text: tidligere M-koncern, da det ikke var muligt på købstidspunktet at estimere værdien af retssagen. Herved kan A Ltd. afvikle den gæld, der opstod som følge af selskabets forpligtelse til at betale et tillæg til købsprisen. Det er oplyst, at de koncerninterne mellemværender ophører ved konfusion, når P 1 og P 2 fordringerne udloddes til A Ltd. Dermed anvendes denne fremgangsmåde alene for at afslutte transaktionen med O.


text:
Højesteret Besøg i Højesteret
 Højesteret Besøg
 Her ses de forskellige muligheder for besøg i Højesteret
 Der er offentlig adgang til de fleste hovedforhandlinger uden forudgående aftale, men derudover modtager Højesteret besøg af grupper med rundvisning og foredrag om Højesterets virke, organisation og funktion i samfundet. Af ressourcemæssige årsager kan ikke alle anmodninger imødekommes, og nogle henvises derfor til at besøge Højesteret på Kulturnatten. Se herom nedenfor.
 For skoleklasser, der skal gøres fortrolige med det danske retssystem, vil det på grund af Højesterets særlige arbejdsform være mere udbytterigt at besøge en byret eller en landsret. Endvidere kan der hentes materiale til brug for skoleklasser på Domstol.dk under Kend din ret www.kenddinret.dk.
 Højesteret deltager med åbent hus i Kulturnatten i oktober måned. Der er denne aften fra kl. 18.00 og frem til kl. 23 mulighed for at få en rundvisning i Højesteret med foredrag om Højesterets arbejde og funktion i samfundet. Deltagere har adgang efter først til mølle princippet, og da der normalt er stor søgning til arrangementet, er det hensigtsmæssigt at møde op tidligt.
 Henvendelse om besøg kan ske på Post@Hoejesteret.dk. med emneangivelsen Besøg i Højesteret.
 Praktiske oplysningerHer kan du læse om adgang til Højesteret, kontakt, email mv.
 Sidst opdateret: 9/19/2017

type: other


text:
21 Aug 2009 11:55
 07 Jul 2009 12:40
 SKM2009.494.VLR
 5. afdeling, B-0846-08
 Sagen drejede sig om, hvorvidt betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2 og nr. 3 var opfyldt. Sagen havde sammenhæng med Højesterets dom af 9. januar 2006 - SKM2006.38.HR -hvor Højesteret fandt, at en postering på selskabernes mellemregningskonto ikke var udtryk for reelle overførsler, men derimod udtryk for, at det posterede beløb måtte anses som udloddet på posteringsdatoen den 30. september 1993, hvilket ifølge den dagældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2, udløste udlodningsbeskatning. De sagsøgende selskaber anmodede under denne sag om omgørelse af udlodningen pr. 30. september 1993.
 Landsretten fandt, at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, var opfyldt, men fandt derimod ikke, at betingelsen om, at dispositionen der ønskes omgjort, skal være lagt klart frem for myndighederne, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, var opfyldt.
 Landsretten lagde i sin begrundelse vægt på, at skattemyndighederne ikke på grundlag det indleverede selvangivelsesmateriale klart kunne konstatere, at udlodningen var sket den 30. september 1993. Det var ikke tilstrækkeligt, at myndighederne ved at sammenholde forskellige oplysninger i årsregnskaberne for 1992-93 kunne udlede, at udbytte måtte være betalt i indkomståret, når de fremlagte oplysninger ikke indeholdte en tilstrækkelig klar angivelse af selve tidspunktet for modtagelse af udlodningen.
 Landsretten udtalte endvidere, at det var uden betydning, om ledelsen havde været i god tro med hensyn til den skatteretlige betydning af bogføringen pr. 30. september 1993, ligesom retten fandt, at det var uden betydning, om selskabets ledelse ikke havde forsøgt at skjule dispositionerne for skattemyndighederne.
 Lilholt, Peter Buhl og Søren Ejdum (kst.)
 Denne sag er anlagt ved stævning indleveret til Byretten den 27. november 2007. Ved kendelse afsagt den 19. maj 2008 har Byretten henvist sagen til Vestre Landsret, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Sagen angår spørgsmålet, om der i medfør af skatteforvaltningslovens § 29 skal meddeles sagsøgerne, H1 Holding ApS og H2 Holding ApS, der er koncernforbundne selskaber, tilladelse til at omgøre en udbytteudlodning i 1993 på 37 mio. kr. fra datterselskabet H2 Holding ApS til moderselskabet H1 Holding ApS.
 Sagsøgernes påstand
 H1 Holding ApS og H2 Holding ApS indrømmes tilladelse til omgørelse af den i 1993 foretagne udbytteudlodning på 37 mio. kr. fra H2 Holding ApS til H1 Holding ApS.
 Der er mellem parterne enighed om, at betingelserne for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 1, 4 og 5, er opfyldt.
 Der er endvidere enighed om, at dispositionen for sagsøgerne har haft væsentlige skattemæssige virkninger, jf. § 29, stk. 1, nr. 2. Sagsøgerne har gjort gældende, at disse virkninger "utvivlsomt" har været "utilsigtede". Sagsøgte har bestridt dette.
 Sagsøgerne har gjort gældende, at betingelsen i § 29, stk. 1, nr. 3, om, at dispositionen skal have været "lagt klart frem for myndighederne", er opfyldt. Sagsøgte har bestridt dette.
 Landsskatteretten har den 14. september 2007 afsagt to enslydende kendelser vedrørende de to selskabers anmodninger om omgørelse. Ved kendelserne blev selskaberne nægtet tilladelse til omgørelse af udlodningen.
 Sagens nærmere


text:
omstændigheder fremgår af sagsfremstillingen i kendelserne. Fra kendelsen vedrørende H1 Holding ApS gengives følgende:
 H1 Holding ApS erhvervede ved anpartskøbsaftale af 26. april 1993 - og dermed i regnskabsåret 1.10.1992 - 30.9.1993 (skatteåret 1994/95) - hele anpartskapitalen på nom. 80.000 kr. i H2 Holding ApS (daværende H2X Holding ApS) af 7 personanpartshavere for 41.579.030 kr. Det købte selskabs aktiver var kapitalinteresser i datterselskaber og mellemregning med datterselskaber, jf. aftalens § 2.
 I aftalens §§ 3 og 4 er indeholdt bestemmelser om hhv. købesummens størrelse (opgjort til 41.579.030 kr.) og købesummens berigtigelse (1 mio. kr. deponeres hos advokat den 29. april 1994 og 40.579.030 kr. overføres kontant til en af sælgerne anvist bankkonto i F1 Bank senest den 10. maj 1993). Købesummen frigives til sælgerne den 10. maj 1993, når det overdragne selskabs aktiver er stillet til købers disposition. I aftalens § 4 hedder det således:
 "Den 10. maj 1993 stiller sælgerne til disposition for køber selskabets kassebeholdning bestående af egenkapital og selskabsskatter ved bankoverførsel i kontantform til selskabets nye bankkonto i F2 Bank,...".
 Dette beløb er opgjort til 48.526.134 kr.
 Den 10. maj 1993 blev midlerne i det købte selskab med tilhørende datterselskaber, eller i alt 48.526.134 kr. indsat på en konto tilhørende et datterselskab i koncernen (H3 ApS), og samme dag blev 40.579.030 kr. hævet på denne konto og overført som vederlag til sælgerne.
 På H2 Holding ApS' generalforsamling den 22. december 1993 blev det besluttet at udlodde 37 mio. kr. til H1 Holding ApS som foreslået i årsregnskabet for 1992/93 (perioden 1.5.1992 - 30.9.1993), jf. regnskabets side 2 under bestyrelsens årsberetning.
 Udlodningen på 37 mio. kr. er bogført på mellemregningskonti pr. 30. september 1993, hvorefter H1 Holding ApS - i stedet for en gæld til H2 Holding ApS (tidligere gæld til dets datterselskab H2.1 Produktion A/S) på 30.069.115 kr. - havde et tilgodehavende hos H2 Holding ApS på 6.930.885 kr.
 Af H1 Holding ApS' koncern-/årsregnskab for 1992/93 med status pr. 30. september 1993 fremgår om egenkapital (under note 7 på side 19) "udbytte datterselskab 56.000.000 kr."
 Det var parternes opfattelse, at udbyttet på 37 mio. kr. var udloddet den 22. december 1993 som vedtaget på generalforsamlingen denne dato, dvs. i det modtagende selskabs regnskabsår 1993/94, således at udbyttet var skattefrit efter selskabsskattelovens dagældende § 13, stk. 1, nr. 2. Ifølge udbytteerklæringen blev der derfor heller ikke beregnet nogen udbytteskat.
 Højesteret har ved dom af 9. januar 2006 (SKM 2006.38.HR) anset beløbet på 37 mio. kr. for udloddet den 30. september 1993, dvs. i det modtagende selskabs regnskabsår 1992/93 (skatteåret 1994/95) med henvisning til posteringer på mellemregningskonti, således at udbyttet ikke er skattefrit efter selskabsskattelovens dagældende § 13, stk. 1, nr. 2, men skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst med 66 % af udbyttebeløbet, jf. selskabsskattelovens dagældende § 13, stk. 4. Ved indkomstansættelsen det pågældende år var udlodning tidligere anset for sket den 10. maj 1993 først af skattemyndigheden af et beløb på 37 mio. kr. og senere af Landsskatteretten og Vestre Landsret (ved afgørelser af hhv.


text:
31. oktober 1997 og 6. oktober 2000) af et beløb på 48.526.134 kr. I Højesterets dom hedder det bl.a.:
 "Ved H1 Holding ApS' køb af H2X Holding ApS, senere H2 Holding ApS, med tilhørende datterselskaber blev midlerne i de købte selskaber, i alt 48.526.134 kr., den 10. maj 1993 indsat på en konto tilhørende et datterselskab i koncernen og samme dag blev købesummen på 40.579.030 kr. hævet på denne konto og overført til sælgerne. Det er herefter spørgsmålet, om H1 Holdings dispositioner over midlerne indebar en udlodning, der var omfattet af ligningslovens § 16 A, eller om der var tale om udlån af midlerne til H1 Holding.
 Det forhold, at købet af H2X i strid med selvfinansieringaforbuddet blev finansieret af H2X' egne midler, indebærer ikke i sig selv, at et beløb svarende til købesummen må anses for udloddet til køberen H1 Holding. Heller ikke indsættelsen af den resterende del af H2X' midler på den nævnte konto kan i sig selv anses for en udlodning. Der foreligger således ikke udlodning, hvis det godtgøres, at der var tale om lån, som H1 Holding kunne og ville tilbagebetale.
 Fra modtagelsen den 10. maj 1993 blev H2X' midler bogført som et tilgodehavende for H2X og som gæld for H1 Holding. Mellemværendet blev ligesom andre økonomiske mellemværender mellem selskaberne i koncernen ført på mellemregningskonti, hvor der blev tilskrevet renter. Indtil regnskabsårets udløb den 30. september 1993 blev mellemværendet nedbragt til 30.069.115 kr. bl.a. ved betaling for H2.1 Produktions køb af afskrivningsberettigede aktiver. Efter de økonomiske oplysninger om H1-koncernen må det endvidere lægges til grund, at H1 Holding ville have været i stand til at tilbageføre midlerne til H2 Holding, også når der ses bort fra udlodningen fra H2 Holding af et udbytte på 37 mio. kr. På denne baggrund finder Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at der ved H1 Holdings råden over selskabsmidlerne fra H2 Holding er sket en maskeret udlodning. Det, der er anført af Skatteministeriet bl.a. om, at der ikke blev oprettet lånedokument mellem de koncernforbundne selskaber, kan ikke føre til et andet resultat.
 I overensstemmelse med indstillingen i H2 Holdings årsregnskab for 1992/1993 blev det på selskabets generalforsamling den 22. december 1993 besluttet at udlodde 37 mio. kr. i udbytte til H1 Holding. Beløbet var imidlertid allerede pr. 30. september 1993 bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte fra H2 Holding til H1 Holding, og fra dette tidspunkt blev der ikke beregnet rente af beløbet. H1 Holding har ikke heroverfor godtgjort, at disse posteringer på mellemregningskontiene ikke er udtryk for reelle overførsler. Højesteret finder på denne baggrund, at de 37 mio. kr. må anses for udloddet den 30. september 1993."
 Efter Højesterets dom af 9. januar 2006 blev der ved brev af 8. februar 2006 til SKAT anmodet om tilladelse til omgørelse af udbytteudlodningen på 37 mio. kr., jf. skatteforvaltningslovens § 29. Klagen angår afslag på denne anmodning.
 H2 Holding ApS er blevet likvideret med hævedato 7. juni 2001 i SKATS edbsystemer. Bobehandlingen er efter skifteretten bestemmelse genoptaget i forbindelse med omgørelsesanmodningen


text:
ifølge anpartsselskabslovens § 58, jf. herved udskrift af retsbogen den 23. februar 2006.
 Ved brev af 8. februar 2006 fra Advokatfirmaet R1 blev der anmodet om tilladelse til omgørelse af udbytteudlodningen på 37 mio. kr., jf. skatteforvaltningslovens § 29. Der henvises til, at Højesteret ved dom af 9. januar 2006 har fastslået, at udlodningen er skattepligtig.
 Omgørelsen vil blive gennemført ved, at H1 Holding ApS tilbagefører de 37 mio. kr. til H2 Holding ApS med eller uden rentetilskrivning fra tidspunktet for udbetalingen og til tilbagebetalingen sker, alt efter skattemyndighedens afgørelse. Det er opfattelsen, at det i realiteten er uden betydning for koncernens samlede skattepligtige indkomster for de pågældende år, om der tilskrives renter eller ej - i hvert tilfælde frem til tidspunktet for opløsningen af H2 Holding ApS, idet selskaberne i denne periode var sambeskattede.
 Det er for skattemyndigheden gjort gældende, at betingelserne for omgørelse er opfyldt, herunder er det oplyst, at såvel H2 Holding ApS' daværende likvidator, NS, som den daværende ejerkreds kan tiltræde omgørelsesanmodningen. H2 Holding ApS er opløst, men vil ved tilladelse til omgørelse blive reassummeret. Bobehandlingen er siden genoptaget, jf. foran under "Generelle oplysninger".
 Under sagens behandling for Landsskatteretten er det bl.a. oplyst, at omgørelsen vil blive gennemført ved, at H1 Holding ApS via bankoverførsel overfører 37 mio. kr. til H2 Holding ApS. Under hensyntagen til, at H1 Holding ApS har haft beløbet til sin rådighed siden udlodningen, kan det diskuteres, hvorvidt de 37 mio. kr. skal forrentes for perioden mellem udlodningstidspunktet og frem til den faktiske tilbagebetaling af de 37 mio. kr. Da der er tale om moder-/datterselskabsforhold, vil det være mest praktisk, at omgørelse sker uden at de 37 mio. kr. forrentes, men man har intet imod, at beløbet forrentes.
 Anmodningen om omgørelse er ikke imødekommet.
 Som led i omgørelsen vil H1 Holding ApS tilbageføre de 37 mio. kr. til H2 Holding ApS med eller uden rentetilskrivning fra tidspunktet for udbetalingen og til tilbagebetaling sker. Udlodningen foretaget den 30. september 1993 ønskes således ændret til et lån fra datterselskabet H2 Holding ApS til moderselskabet H1 Holding ApS.
 Dispositionen har ikke været lagt klart frem for myndighederne, således at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3, ikke er opfyldt.
 Ifølge udbytteerklæringen var udbyttet på 37 mio. kr. modtaget i regnskabsåret 1993/1994, altså i et indkomstår, hvor betingelserne for skattefrit udbytte i selskabsskattelovs dagældende § 13 var opfyldt. Det forhold, at der figurerer 37 mio. kr. i H2 Holding ApS' regnskabs for 1992/93, siger intet om, hvornår beløbet er udloddet, men er blot et udtryk for det beløb, bestyrelsen foreslår udloddet af årets overskud. Beløbet er således ikke endeligt vedtaget, idet vedtagelsen først sker på generalforsamlingen. Den omstændighed, at der figurerer 56 mio. kr. som udloddet udbytte på side 19 under note 7 i H1 Holding ApS's regnskab 1992/93, ændrer ikke på, at bestyrelsens forslag først skal vedtages på generalforsamling, og H1 Holding ApS havde ifølge samme regnskab adskillige datterselskaber.
 Det fremgår således hverken af regnskaberne eller udbytteerklæringen, at udbyttet blev udbetalt i et


text:
år, hvor det var skattepligtigt. Tværtimod fremgår det, at udbyttet var skattefrit, uanset beløbet allerede pr. 30. september 1993 blev bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte fra H2 Holding ApS til H1 Holding ApS, jf. Højesterets dom. Skattemyndighederne blev kun opmærksomme på forholdet, fordi koncernen var udtaget til revision. Det var således i forbindelse med en nærmere gennemgang af koncernen, herunder af mellemregningskonti, at skattemyndighederne konstaterede, at udbyttet faktisk blev udbetalt i regnskabsåret 1992/93 - altså i et år, hvor udbyttet var skattepligtigt.
 Herudover er der ikke grundlag for genoptagelse på grundlag af forældelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 4.
 Der er nedlagt påstand om, at H2 Holding ApS og H1 Holding ApS meddeles tilladelse til omgørelse i henhold til skatteforvaltningslovens § 29 af den i 1993 foretagne udbytteudlodning på 37 mio. kr.
 På H2 Holding ApS, generalforsamling den 22. december 1993 blev det besluttet at udlodde 37 mio. kr. til H1 Holding ApS.
 Det var parternes opfattelse, at udbyttet var skattefrit, idet det blev vedtaget i H2 Holding ApS' indkomstår 1993/94 - dvs. året efter H1 Holding ApS, erhvervelse. Der blev derfor som det fremgår af udbytteerklæringen ikke beregnet nogen udbytteskat. Under hensyntagen til, at udbyttet fandt sted på baggrund af resultatet i H2 Holding ApS for indkomståret 1992/93, fremgik udbytteudlodningen af H2 Holding ApS, årsregnskab for 1992/93, der blev godkendt på samme generalforsamling, jf. årsregnskabet side 2. Af H1 Holding ApS' koncern-/årsregnskab for 1992/93, side 19, note 7 fremgår, at der i årets løb var medtaget udbytter fra datterselskaber med i alt 56 mio. kr. Heri indgik udhytteudlodningen på de 37 mio. kr. Beløbet blev medtaget i regnskabet, idet selskabets revisor fandt dette mest korrekt.
 Ved dommen af 19. [9.red.SKAT] januar 2006 (SKM2006.38.HR) fandt Højesteret, at udbytteudlodningen på 37 mio. kr. skulle anses for skattepligtig i indkomståret 1992/93 for H1 Holding ApS.
 at alle betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29 klart må anses for opfyldte,
 at det eventuelle tilbagebetalingskrav, som H1 Holding ApS vil have krav på, såfremt omgørelsesanmodningen imødekommes, ikke er forældet. H2 Holding ApS og H1 Holding ApS har derfor et retskrav på at få den ønskede omgørelse.
 Ifølge skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, skal 5 betingelser være opfyldt for, at omgørelse kan tillades. Disse betingelser er alle opfyldt.
 Betingelsen - at dispositionen ikke i overvejende grad må have været båret af hensyn til at spare eller udskyde skatter eller afgifter - er klart opfyldt. Der har således ikke ligget skattemæssige motiver til grund for udlodningen.
 Det er relativt oplagt, at betingelsen - at dispositionen utvivlsomt skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige - er opfyldt. H1 Holding ApS beskattes af en udlodning på 24.420.000 kr. (66 % af 37 mio. kr.). Parterne har anset udbytteudlodningen for skattefri, hvilket klart fremgår af den til skattemyndighederne indleverede udbytteattest. Såfremt parterne havde været opmærksomme på, at udbytteudlodningen ville medføre en skattebetaling for H1 Holding ApS, ville denne naturligvis ikke være foretaget.
 Der er ikke nogen tvivl om, at betingelsen - at dispositionen skal have været


text:
lagt klart frem for myndighederne - er opfyldt. For det første fremgår udbyttet af den udbytteattest, som H2 Holding ApS som foreskrevet i loven har indleveret til skattemyndighederne. For det andet fremgår udbyttet direkte af H2 Holding ApS' regnskab for 1992/93. For det tredje fremgår det af H1 Holding ApS' regnskab, at selskabet i regnskabsår 1992/93 har modtaget udbytte på 56 mio. kr.
 For så vidt skattemyndighederne - som ikke har anset betingelsen for opfyldt - har anført, at de alene blev opmærksomme på forholdet, fordi koncernen var udtaget til revision, er der ikke tale om, at selskabet på nogen måde har søgt at snyde skattemyndighederne. Samtlige oplysninger er lagt så klart frem, som det overhovedet er muligt. Bogføringen pr. 30. september 1993 af de 37 mio. kr. skete først efter generalforsamlingen den 22. december 1993, således at der var tale om en efterpostering, jf. også fremlagt kopi af kontokort og bogføringsjournal. Selskabernes revisor mente, at det var mest korrekt at indregne udlodningen i selskabernes regnskaber med status pr. 30. september 1993 på trods af, at udbyttet først blev vedtaget i december 1993. Højesteret fandt, at dette gjorde, at udlodningen skulle anses for i skattemæssig henseende at være sket pr. 30. september 1993, medens selskaberne og disses revisorer var af den opfattelse, at udlodningen først måtte anses at være sket i indkomståret 1993/94. Hverken selskaberne eller disses revisorer har således på nogen måde forsøgt at skjule noget.
 Af forarbejderne til bestemmelsen fremgår: "Ved § 37 C stk. 1, nr. 3 foreslås, at adgang til omgørelse begrænses til tilfælde, hvor den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold."
 I relation til betingelsen er det ikke afgørende, at handlingerne rent faktisk gør det sværere at gennemskue forholdet, men at skatteyderen har forsøgt at opnå dette, jf. herved pkt. 3.3. i Told- og Skattestyrelsens notat offentliggjort i TfS 2000.740, hvori det om rækkevidden af bestemmelsen hedder:
 "Denne betingelse er helt tilsvarende betingelse 2 i det hidtil gældende cirkulære 1986-22, dvs. parterne må ikke have forsøgt at skjule transaktionen, således at det er vanskeligt for myndighederne uden dyberegående undersøgelse af regnskabsmateriale at gennemskue forholdet. Ligningsrådets hidtidige afgørelsespraksis vil derfor have direkte betydning for forståelsen af denne betingelse."
 Af udtrykket "forsøgt at skjule" følger, at der skal foreligge positive handlinger fra skatteyderens side, således at dispositionen bevidst forsøges skjult, fordi skatteyderen er klar over, at denne kan medføre en beskatning, som han ikke ønsker.
 Der skal særdeles meget til, førend det efter praksis bliver lagt til grund, at en disposition ikke har været lagt klart frem for myndighederne, herunder er fra domspraksis nævnt SKM2006.188.VLR. I nærværende sag kunne myndighederne af H1 Holding ApS's regnskab for 1992/93 se, at der var modtaget udbytter på 56 mio. kr. Skattemyndighederne kunne tillige ved forespørgsel have fået oplyst, hvorledes beløbet var sammensat, samt hvorledes beløbet var udbetalt. H1 Holding ApS havde absolut ingen interesse i at skjule


text:
noget som helst for myndighederne. Såfremt selskabet havde været bekendt med, at bogføringen af udbyttet på 37 mio. kr. pr. 30. september 1993 fik de uheldige skattemæssige virkninger, som nu er konstateret, kunne bogføringen i stedet være sket pr. 1. oktober 1993.
 Betingelsen - at privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes tillagt skattemæssig virkning, skal være enkle og overskuelige - er utvivlsomt opfyldt. Konsekvenserne af en omgørelse i sagen er såvel enkel som overskuelig. Omgørelsen består således alene i en tilbagebetaling af det modtagne udbytte på 37 mio. kr. med eller uden renter alt efter skattemyndighedens bestemmelse.
 Trykt praksis er på dette punkt meget sparsom, hvorfor det må antages, at omgørelse sjældent er udelukket af denne årsag. Det er fast antaget i praksis, at denne betingelse ikke er til hinder for en omgørelse, hvor omgørelsen kræver en vis "forberedelse". Det forhold, at bobehandlingen af et likvideret selskab genoptages, er således eksempelvis ikke til hinder for, at der gives tilladelse til omgørelse. Det afgørende er, om omgørelsen rent praktisk kan gennemføres - eventuelle civilretlige hindringer for omgørelse kan man således se bort fra, hvis omgørelsesdispositionen rent faktisk kan gennemføres. Vedrørende betingelsen - at alle, der skatteretligt vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, skal tiltræde omgørelsesanmodningen - fremgår det af fremlagt kopi af retsbogen for Byretten af 23. februar 2006, at Skifteretten har genoptaget likvidationen af H2 Holding ApS. Såvel H1 Holding ApS som H2 Holding ApS under likvidation har tiltrådt omgørelsesanmodningen.
 Omgørelsen er omfattet af det lovbestemte omgørelsesinstitut. Ved omgørelsen vil det modtagne udbytte på 37 mio. kr. blive tilbageført. Faktum vil således være, at H2 Holding ApS, når omgørelsen er gennemført, har et tilgodehavende på 37 mio. kr. mod H1 Holding ApS eventuelt med tillæg af renter. Udbytteudlodning er tilladt omgjort i TfS 1993.515.LR.
 Det bestrides, at et eventuelt tilbagesøgningskrav på betalt skat vil være forældet efter forældelsesloven.
 Af skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, fremgår, at i det omfang en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat hviler på en privatretlig disposition, kan det tillades, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for ansættelsen af indkomst- eller ejendomsværdiskat (omgørelse), hvis følgende betingelser er opfyldt:
 Alle, der skatteretligt vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, tiltræder omgørelsesanmodningen.
 Det kan i overensstemmelse med skattemyndighedens opfattelse tiltrædes, at betingelsen om, at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3), ikke er opfyldt.
 Bestemmelsen blev oprindeligt indsat i dagældende skattestyrelseslovs 37 C, stk. 1, nr. 3, ved lov nr. 381 af 2. juni 1999, hvor det i forarbejderne til bestemmelsen hedder:
 "Ved § 37 C, stk. 1, nr. 3, foreslås, at adgangen til omgørelse begrænses til tilfælde, hvor den disposition, der søges omgjort, fra begyndelsen har været lagt klart frem for den skatteansættende myndighed, således at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold."
 Anmodningen om omgørelse angår en udbytteudlodning på 37 mio. kr. fra H2 Holding ApS til H1 Holding ApS. Ved Højesterets dom af


text:
9. januar 2006 er beløbet på 37 mio. kr. anset for udloddet den 30. september 1993, dvs. i det modtagende selskabs regnskabsår 1.10.1992 -30.9.1993 (skatteåret 1994/95), hvor betingelserne for skattefrihed for udbytte efter selskabsskattelovens dagældende § 13, stk. 1, nr. 2, ikke er opfyldt. I dommen hedder det således bl.a.:
 "I overensstemmelse med indstillingen i H2 Holdings årsregnskab for 1992/1993 blev det på selskabets generalforsamling den 22. december 1993 besluttet at udlodde 37 mio. kr. i udbytte til H1 Holding. Beløbet var imidlertid allerede pr. 30. september 1993 bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte fra H2 Holding til H1 Holding, og fra dette tidspunkt blev der ikke beregnet rente af beløbet. H1 Holding har ikke heroverfor godtgjort, at disse posteringer på mellemregningskontiene ikke er udtryk for reelle overførsler. Højesteret finder på denne baggrund, at de 37 mio. kr. må anses for udloddet den 30. september 1993."
 Det må herefter lægges til grund, at det er posteringerne på mellemregningskontiene, der har medført, at udbyttet på 37 mio. kr., som blev vedtaget på generalforsamlingen den 22. december 1993, ikke først kan anses for udloddet på dette tidspunkt, men allerede den 30. september 1993.
 Dette forhold har ikke kunnet konstateres ud fra det umiddelbart foreliggende materiale for regnskabsåret 1992/93 (skatteåret 1994/95), men først efter en nærmere gennemgang af koncernen, herunder af mellemregningskonti. Den disposition, som søges omgjort, har derfor heller ikke fra begyndelsen været lagt klart frem for skattemyndighederne, således at der ikke var tvivl om dennes eksistens og indhold. Betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3), kan derfor ikke anses for opfyldt.
 I relation til anvendelsesområdet af skatteforvaltningslovens § 29 bemærkes i øvrigt, at der ikke ved omgørelsesanmodningen ses at være tale om en ændring af en privatretlig disposition omfattet af det lovbestemte omgørelsesinstitut.
 Det bemærkes herved bl.a., at udbytteudlodningen på 37 mio. kr., som har medført beskatning i regnskabsåret 1992/93 (skatteåret 1994/95), er bogført på mellemregningskonti pr. 30. september 1993, hvorefter H1 Holding ApS - i stedet for en gæld til H2 Holding ApS (tidligere til dets datterselskab H2.1 Produktion A/S) på 30.069.115 kr., havde et tilgodehavende hos H2 Holding ApS på 6.930.885 kr. Ved bankoverførslen på 37 mio. kr. fra H1 Holding ApS til H2 Holding ApS ifølge omgørelsesanmodningen sker der ikke en genetablering af forholdene inden udbytteudlodningen, men mellemværendet pr. 30. september 1993 ændres på samme måde, som hvis udbytteudlodningen pr. denne dato ikke var omgjort. På baggrund af, at anmodningen angår omgørelse af en udbytteudlodning - som blev vedtaget den 22. december 1993, dvs. i regnskabsåret 1993/94 - men som allerede er anset for sket den 30. september 1993 med deraf følgende skattemæssige konsekvenser for regnskabsåret 1992/93 (skatteåret 1994/95) - vil "omgørelse" af udbytteudlodningen den 30. september 1993 heller ikke i sig selv medføre, at udbytteudlodningen bortfalder, men medfører alene en ændring af tidspunktet for udlodningen til det følgende år.
 Betingelsen for omgørelse i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3), kan således ikke anses for opfyldt, ligesom den ønskede disposition heller ikke ses at falde


text:
ind under omgørelsesinstituttet i skatteforvaltningslovens § 29.
 Allerede af disse grunde stadfæstes afslaget af 3. maj 2006.
 Af den omtalte udbytteerklæring, der på vegne H2 Holding ApS er underskrevet af selskabets direktør, direktør C, den 22. december 1993, fremgår det blandt andet, at selskabet i henhold til kildeskattelovens § 6, stk. 3, oplyser, at selskabet vedrørende regnskabsåret 1. maj 1992 - 30. september 1993 på en generalforsamling den 22. december 1993 har vedtaget en kontant udlodning af udbytte på 37 mio. kr., og at udbytteskatten heraf er 11,1 mio. kr.
 Af "Attest for udbetalt udbytte uden indeholdelse af kildeskat" fremgår det blandt andet, at H2 Holding ApS den 22. december 1993 vedrørende regnskabsåret "1992/93" har vedtaget udbyttebetaling på 37 mio. kr. til H1 Holding ApS uden fradrag af udbytteskat. Selskabernes direktør, direktør C, har med sin underskrift dateret den 22. december 1993 attesteret, "at udbetaling/godskrivning har fundet sted som ovenfor anført.".
 På den samme attest har C den 22. december 1993 under overskriften "Udfyldes af udbyttemodtageren eller den der er bemyndiget til at hæve udbyttet" underskrevet en erklæring om "herved at have modtaget ovennævnte udbytte uden indeholdelse af udbytteskat.".
 På en medfølgende attest med "Revisorerklæring" har H1 Holding ApS' daværende statsautoriserede revisor den 22. december 1993 bekræftet, at "selskabet i hele den forløbne del af regnskabsåret har opfyldt de i kildeskattelovens § 65, stk. 4, jf. selskabsskattelovens § 13, stk. 1, nr. 2 fastsatte betingelser for som moderselskab at få udbetalt udbytte fra H2 Holding ApS ... uden indeholdelse af udbytteskat.".
 H2 Holding ApS' årsregnskab for perioden 1. maj 1992 - 30. september 1993, der den 30. november 1993 er påført blank revisionspåtegning af selskabets statsautoriserede revisor, er samme dag underskrevet af selskabets direktør og bestyrelse. I regnskabet har bestyrelsen i sin årsberetning foreslået en resultatdisponering af årets resultat på 26.196.633 kr. Resultatdisponeringen er i regnskabet anført således:
 Datterselskabs-
 Saldo pr. 1/5 1992
 16.017.648
 Udbytte fra dattervirksomhed
 26.196.663
 41.467.411
 Udbytte for regnskabsåret
 -37.000.000
 Saldo pr. 30/9 1993
 4.467.411
 Det fremgår heraf, at selskabets egenkapital pr. 30. september 1993 er 4.467.411 kr.
 Af regnskabets angivelse af passiver i balancen pr. 30. september 1993 fremgår blandt andet følgende:
 Datterselskabsreserver
 -1.076.849
 5.464.260
 Mellemregning H1 Holding ApS
 6.930.885
 Mellemregning H2.2 Consult A/S
 Mellemregning H2.3 Finans ApS
 3.609.316
 10.573.389
 10.631.599
 15.099.010
 Af H1 Holding ApS' koncern/årsregnskab for 1992-1993, der er underskrevet af direktør, bestyrelse og revisor den 6. juni 1994 og godkendt på selskabets ordinære generalforsamling den 15. juni 1994, fremgår det af angivelsen af passiver i balancen pr. 30. september 1993, at egenkapitalen er 41.993.783 kr. Af en note hertil, fremgår blandt andet følgende:
 1/10 1992
 1/10 1993
 Overført resultat datterselskaber
 10.307.504
 18.953.275
 (56.000.000)
 (37.046.725)
 (26.739.221)
 Overført resultat, moderselskab
 20.974.496
 (469.376)
 Udbytte, datterselskab
 Regulering af værdi, datterselskaber
 til indre værdi i forbindelse med køb
 (8.072.116)
 Ordinært moder- h.h.v. koncernresultat
 47.458.508
 68.433.004
 31.582.000
 10.411.783
 41.993.783
 Af H1 Holding ApS' selvangivelse for regnskabsåret 1. oktober 1992 - 30. september 1993, der er underskrevet den 30. juni 1994, og som ikke tidligere har været fremlagt under sagsforløbet,


text:
er der under punkt 53, der har overskriften "Specifikation af skattefrit udbytte", givet oplysning om et udbytte på 37 mio. kr. fra H2 Holding ApS.
 C har forklaret, at han er direktør i H1 Holding ApS. H2 Holding ApS er under likvidation. På generalforsamlingen den 22. december 1992 [1993.red.SKAT] deltog de tre anpartshavere, A, B og han selv. Det var åbenbart for alle, at udbyttet var skattefrit. Han vil mene, at han kendte reglerne for skattefrihed, herunder at udlodning ikke måtte ske i købsåret. Han kendte finansieringen af købet af H2 Holding ApS og bogføringen i den forbindelse. Det var en fejl begået af regnskabschefen, at der ikke blev beregnet rente af udlodningen. Kassekreditrenten kan godt have ligget på ca. 10 %. Der var ikke fra anpartshavernes side lagt op til, at udbyttet skulle bogføres i regnskabet pr. 30. september 1993, men H2 Holding ApS' revisor, NS, mente, at det skulle gøres på denne måde for at få et mere retvisende regnskab. Bogføringen af udbyttet pr. 30. september 2003 skete den 5. januar 1994.
 Statsautoriseret revisor NS har forklaret, at han har været revisor for H2 Holding ApS, siden det blev købt af H1 Holding ApS. Han er stadig revisor for H1 Holding ApS. H2 Holding ApS' regnskab for 1992/1993 er det første regnskab, han har lavet for selskabet. Udbyttet på 37 mio. kr. fremgik ikke af det bogføringsmateriale, han fik til revision, men blev bogført som en afslutningspostering, da regnskabet var færdigt og resultatet kunne beregnes. Han modtog bogholderiet fra H1 Holding ApS og gennemgik det for fejl, beregnede skat, indsatte udbytte m.v., og disse ændringer blev efterfølgende bogført pr. statusdagen. Han har underskrevet regnskabet den 30. november 1993, og det er efterfølgende godkendt på generalforsamlingen. Forinden da havde han lavet et udkast til regnskab, der var godkendt af ledelsen, herunder med hensyn til udbyttet. Han var ikke på forhånd gjort bekendt med hvilken dato, der skulle afholdes generalforsamling, men han fik efterfølgende tilsendt det underskrevne regnskab. H1 Holding ApS bestod af ca. 25 datterselskaber, og han valgte at cleare kontiene ved at anføre udbyttet som en mellemregning i stedet for som et skyldigt udbytte, men man kunne også have anført det som skyldigt udbytte, således at H2 Holding ApS havde haft en egenkapital på ca. 41 mio. kr. H1 Holding ApS havde ikke behov for pengene. Han vurderede, at udbyttet var skattefrit. Bogføringen skulle tilbageføres, hvis generalforsamlingen ikke havde godkendt udbyttet. Man kan udlede af resultatdisponeringen sammenholdt med balancen i H2 Holding ApS' regnskab for 1992/1993, at udlodningen må have været bogført i det pågældende regnskabsår. Det var hans forudsætning, da han lavede regnskabet for H2 Holding ApS, at udlodning var sket efter regnskabsårets afslutning på generalforsamlingen. Hvis han havde fået at vide, at udlodningen var sket den 30. september 1993, ville han have bogført det som kapitalpostering over egenkapitalen.
 Advokat B har forklaret, at han sidder i bestyrelsen for og er anpartshaver i H1 Holding ApS. Han tror, han deltog i generalforsamlingen den 22. december 1993, men


text:
han husker det ikke. Han har været involveret i drøftelsen om udlodning af udbyttet på de 37 mio. kr. H1 Holding-koncernen havde mange selskaber, og de var i bestyrelsen fuldt bekendt med reglerne for, hvornår udbytte var skattefrit. De ville have ventet med at betale udbyttet, hvis de havde indset, at der var en risiko for, at det var skattepligtigt. Han har ikke været involveret i nogen drøftelse af, om der skulle udloddes den 30. september 1993 eller tidligere, men det kan godt inden dette tidspunkt have været drøftet, hvilket beløb der skulle udloddes. Der er altid behov for slutposteringer efter afslutningen af et regnskab. Han kan ikke forestille sig, at man har bogført et udbytte, før det er vedtaget på generalforsamlingen.
 Sagsøgerne har i det væsentlige gentaget de anbringender og synspunkter, der fremgår af Landskatterettens kendelser af 14. september 2007.
 Sagsøgerne har yderligere blandt andet anført, at når der i udbytteerklæringen af 22. december 1993 ikke blev beregnet udbytteskat, var det en følge af, at det var sagsøgernes opfattelse, at udbyttet var skattefrit, idet det blev vedtaget i H2 Holding ApS' regnskabsår 1993-1994 - året efter H1 Holding ApS' erhvervelse af selskabet. Udbytteudlodningen blev efterfølgende i januar 1994 som en efterpostering bogført pr. 30. september 1993 på mellemregningskontoen mellem H2 Holding ApS og H1 Holding ApS. Kontoudtog udskrevet den 25. oktober 1993 af mellemregningen mellem H2 Holding ApS og H1 Holding ApS viser et tilgodehavende i H2 Holding ApS' favør på 30.069.115 kr. Af bogføringsjournal udskrevet den 17. januar 1994 for H2 Holding ApS fremgår det, at der er overført udbytte til H1 Holding ApS på 37 mio. kr., og af bogføringsjournal for H1 Holding ApS udskrevet samme dag fremgår det, at H1 Holding ApS har modtaget udbytte fra H2 Holding ApS på 37 mio. kr. Af kontoudtog af 11. februar 1994 mellem H1 Holding ApS og H2 Holding ApS fremgår det, at mellemregningskontoen pr. 30. september 1993 mellem H1 Holding ApS og H2 Holding ApS er ændret fra et tilgodehavende på 30.069.115 kr. i H2 Holding ApS' favør til et tilgodehavende på 6.930.885 kr. i H1 Holding ApS' favør. Ændringen skyldes, at udbyttet på de 37 mio. kr. nu er bogført på mellemregningskontoen. Baggrunden for, at beløbet blev bogført på mellemregningskontoen pr. 30. september 1993 frem for afsat som skyldigt udbytte, var, at H2 Holding ApS ønskede at reducere balancen, og at der efter drøftelser mellem selskabet og selskabets revisor var enighed om, at det var i overensstemmelse med lovgivningen.
 Sagsøgerne har til støtte for, at betingelsen for omgørelse i § 29, stk. 1, nr. 2, er opfyldt, nærmere anført blandt andet, at bestemmelsen efter sin ordlyd må forstås således, at der ikke i nr. 2 er hjemmel til at betinge omgørelse af andet og mere end, at den privatretlige disposition blev foretaget, uden at de skattemæssige virkninger, som indtræder, var forudset på dispositionstidspunktet. Omgørelse kan således ikke nægtes med henvisning til, at den skattemæssige virkning burde være forudset.
 Hverken sagsøgerne eller disses revisorer forudså, at den foretagne


text:
disposition kunne medføre skattepligt som sket. Beslutningen om udlodning fandt først sted efter den 30. september 1993, ligesom bogføringen tillige først fandt sted efter den 30. september 1993. Bogføringen fandt imidlertid sted med tilbagevirkende kraft til den 30. september 1993 på tilsvarende måde, som en hel del andre efterposteringer fandt sted med tilbagevirkende kraft pr. 30. september 1993. Højesterets dom ændrer ikke herpå, men må snarere fortolkes således, at Højesteret har fundet, at det forhold, at man har bogført beløbet pr. 30. september 1993 og samtidig har undladt at beregne renter fra denne dato frem til beslutningen om udlodningen, medfører, at beløbet skal periodiseres til regnskabet for 1992-1993. Sagsøgerne har ikke haft grund til at løbe nogen risiko for beskatningen af de 37 mio. kr. Såfremt sagsøgerne var bekendt med det forhold, at skattemyndighederne - som følge af bogføringen på mellemregningskontoen pr. 30. september 1993 og den manglende forrentning efter denne dato - anså udlodningen i skattemæssig henseende for sket den 30. september 1993, ville sagsøgerne have ageret anderledes. Sagsøgerne ville så først have bogført udlodningen af udbyttet i forbindelse med den ordinære generalforsamling den 22. december 1993. Bogføringen blev som en efterpostering foretaget pr. 30. september 1993 som følge af, at H2 Holding ApS' revisor mente, at det som følge af beløbets størrelse var mest korrekt at indregne udlodningen i selskabernes regnskaber pr. 30. september 1993. Alternativet til efterposteringen af beløbet på mellemregningskontoen havde været at afsætte beløbet som skyldigt udbytte.
 Sagsøgerne har til støtte for, at betingelserne for omgørelse i § 29, stk. 1, nr. 3, også er opfyldt, henvist til de lovmotiver og den meddelelse af 31. august 2000 fra Told- og Skattestyrelsen (offentliggjort i TfS 2000.740), der er citeret i Landsskatterettens kendelser. Sagsøgerne har nærmere anført, at det ifølge meddelelsen ikke er en betingelse, at handlingerne rent faktisk gør det sværere at gennemskue forholdet, men at det afgørende er, om skatteyderen har forsøgt at opnå dette. Det har sagsøgerne ikke, og på den måde, udbyttet er medtaget i regnskaberne, kunne og burde skattemyndighederne have indset, at beløbet var bogført pr. 30. september 1993, fordi:
 Det fremgik direkte af selvangivelsen for H1 Holding ApS for indkomståret 1992-1993, at selskabet havde modtaget udbyttet på 37 mio. kr., og at man anså det for skattefrit.
 H2 Holding ApS havde som foreskrevet i loven indleveret en udbytteattest til skattemyndighederne, hvoraf udbyttet fremgik.
 Udbyttet fremgik direkte af H2 Holding ApS' regnskab for 1992-1993.
 Det fremgik af H1 Holding ApS' regnskab for 1992-1993, at selskabet havde modtaget et udbytte på 56 mio. kr.
 Sagsøgerne har yderligere anført, at skattemyndighederne fuldt ud har været bekendt med udbytteudlodningen, idet sagen oprindelig blev startet ved, at ToldSkat forhøjede H1 Holding ApS' skatteansættelse for 1992-1993 med de 37 mio. kr.
 Selskaberne har på ingen måde søgt at snyde skattemyndighederne, idet samtlige relevante oplysninger er lagt så klart frem, som det overhovedet har været muligt, hvorfor skattemyndighederne let havde kunnet konstatere sagens faktum, som selskaberne ingen interesse havde i at skjule.
 I proceduren under hovedforhandlingen i landsretten


text:
har sagsøgerne i en analyse af regnskabet for H2 Holding ApS for regnskabsåret 1992-1993 yderligere fremhævet følgende:
 I bestyrelsens årsberetning er der for regnskabsåret disponeret med et udbytte på 37 mio. kr.
 Selskabets egenkapital er derved nedskrevet til 4.467.411 kr.
 I selskabets balance er egenkapitalen som et passiv angivet til 4.467.411 kr.
 I selskabets balance er der som et passiv angivet 6.930.885 kr. som mellemregning med H1 Holding ApS.
 Udbytte for regnskabsåret er angivet til 0[nul] kr.
 Der er ikke som et passiv afsat et skyldigt udbytte på 37 mio. kr.
 Det fremgår heraf, at der med en angivet egenkapital i balancen på 4.467.411 kr. ikke ville være midler til rådighed til udbetaling af et udbytte på 37 mio. kr. i et efterfølgende regnskabsår. En læser af regnskabet har derfor uden videre kunnet se, at udbyttet på de 37 mio. kr. var udloddet i regnskabsåret 1992-1993 og ikke hensat til udlodning i et senere regnskabsår. Mellemregningen med H1 Holding ApS på de 6.930.885 kr. genfindes i udskriften af kontoudtog af 11. februar 1994 mellem H1 Holding ApS og H2 Holding ApS, hvoraf det fremgår, at mellemregningskontoen pr. 30. september 1993 er ændret fra et tilgodehavende på 30.069.115 kr. i H2 Holding ApS' favør til et tilgodehavende på 6.930.885 kr. i H1 Holding ApS' favør.
 Sagsøgte har til støtte for frifindelsespåstanden gjort gældende, at ingen af betingelserne i skatteforvaltningslovens S 29, stk. 1, nr. 2 eller 3, for omgørelse er opfyldt.
 Betingelsen i § 29, stk. 1, nr. 2, om, at dispositionen skal have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, er ikke opfyldt. Den gennemførte disposition - udlodningen pr. 30. september 1993 - fik den forventede skattemæssige konsekvens - fuld skattepligt. Dispositionen blev gennemført i regnskabsåret 1992-1993 og udløste derfor på baggrund af ejertiden af anparterne fuld udlodningsbeskatning i H1 Holding ApS.
 H1 Holding ApS, der i regnskabsåret 1992-1993 havde købt et overskudsselskab, havde fuldt kendskab til de regler, hvorefter der i dette regnskabsår ikke kunne ske skattefri udlodning fra datterselskabet til moderselskabet. H1 Holding ApS havde endvidere kendskab til alle relevante forhold, som førte til, at Højesteret i dommen af 9. januar 2006 ved den bevismæssige vurdering lagde til grund, at udlodning var foretaget i regnskabsåret 1992-1993.
 Sagsøgerne har derfor ikke bevist, at dispositionens virkninger har været "utilsigtede", og slet ikke at dispositionens virkninger "utvivlsomt" har været utilsigtede.
 Betingelsen i § 29, stk. 1, nr. 3, om, at dispositionen skal have været lagt klart frem for myndighederne, er heller ikke opfyldt. Skattemyndighederne kunne på baggrund af det indleverede materiale vedrørende H1 Holding ApS ikke umiddelbart udlede, at udbyttet på de 37 mio. kr. var "indbetalt" til selskabet allerede i regnskabsåret 1992-1993. Der er hverken efter ordlyden af bestemmelsen eller i forarbejderne til bestemmelsen eller i retspraksis grundlag for at stille krav om, at en uklarhed skal være begrundet i et dadelværdigt forhold hos skatteyderen, eller at denne i øvrigt skal have handlet illoyalt. Om klarhedskravet i den enkelte sag har været opfyldt beror på en objektiv vurdering af, om dispositionen fra begyndelsen


text:
har været lagt så klart frem for de skatteansættende myndigheder, at der for myndighederne ikke har været tvivl om dispositionens eksistens og indhold.
 Navnlig indleveringen af attesten om skattefri udlodning, der for begge de sagsøgende selskaber efter generalforsamlinger afholdt den 22. december 1993 samme dag er underskrevet af direktøren i begge selskaber, C, og indleveringen af den ledsagende revisorerklæring, som samme dag var underskrevet af H1 Holding ApS' statsautoriserede revisor, der bekræftede, at selskabet i hele den forløbne del af regnskabsåret havde opfyldt betingelserne i kildeskatteloven og selskabsskatteloven for som moderselskab at få udbetalt udbytte uden indeholdelse af udbytteskat, har givet skattemyndighederne grundlag for at antage, at udbyttet, der vedrørte regnskabsåret 1992-1993, først var udloddet den 22. december 1993 og dermed skattefrit i regnskabsåret 1993-1994. Det har således ikke været lagt klart frem for myndighederne, at ud- og indbetaling af udbyttet allerede havde fundet sted den 30. september 1993, og at det derfor var skattepligtigt i regnskabsåret 1992-1993.
 Den selvangivelse fra H1 Holding ApS vedrørende regnskabsåret 1992-1993, der er fremlagt for landsretten, og som angiver et skattefrit udbytte på 37 mio. kr., opfylder ikke kravet til klarhed, når oplysningen om udlodningstidspunktet, der medførte beskatning, ikke samtidig blev lagt klart frem. Skattemyndighederne har måttet læse selvangivelsen således, at der var udloddet udbytte for regnskabsåret, men at beslutningen om udlodning først var truffet og gennemført efter, og at udlodningen derfor - som angivet var skattefri.
 Sagsøgte har ikke bestridt, at det af den analyse af regnskabet for regnskabsåret 1992-1993 for H2 Holding ApS, som sagsøgerne har foretaget under sagens hovedforhandling i landsretten, kan udledes, at de 37 mio. kr. må være både udloddet og udbetalt i det pågældende regnskabsår, og at udlodningen derfor var skattepligtig; men når sagsøgerne under sagens langvarige behandling ved flere skattemyndigheder og retsinstanser ikke tidligere selv er nået til denne erkendelse og har påberåbt sig konsekvenserne af den, kan det ikke bebrejdes skattemyndighederne, at de ikke analyserede regnskabets angivelse af den foretagne disposition - og de i øvrigt foreliggende oplysninger om dispositionen - på denne måde. På den angivne baggrund har dispositionen i hvert fald ikke været lagt klart frem for myndighederne.
 Det følger af Højesterets dom af 9. januar 2006, at udlodningen af 37 mio. kr. må anses for sket den 30. september 1993, pr. hvilken dato beløbet er bogført på selskabernes mellemregningskonti som udbytte. Spørgsmålet under denne sag er, om betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2 og 3, for at omgøre udlodningen er opfyldt.
 Efter den dagældende selskabsskattelovs § 13, stk. 1, nr. 2, var udlodningen skattefri, hvis udbyttet først blev modtaget i det følgende regnskabsår, det vil sige den 1. oktober 1993 eller senere. Ledelserne i H1 Holding ApS og H2 Holding ApS var bekendt med dette, og der er ikke grundlag for at antage, at man har tilsigtet en udlodning dagen før de tidsmæssige betingelser for skattefrihed var opfyldt. Tværtimod må det lægges til grund, at selskabernes ledelser, blandt andet efter rådgivning fra deres revisor, var af den opfattelse, at udbytte


text:
først kunne anses for modtaget, når beslutning om udlodning - forventeligt - ville blive truffet på generalforsamlingen i H1 Holding ApS den 22. december 1993, jf. herved også den dagældende ligningsvejledning, hvoraf det fremgår, at udbytte beskattes på det tidspunkt, hvor udbyttet fastsættes ved selskabets generalforsamling.
 Dispositionen den 30. september 1993 har under de anførte omstændigheder utvivlsomt haft den utilsigtede og væsentlige virkning, at udlodningen blev skattepligtig. Betingelsen i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, for omgørelse er derfor opfyldt.
 H1 Holding ApS har ikke lagt bogføringsmaterialet om mellemregningerne pr. 30. september 1993 frem for myndighederne, og myndighederne kunne på grundlag af regnskaberne og selvangivelserne med bilag, heriblandt udbytteerklæringen, udbytteattesten og revisorerklæringen om skattefrihed, ikke klart konstatere, at udlodningen var sket den 30. september 1993. Det forhold, at man ved at sammenholde forskellige oplysninger i H2 Holding ApS' årsregnskab for 1992-1993 kunne udlede, at udbyttet måtte have været betalt i indkomståret, er ikke en angivelse af tidspunktet for modtagelsen af udlodningen, som opfylder kravet til klarhed i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3.
 Det kan ikke føre til et andet resultat, at selskabernes ledelser måtte være i god tro med hensyn til den skatteretlige betydning af bogføringen pr. 30. september 1993 af udlodningen, eller at selskabernes ledelser ikke har forsøgt at skjule dispositionerne.
 Sagsøgerne skal betale sagsomkostninger til sagsøgte med i alt 300.000 kr. Beløbet dækker udgifter til advokatbistand. Landsretten har lagt vægt på sagens omfang og udfald.
 Inden 14 dage skal sagsøgerne, H1 Holding ApS og H2 Holding ApS, betale sagens omkostninger til sagsøgte med 300.000 kr.


text:
Pension20.11.2019
 Spørgsmål om arbejdsretlige kutymer har gennem den seneste tid været et tema i forskellige sager. Højesteret har for nylig i en sag taget stilling til om afskedigede medarbejdere i forsvaret havde ret til tildeling af yderligere pensionsår som følge af et cirkulære (en kundgørelse) og en tekstanmærkning til finansloven, en fast administrativ praksis eller arbejdsretlig kutyme.
 Sagen handlede om to civilt ansatte medarbejdere i forsvaret, som i 2013 blev afskediget som led i forsvarsforliget for 2013-2017, hvor en reorganisering af forsvaret medførte, at antallet af medarbejdere blev reduceret. Igennem en længere årrække var civile medarbejdere i forsvaret, som er blevet afskediget som følge af et indgået forsvarsforlig, blevet tillagt op til 10 yderligere pensionsår.
 Da de to civile medarbejdere, som var blevet afskediget, ikke fik tildelt yderligere pensionsår ved deres afskedigelse i 2013, blev spørgsmålet om retten til de yderligere pensionsår indbragt for domstolene. Efter en tur i byret, landsret og Procesbevillingsnævnet endte sagen i Højesteret.
 Spørgsmålet for Højesteret var, om retten til at få tillagt op til 10 yderligere pensionsår fulgte af fast praksis eller kutyme, som knyttede sig til tekstanmærkningerne på finansloven for 2013.
 De civile medarbejdere og deres faglige organisation, HK, gjorde under sagen for Højesteret gældende, at forsvaret igennem ca. 30 år uden undtagelse – eller næsten uden undtagelse – havde ydet op til yderligere 10 pensionsår til afskedigede civile medarbejdere, når betingelserne i cirkulæret var opfyldt, og at adgangen til at få tildelt yderligere pensionsår ikke havde været afhængig af de enkelte forsvarsforlig.
 Derudover mente de to civile medarbejdere, at medarbejdere have krav på at få tillagt op til 10 yderligere pensionsår, som følge af at der var opstået en fast administrativ praksis eller kutyme for tildelingen.
 Hjemmel – ikke praksis eller kutyme
 Højesteret lagde til grund, at i en periode på ca. 30 år var de civile medarbejdere i forsvaret faktisk blevet tildelt yderligere pensionsår, hvis de var blev afskediget som følge af indgået forsvarsforlig.
 Højesteret fandt derefter, at hjemlen til at tildele yderlige pensionsår gennem alle årene havde været tekstanmærkningerne i de enkelte finanslove som afspejlet i de administrative forskrifter – og altså ikke en fast praksis eller kutyme.
 Spørgsmålet for Højesteret blev herefter, om der på tidspunktet for afskedigelserne af de to civile medarbejdere var hjemmel til at tildele yderligere pensionsår. I den forbindelse bemærkede Højesteret, at der i 2013 forelå den særlige situation, at to forsvarsforlig skulle gennemføres – nemlig forliget for 2010-2014 og forliget for 2013-2017.
 Højesteret bemærkede, at det af forsvarsforliget for 2013-2017 fremgik, at der i forligskredsen var enighed om, at forsvaret i forligsperioden skulle gennemføre nærmere bestemte tilpasninger af løn- og ansættelsesforhold til den generelle statslige praksis. Derudover fremgik det af forligsaftalen, at der var enighed om, at tekstanmærkningen på finansloven om tildeling af særligt gode pensionsforhold ved afskedigelse til en begrænset gruppe af civile medarbejdere ikke skulle videreføres.
 Højesteret fandt på den baggrund, at tekstanmærkningen på finansloven måtte forstås på den måde, at det kun var forsvarsministeren, som havde haft bemyndigelse til at tillægge op


text:
til yderligere 10 pensionsår ved afskedigelse i forbindelse med gennemførelsen af forliget for 2010-2014, men at forsvarsministeren ikke havde haft hjemmel til dette for så vidt angik forsvarsforliget for 2013-2017.
 Højesteret stadfæstede Østre Landsrets dom, hvorefter de to civile medarbejdere ikke havde krav på op til 10 yderligere pensionsår i forbindelse med deres afskedigelse fra forsvaret.
 at Højesterets dom er et eksempel på, at det forhold, at en arbejdsgiver har benyttet en ordning igennem en længere periode, ikke nødvendigvis medfører, at der er tale om en arbejdsretlig kutyme, og
 at det i den forbindelse også kan tillægges betydning, om der politisk er taget stilling til, om en ordning skal videreføres eller ej.
 NyhedPension03.12.2019


text:
Skat.dk: C.A.11.2.2.6 Gældsforpligtelsen tilsidesat
 Dette afsnit handler om nogle situationer, hvor de formelle betingelser for fradrag umiddelbart er opfyldt, men hvor arrangementet fx kun er indgået, for at skatteyderen kan opnå skattemæssige fordele, og derfor tilsidesættes.
 Uanset at de formelle betingelser, som normalt gør, at man kan få fradrag for renteudgifter, er opfyldt, er der tilfælde, hvor fradrag nægtes. Grunden er, at det reelle økonomiske indhold, efter en konkret vurdering, ikke anset for at være i overensstemmelse med de skatteretlige krav til fradragsret i låneforhold.
 Det gælder fx aftaler, der fremstår som lån i forbindelse med køb af fast ejendom eller lån i pengeinstitutter, hvor formålet med aftalen alene er at opnå fradrag for renter.
 Eksempel 1 - de i en bank lånte penge, fik samme bank håndpant i
 En skatteyder lånte penge i en bank, og pengene stod på en konto i banken, som banken havde håndpant i. Formålet med lånet var at opnå rentefradrag. Fradrag blev nægtet. Se TfS 1992.328 HRD.
 Eksempel 2- sale and lease back
 Der er flere eksempler på sale- and lease back arrangementer, hvor der ikke er fradrag for de renter, som har tilknytning til arrangementet. Se TfS 2000, 1011 og SKM2001.435.DEP (containere).
 Eksempel 3 - andre arrangementer, som er uden risiko og forretningsmæssig begrundelse, men alene indgås af skattemæssige årsager
 Der er mange eksemplar på at der nægtes fradrag for renteudgifter, som alene indgås af skattemæssige årsager. Se fx SKM2010.123.HR, SKM2009.168.HR.
 Skemaet viser relevante afgørelser, hvor der er taget stilling til, om der kan gives fradrag for renteudgifter:
 SKM2010.123.HR
 Sagen drejede sig om, hvorvidt H1 ApS' udstedelse af en konvertibel obligation og investering af provenuet herfra i andre obligationer kunne tillægges skattemæssig betydning.
 Højesteret tilsluttede sig landsrettens dom, der fastslog, at H1 ApS' udstedelse af en konvertibel obligation og investering af provenuet herfra indgik i et aftalekompleks, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af parter, som skattemæssigt ikke havde modstående interesser. Efter en helhedsbedømmelse af arrangementet blev dette tilsidesat, idet der blandt andet blev lagt vægt på, at banken ikke havde påtaget sig nogen risiko ved købet af den konvertible obligation, at arrangementet måtte antages at være etableret af skattemæssige grunde og at arrangementet ikke var forretningsmæssigt begrundet.
 H1 fik derfor ikke fradrag for renter.
 Rentefradrag nægtet fordi der var tale om et skattearrangement uden forretningsmæssig begrundelse, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af deltagerne, og hvor bemyndigelser sikrede, at optagelse og overdragelse af lån, sikkerhedsstillelse og indfrielse mv. foregik i et i realiteten lukket system, som deltagerne var fælles om at opretholde. Landsretten fandt herefter, at der ikke forelå nogen reel risiko for sagsøgerne til at komme til at betale de overtagne lån eller de vedhængende renter eller for at lide tab ved investeringerne. Landsretten lagde derfor til grund, at arrangementet kun var etableret for at gennemføre en skatteudnyttelse og fandt herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.
 Renteudgifter efter gældsbrev på non recourse vilkår udstedt i forbindelse med at debitor erhvervede en forretningsejendom kunne efter en


text:
samlet bedømmelse af arrangementet - herunder at købesummen langt oversteg handelsværdien - ikke fradrages, fordi der ikke fandtes at have foreligget nogen reel risiko for, at debitor skulle tilbagebetale og forrente sine andele af kreditsaldoen efter gældsbrevet.
 SKM2006.402.HR
 Et aftalekompleks, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af parter, som skattemæssigt ikke havde modstående interesser. Der må derfor foretages en helhedsbedømmelse af arrangementet.
 Den 23. juni 1995, da K/S G1 og K/S G2 erhvervede hver en U2-obligation, havde de to selskaber samme ejerkreds og ledelse. Obligationerne blev udstedt på identiske vilkår bortset fra, at der var aftalt modsatrettede virkninger af FX-klausulen, så der var sikkerhed for, at en gevinst for det ene selskab ville blive modsvaret af et tilsvarende tab for det andet selskab. U2 havde dermed neutraliseret de risici, som de to forretninger hver for sig kunne påføre U2, og det samme gjaldt for den ejerkreds, som stod bag kommanditselskaberne. Set under et indebar forretningerne derfor ikke, at der blev skabt en kursgevinst, fordi forretningerne i realiteten kun medførte, at der blev overført 30 mio. kr. fra det selskab, der led kurstab (K/S G2), til det selskab, der fik en kursgevinst (K/S G1).
 Banken, som havde udlånt de 200 mio. kr. til købet af U2-obligationerne, påtog sig ikke nogen risiko, da den havde fuld sikkerhed i obligationerne. Den aftalte rente på godt 129 % var derfor ikke et udslag af bankens kredit- eller markedsrisiko ved långivningen til K/S G1, men skulle i realiteten sikre, at banken fik dækning for det på forhånd beregnede tab på arrangementet med K/S G2. Den beregnede rente udgjorde ved lånets indfrielse 35.137.000 kr. og indeholdt i realiteten betaling til banken for de 30 mio. kr., som var blevet overført fra K/S G2 til K/S G1. Konstruktionen af denne betaling som en rentebetaling må antages udelukkende at være sket af skattemæssige grunde for at etablere en rentefradragsret for de kommende kommanditister.
 Højesteret fandt, at arrangementet ikke var forretningsmæssigt begrundet, men kun etableret for at gennemføre en skatteudnyttelse. Det forhold, at provenuet ved indfrielsen af U2-obligationen blev anvendt til indkøb af skatkammerbeviser, kan ikke føre til en anden vurdering. Efter en samlet bedømmelse finder Højesteret herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.
 TfS 2000, 1011 HRD
 A underskrev i 1991 en kontrakt, hvorved han købte en andel i selskabet KGH. KGH havde 10 deltagere og en komplementar. Selskabet købte i 1991 et Boeing 747 fly til 58,5 mio. USD, og til finansiering af købet indgik selskabet en låneaftale med en fransk bank på limited recourse-vilkår. Medmindre der forelå ond tro, kunne långiver kun søge fyldestgørelse i flyet med tilknyttede kontrakter. Selskabet indgik en 2-årig leasingaftale med et flyselskab, som svarede til det beløb, som selskabet skulle betale ifølge låneaftalen. Leasingtageren (flyselskabet) forpligtede sig til at vedligeholde flyet og betale forsikringen, ligesom leasingtageren påtog sig risikoen for flyet og forpligtede sig til at friholde leasinggiveren for ethvert tab og ansvar mv. KGH indgik også en låneaftale og salgsagentureaftale med et andet flyselskab for en 3-årig


text:
periode, så flyselskabet skulle anvise en køber til flyet til en pris, som mindst svarede til restgælden på lånet. Højesteret fandt, at de tosidede aftaler der blev indgået mellem selskabet og de to flyselskaber, ved fælles definitioner, direkte henvisninger og spejlinger af rettigheder og forpligtelser var et sammenhængende aftalekompleks, hvor den enkelte aftale forudsatte eksistensen af de øvrige. Leasinggiveren var efter aftalekomplekset afskåret fra enhver retlig eller faktisk råden over flyet. I leasingforholdets løbetid var selskabets mulighed for drifts- eller likviditetsoverskud udelukket, da selskabets risiko for drifts- eller likviditetsunderskud var hypotetisk som følge af leasingtagerforpligtelser, forsikringsdækning og bankaftalens bestemmelser om begrænset regres. Realiteten i aftalekomplekset var, at kommanditisterne købte sig til et midlertidigt, formelt ejerskab for at få mulighed for afskrivningsret, og A fandtes under disse omstændigheder i skattemæssig henseende ikke at have været medejer af flyet. A fik derfor ikke fradrag for renter.
 TfS 2000, 148 HRD
 A foretog i 1991 investering ved tegning af andele i et interessentskab efter et prospekt udbudt af den Københavnske Bank.
 Højesteret bemærkede, at det forhold, at en låneaftale indeholder bestemmelser om begrænset hæftelse (non-recourse vilkår) ikke i sig selv er til hinder for, at der kan opnås ret til fradrag for renter på lånet. Afgørende må være en helhedsvurdering af det arrangement, hvori vilkåret indgår. A indgik i et aftalekompleks, hvis indhold var fastlagt på forhånd. Lånebeløbet blev placeret i gældsbreve, der blev uigenkaldeligt håndpantsat til den långivende bank, og A var under hele forløbet afskåret fra at sælge, pantsætte, belåne eller på anden måde disponere over gældsbrevene og renterne heraf. Lånet var uopsigeligt i hele låneperioden og banken var uigenkaldeligt bemyndiget - og forpligtet - til på forfaldsdagen at modtage skylden ifølge gældsbrevene mod samtidig indfrielse af lånet, der var uden personlig hæftelse for A. Arrangementet var derfor uden risiko for A, der ikke havde nogen reel forpligtelse til at tilbagebetale og forrente sin andel af lånet. A's eneste interesse i arrangementet var, at A mod en indbetaling på ca. 97.000 kr. påregnede et skattemæssigt fradrag for beregnede nettorenter og provision og skattefrihed for kursgevinsten på gældsbrevene. A kunne derfor ikke foretage fradrag for renter.
 TfS 1994, 718 HRD
 A optog den 30. december 1986 et sparekasselån, og A indsatte provenuet med fradrag af forudbetalte renter for 6 måneder på en samtidig oprettet konto i sparekassen. Indeståendet blev håndpantsat til sparekassen, idet A indtil 1. marts 1987 kunne købe børsnoterede obligationer, der så også skulle håndpantsættes til sparekassen. A købte obligationer den 20. januar 1987 og den 13. februar 1987 og solgte dem i august 1987. A fratrak de forudbetalte renter på 110.000 kr. i 1986. Skattemyndighederne ville ikke godkende fradraget, fordi man fandt, at arrangementet havde været uden økonomisk realitet og alene var indledt i slutningen af 1986 af skattemæssige hensyn. Højesteret fandt, at den aftalte dispositionsret kun omfattede en ret til at anvende indeståendet på aftalekontoen til køb af børsnoterede obligationer, som i så fald skulle træde i stedet for det hævede beløb. Lånet og renterne savnede derfor skattemæssig


text:
realitet, indtil indeståendet på kontoen i 1987 faktisk blev anvendt til køb af obligationer. De forudbetalte renter på 110.000 kr. kunne herefter ikke fradrages ved indkomstopgørelsen for 1986.
 TfS 1992, 328 HRD
 A optog inden sin afrejse til Grønland lån i et dansk pengeinstitut, der havde håndpant i låneprovenuet, som indgik på en særlig indskudskonto. A var efter beskatningsaftalen skattepligtig i Grønland på grund af ophold der, men samtidig fuldt skattepligtig til Danmark efter interne danske regler, fordi han havde bevaret bopælen her. Højesteret lagde til grund, at det ved låneoptagelsen var aftalt, at låneprovenuet skulle forblive anbragt på indlånskonti i de pågældende pengeinstitutter, så A ikke kunne råde over provenuet. Retten fandt derfor, at udgifterne ved låneoptagelsen ikke skattemæssigt kunne anses som renter af gæld og derfor ikke kunne fradrages. I det omfang provenuet efter senere aftale var anvendt til køb af værdipapirer, kunne renten dog efter sædvanlig praksis fradrages.
 TfS 1992, 78 HRD
 K købte ved slutseddel af 23. november 1982 en andel af en ejerlejlighed i Spanien. Købesummen forfaldt 1. februar 1988 og blev forrentet med 2 pct. månedligt, der skulle betales forud. K var berettiget til når som helst at betale købesummen mod udstedelse af registreret skøde på anparten. Højesteret tiltrådte, at de indgåede aftaler efter en samlet bedømmelse ikke i skattemæssig henseende kunne anses for køb af andele af en lejlighed med dertil hørende pligt til at betale og - indtil betalingen skete - at forrente beløbet på 100.000 kr. Retten lagde bl.a. vægt på, at beløbet uden sikkerhedsstillelse først forfaldt mere end 5 år efter oprettelsen af slutsedlen, at K når som helst kunne frigøre sig for alle økonomiske forpligtelser, og at han - som det faktisk skete - kunne udnytte en banksikret tilbagekøbsgaranti til at opnå, at beløbet ikke skulle betales.
 Retten fandt, at K ikke havde påtaget sig en gældsforpligtelse, der berettigede ham til at betragte de betalte ydelser som fradragsberettigede renter.
 Rentefradrag nægtet fordi der var tale om et skattearrangement uden forretningsmæssig begrundelse, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af deltagerne, og hvor bemyndigelser sikrede, at optagelse og overdragelse af lån, sikkerhedsstillelse og indfrielse mv. foregik i et i realiteten lukket system, som deltagerne var fælles om at opretholde.Landsretten fandt herefter, at der ikke forelå nogen reel risiko for sagsøgerne til at komme til at betale de overtagne lån eller de vedhængende renter eller for at lide tab ved investeringerne. Landsretten lagde derfor til grund, at arrangementet kun var etableret for at gennemføre en skatteudnyttelse og fandt herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.
 De aftaler, der blev indgået mellem U1, U3 Shipping og U2 Shipping om bygning og befragtning af skibet, og de senere aftaler mellem K/S G1 Shipping, U2 Shipping, U3 Shipping, U3 Ferries Ltd. og F1-Bank, U1 samt U4 Shipping om overtagelse af skibsbygningskontrakten og lånoptagelse samt tidsbefragtning og administration af skibet, er indgået i et sammenhængende kompleks, hvor den enkelte aftale forudsætter eksistensen af de øvrige.
 Landsretten fandt efter en samlet vurdering, at realiteten


text:
i det konkrete aftalekompleks var, at sagsøgerne købte sig til et midlertidigt formelt medejerskab af skibet Skib1 for at opnå mulighed for afskrivningsret. Under disse omstændigheder kan sagsøgerne ikke anses for i skattemæssig henseende at have været medejere af aktivet. Der er heller ikke grundlag for at anerkende rentefradrag for lånene, idet det efter en samlet bedømmelse som ovenfor må lægges til grund, at der ikke har påhvilet sagsøgerne nogen retlig gældsforpligtelse. Dette gælder så meget desto mere for så vidt angår H1 Invest A/S, idet denne sagsøger kun ejede anparterne i en ganske kort periode.
 A havde i 1992 deltaget i et valutaoptionsarrangement udbudt af H1 A/S vedrørende investering i syntetiske valutaoptioner. Præmien var lånefinansieret gennem H2 Finans A/S.
 Landsretten udtalte bl.a. følgende:
 Efter de af skattemyndighederne udarbejdede redegørelser lægges det til grund, at de valutaoptionsarrangementer, som A deltog i, var konstrueret så der ikke reelt var stillet et lånebeløb til rådighed for sagsøgeren, ligesom der ikke påhvilede ham en personlig hæftelse for gælden. Der var ingen risiko forbundet med deltagelsen og ingen reel mulighed for gevinst, og sagsøgerens formål var at opnå et skattemæssigt fradrag for beregnede renter. Efter det oplyste kan det ikke lægges til grund, at det fornødne betydelige kapitalgrundlag var til stede i de selskaber, der var involveret i arrangementerne.
 På denne baggrund er det bevist, at arrangementerne ikke dækkede over en økonomisk realitet, men var en regnskabsmæssig konstruktion, etableret af skattemæssige hensyn og uden reelt økonomisk og forretningsmæssigt indhold. A's renteudgifter, der stammer fra A's deltagelse i disse arrangementer, er derfor ikke fradragsberettigede jf. SL § 6, stk. 1, litra e.
 SKM2001.553.ØLR
 Forlig hvorefter der ikke er rentefradrag i forbindelse med investering i et skattearrangement vedrørende sale- and leaseback af containere.
 Se kommentaren til sagen i SKM2001.554.DEP
 Selskab A fik ikke fradrag for renter i forbindelse med et skatteleasingarrangement med et leasingselskab i den samme koncern, som A selv indgik i (sale and lease back). Landsretten fandt, at realiteten i aftalekomplekset for A's vedkommende var at købe sig til et midlertidigt, formelt ejerskab af aktiver for at opnå afskrivningsret. A kunne ikke i skattemæssig henseende anses for at have været ejer af aktiverne. Landsretten fandt desuden, at der ikke påhvilede A en retlig gældsforpligtelse.
 TfS 1999, 465 ØLR
 A købte i 1992 for 15 mio. kr. obligationer udstedt af et selskab i USA og finansieret ved låneoptagelse i et selskab på Aruba. En canadisk bank skulle indfri obligationerne ved udløb. Landsretten udtalte, at arrangementet var opbygget således, at A ikke fik stillet noget lånebeløb til rådighed og ikke blev påført nogen hæftelse for gæld. Det blev lagt til grund, at der ikke havde foregået en pengestrøm mellem de involverede parter. Landsretten fandt, at arrangementet var uden reelt indhold og uden realøkonomiske realiteter. A fik ikke fradrag for renter.
 TfS 1993, 77 VLD
 A havde ved udgangen af 1986 optaget to lån i pengeinstitutter og forudbetalte samtidigt 6 måneders rente. Låneprovenuet blev indsat på aftalekonti i de pågældende pengeinstitutter. Ved låneperiodens udløb i 1987 blev


text:
aftalekontiene ophævet, og indeståendet, der havde henstået urørt, med tilskrevne renter anvendt til indfrielse af lånene. A havde erkendt, at arrangementerne var begrundet i skattemæssige hensyn i forbindelse med skattereformens ikræfttræden pr. 1. januar 1987. Retten fandt, at arrangementerne ikke var udtryk for økonomiske realiteter. De i 1986 forudbetalte beløb kunne derfor ikke behandles som renter af gæld, og de i 1987 tilskrevne beløb kunne ikke behandles som skattepligtige renteindtægter.
 TfS 1998, 9 LSR
 A, der havde erhvervet en feriebolig på timesharebasis i Andorra, ansås for at have påtaget sig en reel økonomisk risiko, og A var derfor berettiget til at fradrage renter på banklån og sælgerpantebrev vedrørende ferieboligen.
 SKM2001.554.DEP
 Det er en kommentar til et forlig om sale- and lease back af containere. Der var flere lignende sager.
 For landsretten blev sagerne forligt - navnlig i lyset af TfS 2000, 374 HRD og TfS 2000, 1011, så skatteyderne anerkendte, at de ikke har været ejere i skattemæssig henseende af containerne og derfor ikke har ret til fradrag for selvangivne underskud i de indbragte indkomstår.
 Desuden har skatteyderne anerkendt, at de ikke har været berettiget til selvangivne rentefradrag i forbindelse med deltagelsen i arrangementerne.
 Kommentar til SKM2001.553.ØLR


text:
Skat.dk: Grundforbedring - ændring af påstande - retlig interesse - sagsomkostninger
 04 Apr 2017 13:22
 BS R5-824/2015
 Varmetilslutningsafgift, fradrag, udgift, godtgjort
 Sagen handlede oprindeligt om, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til fradrag i grundværdien for udgifter til varmetilslutningsafgift. Sagsøgeren fremlagde under sagen dokumentation for udgiftens afholdelse i form af en faktura, som ikke havde været fremlagt for Landsskatteretten. Skatteministeriet anerkendte på denne baggrund, at det nu var godtgjort, at sagsøgeren var berettiget til fradrag med kr. 23.912,-.
 Over for sagsøgerens påstand om hjemvisning til beløbsmæssig opgørelse nedlagde ministeriet herefter påstand om frifindelse, idet ministeriet dog anerkendte, at sagsøgeren var berettiget til fradrag med kr. 23.912,-. Sagsøgeren fastholdt indledningsvis, at sagen skulle hjemvises til beløbsmæssig opgørelse, men ændrede så sin påstand til, at ministeriet skulle anerkende, at sagsøgeren var berettiget til fradrag med kr. 23.912,-, og opfordrede ministeriet til at tage bekræftende til genmæle. Der var enighed om, at de to påstande var indholdsmæssigt identiske.
 Skatteministeriet gjorde herefter gældende, at sagsøgeren ingen retlig interesse havde i den nedlagte påstand, da ministeriet allerede havde anerkendt, hvad sagsøgeren nu nedlagde påstand om, og påstod på denne baggrund afvisning. Sagsøgeren fastholdt, at ministeriet skulle tage bekræftende til genmæle.
 Retten fandt, at sagsøgeren under de givne omstændigheder havde en legitim og retlig interesse i, at der blev afsagt dom om kravet, hvorfor sagsøgerens påstand blev taget til følge.
 I forhold til sagens omkostninger lagde retten særligt vægt på, at sagsøgeren ved dommen alene blev indrømmet et fradrag på mindre end 30 % af det beløb, som sagsøgeren oprindeligt havde opgjort fradraget til, samt at sagsøgeren først sammen med stævningen havde fremlagt dokumentation for, at der var afholdt en fradragsberettiget udgift. Retten bemærkede på den anden side, at Skatteministeriet først ved sit processkrift A havde anerkendt, at fradraget var dokumenteret. Retten ophævede på denne baggrund sagens omkostninger.
 Vurderingslovens §§ 17 og 18
 (Kammeradvokaten v/Adv. David Staun)
 Sagen vedrører fradragsret for grundforbedrende udgifter på sagsøgerens, H1s, ejendom.
 H1 har endelig nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at H1 er berettiget til fradrag på 23.912 kr. i grundværdien for udgifterne til varmtilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne, pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse.
 Sagsøgte, Skatteministeriet, har endeligt principalt nedlagt påstand om afvisning, og subsidiært frifindelse, idet det anerkendes, at fradragsansættelsen for udgifter til varmetilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne for ejendommen beliggende Y1-adresse, pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 fastsættes til kr. 23.912.
 Parterne er enige om, at H1s påstand og Skatteministeriets subsidiære påstand indholdsmæssigt er identiske.
 Denne dom er afsagt i medfør af retsplejelovens § 366, og den indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens § 218 a, stk. 2. Der er ikke afgivet forklaringer under sagen.
 Landsskatteretten afsagde den 7. juli 2015 kendelse. Af begrundelsen fremgår blandt andet følgende:
 "Foreningen har herefter opgjort udgiften til de markerede ledningsstrækninger til 83.024 kr. og henvist til, at beløbet


text:
er indeholdt i byggeregnskabets post "Fjernvarmestik", der udgør 112.912 kr.
 Foreningen har ikke fremlagt anden form for dokumentation for tilslutningsafgiften i form af f.eks. en faktura eller specifikation til regnskabet.
 Foreningen har endvidere ikke fremlagt konkrete oplysninger om, hvilke arbejder, der er knyttet til en eventuelt opkrævet tilslutningsafgift.
 Det er herefter rettens opfattelse, at foreningen ikke i tilstrækkelig grad har dokumenteret eller sandsynliggjort, at der er afholdt en udgift til tilslutningsafgift til varme, herunder at udgiften er gået til dækning af de påståede ledningsstrækninger.
 Da H1, herefter kaldet H1, ikke fik medhold i Landsskatteretten, anlagde H1 sag med påstand om hjemvisning til fornyet behandling. Med stævningen blev fremsendt bilag 1 4, hvor bilag 3 er 2 fakturaer udstedt af G1 den 6. oktober 1989. Det blev samtidigt oplyst, at den skattemæssige værdi af fradraget udgjorde 33.677 kr.
 Skatteministeriet nedlagde i svarskriftet påstand om frifindelse. I svarskriftet bestred Skatteministeriet, at der var dokumentation for, at der er afholdt en tilslutningsafgift, "herunder at afgiften konkret er anvendt til betaling af udgifter, der indebærer en stigning af grundens værdi i ubebygget stand."
 H1 fremlagde med replikken bilag 5, hvori G1 anfører blandt andet, at der "er betalt for 2 x 14m stikledning som det fremgår af fakturaen."
 Skatteministeriet fastholdt sit synspunkt i den fremsendte duplik af 11. maj 2016.
 Den 28. oktober 2016 fremsendte Skatteministeriet Processkrift A, hvorved Skatteministeriet nedlagde påstand svarende til den nu nedlagte subsidiære påstand. Det fremgår af processkriftet, at G1 har oplyst Skatteministeriet om, at det anvendte beløb, 23.912 kr., er "gået til de ledninger, der er markeret på sagens bilag 4", og Skatteministeriet anerkender således, at ud af den afholdte samlede tilslutningsafgift på 112.912 kr., er 23.912 kr. anvendt vedrørende etablering af konkrete varmeledninger. Skatteministeriet har siden oplyst, at oplysningen blev givet ved en telefonsamtale.
 I processkrift 1 af 27. november 2016 fastholdt H1 hjemvisningspåstanden.
 Der er efterfølgende fremsendt flere processkrifter og mails, herunder processkrift 2 af 12. januar 2017 fra H1, hvor påstanden ændres til den nuværende påstand. Det gøres i fremsendelsesmailen af samme dato gældende, at den af Skatteministeriet nedlagte påstand herefter ikke længere er relevant. Ved brev af 3. februar 2017 tog Skatteministeriet forbehold for at nedlægge påstand om afvisning af H1s ændrede påstand.
 H1 har i sit procedureindlæg af 17. februar 2017 gjort følgende gældende:
 "Anbringender og bemærkninger
 H1 har med hjemmel i skatteforvaltningsloven § 33, stk. 2, den 28. februar 2006, anmodet SKAT om genoptagelse af ejendomsvurderingen med henblik på ansættelse af et fradrag for grundforbedrende udgifter på ejendommen.
 Ved afgørelse af 7. juli 2015 (bilag 1), nægtede Landsskatten at godkende fradrag for udgifterne til varmetilslutning. Sagen har således været under behandling i det administrative system i 9 år.
 Landsskatteretten afviste at godkende fradrag for tilslutningsafgiften, med henvisning til, at H1 ikke havde dokumenteret at have afholdt udgiften. Sagen blev indbragt for Byretten den 7. oktober 2015, med påstand om hjemvisning af fradragsansættelsen.
 Skatteministeriet påstod frifindelse, men i forbindelse med afgivelsen af processkrift B ændrede Skatteministeriet påstand. Skatteministeriets nye påstand var fortsat frifindelse,


text:
dog således at Skatteministeriet anerkendte, at H1 er berettiget til fradrag for varmetilslutningsafgiften med et bestemt beløb.
 Skatteministeriet har oplyst, at den ændrede påstand skyldes en korrespondance som Skatteministeriet har haft, med G1. Således har Skatteministeriet i processkrift A (side 1, sidste afsnit) anført:
 G1 har over for Skatteministeriet oplyst, at beløbet på kr. 23.912, er gået til de ledninger, der er markeret på sagens bilag 4.
 Skatteministeriet er blevet opfordret til at fremlægge den påståede korrespondance. Skatteministeriet har ikke fremlagt korrespondancen, ligesom Skatteministeriet end ikke har forholdt sig dertil.
 Jeg rettede derfor telefonisk henvendelse til G1.
 G1 har telefonisk oplyst mig, at G1 ikke har videregivet oplysninger om, konkrete udgifter og G1 har således ikke oplyst, at beløbet på kr. 23.912, er gået til de ledninger, der er markeret på sagens bilag 4. G1 bekræftede blot, at der var betalt en tilslutningsafgift, og at denne afgift var medgået til sikring af forsyning af H1s grund. En påstand H1 har gjort gældende, siden anmodningen om genoptagelse blev fremsendt til SKAT den 28. februar 2008.
 G1 var indstillet på, at undersøge sagen nærmere og vende tilbage. Vedlagt indeværende skrivelse fremlægges mail fra G1. Heri fremgår følgende:
 Hej IO,
 Jeg kan se at jeg d. 06. april 2016 har sendt vedhæftede tegning af vores fjernvarmerør til UD fra kammeradvokaten.
 Det er den eneste korrespondance (med kammeradvokaten), jeg kan finde i min mailserver. [Min understregning]
 Efter en gennemgang hos G1, kan det konstateres, at der ikke findes en sådan korrespondance som Skatteministeriet har påstået. Mailen forklarer ganske enkelt, hvorfor Skatteministeriet ikke har været i stand til, at fremlægge korrespondancen. Det eneste der er fremsendt Skatteministeriets advokat er således en tegning af fjernvarmerørene. Det er en tegning som er identisk med retssagens bilag 4. Her fremgår intet omkring udgifter.
 Uanset, at H1 var bekendt med, at Skatteministeriet ikke har haft en korrespondance med G1 omkring størrelsen af fradraget, så var H1 indstillet på, at acceptere et fradrag, ændre påstanden og afslutte sagen ved retten, uden at sagen hjemvises. Ændringen af påstanden skyldes i høj grad den lange og trættende proces, som H1 har været igennem, kombineret med ønsket om en hurtig afslutning af sagen. H1 har således udvist god vilje og samarbejdsvillighed, i særlig grad, henset til at H1 jf. den omfattende Højesteretspraksis gennemgået i processkrift 1, kunne fastholde en hjemvisning til SKAT. Der er i processkrift 1 gennemgået en omfattende Højesteretspraksis, som bekræfter, at fradraget ikke alene kan, men skal ansættes af SKAT, når parterne er enige om, at Landsskatterettens afgørelse er afsagt på et forkert grundlag. Med andre ord, skal retten hjemvise selve opgørelsen af fradraget til SKAT, i overensstemmelse med det, som oprindeligt var påstået af H1.
 Derfor er det ganske besynderligt, at Skatteministeriet påstår afvisning af, H1s påstand. En sådan påstand kan i lyset, af sagens faktum, herunder at Skatteministeriet har oplyst, at have fået oplysninger fra G1, som Skatteministeriet tydeligvis ikke har, ikke tages til følge.
 Derudover må der tages hensyn til, at det ikke skal betale sig for


text:
Skatteministeriet, der som offentlig myndighed, trækker sagen i unødig langdrag og problematisere forhold, som Skatteministeriet ikke har været i stand til at redegøre for.
 Det er således, fortsat uvist, hvilke materielle forhold, der gør sig gældende for Skatteministeriet, som skal begrunde, at sagen ikke kan afsluttes ved, at der tages bekræftende til genmæle.
 Det er også værd at bemærke, at Skatteministeriets ageren i den konkrete sag, er i modstrid med Skatteministeriets retssagsvejledning. I vejledningen er anført:
 De overordnede principper for retssagsførelsen er beskrevet som følger:
 Sagerne skal føres på deres indhold ikke på formalia.
 Skatteministeriet anker som hovedregel ikke byretsdomme eller landsretsdomme. Hvis den skattepligtige anker en dom, skal Skatteministeriets påstand som udgangspunkt være en stadfæstelse [min understregning]
 Det er særligt de to første punkter, som Skatteministeriet i indeværende sag tilsidesætter på en yderst betænkelig måde.
 Af første punkt fremgår det, at retssager skal afsluttes med den rigtige afgørelse, på det tidligste mulige tidspunkt. I indeværende sag, har Skatteministeriet på intet tidspunkt forsøgt at afslutte sagen på et tidligt tidspunkt. Dette, uanset, at de bilag der har dannet grundlag for Skatteministeriets ændring af sin påstand blev fremlagt allerede i forbindelse med stævningen. Skatteministeriet har fastholdt, at såvel bekostningen, som det værdiforøgende element ikke var dokumentet. Sidstnævnte synspunkt var ubegrundet og i strid med, Landsskatterettens afgørelse. På nuværende tidspunkt er det således fortsat uvist, hvorfor Skatteministeriet har ændret påstand. Det bør efter H1s opfattelse, komme Skatteministeriet til skade. Det bemærkes i den forbindelse, at Byretten, lagde afgørende vægt herpå, ved sin afgørelse om sagsomkostninger (vedlagt).
 Af punkt 2 i Skatteministeriets retssagsvejledning fremgår det, at sagerne skal føres på deres indhold og ikke på formalia. Et hensyn som må antages at være begrundet i flere forhold, henset til at Skatteministeriet er en offentlig myndighed. Det står dog i skærende kontrast til indeværende sag, hvor Skatteministeriet påstår H1s påstand afvist.
 Det forekommer besynderligt, at Skatteministeriet vælger at føre indeværende sag på formalia. Særligt, når Skatteministeriet ikke har redegjort for, hvilke hensyn, der gør sig gældende herfor. Det taler også imod, at påstanden skal afvises, i det Skatteministeriet naturligvis ikke skal være dikterende for, hvilke påstande skatteydere kan nedlægge.
 Det er korrekt, at der verserer et stort antal sager ved vurderingmyndighederne og domstolene, der udspringer af reglerne i vurderingsloven. Regler, hvis håndtering vurderingsmyndighederne bl.a. i Rigsrevisionens beretning til statsrevisorerne om den offentlige ejendomsvurdering af august 2013 er blevet kraftigt kritiseret for. Af rapportens hovedkonklusion fremgår bl.a. følgende:
 Rigsrevisionen finder, at Skatteministeriet har forvaltet området for ejendomsvurdering meget kritisabelt vel vidende, at området længe har været problemfyldt. Alle borgere og virksomheder er dermed ikke sikre på at få en lige og fair behandling, når SKAT vurderer deres ejendomme.
 Problemerne på området har eksisteret i mange år. Skatteministeriet overtog vurderingsopgaven i 2003, bl.a. med det formål at øge kvaliteten og ensartetheden i ejendomsvurderingerne. Ministeriet har været vidende om problemerne på vurderingsområdet generelt siden 2003 og konkret siden 2007.
 Undersøgelsen har vist, at Skatteministeriet og SKAT ikke har arbejdet målrettet på at forbedre forvaltningen af vurderingsområdet, fx


text:
ved at opstille mål for kvalitet og resultater. Tværtimod har SKAT forringet eller fravalgt dele af vurderingsopgaven, bl.a. ved vurderingerne i 2010 og 2011. Opgaven er desuden efter ministeriets egen opfattelse ikke i alle tilfælde udført i overensstemmelse med lovgivningen. Hertil kommer, at kammeradvokaten har vurderet, at SKATs praksis i sager om ekstraordinær genoptagelse har været klart ulovlig og ansvarspådragende.
 Langt størstedelen af disse sager verserer ved vurderingmyndighederne, hvoraf kun meget lille del ender for domstolene. R1 repræsenterer grundejere i ca. 300 retssager, hvoraf langt størstedelen vedrører betingelsen om grundforbedringens værdiforøgende karakter.
 Af de ca. 300 retssager, hvor R1 repræsenterer grundejere, er der kun 30-35 sager, der er såkaldte "rene bekostningssager", som det er tilfældet med sagerne fra Byretten. Af disse 30-35 sager er det meget begrænset, hvilke tilfælde der har været, som ligner indeværende sag.
 Det er således en voldsom overdrivelse og et klassisk eksempel på den dommedags argumentation, som Skatteministeriet anvender med henblik på at opnå medhold, når der henvises til, at ministeriet må fastholde det "retligt korrekte standpunkt", som i den konkrete sag, efter Skatteministeriets opfattelse er, en afvisning af påstanden. Det bekræftes særligt ved, at Skatteministeriet ikke har været i stand til at fremlægge dokumentation herfor.
 Overordnet set er det derfor H1s opfattelse, at fradraget for varmetilslutning skal ansættes af SKAT, som det er praksis i disse, typer af sager og som fastslået af Højesteret.
 Skatteministeriets ændring af påstanden gav H1 anledning til at ændre sin påstand, som fremgår ovenfor. Det er ganske naturligt, at en parts ændring af påstand, giver anledning til overvejelser og evt. ændring af modpartens påstand. Det skal understreges at H1s nuværende påstand, herunder selve ændringen af påstanden er i overensstemmelse med retsplejelovens regler herom.
 Baggrunden for ændringen skyldes først og fremmest, at H1s skattesag, har været under behandling i 9 år ved de administrative myndigheder. Ved at ændre påstanden, undgår H1 at sagen bliver hjemvist, hvorved sagen skal starte forfra. Herved kan sagen afsluttes og endeligt punktum sættes ved domstolene.
 H1 gør derfor gældende, at der ikke er grundlag for at afvise den af H1, nedlagte påstand. Sagen kan ikke sluttes alene fordi det er Skatteministeriets opfattelse.
 Med ændring af H1s påstand, kan indeværende sag afsluttes uden yderligere processkridt, ved at Skatteministeriet tager bekræftende til genmæle. Der ses ikke at være saglige grunde for, at Skatteministeriet ikke kan tage bekræftende til genmæle. Ved ikke længere at påstå hjemvisning, som H1 i henhold til omfattende praksis har mulighed for, afsluttes sagen, uden anvendelse af unødige ressourcer.
 Det fremhæves i den forbindelse, at Skatteministeriet skal søge det materielt rigtige resultat, herunder at føre sagen på dets indhold og ikke formalia jf. ovenfor. I nærværende sag, hvor Skatteministeriet anerkender, at borgeren har ret i sin ændrede påstand, så er der ikke grundlag for ikke at tage bekræftende til genmæle. Skatteministeriet forsøger ved den udviste adfærd at diktere en skatteyders processuelle skridt, i et tilfælde, hvor sagen fortsat verserer. Det forekommer derfor at være meget betænkeligt, at Skatteministeriet ønsker at råde over H1s, processuelle skridt.


text:
Skatteministeriets ageren i denne sag synes alene at kunne være begrundet ud fra det forhold, at Skatteministeriet af statistiske årsager ikke ønsker at tage bekræftende til genmæle. Et sådant hensyn er ikke beskyttelsesværdigt og uklædeligt for en retsstat.
 Det skal særligt ses lyset af, at Skatteministeriet ikke har fået de oplysninger i sagen (fra G1), som påstået og at sagens fremme i det store hele, alene kan tilskrives H1.
 Derudover har H1 i sagens natur ikke den mulighed at hæve sagen, som Skatteministeriet påstår, idet retsvirkningerne heraf er, at Landsskatterettens kendelse som er indbragt for retten, ikke længere pådømmes og derfor er endelig. En sådan retsstilling er hverken hensigtsmæssig eller mulig, når der i sagen er enighed om, at afgørelsen er afsagt på et forkert grundlag. Af selvsamme årsag, kan Skatteministeriet heller ikke frifindes, ligesom frifindelsen alene er relevant, for det tilfælde, at H1 påstår hjemvisning. I den forbindelse er det helt op til H1, at definere sin påstand.
 Det er således heller ikke korrekt, som påstået af Skatteministeriet, at den ændrede påstand er identisk med den påstand Skatteministeriet har nedlagt.
 Skatteministeriet har til støtte herfor henvist til Ufr. 2009, 158H, Ufr. 2007, 2161 H og Ufr. 2002.1245 H. De nævnte domme støtter ikke at H1s påstand skal afvises.
 Sagen Ufr. 2009, 158H omhandlede spørgsmålet om, hvorvidt ... A/S, skulle forbydes i, at opstille to vindmøller. ... A/S afgav under sagens behandling for Højesteret, en proceserklæring, hvor det fremgik, at ... A/S opgav, at opføre vindmøllerne. Uanset proceserklæringen fastholdte, appellanterne at ... A/S, skulle forbydes i at opføre, at vindmøllerne.
 Højesteret fandt, at appellanterne ikke længere havde den fornødne interesse i at får prøvet, hvorvidt ... kan forbydes, at opføre de to vindmøller. Sagen adskiller sig således væsentligt fra indeværende sag.
 For det første er der i indeværende sag tale om, en sag mellem en skatteyder og en offentlig myndighed, dernæst var der i Højesteretssagen tale om en ubetinget opgivelse af vindmølleprojektet, hvorved ... A/S i forbindelse med proceserklæringen, ikke nedlagde påstand om frifindelse og endelig, havde appellanterne ikke ændret påstanden. I forhold til indeværende sag, vil det svare til, at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle, samtidig med at H1 fastholdte, at sagen skulle prøves. Ud fra de i sagen foreliggende korrespondancer, kan det lægges til grund, at det naturligvis ikke er tilfældet.
 I sagen Ufr. 2007, 2161 H, havde sagsøgerne fået betaling i overensstemmelse med en opgørelse som sagsøgerne ønskede. Uanset betalingen betragtede sagsøgerne det af sagsøgte betalte for at være en gave og fastholdte, at sagsøgte skulle dømmes til at betale erstatningen. Dette, uanset, at sagsøgerne havde opnået og modtaget betalingen, som sagsøgerne havde tilbagesendt til sagsøgte.
 Højesteret kom - ikke overraskende frem til - at en sådan betaling til opfyldelse af et krav, ikke kunne anses for at være en gave, selvom betalingen skete uden præjudice, pr. kulance eller med en tilsvarende angivelse.
 Ud fra sagens faktiske omstændigheder, er det svært at se, hvordan sagen er sammenlignelig med indeværende sag.
 I sagen Ufr. 2002, 1245H omhandlede sagen


text:
for Landsretten tre selvstændige påstande. Sagsøgeren havde nedlagt en anerkendelsespåstand, 1) hvor Sundhedsstyrelsen skulle anerkende, at have tilsidesat sin tilsynsforpligtelse på nærmere angiven måde, 2) Sundhedsstyrelsen skulle anerkende at være erstatningsansvarlig over for sagsøgeren og 3) betale 60.000 kr. i godtgørelse for tort jf. erstatningsansvarsloven.
 Landsretten udtalte:
 Ved en umiddelbar betragtning må påstandene forstås således, at der er tale om en erstatningssag, hvor sagsøgeren påstår sig tilkendt en godtgørelse på 60.000 kr. for tort, jf. påstand 3. En sådan påstand vil ud over sandsynliggørelse af at have været udsat for en retlig relevant tort kræve et ansvarsgrundlag. Dette har sagsøgeren angivet ved indholdet af påstand 2, hvorefter ansvaret angives at være begrundet i en tilsidesættelse af pligterne efter centralstyrelseslovens § 2.
 Den nærmere angivelse af, hvorledes tilsidesættelsen af disse pligter er sket, er indeholdt i påstand 1. I det omfang påstandene blot skal forstås på denne måde, vil påstandene 1 og 2 blive afvist, idet sagsøgeren henvises til at gøre dem gældende som anbringender til støtte for påstand 3. Spørgsmålet er herefter, om sagsøgeren på andet grundlag kan få påstand 1 og 2 prøvet ved domstolene. Der er for så vidt intet anført til støtte for påstand 2, som ikke tillige er gjort gældende vedrørende påstand 1 eller 3.
 For så vidt angår påstand 1 bemærkes indledningsvis, at sagsøgeren har fået tilkendt erstatning for skaderne ved boneloc operationen efter reglerne i patientforsikringsloven, og at sagsøgeren ikke har gjort gældende, at han på andet grundlag ud over påstand 3 vil rejse erstatningskrav, eller at en dom i overensstemmelse med påstand 1 i det hele taget på nogen måde vil have indflydelse på hans retlige situation.
 Landsretten udtalte endvidere, at påstand 2 alene kunne gøres gældende som anbringende til støtte for påstand 3, hvorefter sagen i det hele blev afvist ved Landsretten.
 For Højesteret frafaldt sagsøgeren påstand 2 som selvstændig påstand. Højesteret udtalte:
 En afgørelse af A's anerkendelsespåstand vil ikke have betydning for hans retsstilling i andre henseender end vedrørende kravet om godtgørelse (den nedlagte betalingspåstand). Herefter, og da der efter Højesterets opfattelse ikke er grundlag for som ønsket af A at tage anerkendelsespåstanden under påkendelse alene med henblik på at få placeret et retligt ansvar hos Sundhedsstyrelsen, tiltræder Højesteret, at A's anerkendelsespåstand er afvist som selvstændig påstand. [Min understregning]
 For så vidt angår den af sagsøgeren nedlagte betalingspåstand udtalte Højesteret:
 Der er ikke grundlag for at afvise betalingspåstanden ud fra de omgåelsessynspunkter, der er anført af landsretten. Højesteret tager herefter A's subsidiære påstand til følge, således at landsrettens dom ophæves, og sagen hjemvises til landsretten til realitetsbehandling af A's betalingspåstand. [Min understregning]
 De i sagen nedlagte påstande (anerkendelse- og betalingspåstanden), ville med andre ord medføre samme retstilling og anerkendelsespåstanden havde således ingen betydning i andre henseender end vedrørende kravet om godtgørelse.
 Der var ikke grundlag for at tage anerkendelsespåstanden under påkendelse, alene med henblik på at placere et retligt ansvar. Afvisningen skyldtes altså, at der blev nedlagt to selvstændige påstande, som var indbyrdes inkompatible.
 De ovenfornævnte domme kan hverken sammenlignes med