text:
om det flere gange. Han har derimod fået vejledning gennem Horesta. Momsen blev afregnet både over konto 9220 og 9221. Der er betalt fuld moms, og man er nødt til at tage de enkelte bilag og krydsrevidere med begge momskonti for at se, hvilken moms der er betalt. Ikke alle poster er automatisk generede fakturaer, men der er også manuelle poster, der kun fremgår et sted. SKAT har ikke taget hensyn til de manuelle momskorrektioner. Der er betalt 3 mio. kr. mere end de 25 % moms, der er afregnet. SKAT ville ikke mødes med ham i 2001. Det har været et langt forløb med mange tusinde bilag, hvilket har gjort dialogen med SKAT svær. Landsskatteretskendelsen fra 2005 pålagde SKAT at indlede en dialog med ham, hvorefter der blev afholdt et møde mellem SKAT, hans daværende advokat, advokat NJ, og ham selv. Dialogen med SKAT har været dårlig, idet SKAT ikke har haft til hensigt reelt at finde ud af, hvad den rigtige moms var. Det var et stort indgreb, at hans bilag og EDB-udstyr tidligere blev beslaglagt. Da han fik bilagene retur - 20-30 ringbind - var de blandet sammen. Han havde udleveret, hvad SKAT bad om, men efterfølgende foretog SKAT alligevel en ransagning og medtog bilag, herunder for 1999, som ikke var regnet færdigt på det tidspunkt. Det afskar ham fra at lave korrektionsfakturaer, og hvis han har opkrævet forkert moms, er han villig til at korrigere og evt. tilbagebetale til kunderne. Han har flere gange forgæves bedt SKAT om at få en vejledning om, hvordan han skulle udforme korrektionsfakturaerne. Derfor lavede han selv ca. 2.500 korrektionsfakturaer, som han sendte til SKAT, men de blev efterfølgende afvist. Efter ransagningen i september 2000 måtte han anskaffe nyt regnskabssystem. Han har dog åbnet det gamle system ud fra en backup. Dette viste bl.a., at kreditfakturaerne lå i hotellernes regnskaber. Det førte til, at beregningen for 1999 var forkert, idet der ikke var taget hensyn til den komplette bogføring. Da det ikke er ham selv, der har drevet selve virksomheden på nogen af hotellerne, har han måttet støtte sig til, hvad han kunne læse ud fra fakturaerne. Den udskrift, der er fremlagt som bilag 30, jf. ekstrakten side 217 ff., er printet ud fra regnskabet og viser, hvilke beløb der er sendt til SKAT fra konto 9220 og 9221. Dette har han brugt til at efterkontrollere SKATs afgørelse. Han kan ud fra det dokumentere, at han har betalt mere i moms, end SKAT har godskrevet ham. Han har således i sagens bilag 116, der ses i ekstrakten side 659 - 661, fremlagt 11 eksempler på, at han har betalt mere i moms end SKAT har registreret. Eksemplerne viser, at SKAT ikke har taget hensyn til alle de beløb, der er betalt i moms, eller har taget hensyn til indtægter, der er momsfrie, f.eks. gebyrer ved no show.
 A har til støtte for sine påstande i et påstandsdokument anført følgende hovedanbringender, der er gentaget og uddybet under hovedforhandlingen:
 Sagen drejer sig om


text:
momsefterbetalinger vedrører perioden fra 1996 - 1999, og relaterer sig til 4 forskellige juridiske subjekter, nærmere bestemt selskaberne H5 ApS, H5.1 ApS, BA (H2 og H3) samt sagsøger, A.
 Hver af disse juridiske personer var selvstændige afgiftssubjekter, jf. Momslovens § 46 stk. 1, og var registreret som sådan.
 Bortset fra sagsøger drev disse juridiske personer konference- samt hotel- og restaurationsvirksomhed.
 I den anførte afgiftsperiode blev der udstedt ca. 70.000 fakturaer, og af disse har SKAT udtaget 9.350, hvor man var af den overbevisning, at de var fejlbehæftede svarende til et oprindeligt efterbetalingskrav på kr. 9.756.990, hvilket krav dog efterfølgende successivt væsentligt er blevet reduceret, i takt med at SKAT har måttet erkende forskellige fejl i sit materiale.
 I alt drejede 5.169 af fakturaerne sig om fejltyperne 1.1 - 1.4, og dermed efterbetalingskrav vedrørende moms.
 Kendetegnede i relation til fakturaer af fejltyperne 1.1. - 1.4 er, at disse helt eller delvist omfatter lokaleleje, som er momsfritagne ydelser, jf. Momslovens § 13 stk. 1, litra 8.
 Uenigheden mellem sagsøger og sagsøgte består i, hvordan dette faktum skal behandles momsretligt.
 Højesteret har taget stilling til nogle formelle problematikker i forhold til sagen, nærmere bestemt spørgsmål om ugyldighed, forældelse, rette afgiftspligtige person, mulighed for udstedelse af korrektionsfakturaer samt brugen af selve den kategoriseringsmåde, som SKAT har anvendt, hvorimod Højesteret ikke har taget stilling til enkeltfakturaerne eller den beløbsmæssige størrelse af SKATs krav, hvilket derfor er til prøvelse.
 Rette afgiftspligtige person
 Selvom sagsøger ikke direkte har været involveret i hotel- og restaurationsdriften, fandt Højesteret, at han hæftede for de øvrige afgiftspligtige subjekters momstilsvar.
 Forholdet var det, at sagsøger administrerede en fælles cash-pool konto, til hvilken omsætningen på de enkelte hoteller blev indbetalt, og via denne konto blev salgsmomsen fra hotellerne afregnet, ligesom købsmomsen blev fratrukket. Selvom nettoprovenuet blev kanaliseret ud til rette rettighedshaver, fandt Højesteret, at sagsøger hæftede.
 Den logiske konsekvens af hæftelsen må efter sagsøgers opfattelse være, at han dermed også skal tilskrives de momsindbetalinger i alt kr. 2.763.692, som ubestridt (via cash-pool kontoen) er foretaget i de øvrige afgiftspligtige subjekters SE-numre, hvilket synspunkt SKAT er uenig i.
 Spørgsmålet er nærmere omtalt under afsnittet momsafstemning, jf. nedenfor.
 Ad fejltype 1.4
 Kendetegnede for fejltypen er vedrørende den udstedte faktura, at
 Ydelsen er omfattet af vejledning Y99, men reglerne er ikke overholdt
 Vejledningen Y99
 Det er imidlertid noget upræcist formuleret fra SKATs side, men essensen er, at Landsskatteretten under henvisning til denne vejledning reducerede momsgrundlaget med 5 %, som man uden nærmere dokumentation anså for momsfri lokaleleje. Følgeslutningen - som vejledningen giver belæg for - er derfor, at større reduktion kan komme på tale, forudsat at den fornødne dokumentation er til stede.
 Vejledningen angiver efter sin ordlyd principielt, at der kan afregnes med en reduceret momsprocent af den samlede omsætning, men er ikke konsistent i sit indhold og kan forstås på flere måder.
 Sagsøger forstod vejledningen på den måde, at der kunne afregnes med en lavere momsprocent ved salg, forudsat at denne fremgangsmåde også fulgtes i relation til købsfradrag (hvilket han faktuelt gjorde).
 Vejledning Y99 versus

type: other


text:
EF-retlige domme
 Vejledningen var SKATs opfattelse af retstilstanden på tidspunktet for udstedelsen af vejledningen i marts 1990, men denne skal tolkes dels i lyset Momsloven samt tilhørende bekendtgørelser, og dels har vi det 6. momsdirektiv fra EU samt en række EF-domstolsafgørelser, som der af gode grunde ikke var taget højde for.
 Selv hvis det lægges til grund, at vejledningen Y99 ikke er overholdt i relation til fakturaerne kategoriseret under fejltype 1.4, er dette ikke ensbetydende med, at der skal ske momsforhøjelser i overensstemmelse med SKATs beregninger.
 Helt basalt gælder for alle de omhandlede fakturaer, at der eksplicit på fakturaerne er angivet et lavere momsbeløb, end hvad svarer til 20% af totalbeløbet, og dermed er vi ikke i en situation, hvor afregnet moms skal føres tilbage til hverken den afgiftspligtige eller kunden.
 Nogle af fakturaerne i kategorien omfatter ren lokaleleje, men her har sagsøger pga. sin forståelse af Y99 også afregnet moms, dvs. han har snydt sig selv.
 Blandende transaktioner
 Majoriteten af fakturaerne omfatter imidlertid dels momsfri lokaleleje og dels momspligtige ydelser, dvs. såkaldte blandede transaktioner, hvorfor spørgsmålet er, hvordan dette skal håndteres momsretligt.
 I en del tilfælde indgår tillige biydelser, som der typisk gør ved afholdelse af konferencer, møder mv., dvs. i form af kaffe, vand mv. I nogle tilfælde indgår tillige andre hovedydelser, f.eks. i form af aftensmad og overnatning.
 For at kunne håndtere fakturaer af denne karakter, skal læren om blandede transaktioner anvendes, dvs. det er de enkelte transaktioners karakteristika, der er afgørende for transaktions momsmæssige konsekvenser, og det skal i hvert enkelt tilfælde ved blandede transaktioner overvejes, om de skal kvalificeres samlet eller opsplittes i delleverancer, jf. herved C-349/96 Card Protection Plan, C-231/94 Faaborg-Gelting og C-111/05 Aktiebolagen.
 Hovedydelse eller biydelse
 Efter C-349/96 Card Protection Plan er kriteriet, om en delleverance er et mål i sig selv for kunden, dvs. den formodede opfattelse hos den gennemsnitlige forbruger.
 Skal man således på et kursus, er det forhold, at der stilles et lokale til rådighed, et mål i sig selv og dermed en selvstændig hovedydelse, som er momsfri - og dette faktum kan lægges til grund for alle fakturaer, som er indordnet under nærværende fejlkilde.
 Leverer kursusstedet i den forbindelse tillige momspligtige ydelser, f.eks. vand og kaffe, bliver spørgsmålet, om det var et mål i sig selv at komme på kurset for at få vand og kaffe, hvilket må svares benægtende, hvorfor udgangspunktet vil være, at der er tale om en biydelse, der momsmæssigt skal behandles som hovedydelsen og i givet fald være momsfri.
 Er sidstnævnte ydelser imidlertid ikke nødvendige for at kunne udnytte hovedydelsen, skal de omvendt behandles som selvstændige hovedydelser, også selv om de beløbsmæssigt er minimale.
 Manglende momsspecifikation - konsekvenser
 Spørgsmålet i forlængelse heraf er, hvilke momsretlige konsekvenser det har, såfremt det ikke på fakturaen er specificeret, hvor stor den ikke-momspligtige henholdsvis den momspligtige ydelse er.
 For så vidt angår salg til private ses forholdet ikke at kunne have konsekvenser, jf. legalitetsprincippet, jf. herved Momsbekendtgørelsens 42, idet der udtrykkeligt af denne bestemmelse fremgår, at "... Ved salg


text:
til private forbrugere kan udstedelse af faktura efter reglerne i 40-41 undlades..."
 Det vil sige, at hverken reglen i § 20 stk. 1, 2. pkt. om specifikation af momsen, eller paragraffens stk. 2 om formkrav i relation til opspaltning gælder i dette tilfælde.
 Omvendt stilles de anførte krav i relation til salg til erhvervsdrivende, hvilket - hvis der skal være logik i reglerne - må antages at have sammenhæng med, at erhvervsmæssige købere har adgang til at fratrække momsen, for så vidt angår hotel- og restaurationsydelser dog kun med 25%, jf. Momslovens § 42 stk.2.
 Ved undladt specifikation kunne man i denne situation principielt risikere, at køberen selv lavede et afregningsbilag, og derved opnåede for højt momsfradrag.
 Den risiko bestod imidlertid ikke i relation til fejltype 1.4, idet momsbeløbet var opgivet, dvs. der var taget højde for den momsfri lokaleudlejning.
 Allerede på denne baggrund ses der ud fra almindelige fortolkningsprincipper og proportionalitetsprincippet ikke at være noget belæg for, at sanktionen ved manglende specifikation skulle være, at hele fakturabeløbet bliver momspligtigt - men det er præcist den sanktion, SKAT har anvendt.
 Af Momsbekendtgørelsens § 94 fremgår konsekvenserne af overtrædelse af Bekendtgørelsen § 40, hvilket alene er bødesanktion, jf. herved § 94 stk. 2 jf. stk. 1, hvorimod der ikke ses nogen hjemmel til at lade overtrædelsen a den følge, at retten til momsfradrag bortfalder.
 Denne betragtning cementeres tillige af SU.2000.283 samt EF-domstolens afgørelse C-110/98 til C 147/98 Gabalfrisa mfl.
 Af præmis 32 i sidstnævnte afgørelse følger, at de foranstaltninger, som medlemsstaterne kan træffe for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften og for at undgå svig, ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål - heller ikke selvom den erhvervsdrivende overtræder nationale lovbestemmelser.
 Allokering af vederlaget på henholdsvis momsfri og momspligtige ydelser
 Tages ovenstående argumentation ad notam, er næste problematik, at der skal ske en allokering af vederlaget, dvs. dette skal spaltes på henholdsvis den momsfrie og den momspligtige ydelse.
 Det følger direkte af EF-domstolens praksis, idet en blandet transaktion skal opsplittes i sine delleverancer, uanset om der er sket samlet eller særskilt fakturering, jf. herved også TFR.2006.453.
 I relation til fakturaer af typen 1.4 er det ikke et problem, idet der er taget højde herfor ved beregning af momsbeløbet, som svarer til 25% af afgiftsgrundlaget, dvs. regnestykket ser således ud:
 Momsen = afgiftsgrundlaget x 25/100, og dermed er afgiftsgrundlaget = Momsen x 100/25.
 Den momsfrie ydelse er dermed fakturabeløbet minus afgiftsgrundlaget.
 Det vil sige, at de nødvendige informationer kan udlæses af fakturaerne, om end de formalistiske krav, jf. Momsbekendtgørelsen, i visse tilfælde ikke er opfyldt.
 Hovedreglen - og dermed det bevismæssige udgangspunkt - er herefter, at det er den afgiftspligtige persons (sagsøgeres) egen fordeling, der skal lægges til grund, forudsat denne ikke er åbenbar fejlagtig, jf. TFR.1998.275.
 Sagsøgte, dvs. SKAT, har ikke godtgjort, at den foretagne fordeling er åbenbar fejlagtig.
 I den sammenhæng skal det tages i betragtning, at de pågældende kurser, konferencer, møder afholdtes på ..., hvor der er store grundomkostninger til vedligeholdelse


text:
af bygningerne mv., hvilket modsvares af, at kunderne finder kursuslokalerne attraktive og er villige til at betale den høje markedspris, som er forbundet med lejeforholdet.
 De nærmere prisvilkår mv. for leje af lokaler til konferencer fremgår af ekstraktens side 795 - 803 og var betingelser, som kunderne var bekendt med ved aftaleindgåelserne. I øvrigt er prisvilkårene på niveau med sammenlignelige lejemål, herunder statens egne udlejninger, eksempelvis Kronborg Slot.
 Konsekvensen af ovenstående er, at der ikke er grundlag for den af SKAT foretagne forhøjelse vedr. fejltype 1.4, og det betyder, at afgiftstilsvaret skal nedsættes med kr. 1.184.903.
 Måtte Retten mod forventning nå til, at fordelingen er åbenbar fejlagtig, skal der foretages en fordeling efter markedspriser, jf. C-291/03 My Travel.
 Særligt kan fremhæves, at sagsøger afregner lokalelejen i forhold til antal personer, der deltager i arrangementet, hvilket er i overensstemmelse med normal praksis indenfor branchen. Prisen er dog typisk nedreguleret i forhold til den beregnede markedspris, hvilket skete for at lette administrationen, og det understreger, at de afregnede priser for lokalelej e ikke er åbenbart urimelige.
 Ad fejltype 1.3
 Principielt drejer det sig om fakturaer, som argumentationsmæssigt har store ligheder med fejltype 1.4, hvorfor de anførte betragtninger, som er anført der, umiddelbart også er anvendelige i relation til fejltype 1.3.
 Forskellen beror, Jf. SKATs overskrift til denne type, på, at der skulle være tale om ydelser, som ikke er omfattet af vejledning Y99 i modsætning til fejltype 1.4
 Som det fremgår af bilag E side 40 (E1815-1904), beror dette på, at der efter sagsøgtes opfattelse skulle være tale om bryllupsarrangementer, konfirmationer, almindelige fødselsdagsfester og firmafester, og ikke et møde eller en kursusvirksomhed.
 En del fakturaer, som SKAT har placeret i kategorien, er i øvrigt fejlplaceret, og henhører rettelig under fejltypen 1.4.
 Dybest set har det kun historisk interesse, om fejltype 1.3 er omfattet af Y99 eller ej, idet vejledningen er blevet overhalet af forskellige EF-retlige domme, men SKAT har givetvis ret i, at den helt specielle momsreduktionsregel, der forefindes i vejledningen, ikke kan strækkes videre end til kursus og møder, og det har Højesteret tilsluttet sig.
 Hovedydelser eller biydelser
 I EF-retlig sammenhæng er "the leading case" imidlertid C-349/96 Card Protection Plan, dvs. afgørende er, hvad der er hovedydelsen eller hovedydelserne, henholdsvis hvad der er bi-ydelser.
 Er det en sammensat ydelse, er kriteriet, om en delleverance er et mål i sig selv for kunden, og her skal ikke tages udgangspunkt i SKATs opfattelse, men den formodede opfattelse hos den gennemsnitlige forbruger.
 Principielt burde man derfor stille samtlige gæster spørgsmålet: Hvorfor kommer de det pågældende sted? Det har sagsøger rent faktisk gjort, jf. bilag 69 (E809-810).
 Spørgsmålet er, om leverancen fremstår som en samlet leverance, eller som to eller flere selvstændige delleverancer, som naturligt kan adskilles.
 Såfremt hovedleverancen ikke har nogen anvendelighed eller alene en begrænset anvendelighed for forbrugeren uden den omhandlede delleverance, må det eksempelvis antages, at den blandede transaktions delleverancer skal kvalificeres som en transaktion, jf. C. 41/4 Levob Verzekeringen, præmis 24, 2. pkt.
 Hvis forbrugeren kan til- eller fravælge en delleverance,


text:
må det derimod antages, at delleverancen skal kvalificeres selvstændigt i forhold til den samlede leverance, uanset at delleverancen ud fra en umiddelbar betragtning kan synes sekundær i forhold til den samlede leverance.
 Tilsvarende forholder det sig, såfremt delydelsen fremstår som et selvstændigt element, der naturligt kan udskilles fra den samlede leverance, idet delleverancen da øjensynligt ikke udgør et nødvendigt middel til at udnytte den samlede leverance på bedst mulige vis.
 Selvom det er en faktor ved vurderingen, er det ikke i sig selv afgørende, om leverandøren har valgt at fakturere en samlet pris eller udspecificere vederlaget for den enkelte delleverance.
 Ved vurderingen kan det efter omstændighederne tillægges vægt, om den pågældende delleverance alene udgør en mindre væsentlig del af den samlede pris.
 Såfremt delleverancen ikke kan undgå at have mærkbare følger for den samlede pris, er det således en indikator på, at det vil være naturligt at anskue den pågældende delleverance som en selvstændig leverance.
 Grundlæggende fordrer en momsretlig korrekt behandling af en faktura, at SKAT derfor altid skal forholde sig til, om der blot er tale om en hovedydelse, eller om der indgår flere delleverancer.
 En hjælp til løsning af denne problematik vil være at stille spørgsmålet: Hvad var målet for forbrugeren?
 Hvis det var for at komme på kursus eller til et møde, at man på et hotel lejer et lokale, er det selvfølgelig oplagt, at dette er en (momsfri) hovedydelse, mens man konkret kan diskutere, hvordan der skal forholdes med eventuelle yderligere leverancer fra hotellets side.
 Omvendt, hvis man tager på et hotel for at holde en fest, bevæger man sig momsretligt ind på et mere komplekst felt.
 Er tanken med festen, at man skal have et måltid mad og evt. overnatte på stedet, kan selskabet reservere et bord i restauranten.
 Seancen involverer 2 hovedydelser, nemlig henholdsvis bespisningen og overnatningen. Der er ikke tale om en samlet transaktion, idet ingen af dem er nødvendige for at kunne udnytte den anden ydelse. Begge ydelser er imidlertid momspligtige, hvorfor afgiftsgrundlaget er den samlede ydelse.
 Ønsker selskabet imidlertid ikke at sidde i restauranten blandt øvrige gæster, men vil have eget eksklusivt lokale, så har vi tillige at gøre med en momsfri ydelse, hvorfor det skal vurderes, om der er tale om en selvstændig hovedydelse eller blot en biydelse, som momsmæssigt skal behandles som den hovedydelse, den knytter sig til.
 Det er de konkrete omstændigheder, som vil være udslagsgivende, og her vil et af momenterne være, i hvilket omfang ønsket om separat lokale påvirker prisen, og i den sammenhæng kan det antagelig spille en rolle, hvor længe pågældende selskab kan disponere over lokalet, samt om dette efter endt bespisning bliver ryddet og f.eks. kan benyttes til dans.
 Situationen kan også være den, at selskabet blot ønsker et lokale for at afholde en fest, og i dette tilfælde er der ingen tvivl om, at lokalelej en er en momsfri ydelse, og der ændres intet ved det faktum, selvom der f.eks. serveres drikkevarer, og uanset om det er i eller udenfor lokalet, idet


text:
ingen af disse ydelser er nødvendige for at udnytte den anden ydelse, og de er derfor hver for sig selvstændige hovedydelser med den konsekvens, at der alene skal svares moms af drikkevarerne.
 Det bemærkes, at SKAT på intet tidspunkt i forløbet har foretaget en vurdering i henhold til de EF-retlige regler, men alene vurderet sagen ud fra sin opfattelse og fortolkning af vejledningen Y99, som daterer sig tilbage til begyndelsen af 1990-erne.
 På denne baggrund må det bevismæssige udgangspunkt være, at SKAT ikke har godtgjort, at momsafregningen i relation til fejltype 1.3 har været forkert, hvorfor den foretagne momsforhøjelse skal tilbageføres.
 Ad fejltype 1.2
 Vedrørende denne fejltype - som vedrørte korrektion af momsen for 1995 - har SKAT lagt til grund, at nedreguleringen skete med kr. 409.731 i 1996, men faktuelt var reguleringen alene på kr. 378.089,24, jf. bilag 114 (E1725-1726). Dermed er der opkrævet kr. 31.641,76 for meget i moms fra SKATs side vedrørende denne fejltype.
 Ad fejlkilde 1.1
 Fra SKATs side er det kendetegnet, at faktureret moms er større end bogført moms.
 Imidlertid er der to former for fakturaer, nemlig fakturaer, hvor der decideret på fakturaen er anført og beregnet 25% moms, og dels er der fakturaer (og det er hovedparten), hvor der alene er anført, at fakturabeløbet er inklusive moms.
 Momsberegning ud fra afgiftsgrundlaget baseret på gennemsnitsmetoden
 Når der ikke pr. automatik blot er indbetalt moms svarende til 20% af det samlede fakturabeløb, beror dette på, at sagsøger/hotellerne på baggrund af et orienteringsmøde, som brancheforeningen afholdte i begyndelsen af 1990-erne, fik den opfattelse, at den afregnede moms skulle reguleres en gang årligt ud fra de faktisk afholdte lokaleudgifter sammenholdt med den momspligtige omsætning.
 Dette princip praktiserede hotellerne derfor igennem en årrække, uden at SKAT gjorde indsigelser - og dette på trods af at SKAT var bekendt med fremgangsmåden.
 Kundernes håndtering af fakturaerne
 Kendetegnende for fakturaerne under fejltypen er ligesom øvrige fakturaer omfattet af sagen, at der er indgået lokaleleje. I de fleste tilfælde fremgår det direkte af fakturaerne, mens det i andre tilfælde fremgår af ordrebekræftelserne/reserveringsaftalerne.
 Problemet med fakturaerne består grundlæggende i, at kunden i et vist omfang har kunnet fratrække momsen - det gælder dog ikke private, og desuden har fradragsretten for erhvervskunder været begrænset, jf. Momslovens § 42 stk. 2 jf. stk. 1 litra 5 og 6, til 25% af afgiften vedrørende hotel- og restaurationsydelser.
 Med andre ord har erhvervsmæssige kunder alene kunnet fratrække 1/4 af den oplyste moms, eller 1/20 af det samlede fakturabeløb.
 Da der er indgået momsfri lokaleleje i fakturaerne, har de pågældende kunder derved principielt kunne trække for meget fra i moms, hvorfor staten ud fra en umiddelbar betragtning ville lide et tilsvarende tab, hvis forholdet blev korrigeret, nærmere bestemt ville tabet svare til 1/4 x 1/5 af den momsfrie lokaleleje, dvs. 1/20 af dette beløb.
 På den baggrund burde fakturaerne under fejltype 1.1 derfor korrigeres i overensstemmelse med sag C-342/87 Genius Holding eller i hvert fald sag C-454/98 Schmeinck & Cotreth. I førstnævnte sag kan korrektion ske, forudsat den afgiftspligtige


text:
er i god tro, hvorimod korrektion i sidstnævnte situation er uafhængig af god/ond tro, men forudsætter at SKAT ikke herved lider et tab, og at korrektionen sker "rettidig".
 Højesteret har imidlertid afvist, at kriteriet "rettidigt" er opfyldt i nærværende sag, selvom der er tale om konnekse krav. Da der ikke i loven er angivet tidsfrister i relation til korrektionsadgang, må Højesterets afgørelse forstås således, at korrektion skulle ske indenfor den almindelige forældelsesfrist, dvs. 5 år.
 Momslovens § 52 stk. 4
 Da der ikke er adgang til korrektion, er udgangspunktet, at den for meget opkrævede merværdiafgift skal indbetales til SKAT, jf. herved Momslovens § 52 stk. 4, men alternativt kan fejlen berigtiges overfor køber, jf. § 52 stk. 4, sidste punktum, hvilken ret sagsøger ønsker at gøre brug af, hvorfor der er nedlagt påstand herom.
 Fakturaer, hvor der, jf. fakturateksten, er opkrævet 25% moms, og hvor der hverken af fakturaen eller andet aftalegrundlag fremgår noget omkring lokaleleje
 Fakturaer, hvor der, jf. fakturateksten, er opkrævet 25% moms, men hvor det af fakturaen eller andet aftaletalegrundlag klart fremgår, at der indgår lokaleleje
 Fakturaer, hvor det ikke af fakturateksten fremgår, hvor meget moms der er opkrævet, og hvor det ikke af fakturaen eller andet aftaletalegrundlag fremgår, at der indgår lokaleleje
 Fakturaer, hvor det ikke af fakturateksten fremgår, hvor meget moms der er opkrævet, og hvor det af fakturaen eller andet aftaletalegrundlag klart fremgår, at der indgår lokaleleje
 Edb-teknisk fejl
 Som det fremgår af SKATs opgørelse, vedrører langt det største krav indenfor denne fejltype indkomståret 1999, nærmere bestemt et beløb på kr. 2.919.730, hvilket beroede på, at der blev installeret nyt software hos sagsøger, og den edb-tekniker, der forestod dette, ændrede uden sagsøgers viden og formodentlig uden at filosofere nærmere herover programopsætningen, hvilket afstedkom, at momsspecifikationen gled ud af fakturaerne.
 SKATs rådgivningsforpligtelse og erstatningsansvar
 Afregningsmåden vedrørende fejltyperne 1.1., 1.3. og 1.4. var ikke i overensstemmelse med momsbekendtgørelsens indholdskrav til fakturaer, hvilket SKAT blev opmærksom på tilbage i februar 1999, men undlod bevidst at orientere sagsøger herom, jf. ekstraktens side 117, uagtet at myndigheden, jf. Forvaltningslovens § 7, i situationen havde en aktiv rådgivningsforpligtelse.
 Kombineret med at SKAT reelt afskar sagsøger og dennes revisor fra at udøve kontradiktion og først lod dem komme til orde i 2005, har SKAT efter sagsøgers opfattelse optrådt ansvarspådragende og ved sin adfærd forårsaget et tab hos sagsøger.
 I 2005 åbnede SKAT op for, at sagsøger kunne korrigere fakturaerne, men afviste de fremsendte korrektionsfakturaer ud fra argumenter, der ikke var i overensstemmelse med momslovgivningen og afviste sidenhen at fremkomme med nærmere vejledning, hvilket var i strid med SU.2000.283 samt EF-retten dom i C-110/98 - C-147/98, Gabalfrisa mfl., dvs. også denne adfærd fra SKATs side må karakteriseres som værende ansvarspådragende.
 Efter sagsøgers opfattelse må SKAT grundet sin adfærd være erstatningspligtig i det omfang, sagsøger af tidsmæssige grunde er afskåret fra at korrigere sine fakturaer. Kravet modsvarer SKATs krav om afgiftsforhøjelse.
 Fremgangsmåde ved udstedelse af fakturaer og betaling
 Grunden, til at dette aspekt har relevans, beror på, at det har betydning i relation


text:
til forståelse af sagsøgers anbringende om, at SKAT ved opførelse af afgiftskravet ikke har taget højde for alle foretagne momsindbetalinger.
 Når en kunde på et af hotellerne fik leveret en ydelse, f.eks., en hovedydelse i form af leje af et lokale til konference, møde eller lignende, samt biydelse i form af vand, kaffe eller lign., eller en yderligere hovedydelse i form af overnatning, blev der fra hotellets side udstedt en faktura i det daværende STW-regnskabssystem, hvorved fakturaen samtidig bogførtes.
 I de fleste tilfælde betalte kunden kontant, og i så fald indgik indtægterne i hotellets kasse og dermed i den kasseopgørelse, som dagligt blev lavet af hotellerne, jf. f.eks. bilag 3 (E95-99), hvilket er ubestridt, jf. herved også SKATs konstatering i bilag 1 (E1-15) side 4, 4. afsnit.
 Det vil sige, at alle betalinger, som hotellerne selv direkte modtog, dvs. alle kontantafregninger, blev registreret via disse kasseopgørelser.
 Kasseopgørelserne blev sammen med betalingsmidlerne, dvs. dankort, checks, sedler, mønter og gavekort, fremsendt til H1 ved A, der varetog den fælles administration vedrørende indbetalinger (cash-pool kontoen) og videreformidlingen af indtægterne til de respektive rettighedshavere, dvs. de forskellige juridiske og afgiftspligtige subjekter.
 Den måde, H1 håndterede indbetalingerne på, var, som det er helt normalt, at give hver indbetaling et bilagsnummer, som dermed er bogføringsnummeret i denne virksomheds regnskabssystem.
 Til illustration henvises til bilag 49 i den parallelt verserende sag (denne sags E233), kontoudskrift fra F2-bank, hvor princippet kan ses.
 SKAT har i sagen som arbejdsmetode valgt at fokusere på denne indbetalingsliste, som man opfatter som værende den eneste bogføring, hvilket er korrekt, hvis blikket er rettet mod H1, hvor der er tale om bogføring af indbetalingsbilag, hvorfor det heller ikke er overraskende, at der på adskillige af disse bilag er anført girokortnumre, hvilket imidlertid blot indicerer, at der da er betaling af fakturer, hvor der blev ydet kredit.
 At SKAT opfattede dette som værende den eneste bogføring (reelt skete der bogføring både hos hotellerne og hos sagsøger), gav omvendt nogle forståelsesproblemer, jf. bilag 1 side 3-4 (E1-15), men den rette forståelse blev grundet manglende lyst til kontradiktion fra SKATs side ikke opnået.
 På systematisk vis har SKAT gennemgået indbetalingerne til cash-pool kontoen.
 Man har set på hver enkelt indbetaling, og som udgangspunkt tjekket, om der, jf. kontospecifikationerne, var betalt 25% moms af beløbet (for indkomståret 1996 har SKAT langt hen ad vejen arbejdet med en formodning om, at der var betalt mindre end 25% i moms, og derfor lavet sine beregninger uden tjek).
 Ad SKATs krav - momsafstemning
 Den valgte utraditionelle arbejdsmetode fra SKATs side indebærer, at ikke er taget højde for, at momsafregning for hotellernes vedkommende tillige er sket via egne SE-numre. Argumentationen fra SKATs side har her været, at disse afregninger ikke vedrørte hotelomsætningen, og derfor var det irrelevant at forholde sig hertil.
 Når SKAT har set på et enkelt indbetalingsbilag - som man opfatter som hovedbilaget - har man forsøgt at forholde sig til det vedhæftede dokumentationsmateriale vedrørende indbetalingens størrelse, dvs. fakturaer, girokort mv., hvilket SKAT så har karakteriseret som underbilag.
 For


text:
at lette administrationen har sagsøger på vegne af hotellerne overført en del af de indbetalte beløb til momsafregningskontiene, dvs. konto 9220 og 9221. Sidstnævnte konto relaterede sig til fakturaer med lokaleleje, og momsen vedrørende en enkelt faktura kan være spaltet på de to konti, hvilket SKAT ikke har været opmærksom på.
 Afgørende i momsretlig henseende er ikke, hvor store beløb der er overført til de enkelte momskonti, men derimod om der er afregnet korrekt overfor SKAT ved momsafregningsterminerne, og det kan principielt kun afklares ved, at der ses på størrelsen af den momspligtige omsætning i afgiftsperioden sammenholdt med den indbetalte moms.
 Det betyder, at hvis SKAT betvivler, at sagsøger har afregnet korrekt moms, er det utilstrækkeligt at forholde sig til enkeltdispositioner på momsafregningskontoen - man må lave en momsafstemning for at sandsynliggøre sit postulat.
 En sådan afstemning/sandsynliggørelse har SKAT også forsøgt at lave, jf. bilag 24-27, men problemet for SKAT er, at afstemningen viser, at der i flere tilfælde qua SKATs momsforhøjelser sker afregning med mere end 25% moms. I den forbindelse kan yderligere bemærkes, at SKAT i skrivelse af 26.8.2008 til Kammeradvokaten, jf. bilag 115 side 19 (E1289-1291), bl.a. har anført, at man ikke havde afsat de fornødne ressourcer til at lave en 100% korrekt kontrol.
 Der kan henvises til bilag 116 (E659-661), som er en oversigt over 11 eksempler, hvor der er betalt mere i moms, end SKAT oplyser i henvisningslisten. Endvidere henvises til bilag 117a (E663-671) og 117b (E673-679), som er oversigter over betalinger på momskonto 9220 og 9221, hvor de enkelte poster er angivet, og til bilag 118 (E681-694), som er en oversigt, hvor posterne er sat sammen, samt yderligere til oversigten i bilag 119 (E695).
 Ad momsbetalinger fra øvre afgiftssubjekter
 Årsregnskaberne er fremlagt som bilag 120-129 (E707-781).
 Af præmisserne i højesteretsdommen fremgår det, at det er A, der hæfter for de afgiftspligtige momssubjekters momsafregninger overfor SKAT, og i konsekvens heraf må han også skulle godskrives de momsafregninger, som er foretaget direkte af disse afgiftssubjekter, jf. herved bilag 29 (E209-215).
 Af relevans i nærværende sammenhæng er særligt betalingerne fra H5 ApS, H5.1 ApS og BA.
 For så vidt angår førstnævnte selskab har sagsøger udarbejdet en oversigt vedrørende faktisk betalt moms, jf. bilag 130 (E783), sammenholdt med den moms, der på baggrund af årsopgørelserne, jf. bilag 131 (E785-793), kan beregnes for perioden 1996-1999.
 Selskabets væsentlige indtægter var momsfrie ydelser i form af udleje af fast ejendom, jf. Momslovens § 13, stk. 1, litra g, og EU-tilskud.
 Årsagen, til at der blev afregnet et betydeligt større beløb i moms, end den afgiftspligtige omsætning, jf. oversigten, giver grundlag for, var, at hotelomsætningen på H5 ApS også blev afregnet via selskabets SE-nummer (figurerer under posten lejeindtægter), men her har Højesteret fundet, at denne del af omsætningen momsmæssigt skal henføres til sagsøger.
 Dermed skal momsafregningen, som er sket i selskabets SE-nummer, for så vidt den angår hotelomsætningen, også overføres til sagsøger, og dette beløb andrager kr. 2.426.610,06.
 Det bemærkes i den forbindelse, at SKATs egen opfattelse, jf. Landsskatterettens kendelse af 22.12.2009


text:
i sagen BS 3-629/2010 på side 3 (ekstrakten i denne sag side 1-143), er, at eneste aktivitet i selskabet er lejeindtægten, hvilket dog ikke er helt korrekt, jf. årsopgørelserne. I givet fald skulle sagsøger godskrives yderligere kr. 532.139,44 i moms.
 H5.1 ApS
 Her har SKAT ligeledes, jf. Landsskatterettens kendelse af 22.12.2009 i sagen BS 3-629/2010 side 3, anført, at eneste aktivitet i selskabet er lejeindtægten, hvilket er korrekt, jf. specifikationen af årsindtægten, jf. årsregnskaber.
 Da lejeindtægt ved udleje af fast ejendom er momsfri, skulle selskabet ikke svare nogen moms. Der er betalt kr. 185.199 i moms (vedrører reelt hotelomsætningen), hvorfor beløbet skal godskrives A.
 Momsbetalingerne for hendes vedkommende vedrører "salg overført kroregnskab", og angår med beregnede beløb "... den del af omsætning i restauranterne, der er omfattet af spiritusbevillingen....".
 Det vil sige, at de momsbeløb, som er afregnet for hendes vedkommende, relaterer sig til hotelomsætningen, hvor ekstraopkrævninger vedrørende moms er blevet rettet mod sagsøger.
 I konsekvens heraf skal sagsøger godskrives den moms, som er afregnet via BA ́s SE-nummer, i alt kr. 195.110, jf. bilag 29 (E209-215).
 Det bemærkes i den forbindelse, at momsbeløbene for de ovennævnte momssubjekter er betalt af A, jf. bilag 132 (E697-706).
 Samlet er der direkte fra disse afgiftssubjekter afregnet kr. 2.763.692, som relaterer sig til hotelomsætningen, og som der ikke er taget højde for ved SKATs momsafstemning.
 SKAT har i dette indkomstår ikke løftet sin bevisbyrde, idet SKAT ikke har sandsynliggjort, at der er sket fejlagtig momsafregning.
 Momsen af de omhandlede fakturaer er her ikke bogført direkte på momskontiene 9220 og 9221, men fra januar til december 1996 i det væsentligste bogført som kasserapporter, jf. bilag 59 (E647-655).
 Det vil sige, at der ikke fra momskontiene 9220 og 9221 kan udledes noget om, hvorvidt der er betalt moms af de enkelte fakturaer, men alene om der er svaret korrekt moms, jf. de enkelte kasserapporter.
 Sagsøgte har imidlertid ikke forholdt sig til denne problematik, men derimod blot gættet sig til, hvad der er blevet betalt i salgsmoms, hvilket ikke kan anses for tilstrækkeligt til at løfte bevisbyrden.
 Der kan i den sammenhæng henvises til eksempelvis Landsskatterettens udtalelse vedr. fejltype 2.6 (købsmoms), jf. side 64 -65:
 For de øvrige bilag ses den resterende del af bilagsbeløbene ikke bogført direkte på konto 9230, indgående moms af køb, idet der på denne konto i perioden januar til september 1996 alene er bogført kasserapporter. Uanset klager ikke har redegjort nærmere for, hvorledes der bogføringsmæssigt er forholdt med den resterende del af beløbene, må retten på det foreliggende grundlag nære betænkelighed ved at anse det for dokumenteret eller i tilstrækkelig grad sandsynliggjort, at klager har bogført moms af disse beløb.
 Beløbene andrager, jf. henvisningslisten, kr. 208.933,04 vedrørende fejlkilde 1.1, kr. 424.043,33 vedrørende fejlkilde 1.3, og kr. 175.008,44 vedr. fejlkilde 1.4 - i alt kr. 807.984,76.
 Skatteministeriet har til støtte for sine påstande i et påstandsdokument anført følgende hovedanbringender, der er gentaget og uddybet under hovedforhandlingen:
 1. Vedrørende sagsøgerens påstand om nedsættelse af momstilsvaret
 Til støtte for påstanden gøres det gældende, at


text:
der ikke er noget grundlag for at nedsætte sagsøgerens momstilsvar for perioden 1. januar 1996 - 31. december 1999 vedrørende fejltyperne 1.1-1.4 med yderligere beløb ud over de beløb, som allerede er anerkendt af SKAT.
 Det endeligt opgjorte momskrav mod sagsøgeren vedrørende fejltype 1.1-1.4 udgør kr. 8.627.286,-, jf. vedlagte støttebilag 1 af 15. november 2012 med oversigt over SKATs moms- og afgiftskrav mod sagsøgeren. Det bemærkes, at der i forhold til det for Landsskatteretten anerkendte nedsættelsesbeløb på kr. 194.262 for byretten er anerkendt to mindre nedsættelser vedrørende henholdsvis fejltype 1.1 og 1.3 på i alt kr. 4.804,-, jf. støttebilaget. Det oprindelige momskrav mod sagsøgeren ifølge SKATs afgørelse af 4. oktober 2001 udgjorde kr. 8.826.352,-. Kravet er således nedsat med kr. 199.066 i alt.
 Sagsøgeren har ved SKATs afgørelse af 23. september 2005, der fulgte op på Landsskatterettens første kendelse i sagen af 29. april 2005 (refereret i Landsskatterettens anden kendelse af 22. december 2009) fået indrømmet det 5 pct.-fradrag i momsgrundlaget for andel af momsfri lokaleleje uden nærmere dokumentation, der følger af vejledning Y 99.
 Landsskatteretten har i sin kendelse af 22. december 2009 - som er til prøvelse for retten under nærværende sag - stadfæstet SKATs afgørelse fra 2005 og fastslået, at sagsøgeren ikke er berettiget til yderligere fradrag i momsgrundlaget, end det af SKAT opgjorte i henhold til vejledning Y99, som førte til en nedsættelse af momskravet på kr. 87.640. Dertil kom yderligere anerkendte nedsættelser af kravet, som fulgte af fremlagt dokumentationsmateriale under den parallelt for landsretten verserende sag vedrørende Landsskatterettens kendelse af 29. april 2005 (således at den samlede nedsættelse af kravet var på kr. 194.262, da Landsskatteretten behandlede sagen for anden gang i 2009). Endelig er der for byretten som nævnt anerkendt to mindre nedsættelser af kravet.
 Sagsøgte fremhæver, at den af Landsskatteretten trufne afgørelse af 22. december 2009, som retten skal tage stilling til, udelukkende vedrører SKATs afgørelse af 23. september 2005, hvorved der skete en nedsættelse af momstilsvaret på kr. 87.640 under henvisning til vejledning Y 99. Der er ikke noget grundlag for at ændre Landsskatterettens afgørelse på dette punkt. Det af sagsøgeren for retten fremlagte fakturamateriale, der allerede to gange har været forelagt Landsskatteretten, og som også tidligere har været fremlagt for både landsretten og Højesteret, kan sagsøgeren ikke få en ny prøvelse af, jf. nedenfor.
 Sagsøgeren har ikke krav på en helt ny materiel behandling af sagen vedrørende fejltype 1.1-1.4, og der er ikke grundlag for en helt ny administrativ behandling af de enkelte opgjorte krav under nærværende sag med byretten som en art administrativ ligningsinstans, som sagsøgeren reelt lægger op til med sine påstande og det genfremlagte omfattende fakturamateriale.
 Sagsøgte bemærker herved, som også fremhævet af Landsskatteretten i kendelsen af 22. december 2009, at sagsøgeren for landsretten nedlagde påstand (påstand 2) om, at Skatteministeriet skulle anerkende, at sagsøgeren ikke havde afregnet for lidt i salgsmoms (jf. landsrettens gengivelse af sagsøgerens anden påstand i landsretssagen).
 Hertil bemærkede landsretten følgende i sin dom af 19. marts 2007 (SKM2007.263.VLR) vedrørende kravet under fejltyperne 1.1-1.4:


text:
Forvaltningen har ved sin afgørelse om afgiftskravet lagt til grund, at H1 ved A i adskillige tilfælde har udstedt momsbelagte fakturaer, men har undladt at bogføre og angive den fulde moms over for afgiftsmyndighederne. Det er endvidere lagt til grund, at H1 har reguleret sine momsangivelser i nedadgående retning og som konsekvens heraf undladt at angive og betale den udfakturerede moms uden samtidig at berigtige fejlene over for kunderne i form af udstedelse af kreditnotaer. Det er endelig lagt til grund, at H1 har anvendt reglerne i vejledning Y99 uden at have været berettiget hertil. I nogle tilfælde har betingelserne for at anvende vejledningen ikke været opfyldt, i andre tilfælde er reglerne anvendt forkert, idet der blandt andet ved faktureringen ikke er foretaget opdeling i en momsfritaget ydelse og en momspligtig ydelse. Bevisførelsen for landsretten, herunder den dokumentation. som har fundet sted, og fuldmægtig KB ́s forklaring har i væsentlig grad sandsynliggjort, at det faktiske grundlag for afgørelsen på disse punkter er rigtige. H1 ved A har ikke heroverfor ved fremlæggelse af kreditnotaer eller fakturaer. hvor der er sket opdeling mellem momspligtige og momsfritagne ydelser eller på anden måde godtgjort, at ToldSkat har forhøjet momstilsvaret på et forkert grundlag. Der er således ikke vedrørende fejltyperne 1.1-1.4 grundlag for at tilsidesætte forvaltningens afgørelse.
 Med denne begrundelse frifandt landsretten Skatteministeriet for sagsøgerens påstand 2 i sagen. Herved blev salgsmomskravet vedrørende fejltype 1.1-1.4, der følger af SKATs afgørelse af 4. oktober 2001, stadfæstet af landsretten.
 Sagsøgeren gentog ikke sin påstand 2 fra landsretten for Højesteret, hvilket Højesteret fremhævede i sin dom af 11. maj 2010. Dermed står landsrettens frifindende dom og begrundelsen herfor ved magt for så vidt angår SKATs momskrav vedrørende fejltype 1.1-1.4 med de enkelte korrektioner, SKAT har anerkendt. Sagsøgeren kan ikke under nærværende sag på ny få prøvet SKATs krav vedrørende disse fejltyper, da landsrettens dom har retskraft for nærværende sag. Sagsøgeren kan alene få prøvet de enkelte poster, der er korrigeret i SKATs afgørelse fra 2005. Højesteret bemærkede således også i sin dom, at sagsøgeren under nærværende sag kunne få behandlet "spørgsmål om rettelse af eventuelle fejl ved den momsmæssige behandling af enkelte poster".
 Det bemærkes, at der for landsretten og Højesteret var fremlagt det samme omfattende fakturamateriale, som sagsøgeren nu har fremlagt for byretten, som blev sammenholdt med sagsøgerens bogføring ligeledes fremlagt i sagen, lige som der fandt en grundig gennemgang af vejledning Y99 og af hele grundlaget for SKATs afgørelse sted for landsretten, jf. gennemgangen af bevisførelsen i landsrettens dom. Repræsentative eksempler på sagsøgerens fakturering og den tilhørende bogføring vedrørende alle fire fejltyper blev også gennemgået for Højesteret. Det af sagsøgeren fremlagte fakturamateriale kan derfor ikke føre til en ny prøvelse af sagen, og der er i øvrigt intet nyt i det fremlagte materiale i forhold til, hvad der allerede er blevet fremlagt for Landsskatteretten (to gange), landsretten og Højesteret.
 2. Vedrørende sagsøgerens påstand om ret til berigtigelse af fakturaer
 Landsskatteretten fastslog i kendelsen af 22. december 2009, at sagsøgeren ikke er berettiget til at berigtige den


text:
fakturerede moms. Højesteret har endvidere endeligt og med bindende virkning for retten i nærværende sag i dommen af 11. maj 2010 fastslået, at der ikke er adgang til berigtigelse af fakturaerne. Højesterets dom har materiel retskraft for så vidt angår dette spørgsmål i sagen. Den af sagsøgeren nedlagte nye anerkendelsespåstand fremsat i processkrift 3 af 17. oktober 2012 er udtryk for, at sagsøgeren vil have dom for, at der kan ske berigtigelse af den fakturerede moms. Dette har Højesteret allerede fastslået ikke er muligt. Derfor må retten afvise påstanden.
 Højesteret fastslog, at fejltyperne 1.1-1.4 alle er udtryk for en tilsidesættelse af momslovgivningen fra sagsøgerens side. Videre fastslog Højesteret, at sagsøgeren ikke opfylder betingelserne for korrektion af fakturaerne under fejltype 1.1-1.4, da sagsøgeren ikke rettidigt og fuldstændigt har afværget risikoen for afgiftstab for statskassen, og da sagsøgeren ikke har været i god tro med hensyn til den skete fakturering. Sagsøgeren var således i ond tro, da sagsøgeren undlod at afregne faktureret salgsmoms, da sagsøgeren benyttede vejledning Y 99, uden at betingelserne herfor var opfyldt, og da sagsøgeren undlod at følge retningslinjerne i vejledningen i de tilfælde, hvor den i øvrigt kunne benyttes. Med Højesterets dom er det endeligt afgjort, at sagsøgeren ikke opfylder betingelserne for korrektion af sine fakturaer efter momslovens § 52, stk. 4, eller efter EU-Domstolens praksis, jf. navnlig dommene i sag 342/87, Genius Holding og sag C-454/98, Schmeink & Cofreth.
 Det bemærkes ex tuto, at sagsøgeren aldrig har vist vilje til at udstede kreditnotaer til sine kunder og rent faktisk tilbagebetale nogen momsbeløb til dem. Grundlæggende er det nemlig sagsøgerens opfattelse, at momsen er "hans" penge, som ikke skal tilbagebetales til kunderne, jf. A ́s forklaring for landsretten refereret i Vestre Landsrets kendelse af 16. januar 2001 om ransagningen og beslaglæggelsen af faktura- og bogføringsmateriale hos sagsøgeren til brug for SKATs afgørelse (nyt bilag AG til dette påstandsdokument).
 Af sagsøgerens påstand som nedlagt i processkrift af 17. oktober 2012 fremgår det i øvrigt ikke, hvorledes sagsøgeren har tænkt sig at berigtige sine fakturaer over for kunderne, hvilke specifikke transaktioner, sagsøgeren mener kan berigtiges, hvilke præcise kunder, sagsøgeren påstår at have tænkt sig at betale tilbage til, og hvilke beløb sagsøgeren har tænkt sig at tilbagebetale til sine kunder. Det er således udokumenteret, at sagsøgeren overhovedet har tænkt sig at tilbagebetale nogen beløb til sine kunder, endsige med hvilke beløb. For landsretten og Højesteret fremlagde sagsøgeren en række efterproducerede bilag, som sagsøgeren benævnte "kreditnotaer", som dog ikke var sendt til kunderne. Ingen moms er nogensinde blevet tilbagebetalt til kunderne. Hverken landsretten eller Højesteret tillagde "kreditnotaerne" nogen vægt.
 3. Vedrørende sagsøgerens erstatningspåstand
 Til støtte for frifindelsespåstanden over for den af sagsøgeren (dog ikke formelt i sagsøgerens processkrifter) nedlagte erstatningspåstand gøres det gældende, at skattemyndighederne ikke har handlet ansvarspådragende over for sagsøgeren, og at sagsøgeren i øvrigt ikke har lidt noget erstatningsberettiget tab.
 Sagsøgte lægger til grund, at erstatningspåstanden udgør et beløb på kr. 5.260.585,19,- vedrørende forhøjelserne af sagsøgerens afgiftstilsvar under fejltyperne 1.1, 1.3 og 1.4, jf. sagsøgerens bilag 46/56 i


text:
de to sager. Erstatningskravet omfatter ifølge bilag 46/56 åbenbart ikke forhøjelsen under fejltype 1.2, uden at dette dog er forklaret nærmere i sagsøgerens processkrifter eller i bilaget. Fejltype 1.2 omhandler lige som fejltype 1.1 ikke-afregnet salgsmoms.
 Det bestrides, at skattemyndighederne skulle have tilsidesat en vejledningsforpligtelse over for sagsøgeren. Det bestrides endvidere, at sagsøgeren har lidt et erstatningsberettiget tab, lige som tabsopgørelsen i bilag 46/56 bestrides som udokumenteret.
 Fejltype 1.1 handler om, at sagsøgeren har undladt at afregne salgsmoms til SKAT, som sagsøgeren har faktureret og opkrævet hos sine kunder. Det siger sig selv, at SKAT ikke har nogen særskilt forpligtelse til at vejlede momsregistrerede virksomheder om, at de er forpligtet til at angive og afregne den salgsmoms, som de rent faktisk har opkrævet hos deres kunder. Denne forpligtelse følger direkte af momslovens afregnings- og regnskabsbestemmelser i §§ 56 og 57. Disse forpligtelser har sagsøgeren som fastslået af Højesteret tilsidesat, idet sagsøgeren gennem flere år har undladt at angive og afregne den fakturerede salgsmoms. Allerede af denne grund har skattemyndighederne ikke handlet ansvarspådragende over for sagsøgeren i relation til fejltype 1.1.
 Fejltype 1.3 vedrører tilfælde, hvor sagsøgeren har anvendt SKATs dagældende vejledning Y 99 som grundlag for momsberigtigelse af sine afgiftspligtige transaktioner, uden at betingelserne herfor var opfyldt. Sagsøgeren har således benyttet vejledningen, som angår udlejning af lokaler til møder og konferencer, i tilfælde, hvor der var tale om fester, konfirmationer og lignende arrangementer i strid med vejledning Y 99. Betingelserne for anvendelsen af den dagældende vejledning fremgår klart af vejledningen selv, lige som retningslinjerne fremgik af de årlige momsvejledninger. Det bestrides, at vejledningen på nogen måde var uklar om betingelserne for dens anvendelse som hævdet af sagsøgeren. SKAT havde ikke nogen forpligtelse til særskilt at vejlede sagsøgeren om, at vejledningen ikke kunne benyttes til arrangementer, der ikke havde karakter af møder eller konferencer. Allerede af denne grund har SKAT ikke handlet ansvarspådragende over for sagsøgeren i relation til denne fejltype.
 Fejltype 1.4 omhandler de tilfælde, hvor sagsøgeren ikke har fulgt retningslinjerne i vejledning Y 99. Disse retningslinjer fremgår klart af vejledningen selv, lige som de er fremgået af de årlige momsvejledninger. Det bestrides, at vejledningen var uklar. SKAT havde ikke nogen forpligtelse til særskilt at vejlede sagsøgeren om, hvad disse retningslinjer bestod i. Sagsøgeren fulgte sit eget system, som var klart i strid med retningslinjerne, og som bevirkede, at sagsøgeren ikke afregnede korrekt moms.
 Det er ikke korrekt, at SKAT har anerkendt, at sagsøgeren kan undlade at afregne den moms, der skal betales efter momsloven, i relation til fakturaer omfattet af fejltype 1.4. Det eneste, der er anerkendt, er at sagsøgeren havde krav på uden nærmere dokumentation at reducere det fakturerede bruttobeløb før moms med op til 5 pct. som momsfri lokaleleje i henhold til retningslinjerne i vejledning Y 99. Den heraf følgende korrektion af afgiftskravet (en nedsættelse på ca. kr. 87.000, jf. ovenfor) er allerede sket.
 Det bestrides, at SKAT skulle være forpligtet til i foråret 1999 at vejlede sagsøgeren om muligheden for korrektion af fakturaer. Sagen vedrører en


text:
periode tilbage til 1996, og på daværende tidspunkt var risikoen for tab for statskassen allerede indtrådt. Hertil kommer, at sagsøgeren gennem hele perioden som fastslået af Højesteret havde været i ond tro om sine afgiftsunddragelser og urigtige faktureringer og momsangivelser over for SKAT, hvorfor der under ingen omstændigheder bestod nogen korrektionsadgang, som SKAT skulle vejlede sagsøgeren om. Allerede af denne grund har SKAT ikke tilsidesat nogen vejledningspligt over for sagsøgeren og har ikke handlet ansvarspådragende over for sagsøgeren.
 Det bestrides i øvrigt, at sagsøgeren har lidt et erstatningsberettiget tab. Der er tale om opkrævet moms betalt af kunderne, som sagsøgeren objektivt er forpligtet til at angive og afregne til statskassen efter momsloven. Der er ikke tale om noget erstatningsværnet "tab". Det er uklart, hvad der menes, når sagsøgeren gør gældende, at kravet er rejst "til kompensation" for myndighedernes afgiftskrav mod sagsøgeren som anført af sagsøgeren. Sagsøgeren har ikke noget krav på "kompensation" for det afgiftskrav, som er rejst mod sagsøgeren med rette, og som landsretten har tiltrådt. Højesteret har endvidere fastslået, at den af SKAT trufne afgørelse er både gyldig og korrekt og ikke lider af partshøringsfejl.
 For så vidt angår selve erstatningsopgørelsen bestrides denne som udokumenteret. Det er herunder udokumenteret, hvorledes det af sagsøgeren "skønsmæssige" beløb på kr. 2 mio. vedrørende fejltype 1.1 fremkommer.
 Denne sag vedrører prøvelse af Landsskatterettens kendelse af 22. december 2009 vedrørende fejltyperne 1.1.-1.4 i relation til A ́s momstilsvar for perioden 1. januar 1996 til 31. december 1999. Landsskatteretten traf ved kendelse af 29. april 2005 også afgørelse herom, og denne kendelse blev af A indbragt for Vestre Landsret, der ved dom af 19. marts 2007 frifandt Skatteministeriet. A ankede dommen til Højesteret, der ved dom af 11. maj 2010 stadfæstede landsrettens dom.
 Rammen for rettens prøvelse i denne sag er i overensstemmelse med Højesterets dom af 11. maj 2010 knyttet til "spørgsmål om rettelse af eventuelle fejl ved den momsmæssige behandling af enkelte poster" behandlet af Landsskatteretten i kendelse af 22. december 2009, hvorved den oprindelige opgørelse på 8.826.352 kr. blev nedsat med 194.262 kr.
 Efter oplysningerne i sagen har Landsskatteretten - og SKAT under denne sag - gennemgået A ́s bilag og synspunkter, og der er herunder foretaget yderligere korrektioner på i alt 4.804 kr. under rettens behandling af sagen, jf. Skatteministeriets støttebilag.
 Ud over sagens dokumenter har bevisførelsen alene bestået i en partsforklaring afgivet af A, og der er efter bevisførelsen ikke grundlag for at fastslå, at der kan ske yderligere nedsættelse af momstilsvaret ud over de enkelte poster, der er konstateret af SKAT under sagen, og som er anerkendt af Skatteministeriet.
 Der er efter bevisførelsen ikke grundlag for at fastslå, at SKAT har handlet ansvarspådragende som følge af manglende overholdelse af vejledningspligten eller på andet grundlag, ligesom der heller ikke foreligger dokumentation for et eventuelt lidt tab som følge af SKATs handlemåde.
 Skatteministeriets påstand vedrørende A ́s principale og subsidiære påstand tages herefter til følge som bestemt nedenfor.
 A har mere subsidiært nedlagt en anerkendelsespåstand, der efter sit indhold forudsætter


text:
en adgang for A til efterfølgende at dokumentere, at for meget opkrævet og ikke afregnet moms er tilbagebetalt til køberne, hvilket nødvendiggør korrektion af de udstedte fakturaer. Ved Højesterets dom er det endeligt afgjort, at A ikke opfylder betingelserne for korrektion af sine fakturaer efter momslovens § 52, stk. 4, eller efter EU-Domstolens praksis, og A ́s mere subsidiære påstand afvises derfor.
 Efter sagens udfald skal A betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med 200.000 kr. Beløbet, der er inkl. moms, dækker Skatteministeriets udgift til advokatbistand. Retten har ved omkostningsfastsættelsen lagt vægt på sagens økonomiske værdi, forløb og omfang, ligesom der er taget hensyn til, at sagen har været behandlet sammen med BS 3-629/2010.
 Sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at sagsøgeren, A ́s, momstilsvar for perioden 1. januar 1996 til 31. december 1999 vedrørende fejltype 1.1 - 1.4. alene skal forhøjes med 8.627.286 kr. I øvrigt frifindes Skatteministeriet for A ́s principale og subsidiære påstand.
 A ́s mere subsidiære påstand afvises.
 Inden 14 dage skal A i sagsomkostninger til Skatteministeriet betale 200.000 kr.
 Omkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skat.dk: Midlertidig momsfritagelse - konkurrencefordrejning
 25 Aug 2009 11:53
 19 May 2009 09:02
 SKM2009.501.HR
 1. afdeling, 62/2007
 Momsfritagelse, konkurrencefordrejning, autotaksation, taksationsydelser
 Sagen vedrørte en forening, der udfører autotaksationsydelser for sine medlemmer. Spørgsmålet var, om en momsfritagelse ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning, idet der var enighed om, at alle øvrige betingelser for afgiftsfritagelse efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 20 var opfyldt.
 Under sagens behandling for landsretten blev der forelagt præjudicielle spørgsmål for EF-Domstolen, der ved dom af 20. november 2003 bl.a. fastslog, at det afgørende er, om der består en reel risiko for, at fritagelsen i sig selv aktuelt eller i fremtiden kan fremkalde konkurrencefordrejning.
 Højesteret lagde til grund, at appellantens andel af marked for autotaksation udgjorde ca. 25%, mens 6 større forsikringsselskaber med egen taksatororganisation dækker ca. 70%. De resterende ca. 5% af markedet udgøres af 6 mindre forsikringsselskabers køb af momspligtige taksationsydelser hos stor forsikringsselskaber. Endvidere lagde Højesteret til grund, at appellantens priser for taksationsydelser er konkurrencedygtige, og at forsikringsselskaber med egen taksatororganisation ikke foretager markedsføring af taksationsydelser. Endelig lagde Højesteret til grund, at der ikke er virksomheder (danske eller udenlandske), der overvejer at etablere sig på markedet med taksationsydelser som forretningsgrundlag.
 Under hensyn til at undtagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, skal fortolkes under hensyn til dens formål, der inden for forsikringsområdet må antages at være at give mulighed for større konkurrencemæssig lighed mellem selskaber med egen taksatororganisation, som ikke betaler moms for taksationen, og selskaber uden egen taksatororganisation, og at bestemmelsen skal fortolkes således, at den i praksis får et reelt anvendelsesområde, fandt Højesteret, at der - i hvert fald under hensyn til at de store forsikringsselskabers salg kun udgør en uvæsentlig del af det enkelte forsikringsselskabs forretningsområde og kun udgør en beskeden del af det samlede marked for autotaksation - måtte bortses fra dette salg ved vurderingen af, om en momsfritagelse for appellanten vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Højesteret fandt derfor, at der med de nuværende forhold på markedet for autotaksation ikke bestod en reel risiko for, at momsfritagelse af appellanten ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning, hvorfor appellantens påstand blev taget til følge.
 Momsloven § 13, stk. 1, nr. 20
 Momssystemdirektivet artikel 132, stk. 1, litra f
 Momsvejledningen 2009-1 D.11.10
 Momsvejledningen 2009-1 D.11.20
 HH som mandatar for H1
 (advokat Hans Severin Hansen)
 Torben Melchior, Peter Blok, Per Walsøe, Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Thomas Rørdam og Henrik Waaben.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 18. afdeling den 7. december 2006.
 Appellanten, HH som mandatar for H1, har gentaget sin påstand.
 I generaladvokatens forslag til afgørelse, hvortil der er henvist i EF-domstolens dom af 20. november 2003 i den forelagte sag, hedder det i punkterne 127-131:
 Sammenslutningerne har, hvis de arbejder effektivt, som følge af deres organisation, en tvungen kundekreds, nemlig deres medlemmer.
 Det er således klart, at der er tale om et helt specielt marked, set i forhold til ideelle konkurrenceforhold. Når man accepterer denne situation, hvori visse erhvervsdrivende, dvs. sammenslutningerne, virker på en måde, der udelukker enhver bestræbelse på at


text:
opnå overskud, hvilken plads kan der da være for en uafhængig erhvervsdrivende, der søger at opnå overskud?
 En sådan erhvervsdrivende kan som allerede nævnt kun gøre sig håb om at trænge ind på markedet og at forblive på markedet, hvis han er i stand til at udbyde sine tjenester til lavere priser end sammenslutningerne, der ikke må opnå overskud.
 Det kan ganske vist ikke fuldstændig udelukkes, at sammenslutningerne kan virke så tungt og ineffektivt, at ydelsen bliver for byrdefuld, selv om den faktureres til kostpris, og selv om generalomkostningerne fordeles på et stort antal transaktioner. Det, som lovgiver efter min opfattelse har villet undgå, er, at sådanne sammenslutninger på trods heraf kan udelukke enhver konkurrence som følge af momsfritagelsen i henhold til sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra f).
 Men hvis sammenslutningerne - uanset enhver afgiftspålæggelse eller afgiftsfritagelse - kan være sikre på at beholde medlemmerne som kunder, fordi deres virksomhed er konkurrencedygtig, kan det ikke antages, at det er den afgiftsfritagelse, der indrømmes dem, som bevirker, at uafhængige erhvervsdrivende holdes ude fra markedet.
 Det anføres i præmis 24 i EF-domstolens dom, at det ifølge den forelæggende ret er ubestridt mellem parterne, "at der ved nægtelsen af momsfritagelse til H1 ikke forelå nogen aktuel eller konkret truende mulighed for, at en fritagelse på dette tidspunkt ville medføre konkurrencefordrejning."
 Den oversigt over, hvem der takserer for det enkelte forsikringsselskab, som er gengivet i landsrettens dom, er først fremkommet efter EF-domstolens dom.
 Parterne har over for Højesteret oplyst, at der siden landsrettens dom er sket de ændringer i forhold til den nævnte oversigt, at G12 Forsikring A/S nu ikke længere har egne taksatorer, men køber ydelsen hos G54 A/S, og at Forsikringsselskabet G15 A/S har tilsluttet sig H1. De mindre forsikringsselskabers køb af autotaksation hos de store selskaber svarer herefter til ca. 5 % af markedet for autotaksation. Ca. 25 % af markedet dækkes af H1, mens resten dækkes af forsikringsselskaber med egne taksatorer.
 Konkurrencerådet og Konkurrencestyrelsen har i 1999, i 2003 og i 2009 vurderet, at H1s vedtægter er omfattet af forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler mv. i konkurrencelovens § 6, men har fritaget vedtægterne fra forbuddet i medfør af konkurrencelovens § 8. I Konkurrencestyrelsens afgørelse af 29. april 2009 hedder det i afsnittet om styrelsens markedsundersøgelse bl.a.:
 Konkurrencestyrelsen har i forbindelse med en undersøgelse på markedet for skadesopgørelse spurgt forsikringsselskaberne G6, G54, G59 og G14 Forsikring, om selskaberne foretager takseringer af skader på motorkøretøjer for andre virksomheder.
 De adspurgte forsikringsselskaber har alle oplyst, at selskaberne foretagertakseringer for andre virksomheder. Ingen af selskaberne markedsfører dog ydelsen taksering. Selskaberne har endvidere oplyst, at de vurderer anmodninger om køb af takseringer fra andre selskaber fra gang til gang. Flere af selskaberne har endvidere oplyst, at de vil udvide salget af takseringer i det omfang, det er rentabelt.
 EF-domstolen har i dom af 11. december 2008 i sag C-407/07, der ligeledes vedrører forståelsen af 6. momsdirektivs artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, bl.a. udtalt:
 Det følger endvidere af fast retspraksis,


text:
at de udtryk, der er anvendt til at beskrive fritagelserne i sjette direktivs artikel 13, skal fortolkes strengt, da de er undtagelser fra det almindelige princip, hvorefter moms opkræves af enhver tjenesteydelse, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person (dommen i sagen C-407/07, præmis 13, H1-dommen, præmis 36, og dom af 14.6.2007, sag C434/05, 4793, præmis 16). Fortolkningen af disse ord skal imidlertid være forenelig med de formål, der forfølges med fritagelserne, og overholde kravene i princippet om afgiftsneutralitet, der er uadskilleligt forbundet med det fælles momssystem. Reglen om en streng fortolkning betyder således ikke, at de udtryk, der anvendes til at definere de fritagelser, som er fastsat i direktivets artikel 13, skal fortolkes således, at de fratages deres virkning (C434/05-dommen, præmis 16). Domstolens praksis tager ikke sigte på at pålægge en fortolkning, som gør de omhandlede fritagelser så godt som uanvendelige i praksis (H1-dommen, præmis 62
 H1 har navnlig anført, at det følger af EF-domstolens dom af 20. november 2003, at det afgørende er, om en momsfritagelse af H1s taksationsydelser i sig selv vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning, og at dette beror på, om H1 er effektivt drevet. Momsfritagelse af en sammenslutning, som ikke beregner sig avance, og som er effektivt drevet, vil ikke kunne fremkalde konkurrencefordrejning. Konkurrencerådet og Konkurrencestyrelsen har i 1999, i 2003 og i 2009 vurderet, at H1s vedtægter er omfattet af forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler i konkurrencelovens § 6, men har fritaget H1 fra forbuddet i medfør af konkurrencelovens § 8. Det er på baggrund af konkurrencemyndighedernes afgørelser ubestrideligt, at H1 er effektiv. En momsfritagelse af H1 vil dermed ikke i sig selv kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 H1 har endvidere henvist til, at formålet med bestemmelsen om momsfritagelse i momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, der gennemfører 6. momsdirektivs artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, er at stille bl.a. mindre forsikringsselskaber uden egne taksatorer lige i konkurrencemæssig henseende med de større selskaber, som har egen taksatororganisation, og som derfor ikke skal betale moms af taksationsydelserne. Selskaber med egne taksatorer vil altid have mulighed for at tilbyde at udføre autotaksation for andre selskaber, og en hensyntagen hertil vil derfor tømme undtagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr, 20, for indhold. Hensynet til de store selskaber, som udfører taksation for visse mindre selskaber, er derfor ikke relevant ved vurderingen af risikoen for konkurrencefordrejning. Muligheden for, at større forsikringsselskaber sælger taksationsydelser til mindre selskaber, er så nærliggende, at det må antages, at EF-domstolen har taget det med i sine overvejelser.
 Der er for tiden ingen virksomheder i Danmark, der som forretningsgrundlag alene har udbud af autotaksation, og ingen sådan virksomhed - heller ikke en udenlandsk - har forsøgt at etablere sig i Danmark. Momsfritagelse kan kun nægtes, hvis der består en reel risiko for at fremkalde konkurrencefordrejning, og en sådan reel risiko består ikke.
 Skatteministeriet har navnlig anført, at det ikke kan udledes af EF-domstolens dom, at der ikke vil kunne foreligge konkurrencefordrejning, hvis H1 er effektivt drevet. Ministeriet bestrider i øvrigt ikke, at H1


text:
er effektivt drevet.
 Der er heller ikke grundlag for at fortolke dommen således, at der kun kan foreligge en relevant mulighed for konkurrencefordrejning i forhold til virksomheder, der ikke selv leverer motorkøretøjsforsikringer. Oplysningerne om, at store forsikringsselskaber sælger taksationsydelser til mindre selskaber, var ikke fremme for EF-domstolen, som derfor ikke har taget dette i betragtning ved sin dom. Den omstændighed, at en række forsikringsselskaber udfører taksation for andre forsikringsselskaber, viser i sig selv, at en afgiftsfritagelse af H1 vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning. Hvis H1s taksationsydelser fritages for moms, vil det således give dens medlemmer en konkurrencemæssig fordel på forsikringsmarkedet i forhold til de forsikringsselskaber, der køber taksationsydelser hos andre forsikringsselskaber, ligesom forsikringsselskaber med egen taksationsorganisation ikke vil have mulighed for på lige konkurrencevilkår at tilbyde taksation for andre forsikringsselskaber. Hertil kommer, at det må anses for en reel mulighed, at der etableres en selvstændig taksatorvirksomhed, der tilbyder autotaksation til forsikringsselskaber. Mulighederne for et sådant selskab for at etablere sig på det danske marked vil blive væsentligt forringet, hvis H1 fritages for moms, idet selskabet ikke vil kunne opnå en tilsvarende momsfritagelse.
 Spørgsmålet i sagen er, om en fritagelse af H1 for at opkræve moms af sine taksationsydelser vil være i strid med momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, sidste led, hvorefter det er en forudsætning for afgiftsfritagelse, at fritagelsen ikke vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, gennemfører artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, i 6. momsdirektiv af 17. maj 1977 (direktiv 77/388/EØF).
 Det følger af EF-domstolens dom af 20. november 2003, at det er momsfritagelsen i sig selv, der ikke må kunne fremkalde konkurrencefordrejning i tilfælde som det foreliggende, hvor konkurrencen under alle omstændigheder er påvirket af, at der findes en aktør, som leverer ydelser til sine medlemmer uden at søge at opnå overskud (præmis 58). Endvidere følger det af afgørelsen, at de afgiftsfritagelser, som er fastsat i direktivets artikel 13, skal fortolkes strengt, men at dette dog ikke tager sigte på at pålægge en fortolkning, som gør de omhandlede mornsfritagelser så godt som uanvendelige i praksis (præmis 61 og 62). EF-domstolen har herefter konkluderet, at direktivets artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, skal fortolkes således, at momsfritagelse til en forening som H1 - der opfylder alle øvrige betingelser for fritagelse - skal nægtes, hvis der består en reel risiko for, at fritagelsen i sig selv, aktuelt eller i fremtiden, kan fremkalde konkurrencefordrejning (præmis 65).
 Højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at H1s andel af markedet for autotaksation udgør ca. 25 %, mens seks større forsikringsselskaber med egen taksatororganisation dækker ca. 70 %. De resterende ca. 5 % af markedet udgøres af seks mindre forsikringsselskabers køb af momspligtige taksationsydelser hos store selskaber. Højesteret lægger endvidere til grund, at H1s priser for taksationsydelser er konkurrencedygtige, og at forsikringsselskaber med egen taksatororganisation ikke foretager markedsføring af taksationsydelser. Endelig lægger Højesteret til grund, at der ikke findes virksomheder, der kun har salg af taksationsydelser som forretningsgrundlag, og der er heller ikke fremlagt oplysninger


text:
om, at sådanne virksomheder - danske eller udenlandske - overvejer at etablere sig på markedet.
 Undtagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr, 20, skal fortolkes under hensyn til dens formål, der inden for forsikringsområdet må antages at være at give mulighed for større konkurrencemæssig lighed mellem selskaber med deres egen taksatororganisation - som ikke betaler moms for taksationen - og selskaber uden egen taksatororganisation. Bestemmelsen skal endvidere fortolkes således, at den i praksis får et reelt anvendelsesområde, jf. herved præmis 62 i EF-domstolens dom.
 Højesteret finder, at de nævnte forhold må indebære, at der i hvert fald i den foreliggende situation, hvor de store forsikringsselskabers salg af autotaksation kun udgør en uvæsentlig del af det enkelte forsikringsselskabs forretningsområde og kun udgør en beskeden del af det samlede marked for autotaksation, må bortses fra dette salg ved vurderingen af, om en momsfritagelse for H1 vil kunne frem kalde konkurrencefordrejning.
 Højesteret finder herefter, at de med de nuværende forhold på markedet for autotaksation ikke består en reel risiko for, at en momsfritageIse af H1 vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning som nævnt i momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, sidste led.
 Højesteret tager derfor H1s påstand til følge.
 Skatteministeriet skal anerkende, at H1 med virkning fra den 1. januar 1994 opfylder betingelserne for momsfritagelse efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 20, jf. artikel 13, pkt. A, stk. 1, litra f, i 6. momsdirektiv, med den konsekvens, at Skatteministeriet skal tilbagebetale erlagte momsbeløb med tillæg af renter fra de respektive betalingstidspunkter.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 2.500.000 kr. til HH som mandatar for H1. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Skau Reipurth & Partnere | Højesteret afsiger dom om godtgørelser til medarbejder afskediget under barsel
 februar 6, 2015 by freedomagency 0 Comments 970 Views
 Højesteret afsiger dom om godtgørelser til medarbejder afskediget under barsel
 Højesteret har i en nyligt afsagt dom af 4. februar 2015 (sag 189/2013) fastslået, at en tidligere medarbejder hverken havde krav på godtgørelse som følge af ligebehandlingslovens bestemmelser om opsigelse under barsel, eller godtgørelse efter erstatningsansvarsloven, som følge af privatlivskrænkelser ved arbejdsgiverens gennemgang af medarbejderens og dennes ægtefælles e-mail korrespondance.
 Den tidligere medarbejder havde imidlertid krav på et mindre godtgørelsesbeløb i henhold til funktionærlovens § 2 b, som blev opgjort bl.a. under hensynstagen til den omstændighed, at hun på tidspunktet for bortvisningen allerede var opsagt med rette.
 Sø- og Handelsretten afsagde den 5. juli 2013 dom i en sag vedrørende blandt andet berettigelsen af en indgivelse af patentansøgning fra en forsker (herefter ”B”), hvis hustru (herefter ”A”), var ansat i den afskedigende virksomhed. Sø- og Handelsretten fastslog, at virksomheden ikke havde løftet bevisbyrden for, at B’s ansøgninger var retsstridige.
 For Højesteret indbragte A herefter spørgsmålet om opsigelsens og bortvisningens berettigelse, og nedlagde i den forbindelse påstand om betaling af 1) godtgørelse for uberettiget opsigelse under barsel, jf. ligebehandlingslovens § 9, jf. § 16, 2) godtgørelse for uberettiget bortvisning, jf. funktionærlovens § 2 b, og 3) godtgørelse for tort, jf. erstatningsansvarslovens § 26, som følge af privatlivskrænkelser.
 Godtgørelse for opsigelse under barsel
 Højesteret fandt, at virksomheden havde godtgjort, at det var uden betydning for afskedigelsen, at A var på barsel, hvorfor A ikke havde krav på godtgørelse.
 Højesteret lagde ved afgørelsen særlig vægt på, at selskabet havde en dårlig økonomi på afskedigelsestidspunktet og at den dårlige økonomi havde nødvendiggjort besparelser, herunder en nedsættelse af medarbejderstabens størrelse med ca. 40 % samt lukning af de forskningsafdelinger, som beskæftigede sig med forskningsområder, der lå uden for de aktiviteter, selskabet ifølge en ny strategi ville koncentrere sig om.
 A’s chef blev bedt om at udpege de fem medarbejdere, som han bedst kunne undvære. A var iblandt disse, og da A var ph.d.-studerende og derfor ikke besad samme faglige evner og erfaring, som de kolleger, hun havde sammenlignet sig med, var afskedigelsen berettiget.
 Godtgørelse for bortvisning
 Virksomheden havde begrundet bortvisningen af A med, at hun havde overtrådt sin loyalitetsforpligtelse ved at afsløre forretningshemmeligheder for sin ægtefælle og virksomhedens konkurrent, B.
 Højesteret henviste til Sø- og Handelsrettens dom, som fastslog, at B ikke havde indgivet patentansøgninger i strid med virksomhedens rettigheder, og på den baggrund fandt Højesteret ikke, at der forelå forhold, som kunne begrunde bortvisningen, hvorfor A var berettiget til en godtgørelse for uberettiget bortvisning efter funktionærlovens § 2 b.
 Under hensynstagen til ansættelsesforholdets varighed samt den omstændighed, at A allerede på tidspunktet for bortvisningen var opsagt på en baggrund som var rimeligt begrundet i selskabets forhold, fastsatte Højesteret godtgørelsen til kr. 37.000, svarende til en måneds løn.
 A gjorde for Højesteret gældende, at virksomheden havde krænket hendes privatliv ved at læse hende og hendes ægtefælles e-mail korrespondance.
 Af ansættelseskontrakten fremgik


text:
det, at al e-mail korrespondance via virksomhedens systemer skulle betragtes som tilhørende virksomheden med den virkning, at virksomheden måtte gøre sig bekendt med og disponere over indholdet heraf.
 Da virksomheden havde mistanke om læk af fortrolige oplysninger, blev en nærmere afgrænset personkreds sat til at undersøge e-mail korrespondancen mellem A og B. Undersøgelsesudvalget blev pålagt at underskrive en fortrolighedserklæring, og da Højesteret ikke fandt, at udvalget havde søgt i og gennemlæst e-mails af privat karakter i videre omfang, end det var nødvendigt, frifandt Højesteret virksomheden for A’s godtgørelseskrav.
 Det er vores opfattelse, at dommen lægger sig på linje med tidligere praksis vedrørende afskedigelse af medarbejdere på barsel. Dommen fastslår således, at såfremt virksomheden kan godtgøre, at afskedigelsen begrundes i virksomhedens økonomiske forhold og at afskedigelsen i øvrigt opfylder saglighedskravet, har medarbejderen ikke ret til godtgørelse ved opsigelse under barsel.
 Særligt for så vidt angår godtgørelsen for den uberettigede bortvisning bemærkes det, at Højesteret bl.a. lagde vægt på, at A allerede var sagligt opsagt på tidspunktet for bortvisningen. Hvis en virksomhed således kan dokumentere en saglig opsigelsesgrund, kan dette få indvirkning på udmålingen af godtgørelsen for en efterfølgende uberettiget bortvisning.
 For så vidt angår godtgørelse for privatlivskrænkelse, bemærkes det, at der i ansættelseskontrakten mellem virksomheden og A var indføjet en bestemmelse om virksomhedens adgang til at læse medarbejderens e-mails. Det bemærkes i den sammenhæng, at der generelt skal ganske meget til, før man som medarbejder kan komme igennem med et krav om tortgodtgørelse. Dommen siger ikke noget om, hvad udfaldet havde været uden den nævnte bestemmelse i ansættelseskontrakten, men henset til Højesterets henvisninger til, at undersøgelsen af A’s e-mails ikke gik ud over det nødvendige, og at undersøgelsen i øvrigt var motiveret af en frygt for læk af fortrolige oplysninger, er det vores vurdering, at passagen ikke har været afgørende. Dette ændrer dog ikke på, at det altid er en god idé at regulere disse forhold i ansættelseskontrakten eller en personalehåndbog.


text:
Højesteret fastslog kort før sommerferien, at en arbejdsgiver lovligt kan annullere en ansættelsesaftale, såfremt den ansatte under ansættelsesforløbet har undladt at give helbredsmæssige oplysninger om forhold der kan være af betydning for ansættelsen i det konkrete tilfælde stress.
 Stress er således omfattet af den loyale oplysningspligt der påhviler medarbejdere efter helbredsoplysningslovens § 6.
 Sagen omhandlede en kvinde der i maj 2010 blev ansat som lønkonsulent i Region Midtjylland pr. 1. juli samme år. Kvinden var sygemeldt med stress da hun søgte stillingen, og havde været sygemeldt med stress fra sin tidligere arbejdsplads siden juni 2009, hvilket hun undlod at oplyse sin nye arbejdsgiver.
 Kvinden var i opsagt stilling, idet hendes daværende arbejdsgiver havde opsagt hende til fratræden den 31. maj 2010. Dette fremgik dog ikke af hendes CV, hvor den daværende ansættelse ikke var anført med en slutdato.
 Til ansættelsessamtalerne løj kvinden ikke, men gav alligevel ansættelsesudvalget opfattelsen af, at hun var i uopsagt stilling og arbejde, bl.a. fordi anden samtale blev afholdt kl. 7:30, hvilket ansættelsesudvalget antog skete på grund af kvindens andet arbejde.
 Region Midtjylland blev efterfølgende selv opmærksom på forholdende, og annullerede som følge heraf ansættelsen.
 Kvindens fagforening indbragte efterfølgende sagen for domstolene med krav om erstatning for den annullerede ansættelse.
 Højesteret fandt at kvinden havde tilsidesat sin oplysningspligt efter helbredsoplysningsloven § 6 ved ikke at oplyse om sin stressrelaterede sygemelding under ansættelsesforløbet.
 Højesteret fandt at en medarbejders oplysningspligt også måtte gælde i tilfælde, hvor lønmodtageren må indse, at denne lider af en sygdom med nærliggende risiko for uarbejdsdygtighed.
 Højesteret lagde bl.a. vægt på, at det – uanset kvindens forklaring om, at lidelsen alene skyldtes forholdet til hendes chef – fremgik af hendes læges journalnotater, at der kunne være andre mulige årsager til at hun var ramt af stress.
 Sammenholdt med, at kvinden efter Højesterets opfattelse helt bevidst gav ansættelsesudvalget opfattelsen af, at hun aktiv i uopsagt stilling, var arbejdsgiveren berettiget til at annullere ansættelsesaftalen, hvorfor kvinden ikke blev tilkendt erstatning.
 Der verserede ligeledes et spørgsmål om, hvorvidt arbejdsgiveren havde overtrådt helbredsoplysningslovens § 2, hvorved kvinden var berettiget til en godtgørelse efter helbredsoplysningsloven § 12. Højesteret fandt, at dette ikke var tilfældet, idet kvinden selv havde været forpligtet til at oplyse om sin stresssygdom efter helbredsoplysningslovens § 6.
 Højesteret har skærpet forståelsen af helbredsoplysningslovens § 6, idet bestemmelsen allerede aktualiseres når der er en nærliggende risiko for, at sygdommen kan have væsentlig betydning for lønmodtagerens arbejdsdygtighed.
 Hvorvidt dette er tilfældet kan naturligvis være svært at afgøre for en lønmodtager, men det kan formentlig lægges til grund, at en medarbejder som er sygemeldt på tidspunktet for en evt. ansættelsessamtale er forpligtet til at oplyse herom, såfremt der er tale om en sygdom som erfaringsmæssigt generelt set kan være af længere varighed.
 Dommen viser samtidig at der ved en stressrelateret sygemelding ofte må vurderes at foreligge en nærliggende risiko for gentagen sygemelding – særligt når arbejdet må forventes at have samme karakter, hvorfor en jobsøgende i de fleste tilfælde vil være forpligtet til at oplyse om dette ved en


text:
ansættelsessamtale.
 Den pågældende sag kunne have været undgået såfremt arbejdsgiveren havde udnyttet sin mulighed for at spørge ind til medarbejderens helbredsmæssige forhold efter helbredsoplysningslovens § 2, idet arbejdsgiver allerede da ville være blevet klar over, at lønmodtageren var sygemeldt med stress fra sin daværende stilling. Det er dog vigtigt at arbejdsgiver er påpasselig dermed samt overholder grænserne i helbredsoplysningsloven.
 Arbejdsgiver må således alene stille spørgsmål der kan belyse, om lønmodtageren lider eller har lidt af en sygdom eller har haft symptomer på en sygdom der forsat kan have væsentlig betydning for arbejdsdygtigheden ved den stilling pågældende søger.
 En arbejdsgiver kan således godt spørge til bestemte sygdomme (herunder stress), der erfaringsmæssigt kan være en hindring for, at lønmodtager kan udføre arbejdet, eller forhøre sig om konkrete symptomer, der i væsentlig grad kan begrænse lønmodtagers mulighed for at løfte arbejdsopgaven.


text:
Børn skulle ikke tilbage til Bulgarien, selv om M havde børnebortført dem til Danmark, HD 14. december 2016, utrykt endnu - Landsforeningen Børn og Samvær
 Børn skulle ikke tilbage til Bulgarien, selv om M havde børnebortført dem til Danmark, HD 14. december 2016, utrykt endnu
 Børnene C og D, der i dag er henholdsvis 11 år og 9 år, flyttede i september 2015 med deres mor, A, til Danmark fra Bulgarien og har siden boet her i landet med deres mor og dennes nye ægtefælle. Sagen angår, om børnene efter reglerne i børnebortførelsesloven (lov om international fuldbyrdelse af forældremyndighedsafgørelser mv.) skal tilbagegives til Bulgarien, hvor deres far, B, har bopæl.
 Efter børnebortførelseslovens § 10, stk. 1, skal børn, som ulovligt er ført her til landet eller ulovligt tilbageholdes her, efter anmodning tilbagegives til den, som barnet tilbageholdes fra, hvis barnet umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen havde bopæl i en stat, som har tiltrådt Haagerkonventionen om barnebortførelser (konvention af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser). Efter stk. 2 er en bortførelse eller tilbageholdelse ulovlig, hvis handlingen strider mod forældremyndighedsindehaverens rettigheder ifølge loven i den stat, hvor barnet havde bopæl umiddelbart før bortførelsen eller tilbageholdelsen, og rettighederne udøvedes på det tidspunkt, hvor barnet blev bortført eller tilbageholdt, eller de fortsat ville være udøvet, hvis den ulovlige handling ikke var foretaget. Børnebortførelseslovens § 10 gennemfører Haagerkonventionens artikel 3, som beskytter bl.a. rettigheder, der tilkommer en forældremyndighedsindehaver enten i fællesskab eller alene. Efter konventionens artikel 5, litra a, omfatter ”forældremyndighed” retten til at drage omsorg for barnets person og særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo.
 C og D boede indtil september 2015 med deres mor i Bulgarien. Det er derfor forældrenes rettigheder efter bulgarsk ret, der skal lægges til grund ved afgørelsen af, om der er tale om en børnebortførelse omfattet af Haagerkonventionen.
 Højesteret finder, at B i kraft af sin ret til at modsætte sig, at børnene tager fast bopæl uden for Bulgarien, besidder rettigheder som indehaver af forældremyndighed i den forstand, hvori dette begreb anvendes i Haagerkonventionen. Dette gælder, selv om han i øvrigt kun har samværsret med børnene. Højesteret har herved navnlig lagt vægt på, at forældremyndigheden efter konventionens artikel 3 kan være delt, og at begrebet ”forældremyndighed” efter konventionens artikel 5, litra a, udover retten til at drage omsorg for barnets person særlig omfatter retten til at bestemme, hvor barnet skal bo. En ret til at modsætte sig, at et barn flytter til et andet land, må i den forbindelse anses for mindst lige så vigtig som retten til at beslutte, hvor barnet skal bo inden for bopælslandet. Endvidere har Højesteret lagt vægt på Haagerkonventionens formål, som bl.a. er på internationalt plan at beskytte børn mod de skadelige virkninger af ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse. Højesteret har også tillagt det betydning, at der blandt de lande, der har tiltrådt Haagerkonventionen, er sket en udvikling i retning af en bredere forståelse af, hvad der menes med en ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse af et barn. I


text:
tråd hermed viser retsafgørelser fra mange af landene, at det anses for ulovlig bortførelse at flytte et barn til udlandet, hvis flytningen kræver samtykke fra den af forældrene, som ikke i øvrigt er tillagt forældremyndigheden, og flytningen er sket uden samtykke fra den pågældende. Se herved f.eks. House of Lords afgørelse af 16. november 2010 i sag [2006] UKHL 51 In re D (a child), dom af 17. maj 2010 fra US Supreme Court i sag Abbott v. Abbott (No. 08-645) og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelse af 6. juli 2010 i sag 41615/07, Neulinger og Shuruk mod Schweiz (storkammerafgørelse), præmis 69-74.
 Højesteret lægger efter oplysningerne i sagen til grund, at B på det tidspunkt, da børnene rejste til Danmark, udøvede og fortsat ville udøve sin ret til at modsætte sig, at de flyttede til Danmark.
 På den anførte baggrund tiltræder Højesteret, at der er tale om en ulovlig børnebortførelse, og at tilbageholdelsen af C og D i Danmark er i strid med børnebortførelseslovens § 10, stk. 1.
 Efter oplysningerne om forløbet af fogedforretningen den 30. juni 2016, hvor landsrettens afgørelse af 7. juni 2016 blev forsøgt tvangsfuldbyrdet, og af de grunde, som er anført i fogedrettens kendelse af 2. februar 2016, tiltræder Højesteret fogedrettens afgørelse, hvorefter tilbagegivelse af C kan nægtes i medfør af børnebortførelseslovens § 11, nr. 2 og 3, og at tilbagegivelse af D kan nægtes i medfør af lovens § 11, nr. 2.


text:
Civilstyrelsen ændrer praksis for fondes uddelinger - Moalem Weitemeyer Bendtsen
 Det ses ofte, at en fonds vedtægter (fundats) indeholder en række ligestillede uddelingsformål. Civilstyrelsen har hidtil anlagt den fortolkning, at der i sådanne tilfælde over tid skal ske en ligelig fordeling af uddelinger til disse formål.
 På baggrund af seneste praksis fra Højesteret har Civilstyrelsen imidlertid ændret praksis, således at dette krav ikke længere opretholdes, så længe uddelingerne sagligt og loyalt tilgodeser uddelingsformålene, og eventuelle afvigelser er rimelige og saglige begrundede.
 Betydningen af den ændrede praksis gennemgås nærmere i det følgende.
 Baggrunden for den ændrede praksis
 I en konkret sag fra april 2019 har Højesteret fastslået, at Civilstyrelsen ikke kunne stille krav om, at der skulle ske ligelig fordeling mellem ligestillede uddelingsformål. Heller ikke selvom dette krav ikke nødvendigvis skulle opfyldes ved hver uddeling, men kunne opfyldes over en årrække.
 Omvendt fastslog Højesteret også, at der ikke må ske en ensidig begunstigelse at ét eller ligestillede uddelingsformål.
 Sammenfattende nåede Højesteret således til det resultat, at der som udgangspunkt skal være en vis rimelig balance mellem de formål, der uddeles til over en årrække. Denne balance behøver imidlertid ikke at medføre en ligelig fordeling blandt ligestillede formål, såfremt fondsbestyrelsen ved forskellige uddelinger sagligt og loyalt tilgodeser de formål, der fremgår af vedtægterne. Som eksempler på forhold, der kan begrunde forskelle i uddelinger, nævner Højesteret uddelingsbehov inden for de forskellige uddelingsformål og opsparing til særlige formål.
 Ved vurderingen heraf vil der således blive lagt betydelig vægt på vedtægternes ordlyd og sammenhæng mellem bestemmelser. Det er i den forbindelse væsentligt at fremhæve, at Højesteret anlægger en objektiv fortolkning af stifterviljen, således som denne er udtrykt i vedtægterne og tilknyttede dokumenter oprettet i forbindelse med stiftelse af fonden. Hvis fondens stifter således i en periode har været medlem af bestyrelsen, og bestyrelsen i denne periode har foretaget en bestemt fordeling, er en sådan praksis uden støtte i nævnte dokumentation ikke bindende for en ny bestyrelse.
 Civilstyrelsens praksis
 I henhold til Fondslovens § 29 skal en fond anvende årets overskud til de formål, der er fastsat i vedtægten, idet der dog kan foretages rimelige henlæggelser til konsolidering og efter omstændighederne udskydelse af uddeling.
 Hvor vedtægterne indeholder forskellige uddelingsformål uden at tage stilling til disse formåls indbyrdes prioritering, har Civilstyrelsen hidtil stillet krav om en nøjagtig ligedeling mellem disse formål, idet Civilstyrelsen dog har accepteret, at en sådan ligedeling kunne ske over en årrække.
 Med den ændrede praksis stilles ikke længere krav om en sådan nøjagtig ligedeling, så længe fravigelser er rimelige og saglige. Ændringerne kan overordnet beskrives således:
 Ligelig beløbsmæssig fordeling blandt alle opregnede formål ved uddelinger
 Fordeling kan ske over en årrække
 Ligelig fordeling ved fondens opløsning
 Fordeling af uddelinger skal være rimeligt og sagligt begrundet
 Bedømmelsen sker fortsat over en årrække
 Rimelig og saglig vurdering ved opløsning
 Nye krav til fondsbestyrelsen
 Den ændrede praksis giver større fleksibilitet i fondsbestyrelsens adgang til at træffe beslutning om anvendelse af fondens overskud. Tilsvarende vil fondsbestyrelsen i sådanne tilfælde skulle kunne redegøre for, at der har været


text:
tale om en rimelig og saglig årsag til fordelingen af overskuddet.
 Civilstyrelsen har oplyst, at der vil blive stillet følgende krav:
 Ved stikprøvekontrol af fondsregnskaber, vil der blive stillet krav om indsendelse af fortegnelse over modtagere af uddelinger med angivelse af navne på modtagere (såfremt dette ikke allerede fremgår af regnskabet).
 For hver uddeling skal det fremgår af fortegnelsen, hvilket formål den pågældende uddeling vedrører.
 Det bør fremgå af referatet fra det enkelte bestyrelsesmøde, hvis der uddeles forskellige beløb til ligestillede formål.
 Muligheden for at fravige ligedeling mellem fondens formål modsvares således af en række øgede krav til beslutningens begrundelse og indhold.
 Med ændring af Civilstyrelsens praksis tillægges fondsbestyrelsen yderligere muligheder i forhold til at træffe beslutning om fondes uddelinger. Bestyrelsen skal dog samtidig kunne begrunde årsagen til fordeling uddelinger, og det må anbefales, at dette løbende dokumenteres med henblik på at kunne redegøre herfor. Ligeledes understreger praksisændringen vigtigheden af, at stifter i forbindelse med etablering af en fond gør sig klart, hvorvidt der er behov for en prioritering af flere formål, eller om en sådan prioritering overlades til bestyrelsens skøn.
 Hvis du har spørgsmål eller ønsker yderligere information om ovenstående, er du velkommen til at kontakte partner Dan Moalem (dmo@mwblaw.dk) eller advokat Henning Hedegaard Thomsen (hht@mwblaw.dk).
 Ovenstående understreger vigtigheden af, at udsteder har et lækageberedskab på plads og i øvrigt har det fornødne beredskab med henblik på at kunne foretage løbende vurderinger af, om begivenheder mv. udgør intern viden, der skal offentliggøres. Ligeledes vil der være behov for løbende dokumentation af disse overvejelser, herunder om anvendelse af udsættelsesadgang, hvor Finanstilsynets skema kan være et nyttigt værktøj.


text:
Dragsdahl var påvirkningsagent ifølge Højesteret - trykkefrihed.dk
 Dragsdahl var påvirkningsagent ifølge Højesteret
 7. juni 2015 - ArtikelArtikel - af Kuzma Pavlov Jensen
 Også efter sidste uges dom er det straffrit at benævne Jørgen Dragsdahl påvirkningsagtent. Bent Jensen blev ikke dømt for det, han skrev, men for det han ikke skrev, konkluderer Kuzma Pavlov Jensen i denne analyse af Højesterets dom.
 Højesteret dømte i onsdags Bent Jensen for ærekrænkende ytringer mod den tidligere journalist på Information – Jørgen Dragsdahl. Hele sagen drejer sig om en artikel fra 2007, hvori Bent Jensen skriver, at PET anså Dragsdahl for at være KGB-agent.
 Det centrale spørgsmål i sagen var, om Bent Jensen med sin beskrivelse af PET's syn anklager Dragsdahl for at have begået et strafbart forhold. Dragsdahls advokat – Rene Offersen – forsøgte i sin procedure at overbevise dommerne om, at den almindelige læser måtte forstå Bent Jensens artikel således, at Bent Jensen anklager Dragsdahl for at have begået strafbare forhold.
 Offersen mente, at da det var Bent Jensen velkendt, at der aldrig var rejst tiltale mod Dragsdahl, var det injurierende at anklage ham for at have begået strafbare forhold. Fem ud af syv dommere tiltrådte Offersens synspunkt.
 Denne argumentation ser dog noget mærkværdig ud. For det første anklager Bent Jensen ikke Dragsdahl for noget. Han kommer blot med en beskrivelse af de dokumenter, han har fundet i arkiverne.
 Det må immervæk være en forskers opgave at beskrive resultatet af sin forskning. Såfremt dette ikke kan lade sig gøre, betyder det enden på al historieforskning.
 Dømt for det, han ikke har skrevet
 For det andet er det bemærkelsesværdigt, at Højesteret vælger at dømme Bent Jensen for noget, han ikke har skrevet. Der er stor forskel på at være spion og agent. Det første er strafbart. Det andet er, ifølge de fleste jurister, ikke.
 Når Bent Jensen skriver, at Dragsdahl var agent, menes det naturligvis, at han var agent – ikke spion. Alligevel når Højesteret ad nogle omveje til, at Bent Jensen har anklaget Dragsdahl for spionage, selvom det intet belæg har i artiklen.
 Det mest interessante ved dommen er altså, at den ikke er en afvisning af, at Dragsdahl var agent. Havde Bent Jensen blot tilføjet, at der ikke var grundlag for at rejse sag mod Dragsdahl, var han blevet frikendt.
 Dette bekræfter dommen ligeledes:
 ”Efterforskningen af Jørgen Dragsdahl endte imidlertid som nævnt med, at der efter PET’s opfattelse ikke var grundlag for at indstille til Justitsministeriet, at der skulle rejses tiltale mod ham, og vi finder derfor, at det var misvisende at give udtryk for, at PET anså Jørgen Dragsdahl for at være KGB-agent uden samtidig tydeligt at angive PET’s endelige opfattelse af tiltalespørgsmålet”
 Højesteret gav dog ikke Jørgen Dragsdahl fuldt medhold. Det anerkendes for det første, at Bent Jensen havde faktuelt belæg for at skrive, at Dragsdahl havde konspirative møder med KGB-officerer. Det var altså ikke bare bare teselskaber.
 Ej heller var der tale om, at Dragsdahl ikke vidste, hvad han gik ind til. Det var tale om, at Dragsdahl med


text:
fuldt overlæg konspirerede med KGB-officerer. Alle syv dommere var enige om at frifinde Bent Jensen på dette punkt.
 For det andet havde Bent Jensen også faktuelt belæg for at skrive, at Dragsdahl desinformerede befolkningen ved hjælp af dokumenter, der var fremstillet af KBG. Ligeledes på dette punkt var samtlige dommere enige.
 Når man anerkender, at Dragsdahl har holdt konspiratoriske mødet og har bedrevet desinformation, er det mærkværdigt, hvordan man kommer frem til, at det er injurierende at kalde manden for agent.
 Det blev ikke desto mindre dommens udfald. Af dommen kan vi så udlede, at det er fuldkommen straffrit at fremsætte følgende påstande:
 - Dragsdahl holdt konspirative møder med KGB-officerer
 - Dragsdahl bedrev bevidst desinformation
 - Dragsdahl var påvirkningsagent, hvilket dog ikke er strafbart
 7. juni 2015 - Bent Scharøe Petersen
 Det tog tid at komme gennem domsudskriftens ca. 60 sider. De fem dommere har dømt ud fra antagelsen om hvad en ikke nærmere defineret "almindelig læser" opfatter. Med Holbergs ord : Det var dog en forbandet Syllogismus. Min respekt for Højesteret er dybt kræønket.
 7. juni 2015 - Bent Jensen
 Dommere som tankelæsere
 Meget fin og klar analyse af dommen; Jeg ønsker blot at gøre en vigtig tilføjelse:
 Ikke alene har de fem dommere ved tankelæsning med tilbagevirkende kraft af almindelige mennesker konstrueret et indhold i mine artikler, som ikke findes. De påstår også ved baglæns tankelæsning, at jeg var vidende om, at PET havde vurderet, at der ikke var grundlag for at indstille til Justitsministeriet, at der skulle rejses tiltale mod Dragsdahl for hans mangeårige virksomhed som KGB-indflydelsesagent. De gør altså gældende, at jeg var i ond tro, da jeg skrev, at PET og KGB betragtede ham som KGB-agent. Hvis jeg havde været i god tro (hvad jeg altså var uden tankelæsning), ville jeg være blevet frikendt.
 Men det er ren fiktion, at jeg skulle have haft kendskab til, hvad PETs ledelse havde indstillet til Justitsministeriet, da jeg i januar 2007 offentliggjorde den første artikel. Jeg er nemlig ikke som de fem dommere tankelæser. Jeg hørte første gang om PET-ledelsens overvejelser vedr. tiltale/ikke-tiltale, da Henning Fode vidnede i Svendborg i 2010 – dvs. mere end tre år efter, at jeg havde skrevet artiklerne.
 Jeg vidste ikke og KUNNE ikke vide noget herom, fordi hverken jeg eller andre har set noget materiale i PETs arkiv om PETs overvejelser. Heller ikke PET-kommissionens beretning fra 2009 kender til et sådant materiale. Det hedder blot i beretningens bind 13, at PETs chef Henning Fode den 22. november 1985 orienterede Regeringens Sikkerhedsudvalg og herunder omtalte Dragsdahl som hhv. ”agent” og ”meningsagent”.
 Det hedder om Dragsdahl i det pågældende notat: ”Anført som AGENT i et oplæg til udvisning/PNG af sovjetiske efterretningsofficerer, der blev forelagt Regeringens Sikkerhedsudvalg på et møde den 22. november 1985. JD blev den 20. marts 1986 afhørt om sine forbindelser til navngivne efterretningsofficerer.” I hånden er påført ordet "meningsagent".
 De følgende to sider i kommissionens beretning om, hvad PETs ledelse mente eller ikke mente, består af lutter gætværk, der svæver frit