejepersonalet oplyste, at S var dement, men at de ville foranledige, at hun fik hjælp til at håndtere sagen.” Det fandtes derfor, at de foreliggende oplysninger ikke gav tilstrækkeligt grundlag for at antage, at S manglede myndighed til at råde over sagen. Afgørelsen blev derfor ophævet og hjemvist til fortsat behandling ved fogedretten.
 UfR 2018.879 HKK: Ophævelse af kendelse om afvisning af ankesag, da retsbog med frist for betaling af berammelsesafgift ikke var sendt til appellanten
 I forbindelse med berammelse af en ankesag om mangler ved en fast ejendom havde ØL fastsat frist for betaling af berammelsesafgift. Denne frist blev efterfølgende forlænget med bemærkning om, at overskridelse af fristen ville medføre afvisning af A’s påstand i ankestævningen. A betalte berammelsesafgiften til ØL en dag for sent, og ØL afviste derfor sagen. Det viste sig efterfølgende, at ØL’s retsbog med den nye frist ved en ekspeditionsfejl ikke var blevet sendt til A’s advokat, B. Herefter, og da der ikke var grundlag for at antage, at der var blevet fastsat en ny betalingsfrist under B telefonsamtale med ØL, ophævede HR ØL’s kendelse om afvisning og hjemviste sagen til realitetsbehandling ved ØL.
 Boris Hansen i FM 1997.188: Errare humanum est (at fejle er menneskeligt). (kritiserer UfR 1997.340 ØLK)
 UfR 1997.340 ØLK: Ved forlig var det blevet overladt til retten at træffe bestemmelse af sagsomkostningerne. Retten dømte sagsøgte til betale 12.500 kr. i sagsomkostninger. 4 dage senere berigtigede dommeren dommen, således at sagsøger skulle betale 2.500 kr. til sagsøger. ØL ophævede den foretagne berigtigelse, da berigtigelsen ikke fandtes hjemlet i RPL § 221, stk. 1.
 UfR 1997.1453 ØLK: Under anke anmode advokat om, at retten udarbejdede en korrekt supplerende redegørelse i medfør af RPL § 366 a, stk. 3, hvilket retten afslog. ØL fandt, at dommerens adgang til berigtigelse i medfør af RPL § 221 ikke ville have omfattet en rettelse som den begærede. ØL stadfæstede byrettens afgørelse.
 UfR 2000.1660 ØLK: Retten i Glostrup havde d. 09.07.1999 truffet beslutning om, at T endeligt skulle udrede omkostningerne til sin beskikkede forsvarer med 27.000 kr plus moms. Retten besluttede d. 29.10.1999, at T også skulle udrede et salær på 30.000 kr plus moms. ØL ophævede denne afgørelse, da der ikke i RPL § 221, stk. 1 fandtes hjemmel til den foretagne præcisering.
 UfR 2001.959 ØLD: Byretten i København havde ved en fejl udeladt afsnit om betinget frakendelse af førerret i dom. Dommeren berigtigede fejlen 3 uger senere. Da ændringen angik det materielle spørgsmål, om T betinget skulle frakendes førerretten, og berigtigelsen fandtes herefter ikke hjemlet ved RPL § 221, stk. 1, hvorfor berigtigelsen vil være


text:
at ophæve. Uanset fejlen blev dommen, der var anklagemyndigheden i hænde inden udløbet af ankefristen, ikke anket af anklagemyndigheden. Under disse omstændigheder fandtes anklagemyndighedens påstand om skærpelse af dommen eller om hjemvisning ikke at burde tages under påkendelse. Landsretten stadfæstede således dommen uden berigtigelse.
 UfR 2001.1948 ØLK: Skifteretten i Kalundborg havde berigtiget dom, hvori der var skrivefejl. Da berigtigelsen af dommen konklusion gik ud over de grænser, som er fastlagt i RPL § 221, stk. 1, fandtes berigtigelsen ikke hjemlet, og berigtigelsen blev ophævet.
 UfR 2001.2426 ØLK: Retten i Lyngby havde været berettiget til at berigtige en åbenbar fejl i erkenderdoms konklusion, der efter berigtigelsen alene kom til at svare til parternes samstemmende påstande. Renten var i dommen angivet til 1,25% og der blev ved berigtigelsen indføjet "pr. måned."
 UfR 2001.2575 ØLK: Advokat Erik Rasmussen havde hævet sag mod Skatteministeriet om tilbagebetaling af ambi. Københavns Byret bestemte, at sagsøgte skulle betale 7.500 kr. i sagsomkostninger til sagsøger. Dette berigtigede byretsdommeren i medfør af RPL § 221, stk. 1, således at sagsøger skulle betale beløbet til sagsøgte. ØL fandt, at retsbogen indeholdt en åbenbar forveksling af ordene sagsøger og sagsøgte, og at forvekslingen beroede på en fejlskrift, idet sagsomkostningsbestemmelsen efter sit indhold fremstod uden sammenhæng med sagens resultat. Den skete berigtigelse fandtes derfor at være sket inden for grænserne for anvendelsen af RPL § 221, stk. 1. Da sagen angik spørgsmålet om tilbagebetaling af ambi og af sagsøger blev hævet efter udfaldet af en ankesag vedrørende en sammenlignelig problemstilling, hvor landsretten ophævede sagens omkostninger, burde sagsøger og sagsøgte bære egne omkostninger for byretten og i forbindelse med kæremålet
 UfR 2003.549 HKK: Byretten havde tilkendt kærende 32.500 kr. i sagsomkostninger. ØL havde ved voteringen tilkendt kærende yderligere 20.000 kr. i omkostninger , men ved en fejl kom der i retsbogen til at stå, at der tilkendtes 20.000 kr. for begge retter. Højesteret fandt, at der var hjemmel i RPL § 221, stk. 1 til at berigtige fejlen. Sagen blev hjemvist til landsretten med henblik herpå.
 UfR 2006.702 ØLK: Byretsdommer afviste at berigtige en erkenderdom i medfør af RPL § 221, stk. 1, omhandlende rentepåstand samt et inkassogebyr på 100 kr. ØL fandt, at berigtigelse af påstand og konklusion var hjemlet i RPL § 221, stk. 1, således at sagen blev hjemvist til berigtigelse af påstand og konklusion, således at denne blev i overensstemmelse med påstanden i den indleverede stævning, som den indkærede havde taget bekræftende til genmæle overfor.
 UfR 2007.1156 ØLK: Rønne Byret havde truffet afgørelse om, hvorvidt det skulle tillægges udeblivelsesvirkning, at Norfo A/S, N, ikke forud for hovedforhandlingen havde indleveret påstandsdokument rettidigt. Dette spørgsmål blev udskilt til særskilt afgørelse efter RPL § 253. I dommens konklusion blev et ejendomsselskab frifundet for de af N nedlagte påstande. En byretsdommer havde senere berigtiget dommens konklusion, således at de af N nedlagte påstande blev afvist. ØL fandt, at berigtigelsen af dommens konklusion gik ud over de grænser, som er fastlagt i RPL § 221, stk. 1, hvorfor berigtigelsen blev ophævet.
 UfR 2008.2251 HKK:


text:
I et retsmøde d. 14.11.2006 blev en borgerlig landsretssag berammet til domsforhandling d. 02.01.2007, med en tilkendegivelse om, at ekstrakt senest skulle indleveres d. 20.12.2006, og at det ville kunne tillægges udeblivelsesvirkning efter RPL § 365, stk. 3 og 4 hvis indleveringen ikke skete rettidigt. Jørgen Byrn indleverede ikke ekstrakt og oplyste ved domsforhandlingen at han ikke ville indlevere genparter, idet han ikke ville medvirke til en ulovlig proces. ØL afviste sagen pga. manglende ekstrakt. HR udtalte, at da sagen var anlagt før d. 01.01.2007, fandt bestemmelserne i RPL kapitel 33, som affattet forud for ændringen af RPL ved lov nr. 528 af 8. juni 2006, anvendelse. Reglerne om indlevering af genparter til brug for hovedforhandlingen blev ved lov nr. 528 af 8. juni 2006 flyttet fra kapitel 34 til kapitel 33. Det fremgik af forarbejderne, at der ikke blev fundet tilstrækkelig anledning til at medtage en særlig overgangsregel, i anledning af at der som følge heraf i sager, der var anlagt inden lovens ikrafttræden, efter lovens ikrafttræden ikke var hjemmel til, at tillægge manglende rettidig indlevering af genparter til brug for hovedforhandlingen i første instans udeblivelsesvirkning. HR fandt på den baggrund, at der ikke havde været hjemmel for ØL's beslutning af 02.01.2007 om afvisning af sagen med henvisning til manglende indlevering af genparter til brug for hovedforhandlingen. HR tog herefter Jørgen Byrns påstand om ophævelse til følge således, at sagen blev hjemvist til realitetsbehandling ved ØL.
 UfR 2013.249 VLD: Da Ejerforeningen Fasanvænget, A, som var angivet som sagsøger i byretten, ikke eksisterede, var det nødvendigvis den rigtige bygherre, nemlig Byggeselskabet Fasanvænget Viborg A/S, V, der måtte optræde som appellant i VL, idet A ikke kunne optræde som part. B havde fra starten været bekendt med, hvad retssagen drejede sig om. V ønskede at foretage en berigtigelse og ikke at erstatte en eksisterende juridisk person med en anden eksisterende juridisk person. Det havde ingen betydning for B's procesførelse, om modparten betegnedes som A eller V. Under disse omstændigheder gav VL V tilladelse til at berigtige navnet på bygherren. B's påstand om afvisning fra VL blev således ikke taget til følge.
 FM 2016.82 ØLK: A ønskede berigtigelse af dom vedr. beregning af et individuelt forbedringstillæg grundet inddragelse af forkert taloplysning. BR fandt, at da der hverken var tale om en skrive- eller regnefejl, som ville kunne berigtiges i medfør af RPL § 221, stk. 1, kunne der ikke ske berigtigelse. ØL stadfæstede.
 UfR 2019.1821/1 HKK (TFA 2019.206/1 HKK): Skifteretten kunne berigtige bobehandlers regnefejl på 856.640,90 kr.
 Skifteretten i Lyngby havde stadfæstet en boopgørelse på baggrund af et udkast fra en autoriseret bobehandler, hvor der ved fastsættelsen af værdien af et selskab var beregnet et fradrag for udskudt skat på 42 % af 23.913.550 kr. til kurs 90, hvilket var anført til 8.182.681 kr. M gjorde indsigelse mod opgørelsen og anførte, at der var en regnefejl i procentberegningen af fradraget for den udskudte skat i selskabet, som rettelig udgjorde 9.039.321,90 kr. HR fandt, at rettelse af værdien 8.182.681 kr. i boopgørelsens beregning


text:
af aktiver og passiver i selskabet kunne ske med hjemmel i RPL § 221, hvis der alene var tale om en regnefejl. Sagen blev herefter hjemvist til skifteretten med henblik på at træffe beslutning angående rettelse.
 UfR 2003.1965 ØLK: Skævinge Kommunen havde 5 dage før domsforhandlingen hævet retssag mod Zürich Forsikring. Københavns Byret anførte i retsbogen at sagen var hævet. Efter anmodning fra Zürich forsikringsselskabets advokat, som sagsøgeres advokat ikke havde bemærkninger til, genoptog retten sagen og dømte kommunen til at betale 20.000 kr i sagsomkostninger. Byretten fandtes at have været berettiget til at omgøre sin beslutning om ophævelse af sagen, jf. princippet i RPL § 222.
 UfR 2006.2604/2 HKK: S havde anlagt sag mod Skatteministeriet ved landsretten, men da S ikke mødte til domsforhandlingen, afviste landsretten sagen og pålagde S at betale sagsomkostninger. Efterfølgende anmodede S ved dennes direktør, D, om genoptagelse af sagen. D anførte bl.a., at han havde telefaxet en lægeerklæring til landsretten inden domsforhandlingen. Landsretten, der havde afvist sagen i medfør af RPL § 362, jf. § 360, stk. 1, afslog genoptagelse, under henvisning til at der ikke var hjemmel til at omgøre beslutningen herom. HR fastslog, at der er hjemmel til, hvis retten finder det hensigtsmæssigt, at omgøre en beslutning om afvisning på grund af sagsøgers udeblivelse inden for de rammer, som følger af RPL § 222, sammenholdt med § 354, stk. 7, § 360, stk. 6, og § 362. HR afviste S's påstand om omgørelse af landsrettens beslutning om afvisning, men hjemviste sagen til fornyet behandling af spørgsmålet om afvisning af sagen, herunder afgørelsen om sagsomkostninger.
 UfR 2010.40 ØLK: Retten i Hillerød havde truffet beslutning om at S, der var hjemhørende i USA, i medfør af RPL § 321 skulle stille sikkerhed for de sagsomkostninger, S kunne blive pålagt at betale A. BR omgjorde efterfølgende beslutningen i form af en ophævelse af beslutningen, efter anmodning fra S' advokat. ØL tiltrådte, at BR havde haft hjemmel til at omgøre beslutningen, jf. RPL § 222, og stadfæstede BR's kendelse om omgørelse.
 UfR 2016.3837 VLK: Kæremål i anledning af, at byretten ved en forglemmelse ikke havde fastsat sagsomkostninger i forbindelse med afvisning efter RPL § 360, stk. 1, pga. udeblivelse fra et telefonmøde, ikke afvist i medfør af RPL § 389 a.
 I to sager mod Skatteministeriet, M, udeblev skatteyderens, S', advokat, A, fra et telefonmøde, hvorefter Retten i Aarhus besluttede at afvise sagerne, jf. RPL § 360, stk. 1. Senere samme formiddag anmodede A om, at sagerne ikke afvistes, da udeblivelsen skyldtes en fejlagtig registrering i kalenderen. BR afsagde kendelse, hvorefter beslutningen blev fastholdt, da fejlagtig registrering i kalenderen ikke var en sådan undskyldende omstændighed, at der var grundlag for at omgøre beslutningen, jf. RPL § 222. M's advokat kærede kendelsen med henblik på fastsættelse af sagsomkostningerne, jf. princippet i RPL § 222. A protesterede, da sagerne var blevet genanlagt, og der kunne således tages stilling til de samlede sagsomkostninger ved de nye sagers afslutning. VL fandt, at BR havde oplyst, at det beroede på en


text:
forglemmelse, at BR ikke i forbindelse med sagernes afslutning havde truffet afgørelse om sagernes omkostninger. Da der efter påstanden var spørgsmål om tilkendelse af 25.000 kr. i omkostninger i begge sager, kunne M kære afgørelsen i medfør af RPL § 389, stk. 2. Afgørelsen vedrørte sagernes omkostninger og var ikke truffet under hovedforhandlingen eller dennes forberedelsen. Derfor kunne afgørelsen kæres uden tilladelse fra Procesbevillingsnævnet, jf. RPL § 389 a.
 FM 2017.211 VLK: En tidligere afgørelse om sikkerhedsstillelse efter RPL § 321, kunne af BR omgøres, da der forelå nye oplysninger, og da anmodningen var fremsat uden ufornødent ophold.
 I 2014 traf BR ved kendelse beslutning om, at A ikke skulle stille sikkerhed for de omkostninger, som A under sagen kunne blive pålagt. VL stadfæstede kendelsen. B fremsatte efter, at der fremkom nye oplysninger om A en ny anmodning om sikkerhedsstillelse efter RPL § 321. BR fandt, at denne ikke havde hjemmel til at ophæve eller omgøre VL's kendelse af 16.06.2014, herunder hverken i RPL § 321, stk. 1, eller § 222, som anført af B. Efter ordlyden af § 321, var der ikke hjemmel til, at B kunne kræve sikkerhedsstillelse på et senere tidspunkt end i svarskrifterne. VL fandt, at kendelser af procesledende karakter og beslutninger, efter RPL § 222, kunne omgøres, når nye oplysninger forelå, samt når Retten i øvrigt fandt det hensigtsmæssigt. BR kunne således under sagens behandling omgøre kendelser af procesledende karakter og beslutninger, herunder også afgørelser, som havde været påkæret til LR, hvis førnævnte betingelser var opfyldt. En kendelse om sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger var en afgørelse af procesledende karakter. I denne sag forelå nye oplysninger om A's bopæl, hvorfor den tidligere trufne afgørelse, kunne omgøres. Det fulgte af RPL § 321, at en anmodning om sikkerhedsstillelse skulle fremsættes i svarskriftet eller i det i § 352, stk. 3 omhandlede møde. B havde i svarskriftet for BR fremsat anmodning om sikkerhedsstillelse, og dette var således sket rettidigt. B blev først i februar 2016 bekendt med de nye bopælsoplysninger, hvorefter de d. 11.02.2016 gentog deres anmodning om sikkerhedsstillelse. Anmodningen var fremsat uden ufornødent ophold, og B var derfor ikke afskåret fra at fremsætte anmodning om sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger. B's principale påstand om hjemvisning af sagen til fornyet behandling af anmodningen om sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger toges derfor til følge.
 FM 2018.96 VLK: Det blev tilladt BR at omgøre sin beslutning om at udmelde syn og skøn til at tillade isoleret bevisoptagelse, efter at sagsøgte, der var et belgisk selskab, havde gjort gældende, at der ikke var dansk værneting i sagen
 Et dansk selskab, D, havde anlagt en sag ved Retten i Hjørring mod et belgisk selskab, B. BR besluttede d. 21.03.2017 at imødekomme D’s begæring om syn og skøn, idet der ikke var kommet indsigelser fra B. B gjorde d. 28.03.2017 gældende, at der ikke kunne udmeldes syn og skøn, idet der var belgisk værneting i sagen, og der i øvrigt verserede en sag i Belgien om tvisten. BR omgjorde derefter sin beslutning, jf. RPL § 222, således at


text:
der blev tilladt isoleret bevisoptagelse efter RPL § 343, stk. 1, idet der ellers var risiko for, at der ville gå beviser tabt. VL tiltrådte, at betingelserne efter RPL § 222 for at BR kunne omgøre sin beslutning var opfyldt, idet der forelå nye oplysninger i sagen i form af B’s indsigelser, og idet det under de foreliggende omstændigheder måtte anses for hensigtsmæssigt, at der blev taget stilling til indsigelserne fra B. VL stadfæstede derfor BR’s kendelse.
 UfR 2018.1868 ØLK: KBR var berettiget til at omgøre sin beslutning om at slutte en sag, jf. principperne i RPL § 222, da den ved en forglemmelse ikke havde taget stilling til sagsomkostningerne
 A havde anlagt en sag mod B, men da A ikke indleverede processkrift rettidig og ikke kom med en undskyldelig forklaring, afviste og afsluttede KBR sagen, jf. RPL § 360, stk. 5. B anmodede efterfølgende om, at A blev tillagt sagsomkostningerne, hvilket KBR efterfølgende tog stilling til og bestemte, at B skulle betale 8.000 kr. i sagsomkostninger til A. ØL fandt, at efter RPL § 222 kunne kendelser af procesledende karakter og beslutninger omgøres, når nye oplysninger forelå, samt når retten i øvrigt fandt det hensigtsmæssigt. Det beroede på en ren forglemmelse, at KBR ikke havde truffet afgørelse om sagsomkostningerne i forbindelse med afvisningen af sagen. KBR herefter var berettiget til at omgøre sin beslutning om at slutte sagen og tage stilling til påstanden om sagsomkostningerne, jf. princippet i RPL § 222
 UfR 2001.1433/2 ØLK: Under retssag i Glostrup om fordeling af overskud ved drift af restaurant på Kos fremlagde sagsøgte udskrift fra skattemyndighederne i Grækenland. Sagsøgte blev pålagt at foranledige dokumenterne oversat til dansk, jf. RPL § 149.
 UfR 2008.2340 ØLK: I en sag om olieforurening på en ejendom havde den ene part, A, anmodet om isoleret bevisoptagelse, jf. RPL § 343. Byretsdommeren havde ved kendelse d. 05.05.2008 bestemt, at A som skønsrekvirent skulle betale sagsomkostninger til modparten, B. Byretsdommeren modtog herefter nye oplysninger. På denne baggrund omgjorde og ophævede han d. 07.05.2008 kendelsen af 05.05.2008. ØL ophævede kendelsen af. 07.05.2008, da den gik ud over de grænser, som var fastlagt i RPL § 221, stk. 1.
 UfR 2012.2205 VLD: K klagede til Advokatnævnet, N, over, at advokat, A, havde taget en ikke-ubestridt fordring mod hende til inkasso. N havde afsagt en kendelse, hvorved A blev pålagt en bøde på 10.000 kr., jf. RPL § 147 c, stk. 1, idet A i inkassobrevet til K havde truet med at indberette K til RKI, hvis hun ikke betalte det skyldige beløb og dette var i strid mod god advokatskik. A anlagde herefter sag mod N med påstand om ophævelse af kendelsen som følge af sagsbehandlingsfejl, idet A bl.a. ikke havde fået lejlighed til at fremkomme med en duplik, samt at N egenhændigt havde omformuleret K's påstand. Hverken Retten i Århus eller VL fandt, at der var begået fejl ved N's behandling af sagen, og N frifandtes herefter.


text:
Skat.dk: Fradrag for rejseudgifter - afstand - sædvanlig bopæl - midlertidigt arbejdssted
 22 Aug 2007 13:58
 03 Jul 2007 15:14
 SKM2007.560.VLR
 8. afdeling, B-0482-06 og B-0483-06
 Fradrag, rejsebegrebet, sædvanlig bopæl, midlertidigt arbejdssted
 Landsretten udtalte, at når en arbejdstager er udsendt af sin arbejdsgiver, skal der ved beregning af transporttiden mellem hjemmet og arbejdsstedet i skattemæssig henseende tages udgangspunkt i den korteste transporttid med sædvanligt transportmiddel. I de to forelagte sager indebar dette, at der skal lægges vægt på transporttiden i bil, der er væsentligt kortere end i tog. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at sagsøgerne havde arrangeret sig således, at de ikke havde adgang til at benytte bil til daglig transport, eller at offentlig transport med tog som udgangspunkt var foreskrevet af arbejdsgiveren, H1. Idet den daglige transporttid varierede mellem 1 time og 18 min. og 3 timer og 18 min., kunne det efter denne beregning sammenholdt med deres arbejdstider lægges til grund, at sagsøgerne kunne være hjemme i mere end 12 timer. Landsretten fandt derfor, at de har haft mulighed for at overnatte hjemme.
 Ligningsvejledningen 2007-3 A.B.1.7.1
 HK Stat - Trafik og Jernbane som mandatar for A
 Fagligt Fælles Forbund som mandatar for B
 (Kammeradvokat ved advokat H.C. Vinten)
 Peter Buhl, Vogter og Thomas Jønler (kst.)
 Disse sager drejer sig om, hvorvidt sagsøgerne, A og B, for indkomståret 1999 har ret til fradrag for udokumenterede rejseudgifter efter den dagældende bestemmelse i ligningslovens § 9, stk. 5, 3. pkt., herunder navnlig om de har haft mulighed for at overnatte på deres sædvanlige bopæle i forbindelse med, at de udførte arbejde for H1 forskellige steder i Danmark.
 Sagerne er anlagt den 4. marts 2006.
 A har nedlagt påstand om principalt, at sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtes at anerkende, at A for indkomståret 1999 i forbindelse med sit arbejde for H1X er berettiget til at foretage fradrag for rejseudgifter, jf. dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, svarende til det af H1 udbetalte beløb fratrukket det allerede ved Landsskatteretten godkendt fradrag, i alt 44.123 kr. Subsidiært har han nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at A for indkomståret 1999 i forbindelse med sit arbejde for H1X er berettiget til at foretage fradrag for rejseudgifter vedrørende kost og småfornødenheder, jf. dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, svarende til det af H1 udbetalte beløb fratrukket det allerede ved Landsskatteretten godkendt fradrag for kostudgifter, i alt 32.580 kr. Mere subsidiært har han nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at A for indkomståret 1999 i forbindelse med sit arbejde for H1X er berettiget til at foretage fradrag for rejseudgifter, jf. dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, med et af landsretten skønsmæssigt fastsat mindre beløb.
 B har nedlagt påstand om principalt, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at B for indkomståret 1999 i forbindelse med sit arbejde for H1X er berettiget til at foretage fradrag for rejseudgifter, jf. dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, i alt 24.132 kr. Subsidiært har han nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at B for indkomståret 1999


text:
i forbindelse med sit arbejde for H1X er berettiget til at foretage fradrag for rejseudgifter, jf. dagældende ligningslovs § 9, stk. 5, med et af landsretten skønsmæssigt fastsat mindre beløb.
 Skatteministeriet har over for As påstande nedlagt påstand om principalt frifindelse, subsidiært frifindelse dog således, at Skatteministeriet skal anerkende, at A har ret til fradrag for rejseudgifter i 1999 ved udstationeringen i By-1 med 135 kr., i By-2 med 11.756 kr., i By-3 med 4.653 kr., i By-4 med 6.245 kr. samt i By-5 med 3.896 kr., i alt 26.685 kr. Skatteministeriet har mere subsidiært nedlagt påstand om, at ministeriet skal anerkende, at A har ret til fradrag for rejseudgifter i 1999 ved udstationeringen i By-1 med 135 kr., i By-6 med 5.624 kr., i By-2 med 11.756 kr., i By-3 med 4.653 kr., i By-4 med 6.245 kr. samt i By-5 med 3.896 kr., i alt 32.309 kr.
 Skatteministeriet har over for Bs påstande nedlagt påstand om principalt frifindelse, subsidiært frifindelse dog således, at Skatteministeriet skal anerkende, at B har ret til fradrag for rejseudgifter i 1999 ved udstationeringen i By-3 med 4.788 kr. samt i By-6 med 1.321 kr., i alt 6.109 kr. Skatteministeriet har mere subsidiært nedlagt påstand om, at ministeriet skal anerkende, at B har ret til fradrag for rejseudgifter i 1999 ved udstationeringen i By-7 med 11.699 kr., i By-8 med 3.591 kr., i By-3 med 4.788 kr., i By-9 med 2.394 kr. samt i By-6 med 1.321 kr., i alt 23.793 kr.
 Landsskatteretten har den 7. december 2005 afsagt kendelse i sagen vedrørende A. I kendelsen hedder det bl.a.:
 Klagen vedrører udbetalt rejsegodtgørelse fra H1X (nu H1).
 Skatteankenævnet har anset udbetalt rejsegodtgørelse for skattepligtig som yderligere løn med
 44.423 kr.
 Landsskatteretten har anset hele den udbetalte rejsegodtgørelse på 67.733 kr. som yderligere løn.
 Landsskatteretten godkender fradrag for rejseudgifter efter ligningslovens § 9, stk. 1, jf. statsskattelovens § 6, litra a med 23.310 kr. før bundfradrag.
 Sagen udløber af ToldSkats kontrolbesøg hos H1 i foråret 2002.
 H1 havde indtil ToldSkats henvendelse af 8. april 2002 internt anvendt en såkaldt 1-times regel i forbindelse med udbetaling af skattefri rejsegodtgørelser.
 Ved skrivelse af 10. marts 2003 fremsendte ToldSkat til kommunerne de kontroloplysninger, der var fremkommet ved gennemgangen af H1Xs udbetalinger af skattefrie godtgørelser i 1999. Af skrivelsen fremgår bl.a.:
 Der er tale om udsendelse af kontroloplysninger til en lang række ligningskommuner. For at sikre en ensartet behandling af skatteyderne, skal ToldSkat derfor henstille til, at ligningskommunerne som udgangspunkt følger de her opstillede retningslinier for opgørelse af indkomstforhøjelser. Dette selvfølgelig under hensyntagen til den konkrete vurdering, der skal foretages i hvert enkelt tilfælde.
 ToldSkat har i vurderingen af, hvorvidt det i givne tilfælde ikke har været muligt at overnatte på den sædvanlige bopæl, anvendt nedenstående kriterier.
 I tilfælde hvor rejsetiden mellem den sædvanlige bopæl og et midlertidigt tjenestested er på 120 minutter eller derunder hver vej, er det jf. ovenstående som udgangspunkt muligt at overnatte på bopælen. Dette er dog ikke gældende i tilfælde, hvor tiden i hjemmet


text:
vil være 8 timer eller derunder, hvilket typisk kan forekomme i forbindelse med skiftende arbejdstider eller i forbindelse med lange arbejdstider.
 Kort sammenfattet kan det siges, at for at der kan blive tale om tjenesterejse, der berettiger til skattefri godtgørelse, skal rejsen vare minimum 24 timer, og det midlertidige tjenestested skal ligge mere end 120 minutter væk fra bopælen. Såfremt der er tjenestefri i en periode på 24 timer eller mere afbrydes tjenesterejsen. Dette dog under hensyntagen til arbejdsgivers arbejdsmæssigt begrundede instruktioner.
 Vedrørende kriteriet om at transporttid skal opgøres ud fra det hurtigste almindelige transportmiddel, skal det bemærkes, at størstedelen af medarbejderne i H1X har frikort til DSB. ToldSkat har ved fastsættelsen af nævnte kriterium været vidende herom.
 Der blev efter Told- og Skatteregions kontrolbesøg i H1 i foråret 2002, hvor det blev påpeget, at der havde været uregelmæssigheder omkring udbetaling af tjenesterejsegodtgørelse i H1Xs Service division, indledt en undersøgelse af de ledelsesmæssige aspekter ved skattesagen.
 I september 2003 blev der udsendt rapport og redegørelse i sagen. Det blev konkluderet, at der i forbindelse med H1Xs administration af tjenesterejser og skattefri rejsegodtgørelse ikke har været den fornødne kontrol på området.
 Følgende fremgår bl.a. af redegørelsen, side 12
 Det er indtrykket af besvarelsen, at man i H1X ikke har haft et grundigt kendskab til alle relevante regler. De tilkendegivelser der fremkommer vedrørende skattefrihed afspejler ikke kendskab til ligningsloven. Ved besvarelsen af ToldSkats spørgsmål synes der ikke at være tvivl om, at man ved udbetaling af rejsegodtgørelser efter Tjenesterejseaftalen - som er det grundlag man oplyser at administrere ud fra - kan udbetale rejsegodtgørelse skattefrit.
 Man er ikke i H1X bekendt med grundlaget for den 1-times grænse man henviser til som udgangspunkt for hvornår en tjenesterejse for H1X skulle medføre overnatning. Den omtales som en "gammel håndregel". Denne grænse har ikke et nutidigt skriftligt udtryk, men kan genfindes i ældre regler på området, som H1X har anvendt langt tilbage i tiden. Det skal dog bemærkes, at intentionerne i de tidligere regler er overfortolket, idet den tidligere regel med en 1-times grænse var en regulering af hvornår en rejse "ikke bør indbefatte overnatning". Der er ikke dermed i regelsættene lagt op til, at rejser over en 1 time derfor automatisk bør medføre overnatning.
 På baggrund af H1Xs besvarelse af ToldSkats spørgsmål samt besvarelse af uddybende spørgsmål stillet til H1Xs Ressourceområde, skal arbejdsgruppen anføre:
 at besvarelsen af ToldSkats spørgsmål viser problemer i forhold til administrationen af tjenesterejser, herunder at der er indgået aftaler som vurderes at være "utilladelig gradbøjning" af regler,
 at der ikke synes at være tilstrækkelig indsigt i gældende regler. Således henvises til en "1 times grænse" uden at grundlaget for denne er kendt i H1X. Grænsen synes i øvrigt at være udtryk for en tvivlsom fortolkning af tidligere tjenesterejseregler på området, og
 Følgende fremgår af rapporten, side 34
 Det skal nævnes, at der i H1X ikke har været et skriftligt grundlag for hver enkelt rejse forud for rejsens gennemførelse, men alene en afregning, der efterfølgende afspejler hvordan rejsen har været afholdt.


text:
Rejseafregningen er ikke nødvendigvis et klart udtryk for hvordan rejsen oprindelig har været aftalt, idet den skal afspejle hvordan rejsen rent faktisk har været gennemført.
 Videre fremgår det side 40-41
 Der synes ikke [at være] tvivl om, at der i de gennemgående rejseafregninger er rejser, hvor ligningsloven er overtrådt. I en række tilfælde er der tilrettelagt tjenesterejser med rejsetid mellem tjenestested og bopæl på mindre end 15 minutter. Det fremgår ikke hvad der er baggrunden for, at tjenesterejserne har været tilrettelagt sådan. Der findes ikke et skriftligt grundlag for rejsens tilrettelæggelse, men blot en tjenesterejseafregning.
 H1X har over for ToldSkat oplyst, at der i nogle konkrete tilfælde har været tilrettelagt tjenesterejser som alternativ til overarbejde... Et væsentligt problem med denne praksis er naturligvis, at man ikke har sikret sig, at man dermed overholder ligningslovens bestemmelser. Samtidig er det sparsomt hvilken kontrol der har været ført med, om rejserne har været afholdt som forudsat. Det er arbejdsgruppens opfattelse, at man i nogen udstrækning må have været vidende om, at medarbejdere i nogle tilfælde er rejst hjem, men at man har set gennem fingre med dette. En årsag hertil kunne være, at man som leder har vurderet, at medarbejderne har været "berettiget" til ydelserne, og at det derfor var ligegyldigt om medarbejder[n]e rent faktisk rejste hjem.
 Der er fremlagt uddrag af Fællesoverenskomsten mellem Finansministeriet og Statsansattes Kartel 1999 og Finansministeriets cirkulære om Tjenesterejseaftalen 1999 og cirkuære om arbejdstidsregler for statens tjenestemænd.
 Endvidere er fremlagt CASA-rapporten, der er udarbejdet af Center for Alternativ Samfundsanalyse sammen med Carl Bro A/S i årene 2000-2003 vedrørende arbejdsmiljø og helbred hos bygningsarbejdere ved Copenhagen Metro Construction Group, der stod for metrobyggeriet.
 "Det overenskomstmæssige grundlag for udbetaling af rejsegodtgørelser til de ansatte ved H1 fremgår af Fællesoverenskomsten mellem Finansministeriet og Statsansattes Kartel 1999, som udløb den 31. marts 2002.
 Følgende fremgår af Fællesoverenskomstens § 31
 De ansatte er omfattet af tjenesterejseaftalen, der er indgået mellem Finansministeriet og Centralorganisationerne."
 Fra tjenesterejseaftalen side 17 skal fremhæves, at der ved tjenesterejser i Danmark, der er forbundet med overnatning, og som varer minimum 24 timer, udbetales time- og dagpenge (§§ 19 og 21) .
 I det omfang der ikke finder overnatning sted ved udearbejdsstedet, vil rejsetid til og fra udearbejdsstedet blive medregnet som arbejdstid, jf. § 6 i arbejdstidsaftalen af 7. januar 1998. Dette betyder, at der enten skal udbetales overarbejdsbetaling, hvis der fordres præstation af fuld normal arbejdstid på udearbejdsstedet, eller at den fulde normale arbejdstid bliver reduceret med rejsetiden.
 Nærmere regler om arbejdstid er fastsat i Personale Administrativ vejledning (herefter benævnt "PAV") kapitel 21. om rådighedstjeneste fremgår det af pkt. 17, at ved den del af arbejdstiden, hvor H1s ansatte ikke skal udføre egentlig tjeneste, men dog skal stå til rådighed, medregnes rådighedstiden med 3/4 som arbejdstid eller ved ydelse af særlige rådighedstillæg. Bestemmelsen henviser til arbejdstidsaftalens § 8.
 1.1. Tjenesterejser
 Tjenesterejseaftalen, der finder anvendelse som følge af fællesoverenskomstens henvisning hertil, indeholder for H1 adgang til at bestemme, hvorvidt en medarbejder skal overnatte på det midlertidige tjenestested, eller om der