text:
f.eks. efter afslutningen af et kæresteforhold ikke længere ønsker, at den tidligere kæreste besidder pornografiske billeder af den pågældende.
 Straffelovrådet foreslår på denne baggrund at omformulere straffelovens § 235, stk. 3, så det fremgår klart, at bestemmelsen omfatter både fotografier og film, og at et samtykke til besiddelse frit kan tilbagekaldes med den virkning, at fortsat besiddelse ikke længere er straffri efter bestemmelsen.
 Kriminaliseringen af udbredelse og senere også besiddelse af børnepornografi var oprindelig – og er stadig navnlig – begrundet i, at sådan udbredelse og besiddelse forudsætter, at et virkeligt barn er blevet seksuelt misbrugt ved den oprindelige fremstilling af det børnepornografiske materiale, som udbredes eller besiddes.
 Straffelovrådet peger på, at det gældende forbud mod børnepornografi i straffelovens § 235 allerede i dag ud over over utugtige fotografier mv. af virkelige børn under 18 år også omfatter fiktive visuelle gengivelser af personer, der fremtræder som under 18 år, når gengivelsen fremtræder på tilnærmelsesvis samme måde som en fotografisk gengivelse. Computergenerede og computermanipulerede animationer, der har fuld lighed med en fotografisk gengivelse, er således allerede i dag omfattet af forbuddet mod udbredelse og besiddelse af børnepornografi. Dette gælder, hvad enten gengivelsen er computergeneret uden noget virkeligt forlæg, eller den fiktive børnepornografiske gengivelse er fremstillet ved billedmanipulation af ikke-pornografiske fotografier mv. af børn eller af pornografiske fotografier mv. af voksne.
 Efter Straffelovrådets opfattelse ville det også være meget vidtgående at gennemføre en kriminalisering alene med henblik på at beskyttelse en sådan moralopfattelse i samfundet, og kriminalisering på dette grundlag kendes da heller ikke i øvrigt i nyere tid i dansk ret. I modsætning til f.eks. i Norge gælder der således f.eks. ikke i Danmark noget forbud mod udbredelse af voldspornografi, hvor der kun optræder voksne.
 Straffelovrådet peger endvidere på, at hvis animeret børnepornografi fremtræder som en decideret tilskyndelse til at begå seksuelle overgreb mod børn, vil offentlig udbredelse af materialet kunne straffes efter straffelovens § 136, stk. 1, hvor strafferammen er bøde eller fængsel indtil 4 år.
 Sammenfattende kan Straffelovrådet på denne baggrund ikke anbefale ændringer af straffelovens § 235 med henblik på at udvide bestemmelsen til at omfatte animeret børnepornografi i videre omfang, end det allerede er tilfældet i dag.
 5.3. Børneerotika
 Børneerotika er i sit udgangspunkt et meget bredt begreb. Det kan således forstås som materiale vedrørende børn, som tjener et seksuelt formål for en given person. Denne definition fremgår f.eks. af den amerikanske publikation ”Child Molesters: A Behavioral Analysis”, som udkom første gang i 1986 og senest foreligger i en 5. udgave fra 2010, hvor den nævnte definition findes på side 86. Publikationen er udgivet af National Center for Missing & Exploited Children og forfattet af (nu) tidligere supervisory special agent (FBI) Kenneth V. Lanning. Samme sted angives som de mere almindelige typer af børneerotika legetøj, spil, computere, tegninger, fantasyskrifter, dagbøger, souvenirs, sexlegetøj, manualer, breve, bøger om børn, psykologibøger om pædofili og almindelige fotografier af børn.
 Straffelovrådet har ikke fundet grundlag for at gå ind i overvejelser om andre spørgsmål end det sidstnævnte eksempel, fotografier af børn. Straffelovrådet


text:
har således ikke fundet grundlag for at gå ind i overvejelser om nykriminalisering af udbredelse eller besiddelse af ikke-fotografisk materiale, der viser interesse for seksuelle forhold med børn. Med hensyn til animeret børnepornografi henvises til overvejelserne i afsnit 5.2 ovenfor.
 Straffelovrådet peger på, at efter straffelovens § 136, stk. 1, straffes den, som offentlig tilskynder til forbrydelse, med bøde eller fængsel indtil 4 år. Der er således allerede efter gældende ret grænser for, på hvilken måde man lovligt kan udbrede ikke-fotografisk materiale, der viser interesse for seksuelle forhold med børn, idet offentlig udbredelse af materiale, der må forstås som en tilskyndelse til at begå seksuelle overgreb mod børn, kan straffes efter straffelovens § 136, stk. 1.
 Hertil kommer, at videregivelse af materiale af en seksuel karakter til en person, der ikke er indforstået med at modtage det pågældende materiale, kan være en overtrædelse af straffelovens § 232 om blufærdighedskrænkelse. Dette gælder naturligvis også om materiale af seksuel karakter vedrørende børn.
 Med hensyn til fotografier af børn bemærker Straffelovrådet for det første, at afgrænsningen af, hvad der forstås ved ”utugtige” fotografier og dermed er omfattet af forbuddet mod udbredelse og besiddelse i den gældende § 235, har været gældende siden 1980 og som nævnt i afsnit 5.1 ovenfor har fungeret på en hensigtsmæssig måde i praksis.
 Straffelovrådet bemærker dernæst, at ”utugtige” fotografier ikke alene omfatter fotografier, hvor der foregår en egentlig seksuel aktivitet mellem barnet og en anden person, eller hvor barnet foretager eksplicitte seksuelle handlinger. Utugtige fotografier omfatter således også tilfælde, hvor barnet f.eks. anvendes som model for fotografering af kønsdele. Fra retspraksis kan nævnes et tilfælde, hvor en mand havde fotograferet en 14-årig piges bagdel, der var iført G-streng (TfK 2008.504 Ø).
 Overvejelserne om en eventuel udvidelse af det strafbare område angår således alene almindelige fotografier af børn, herunder almindelige nøgenbilleder af børn, der ikke i sig selv har en seksuel karakter, f.eks. billeder af badende børn.
 Efter Straffelovrådets opfattelse er der ikke noget, der taler for en generel nykriminalisering af udbredelse eller besiddelse af almindelige fotografier af børn, og dette gælder også almindelige nøgenbilleder af børn, der ikke i sig selv har en seksuel karakter. Udbredelse og besiddelse af sådanne billeder kan efter Straffelovrådets vurdering ikke efter den almindelige moralopfattelse i samfundet anses som stødende.
 Straffelovrådet finder endvidere, at der tværtimod er stærke grunde, der taler imod en sådan generel kriminalisering af udbredelse eller besiddelse af almindelige fotografier af børn.
 En sådan kriminalisering ville, navnlig hvis den også omfattede påklædte børn og også omfattede besiddelse, være helt ekstremt vidtgående, idet den bl.a. ville ramme alle almindelige familiefotografier af børn. Selv en mere begrænset kriminalisering, f.eks. begrænset til nøgenfotografier af børn og til udbredelse, ville være vidtgående, idet den bl.a. ville ramme den private videregivelse inden for en familie af almindelige nøgenbilleder af mindre børn.
 Hertil kommer, at en sådan kriminalisering – selv begrænset til nøgenbilleder og til udbredelse – ville mangedoble vanskelighederne med i praksis at skelne mellem ulovlige billeder og billeder, der på grund af et sagligt

type: other


text:
formål er lovlige. Med den gældende afgrænsning af ”utugtige” fotografier, hvor der skal være et seksuelt element, opstår der i praksis sjældent spørgsmål om, hvorvidt et fotografi af et barn, hvori indgår et sådant seksuelt element, alligevel er lovligt, fordi det f.eks. indgår i en legitim kunstnerisk eller undervisningsmæssig sammenhæng. En generel kriminalisering af udbredelse af nøgenfotografier af børn måtte imidlertid forventes at føre til et meget stort antal vanskelige afgrænsningstilfælde, da det i en række sammenhænge under alle omstændigheder på grund af et tilstrækkeligt sagligt formål ville være legitimt at udbrede et almindeligt nøgenfotografi af et barn.
 Straffelovrådet kan på den anførte baggrund ikke anbefale en udvidelse af kriminaliseringen af udbredelse og besiddelse af fotografier af børn ud over den gældende kriminalisering med hensyn til fotografier indeholdende et seksuelt element.
 Straffelovrådet er opmærksom på, at debatten om strafferetlige initiativer med hensyn børneerotika bl.a. tager udgangspunkt i tilfælde af den karakter, som er beskrevet således ovenfor i kapitel 3, afsnit 2.6:
 ”det drejer sig godt nok om billeder af børn, som f.eks. leger i strandkanten i badetøj, men de er taget på en måde, så man f.eks. kun kan se skridtet, og bliver lagt ud på bestemte hjemmesider, hvor mænd så kan kommentere dem i et meget seksualiseret forum”
 Straffelovrådet er enig i, at en sådan anvendelse af billeder af børn efter den almindelige moralopfattelse i samfundet vil kunne virke stødende, og at den almindelige moralopfattelse i samfundet bør inddrages i de samlede overvejelser om, hvorvidt en kriminalisering er ønskelig og mulig.
 I vurderingen af spørgsmålet om en eventuel kriminalisering bør imidlertid også inddrages andre hensyn, herunder de mulige skadevirkninger af den adfærd, som overvejes kriminaliseret, og om det er muligt at afgrænse den adfærd, som kriminaliseres, fra lovlig adfærd på en hensigtsmæssig og pratisk anvendelig måde.
 Endvidere indgår det som et væsentligt element, om andre strafbestemmelser helt eller delvis allerede rammer den adfærd, som overvejes kriminaliseret.
 Med hensyn til eksempler af den beskrevne karakter – dvs. almindelige fotografier af børn, herunder eventuelt almindelige nøgenbilleder, der indgår i en seksualiseret sammenhæng – bemærkes for det første, at hvis selve billedet er blevet manipuleret, så det indeholder et seksuelt element, er forholdet omfattet af den gældende § 235. Med hensyn til det helt præcise eksempel – dvs. fotografier med særligt fokus på et barns skridt – bemærkes, at hvis barnets skridt er nøgent eller kun iklædt en G-streng eller kun dækket af tilnærmelsesvis gennemsigtigt tøj, vil forholdet ligeledes være omfattet af den gældende § 235.
 I andre tilfælde – dvs. hvor barnet er påklædt, herunder eventuelt i almindeligt dækkende badetøj, eller hvor barnet er nøgent, men hvor billedet ikke fokuserer på barnets kønsdele eller lignende – er udbredelse og besiddelse efter gældende ret ikke i sig selv, dvs. ikke uden videre, strafbar.
 Hvis et fotografi af en genkendelig person, herunder et barn, udbredes i en videre kreds, herunder f.eks. via internettet, ledsaget af seksuelle kommentarer til billedet, vil forholdet – afhængig af grovheden af de ledsagende seksuelle kommentarer – imidlertid kunne


text:
udgøre en overtrædelse af straffelovens § 232 om blufærdighedskrænkelse.
 Persondataloven gælder ifølge lovens § 1, stk. 1, bl.a. for behandling af personoplysninger, som helt eller delvis foretages ved hjælp af elektronisk databehandling. Loven gælder derfor bl.a. for udbredelse af personoplysninger via internettet.
 Ved ”personoplysninger” forstås ifølge persondatalovens § 3, nr. 1, enhver form for information om en identificeret eller identificerbar fysisk person. Det er således en betingelse for, at en behandling kan anses for omfattet af loven, at der sker behandling af personoplysninger om en identificeret eller identificerbar fysisk person. Omfattet af begrebet er oplysninger, som f.eks. foreligger i form af billede.
 Billeder er i Datatilsynets praksis i de tilfælde, hvor der ikke foreligger andre oplysninger end selve billedet til at identificere personen, blevet betragtet som personhenførbare og dermed omfattet af loven, i hvert fald hvis billedet bliver forevist til personer, der vil kunne genkende den fotograferede. Offentliggørelse via internettet medfører, at de pågældende billeder vil blive tilgængelige for en så bred kreds, at det er sandsynligt, at nogen vil kunne genkende den fotograferede person, og der vil derfor ifølge Datatilsynets praksis i denne situation som udgangspunkt være tale om elektronisk databehandling af personoplysninger omfattet af persondataloven.
 Det må antages, at offentliggørelse på internettet af et fotografi af et barn, der indgår i en seksualiseret sammenhæng, ikke vil opfylde behandlingskravene i persondatalovens § 6, medmindre der foreligger et gyldigt samtykke til offentliggørelsen, og det er vanskeligt at forestille sig, at der i praksis skulle foreligge et gyldigt samtykke til en sådan offentliggørelse i en seksualiseret sammenhæng.
 Selv om ledsagende seksuelle kommentarer ikke måtte have en sådan grovhed, at straffelovens § 232 om blufærdighedskrænkelse finder anvendelse, vil offentliggørelse på internettet af et fotografi af et genkendeligt barn i en seksualiseret sammenhæng således i praksis under alle omstændigheder udgøre en overtrædelse af persondataloven, som kan straffes med bøde eller fængsel indtil 4 måneder, jf. persondatalovens § 70.
 Efter Straffelovrådets opfattelse dækker straffelovens § 232 og persondataloven dermed allerede i dag i praksis de tilfælde, hvor anvendelse af billeder af børn, som ikke er omfattet af straffelovens § 235, ikke desto mindre indebærer en sådan alvorlig krænkelse navnlig af det pågældende barn, at strafansvar med rimelighed kan komme på tale.
 Efter Straffelovrådets opfattelse er der på denne baggrund ikke anledning til at foreslå nye strafbestemmelser vedrørende børneerotika.
 Straffelovrådet finder således, at anden beskæftigelse med billeder af børn, eksempelvis offentliggørelse af et (manipuleret) fotografi af et ikke-eksisterende eller effektivt anonymiseret barn i en seksualiseret sammenhæng, men uden at fotografiet indeholder et seksuelt element, bør behandles på linje med beskæftigelse med anden (ikke-fotografisk) børneerotika, dvs. grænsen mellem lovlig og ulovlig adfærd bør som beskrevet ovenfor afgøres efter navnlig straffelovens § 232 om blufærdighedskrænkelse og § 136, stk. 1, om offentlig tilskyndelse til forbrydelse.
 5.4. Strafferammerne i § 235
 Straffelovrådet noteret sig, at strafferammerne i straffelovens § 235 ganske vist er udformet i lyset af EU-rammeafgørelsen, men at de dog ikke direkte følger heraf. Eksempelvis kræver EU-rammeafgørelsen kun mindst fængsel indtil 5 år i strafferammen for


text:
udbredelse af børnepornografi, hvis barnet er under den seksuelle lavalder.
 Straffelovrådet har endvidere noteret sig, at EU-direktivet fra 2011 (som ikke gælder for Danmark) ikke kræver samme strafferammer som rammeafgørelsen. Direktivet kræver således alene en strafferamme på mindst fængsel indtil 2 år for udbredelse af børnepornografi.
 Gerningsindholdet i straffelovens § 235, stk. 1, består i at udbrede børnepornografi, uanset om gerningsmanden er ansvarlig for den oprindelige billedoptagelse. Er gerningsmanden konkret også ansvarlig for den oprindelige billedoptagelse, straffes billedoptagelsen efter straffelovens § 230, og det vil i den forbindelse ved strafudmålingen indgå som skærpende omstændigheder, hvis der i forbindelse med billedoptagelsen har været tale om, at barnets liv udsættes for fare, anvendelse af grov vold, eller at barnet forvoldes alvorlig skade.
 Formuleringen af, hvad der navnlig udgør særligt skærpende omstændigheder, er parallel i § 230 om optagelse af pornografiske fotografier eller film af personer under 18 år, § 235 a, stk. 1, om pornografiske forestillinger med deltagelse af personer under 18 år og § 235, stk. 1, om udbredelse af børnepornografi.
 I modsætning til de to førstnævnte forbrydelser, hvor en overtrædelse direkte begås over for konkrete personer under 18 år, er udbredelse af børnepornografi udtryk for en efterfølgende udnyttelse af allerede foreliggende billedoptagelser. Ved realiseringen af gerningsindholdet i § 235, stk. 1 – udbredelse af børnepornografi – forekommer det derfor ikke i prakis, at barnets liv udsættes for fare, eller at der anvendes grov vold, og sjældent, at der forvoldes barnet alvorlig skade. Der kan derimod være tale om, at der i forbindelse med den forudgående billedoptagelse – som gerningsmanden til overtrædelsen af § 235, stk. 1, ikke er ansvarlig for – forelå fare for barnets liv eller blev anvendt grov vold, eller at der blev forvoldt barnet alvorlig skade.
 I praksis vil der imidlertid i sager om udbredelse af børnepornografi sjældent foreligge nærmere oplysninger om den forudgående billedoptagelse, og der vil derfor i praksis ikke foreligge andre oplysninger om, hvad barnet blev udsat for, end hvad der direkte fremgår af billedoptagelserne. Der kan imidlertid godt have været fare for barnets liv eller været anvendt grov vold eller været forvoldt barnet alvorlig skade – hvorved bemærkes, at dette udtryk ifølge forarbejderne også omfatter psykisk skade (jf. Justitsministeriets besvarelse af Retsudvalgets spørgsmål nr. 7 og 9 vedrørende lovforslag nr. L 117 (2002-2003)) – uden at det direkte fremgår af billedoptagelserne. Omvendt kan billedoptagelser være manipuleret på forskellig måde, og en foreliggende billedoptagelse, der fremstår som voldspornografi, er ikke nødvendigvis udtryk for, at barnet faktisk blev udsat for vold, endsige grov vold, var i livsfare eller blev påført alvorlig skade.
 Forarbejderne taler for, at henvisningen i § 235, stk. 1, 2. pkt., til fare for barnets liv, grov vold eller alvorlig skade skal forstås på den måde, at der sigtes til de faktiske omstændigheder i forbindelse med den forudgående billedoptagelse. I forarbejdernes forklaring på, hvordan de opregnede skærpende omstændigheder også kan foreligge ved udbredelse af fiktiv børnepornografi nævnes således dels udbredelse af mere systematisk og organiseret karakter, dels tilfælde, hvor der er tale


text:
om en fiktiv gengivelse af et virkeligt barn – eksempelvis hvor billedet af et virkeligt barn ved computermanipulation har fået et utugtigt udtryk – og hvor der i forbindelse med optagelsen af billedet af det virkelige barn har været anvendt grov vold, eller hvor barnets liv har været udsat for fare (jf. pkt. 1.5 i den kommenterede høringsoversigt (L 177 (2002-2003) – bilag 2)).
 Det fremgår således ikke af forarbejderne, at det afgørende f.eks. kunne være, hvordan situationen fremstår på billedet.
 I retspraksis lægges ved strafudmålingen (inden for den almindelige strafferamme på fængsel indtil 2 år) bl.a. vægt på, om de børnepornografiske billeder, der er udbredt, er uden seksuel aktivitet, med almindelig seksuel aktivitet eller med seksuel aktivitet af særligt grov karakter, f.eks. voldtægt af børn. Det må antages, at det afgørende herved er, hvordan billederne fremstår, og ikke de faktiske omstændigheder i forbindelse med den forudgående billedoptagelse.
 De gældende strafferammer, herunder opregningen af, hvad der navnlig skal anses som særligt skærpende omstændigheder, er som nævnt udformet på baggrund af EU-rammeafgørelsen. Rammeafgørelsen nævner også bl.a. livsfare, grov vold og alvorlig skade som skærpende omstændigheder, men det fremgår ikke – lige så lidt som det fremgår af de danske forarbejder til implementeringen af rammeafgørelsen – at de nævnte forhold umiddelbart giver bedre mening som skærpende omstændigheder i forbindelse med optagelse af børnepornografi end i forbindelse med en efterfølgende udbredelse af optagelserne, som foretages af personer, der ikke er (med)ansvarlige for den oprindelige optagelse. Hvis der anlægges en ordlydsfortolkning af rammeafgørelsen, kan der imidlertid argumenteres for, at de nævnte forhold sjældent vil være relevante i forhold til udbredelse (i modsætning til optagelse) af børnepornografi. Rammeafgørelsens regler er således formuleret på den måde, at lovovertræderen har bragt barnet i livsfare, henholdsvis at lovovertrædelsen er begået med brug af grov vold eller har forvoldt barnet alvorlig skade (artikel 5, stk. 2, litra c, jf. litra b, 2. og 3. led). Efter ordlyden finder disse bestemmelser således ikke anvendelse på den, der udbreder børnepornografi, medmindre den pågældende har bragt barnet i livsfare eller udbredelsen er begået med brug af grov vold eller har forvoldt barnet alvorlig skade.
 Straffelovrådet finder, at en maksimumsstraf på fængsel i 6 år er en streng strafferamme for forhold, der ikke direkte indebærer, at nogen udsættes for en seksuel krænkelse. EU-rammeafgørelsen kræver imidlertid en strafferamme på mindst fængsel indtil 5 år for de groveste tilfælde af udbredelse af børnepornografi, hvor barnet er under den seksuelle lavalder, og der er i dansk ret ikke tradition for at anvende en strafferamme på fængsel indtil 5 år.
 Med en så høj maksimumsstraf er det efter Straffelovrådets opfattelse hensigtsmæssigt, at strafferammen er todelt, således at maksimum på 6 års fængsel kun anvendes under særligt skærpende omstændigheder, og at det almindelige strafmaksimum udgør 2 års fængsel. Af samme grund har Straffelovrådet heller ikke bemærkninger til, at tre af de fire særligt skærpende omstændigheder, som nævnes i lovteksten, sjældent er relevante for forbrydelsen udbredelse af børnepornografi. Rådet bemærker i den forbindelse også, at lovens opregning af særligt


text:
skærpende omstændigheder ikke er udtømmende.
 Sammenfattende foreslår Straffelovrådet således ingen ændringer af strafferammerne i straffelovens § 235.
 5.5. Betinget dom med vilkår om sexologisk behandling
 5.5.1. I forarbejderne til lov nr. 274 af 15. april 1997 om ændring af straffeloven, retsplejeloven og lov om udlægning af åndssvageforsorgen og den øvrige særforsorg mv. (Samfundstjeneste og forstærket indsats mod seksualforbrydelser) var det forudsat, at der skulle iværksættes en forsøgsordning med betinget dom med vilkår om behandling af personer, der har begået visse seksualforbrydelser (navnlig incest), som alternativ til ubetinget fængselsstraf. Forsøgsordningen blev senere ved finanslovsaftalen for 2001 ændret til en permanent ordning.
 Ordningen omfatter personer, der har begået seksualforbrydelser, uden at forholdet omfatter vold eller ulovlig tvang. I forarbejderne til 1997-loven opregnes følgende forbrydelser, der navnlig kan indgå i ordningen (jf. Folketingstidende 1996-97, tillæg A, side 101-102):
 Incest, jf. straffelovens § 210, og ”adoptiv- eller stedbarnsincest”, jf. straffelovens § 223, stk. 1
 Grovere former for blufærdighedskrænkelse, jf. straffelovens § 232
 Samleje med barn under 18 år, der er den pågældendes plejebarn eller er betroet den pågældende til undervisning eller opdragelse, jf. straffelovens § 223, stk. 1
 Samleje med en person, der er indsat eller anbragt i et fængsel, en børne- eller ungdomsinstitution, et psykiatrisk hospital, en institution for personer med vidtgående psykisk handicap eller lignende, jf. straffelovens § 219.
 Ordningen anvendes i praksis også i forhold til personer, der har overtrådt straffelovens § 222 om samleje med barn under 15 år, uden at forholdet er omfattet af § 210 eller § 223, stk. 1. Som eksempler kan nævnes UfR 2004.2845 Ø, hvor tiltalte blev idømt 11⁄2 års fængsel, heraf 1 års betinget med vilkår bl.a. om sexologisk behandling, for 3 enkeltstående og 2 længerevarende seksuelle forhold til 12-13-årige piger, og UfR 2007.33 Ø, hvor tiltalte blev idømt 5 måneders betinget fængsel med vilkår bl.a. om sexologisk behandling for 3 tilfælde af anden kønslig omgængelse end samleje med en 6-7-årig dreng.
 Det fremgår af forarbejderne til 1997-loven (anf.st.), at ordningen i almindelighed forudsattes alene at komme på tale som alternativ til ubetinget fængselsstraf på fra 4-6 måneder og op til omkring 11⁄2 år.
 Af forarbejderne til lov nr. 380 af 6. juni 2002 om ændring af straffeloven, retsplejeloven og færdselsloven (Skærpelse af straffen for voldtægt, vold, uagtsomt manddrab, uagtsom betydelig legemsbeskadigelse, forsætlig fareforvoldelse, biltyveri, grov forstyrrelse af ro og orden, menneskesmugling og menneskehandel mv.) fremgår, at et flertal i Folketingets Retsudvalg gik ud fra, at
 ”forhøjelsen af strafferammerne i straffelovens § 222 ikke vil føre til væsentlige begrænsninger i den eksisterende mulighed for i sædelighedssager at idømme en betinget dom med vilkår om behandling i tilfælde, hvor strafniveauet i dag ligger mellem 4-6 måneders fængsel og fængsel i 1 år og 6 måneder, og hvor der ikke er anvendt vold eller ulovlig tvang.” (Folketingstidende 2001-2002 (2. samling), tillæg B, side 1289)
 Det kan næppe anses for afklaret i retspraksis, om dette skal forstås på den måde, at den i almindelighed øvre grænse for anvendelse af betinget dom med vilkår om sexologisk behandling på


text:
op til omkring 11⁄2 års fængsel, som var forudsat i forarbejderne til 1997-loven, efter strafskærpelsen i 2002 kan anses for forhøjet svarende til strafskærpelsen.
 En betinget dom med vilkår om behandling forudsætter, at sigtede efter en individuel vurdering findes egnet og motiveret til at gennemføre vilkåret. Et visitationsudvalg bestående af repræsentanter for de tre behandlingsinstitutioner, der indgår i ordningen, kriminalforsorgen og sigtedes hjemkommune foretager denne vurdering på grundlag af en indhentet mentalerklæring, jf. retsplejelovens § 809. Visitationsudvalgets indstilling til brug for rettens behandling af straffesagen skal indeholde en individuel behandlingsplan.
 I den betingede dom med vilkår om behandling skal længden af behandlingsperioden fastsættes. Et behandlingsforløb forudsattes i forarbejderne til 1997-loven at vare mindst to år og at bestå af tre faser:
 Et indledende ophold af 3-6 måneders varighed i en af kriminalforsorgens pensioner eller eventuelt en regional eller kommunal institution. Ved en kombinationsdom erstattes institutionsopholdet af et fængselsophold, hvor den ubetingede del af straffen afsones. I denne periode iværksættes behandlingen.
 Ambulant behandling i ca. 1 år på en af de tre behandlingsinstitutioner, som indgår i ordningen.
 Tilsyn af kriminalforsorgen i yderligere et halvt år, eventuelt med vilkår om behandling, hvis kriminalforsorgen bestemmer det.
 I nyere trykt retspraksis sondres normalt ikke mellem fase 2 og 3, idet der typisk alene fastsættes ét samlet tilsyns- og behandlingsvilkår af 2 års varighed samt vilkår om 3 eller 6 måneders indledende institutionsophold.
 Betinget dom med vilkår om sexologisk behandling ses i trykt retspraksis ikke anvendt i sager om udbredelse af børnepornografi. Dette gælder også i tilfælde, hvor kriminalforsorgen har fundet tiltalte egnet til betinget dom med vilkår om sexologisk behandling, jf. som eksempel TfK 2011.807 V, hvor tiltalte blev idømt 4 måneders fængsel for udbredelse af 1.004 fotografier og 289 film.
 Derimod er der enkelte eksempler på betinget dom med vilkår om sexologisk behandling i sager om besiddelse af børnepornografi. Som eksempel kan nævnes TfK 2005.497 Ø, hvor tiltalte blev idømt 30 dages betinget fængsel med vilkår bl.a. om sexologisk behandling for besiddelse af 158 fotografier og 50 film (dissens af 3 dommere for ubetinget fængsel).
 5.5.2. Direktoratet for Kriminalforsorgen har oplyst, at de tre behandlingsinstitutioner, som indgår i behandlingsnetværket vedrørende sexologisk behandling af seksualforbrydere, har anmodet om, at det overvejes at lade sager om udbredelse og besiddelse af børnepornografi være omfattet af ordningen med betinget dom med vilkår om behandling.
 Behandlingsinstitutionerne har i den forbindelse henvist til, at de korte straffe, der ofte idømmes i 1. gangstilfælde i disse sager, gør, at domfældte ofte ikke vil være omfattet af visitationsordningen vedrørende personer, der afsoner en ubetinget fængselsstraf for seksualkriminalitet. Endvidere er de domfældte, hvis straf er lang nok til, at de er omfattet af visitationsordningen, erfaringsmæssigt sværere at motivere for at deltage i behandling, når de først er idømt ubetinget fængsel.
 Behandlingsinstitutionerne vurderer imidlertid en tidlig indsats i disse sager som afgørende med henblik på at forebygge ny kriminalitet, herunder ny kriminalitet i form af direkte seksuelt misbrug af børn (i modsætning til udbredelse og besiddelse af børnepornografi, hvor misbruget er indirekte).
 5.5.3.


text:
Straffelovrådet har på denne baggrund overvejet, om ordningen med betinget dom med vilkår om sexologisk behandling også bør omfatte sager om udbredelse og besiddelse af børnepornografi.
 Ordningen blev oprindelig indført som en forsøgsordning i 1997 og blev en permanent ordning i 2001. På daværende tidspunkt var det ikke relevant at overveje alternativer til ubetinget fængselsstraf i sager om børnepornografi. I hele perioden fra 1985-2000 blev der således ifølge statistiske oplysninger fra Danmarks Statistik alene idømt 1 ubetinget fængselsstraf (på 40 dage) for udbredelse af børnepornografi (idet en dom på 5 års fængsel i 1998, hvor hovedforholdet ifølge oplysninger fra Danmarks Statistik var besiddelse af børnepornografi, antagelig er fejlregistreret).
 Ved lovændringen i 2003 skete der en væsentlig udvidelse af kriminaliseringen af børnepornografi, og i perioden 2003-2009 blev der ifølge oplysninger fra Danmarks Statistik idømt i alt 220 ubetingede fængselsstraffe for udbredelse og besiddelse af børnepornografi, heraf 70 sager, hvor hovedforholdet var udbredelse af børnepornografi.
 Selv om udbredelse og besiddelse af børnepornografi ikke har karakter af et direkte seksuelt misbrug af et barn, må der således ud fra det, de er anført af behandlingsinstitutionerne i behandlingsnetværket, antages at være et potentiale for en gavnlig virkning af en sexologisk behandlingsindsats også for så vidt angår personer, hvis kriminalitet består i udbredelse eller besiddelse af børnepornografi.
 Efter Straffelovrådets opfattelse er der endvidere ikke væsentlige modhensyn, der taler imod en anvendelse af betinget dom med vilkår om sexologisk behandling i sager om udbredelse og besiddelse af børnepornografi.
 Det vil være en forudsætning for anvendelse af betinget dom med vilkår om sexologisk behandling, at tiltalte er vurderet såvel egnet som motiveret for sexologisk behandling. Heri ligger også, at der skal foreligge et behandlingsbehov, og en person, der f.eks. har udbredt børnepornografi primært for økonomisk vindings skyld (og ikke i anledning af en seksuel orientering, der retter sig mod børn), vil således ikke kunne få en betinget dom med vilkår om sexologisk behandling.
 Straffelovrådet foreslår på denne baggrund, at ordningen med betinget dom med vilkår om sexologisk behandling skal kunne anvendes i sager om udbredelse og besiddelse af børnepornografi i samme omfang som i sager om de andre former for seksualkriminalitet, der er omfattet af ordningen. Heri ligger også, at ordningen kun vil omfatte de forholdsvis grove tilfælde af udbredelse eller besiddelse af børnepornografi, hvor straffen i dag fastsættes til ubetinget fængsel i mindst 4-6 måneder.
 Straffelovrådet foreslår endvidere, at der herudover skal kunne anvendes betinget dom med vilkår om sexologisk behandling i sager om udbredelse og besiddelse af børnepornografi i tilfælde, hvor straffen i dag fastsættes til en kortere ubetinget fængselsstraf. En sådan betinget dom vil – i modsætning til, når straffen fastsættes til fængsel i mindst 4-6 måneder – ikke skulle indeholde vilkår om et indledende institutionsophold. Det vil også her være en forudsætning, at tiltalte vurderes såvel egnet som motiveret for sexologisk behandling. Forslaget omfatter ikke tilfælde, der i dag afgøres med betinget dom uden behandlingsvilkår. I sådanne tilfælde bør der således i givet fald fortsat idømmes betinget dom uden behandlingsvilkår.


text:
Højesteret pålægger dækfirma ansvar for kundes skade | Bjørst
 Højesteret pålægger dækfirma ansvar for kundes skade
 Højesteret har i dom af 17. juni 2014 fastslået, at et dækreparationsfirma var erstatningsansvarlig overfor en kunde.
 Kunden blev ramt af dækstumper og lufttrykket fra et lastbildæk, der eksploderede, da én af dækfirmaets ansatte pumpede dækket op for at finde årsagen til, at det var fladt. Kunden var der i arbejdsmedfør og fik anerkendt ulykken som en arbejdsskade efter arbejdsskadesikringsloven.
 Arbejdstilsynet havde undersøgt ulykken og havde ikke fundet anledning til at kritisere virksomheden.
 Højesteret fastslog, at risikoen – som var beskrevet i en Branchevejledning – måtte anses for almindeligt branchekendt, og virksomheden derfor var ansvarlig for ulykken.
 Højesteret fastslog endvidere, at der var ret til tabt arbejdsfortjeneste og svie- og smertegodtgørelse for 3 sygeperioder, der samlet strakte sig over godt 1 år. Kravet på tabt arbejdsfortjeneste var begrænset frem til det tidspunkt, hvor der blev konstateret en betydende rygerudløst lungelidelse, der under alle omstændigheder ville have medført sygemelding. For så vidt angår svie- og smertegodtgørelsen, som strakte sig over yderligere 21⁄2 måned, var det uden betydning, at skadelidte under alle omstændigheder ville have været blevet sygemeldt, og skadelidte fik derfor også godtgørelse for den sidste del af perioden.
 Højesterets dom var på disse punkter en stadfæstelse af by- og landsrettens domme.
 Skadelidtes erhvervsevnetab var blevet fastsat til 20% efter arbejdsskadesikringsloven.
 Under sagen for Højesteret blev indhentet en vejledende udtalelse om erhvervsevnetabet efter erstatningsansvarsloven. Arbejdsskadestyrelsen vurderede erhvervsevnetabet til mindre end 15%.
 Højesteret udtalte at erhversevnetabsprocenten fastsættes ens efter de to love, men fandt, at erhvervsevnetabet kunne fastsættes forskelligt, hvis der var en forskellig vurdering af årsagssammenhængen som følge af den særlige årsags-bevisformodningsregel i arbejdsskadesikringsloven. Højesteret fandt ikke, at der konkret var det fornødne sikre grundlag for at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsens vejledende udtalelse, hvorfor virksomheden blev frifundet for kravet på erstatning for tab af erhvervsevne.
 Dette var en ændring af by- og landsrettens afgørelser.
 Arbejdsskadesikringslovens ulykkesdefinition foreslås genoprettet Ankestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab ikke tilsidesat Ikke tilstrækkeligt bevis for årsagssammenhæng til tennisalbue Arbejdsgiver ansvarlig for anonym fejl
 ansvararbejdsskadeårsagssammenhængbevisformodningsregelerhvervsevnetabkonkurrerende genersvie- og smertegodtgørelse


text:
Højesterets afgørelse af MRSA-sag trækker ud | Åbenhedstinget
 Højesterets afgørelse af MRSA-sag trækker ud – Åbenhedstinget
 Forside › Mulvads blog › Højesterets afgørelse af MRSA-sag trækker ud
 Posted on 30. oktober 2015 af Nils Mulvad Ingen kommentarer ↓ Skal der være åbenhed om svinefarme inficeret med den farlige MRSA-398? Det spørgsmål skal Højesteret afgøre. I næsten to måneder har alle ventet på afgørelsen, siden sidste indlæg i sagen blev afleveret af advokat for Landbrug & Fødevarer Håkun Djurhuus, Bech-Bruun, den 2. september 2015. Men afgørelsen er stadig ikke kommet.
 Mængden af MRSA-inficeret svinekød i danske supermarkeder stiger, mens vi venter på afgørelsen fra Højesteret. Foto: Sofie Andersen
 Advokat Tyge Trier, der fører sagen på vegne af Dansk Journalistforbund og de to journalister oplyser, at det ikke er til at sige, hvornår kendelsen fra Højesteret kommer.
 ”Det kan være om et par dage, eller det kan være til jul,” siger han.
 Oluf Jørgensen, offentlighedsrådgiver på Danmarks Medie- og Journalisthøjskole, siger om sagens principielle betydning:
 ”Sagen viser, at offentlighedsreglerne bliver skudt helt i sænk, når sagsanlæg får opsættende virkning på aktindsigt. Højesterets afgørelse får afgørende betydning for den demokratiske kontrol i Danmark fremover.”
 Aktindsigt begyndte for over 31⁄2 år siden
 De to journalister Nils Mulvad og Kjeld Hansen bad den 14. marts 2012 om aktindsigt i MRSA-undersøgelsen af svinefarme, en uge efter, at daværende Fødevareminister Mette Gjerskov (S) havde oplyst om undersøgelsen i et svar til Folketinget.
 Fødevarestyrelsen og Fødevareministeriet afviste aktindsigt, men ombudsmanden afgjorde den 6. juni 2014 sagen. Skadevirkningen over for landmændene var ikke dokumenteret, og myndighederne måtte udlevere data.
 Det rettede fødevaremyndighederne ind efter, men før udleveringen af oplysningerne blev effektueret, stævnede Landbrug & Fødevarer staten med krav om, at oplysningerne alligevel skulle holdes hemmelige.
 Dansk Journalistforbund stævnede derefter på vegne af Nils Mulvad og Kjeld Hansen, Landbrug & Fødevarer med krav om, at organisationen og landmændene ikke var part i sagen.
 MRSA spreder sig gennem luften
 Undervejs i sagen er der ikke kommet yderligere frem, der påviser en stigmatisering, argumenterer advokat Tyge Trier.
 Han lægger også vægt på, at der i løbet af sagen er påvist, at MRSA spreder sig gennem luften i staldene og i nærheden af svinefarme, hvorfor der gælder helt andre EU-krav om åbenhed, som er langt mere vidtrækkende. Myndighederne skal simpelthen udlevere den slags miljøoplysninger om emissioner, understreger han i sit indlæg til Højesteret.
 Østre Landsret afsagde en kendelse i februar 2015, der fastslog, at oplysningerne fortsat skulle holdes hemmelige, mens sagen kører ved domstolene.
 Kendelse anket til Højesteret
 Den kendelse har statens advokat Peter Biering, Kammeradvokaten, anket til Højesteret, fordi det er principielt, om en udenforstående part på denne måde kan tilsidesætte en afgørelse fra ombudsmanden og fødevaremyndighederne.
 Advokaterne har udvekslet skriftlig argumentation for deres synspunkter. Sidste indlæg i sagen var fra Håkun Djurhuus den 2. september 2015, hvor han argumenterer for, at landmændene bliver stigmatiseret, hvis Fødevarestyrelsen udleverer listen over MRSA-testresultater på 50 svinefarme.
 Højesteret afviser mundtlig fremlæggelse
 Testene viser, de 34 svinebesætninger der i 2011 var inficeret med MRSA. Og de


text:
viser de 16 besætninger, der ikke havde MRSA.
 Alle advokaterne ønskede mundtlig fremlæggelse, men det har Højesteret afvist.
 Hvis Højesteret afgør, at oplysningerne skal udleveres, mens sagen kører, falder den oprindelige retssag formentlig bort, fordi oplysningerne jo så er udleveret.
 Hvis Højesteret når frem til, at oplysningerne ikke skal ud nu, fortsætter den oprindelige retssag i Østre Landsret.
 Lukket for indsigt i andre MRSA-undersøgelser
 Mens sagen kører har Fødevaremyndighederne lukket af for aktindsigt i andre undersøgelser af MRSA-infektion i danske svinefarme. Således fremlagde Fødevarestyrelsen en ny undersøgelse den 22. december 2014, der påviste en omfattende spredning af MRSA til almindelige svinefarme og til avlsbesætninger.
 Den undersøgelse har Nils Mulvad og Kjeld Hansen også bedt om aktindsigt i, men her afviser myndighederne med henvisning til, at de afventer rettens afgørelse i den første sag.
 Retssystemet ikke godt til aktindsigt – sager trækker ud
 Retssagen har således en afgørende betydning for, om man kan tvinge myndighederne til at oplyse offentligheden om, hvilke farme der er inficeret, og hvilke der ikke er.
 ”Der er vigtige principper på spil i denne sag. Vi er gået ind i sagen for at få slået fast, at en udenforstående organisation ikke skal kunne ændre på ombudsmandens afgørelse,” siger Lars Werge, formand for Dansk Journalistforbund, og fortsætter:
 ”Det burde ikke være nødvendigt at køre aktindsigtssager gennem retssystemet. Det ser ikke ud som om, det er et velegnet system til at løse den slags spørgsmål.”
 Lars Werge hæfter sig ved, at sagen har kørt så længe, at den er ved at være forældet i offentligheden og medierne.
 Se oversigten over hele sagsforløbet med link til alle relevante dokumenter her.
 ‹ Uddannelsesministeriet handler i strid med offentlighedsloven
 Flere og flere undtagelser fra offentlighed ›
 Udgivet i Mulvads blog, Resistente bakterier Skriv et svar Annuller svar Din e-mailadresse vil ikke blive publiceret. Krævede felter er markeret med *Kommentar Navn *


text:
Nyhedsbrev - Arbejdsgiverrådgivning 12. maj 2016
 - Feriegodtgørelse til provisionslønnede
 - Opsigelse af fleksjobber var ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
 - Nyt skema til beregning af opsigelsesvarsler overfor funktionærer
 - Forskelsbehandling af 70-årig kostede en godtgørelse på kr. 180.000
 - Medarbejders fedme var ikke et handicap!
 - Intet krav på dobbeltbemanding eller deltid til handicappet medarbejder
 - Har du brug for inspiration til MUS-samtalen?
 - Berettiget bortvisning grundet arbejde for konkurrent uden arbejdsgivers vidende
 Højesteret har taget stilling til, hvorvidt delvist provisionslønnede er tilstrækkeligt kompenserede for manglende provisionsoptjening efter afholdelse af ferie, når de udover den faste løn og provision optjent forud for ferie også får udbetalt feriegodtgørelse.
 Sagen drejede sig om en medarbejder, der var berettiget til en fast månedlig grundløn på kr. 30.000 og en provisionsdel. Grundlønnen blev udbetalt hver måned uanset medarbejderens optjening af provision. Provision blev derimod kun udbetalt, såfremt medarbejderens provision i en måned oversteg dennes grundløn. Skete dette ikke, blev der beregnet et negativt provisionsbeløb, som blev overført til følgende måned. Herefter kom provisionen først til udbetaling, når det negative beløb var udlignet i den eller de følgende måneder. Derimod havde det negative beløb ingen indflydelse på grundlønnen.
 Højesteret fandt ligesom landsretten, at medarbejderen var blevet tilstrækkeligt kompenseret for den manglende mulighed for provisionsindtjening under ferieafholdelsen, idet medarbejderen modtog de nævnte ydelser.
 Dommen viser, at en medarbejder som har aftalt en fast månedsløn og provision, skal under ferie udover sin faste månedsløn have udbetalt feriegodtgørelse på 12,5 % af provisionen i optjeningsåret, og provision, som er optjent forud for ferien. Herved vil medarbejderen være kompenseret for den manglende mulighed for provisionsindtjening under afholdelse af ferie, der vil påvirke perioden efter ferien.
 Opsigelse af fleksjobber var ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
 Ligebehandlingsnævnet har for nyligt skulle tage stilling til, om en arbejdsgiver havde handlet i strid med forskelsbehandlingsloven, da denne opsagde en fleksjobansat medarbejder. ”Nej”, sagde nævnet og mente, at årsagerne til ændringerne i medarbejderens arbejdsopgaver og reduktionen af dennes arbejdstimer ikke havde sammenhæng med medarbejderens handicap.
 Det fremgår af forskelsbehandlingsloven, at en arbejdsgiver ikke må forskelsbehandle medarbejdere med handicap hverken i forbindelse med ansættelse, afskedigelse, forflyttelse, forfremmelse eller med hensyn til løn- og arbejdsvilkår. Det påhviler den medarbejder, der føler sig forskelsbehandlet som følge af handicap, at påvise faktiske omstændigheder, der kan tyde på, at forskelsbehandling har fundet sted.
 Sagen drejede sig om en medarbejder, der efter en operation for tennisalbue havde kroniske smerter i armen, og denne havde derfor i oktober 2010 fået tilkendt et fleksjob med 16 ugentlige arbejdstimer. Medarbejderen blev i januar 2013 sygemeldt med stress og depression. Efter medarbejderens eget udsagn var årsagerne hertil de ændrede arbejdsgange og den nye leder, som medarbejderen havde fået pga. en forpagtningsaftale.
 Under medarbejderens sygemelding mødtes arbejdsgiveren, medarbejderen og en repræsentant fra kommunen. Partnerne aftalte, at medarbejderen kunne genoptage sit arbejde med 12 timer om ugen, og at medarbejderen fik i den forbindelse tilført nye arbejdsopgaver, der bevirkede, at denne i mindre grad end før skulle arbejde sammen med den nye leder. Samtidig blev


text:
det aftalt, at medarbejderen kunne referere til sin tidligere leder frem for den nye. Medarbejderen genoptog arbejdet i april 2013.
 I februar 2014 orienterede arbejdsgiveren medarbejderen om, at arbejdsgiveren ikke fremadrettet kunne bruge hendes arbejdskraft. Begrundelsen var en sammenlægning af flere afdelinger, der ville træde i kraft efter sommerferien 2014. I juni 2014 blev medarbejderen herefter opsagt til fratrædelse i oktober 2014.
 Medarbejderen mente, at dennes opsigelse var i strid med forskelsbehandlingsloven, og medarbejderen indbragte derfor sagen for Ligebehandlingsnævnet. Nævnet lagde til grund, at arbejdsopgavernes indhold og reduktionen af arbejdstiden fra 16 til 12 timer om ugen var sket på foranledning af et ønske fra medarbejderen. Nævnet lagde også vægt på, at samarbejdsvanskelighederne mellem parterne havde gjort, at lederen ikke længere ville arbejde sammen med medarbejderen.
 Nævnet vurderede herefter, at årsagerne til ændringerne i medarbejderens arbejdsopgaver og reduktionen i arbejdstimer samt forholdene omkring afskedigelsen var uden sammenhæng med den opsagte medarbejders handicap. Medarbejderen fik derfor ikke medhold i, at hun var blevet udsat for ulovlig forskelsbehandling.
 Forskelsbehandling af 70-årig kostede en godtgørelse på kr. 180.000
 Ligebehandlingsnævnet har netop afgjort en sag, hvor arbejdsgiver blev pålagt at betale en godtgørelse på kr. 180.000 kr. til en medarbejder, som blev opsagt med direkte henvisning til, at denne fyldte 70 år.
 Arbejdsgiver påberåbte sig under sagen, at det fremgik af virksomhedens personalehåndbog, at den pligtmæssige fratrædelsesalder for medarbejdere på virksomheden var 70 år.
 I den sammenhæng bemærker Ligebehandlingsnævnet, at uanset om dette måtte fremgå af personalehåndbogen, vil en sådan bestemmelse ikke uden nærmere aftale være en del af det konkrete ansættelsesforhold.
 Den godtgørelse, som den opsagte medarbejder fik tilkendt, svarede til 9 måneders løn. Størrelsen af godtgørelsen blev fastsat med henvisning til ”ansættelsesperiodens længde, lønnens størrelse og det i øvrigt oplyste”. Medarbejderen var ansat i ca. 7 år og fik løn, der udgjorde kr. 20.000 månedligt.
 Det bemærkes, at den omhandlede medarbejder blev opsagt, inden muligheden for at indgå individuelle aftaler om pligtmæssige aftaler vedrørende fratrædelse ved en medarbejders 70. år bortfaldt. Bortfaldet skete nemlig via en ændring af forskelsbehandlingsloven, som trådte i kraft den 1. januar 2016.
 Ligebehandlingsnævnet lagde under behandlingen af sagen ikke til grund, at der var indgået en aftale om pligtmæssig fratrædelse ved det fyldte 70. år. Afgørelsen er alligevel interessant i relation til fastlæggelse af godtgørelsesniveauet i tilfælde af, at opsigelsen er i strid med forskelsbehandlingslovens forbud mod opsigelse på grund af alder.
 Samtidigt understreges med afgørelsen, at der i den enkelte medarbejders ansættelseskontrakt udtrykkelig skal henvisning til personalehåndbogen for, at arbejdsgiveren kan påberåbe sig byrdefulde bestemmelser i personalehåndbogen over for medarbejderne.
 Medarbejders fedme var ikke et handicap!
 Retten i Kolding har nu sat et foreløbigt punktum i en sag vedrørende en svært overvægtig medarbejder, der efter at være blevet opsagt af sin arbejdsgiver indbragte sagen for domstolene. Den opsagte medarbejder mente, at opsigelsen var begrundet i dennes svære overvægt, der måtte betragtes som et handicap, og at medarbejderen derfor var blevet udsat for ulovlig forskelsbehandling. Arbejdsgiveren blev i det hele frikendt.
 Retten i Kolding bad EU-Domstolen om


text:
at foretage en præjudiciel afgørelse af sagen. EU-Domstolen udtalte, at der ikke gælder et generelt EU-retligt princip, der forbyder forskelsbehandling på grund af fedme, og at fedme ikke i sig selv udgør et handicap. Men fedme kan udgøre et handicap, hvis fedmen medfører en begrænsning, som hindrer medarbejderen i fuldt og effektivt i at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre, og hvis denne begrænsning er af lang varighed. Dansk Psykolog Forening har tidligere omtalt EU-Domstolens afgørelse. EU-Domstolen henviste dermed den konkrete bevisvurdering af, om der forelå forskelsbehandling til at blive behandlet af Retten i Kolding.
 Retten i Kolding konstaterede indledningsvist, at fedme ikke er beskyttet som et selvstændigt kriterium i EU-retten, og at fedme ikke i sig selv udgør et handicap.
 Retten fandt endvidere ikke, at den opsagte medarbejder havde godtgjort, at denne som følge af fedmen var forhindret i fuldt og effektivt at udføre sit arbejdet på lige fod med sine kollegaer. Med henvisning til den opsagte medarbejders egen forklaring af ”beskrevne gener, herunder begrænsningen i hans bevægelighed i forhold til udøvelsen af hans erhvervsmæssige aktivitet” fandt retten ikke, at medarbejderen kunne anses for at have et handicap i forskelsbehandlingslovens forstand.
 Retten fastslog desuden, at der ikke var grundlag for at fastslå, at arbejdsgiveren havde opfattet den opsagte medarbejder som handicappet, ligesom der heller ikke var grundlag for at antage, at fedmen havde indgået i grundlaget for afskedigelsen.
 Arbejdsgiveren blev på denne baggrund i det hele frifundet for de rejste krav.
 Det er vigtigt at bemærke, at rettens afgørelse ikke indebærer, at fedme aldrig vil kunne udgøre et handicap. Begrundelsen for, at der ikke var tale om et handicap i den konkrete sag, var, at de gener, medarbejderen havde som følge af fedmen, ikke var så hæmmende for hans mulighed for at deltage i arbejdslivet for, at fedmen kunne karakteriseres som et handicap. Svær overvægt kan dog i andre tilfælde tænkes at medføre andre gener, der i forbindelse med andre arbejdsopgaver vil indebære, at fedmen vil kunne blive betragtet som et handicap.
 Det vides endnu ikke om FOA, der førte sagen som mandatar for medarbejderen, vil anke sagen til landsretten.
 Intet krav på dobbeltbemanding eller deltid til handicappet medarbejder
 En medarbejder med handicap har krav på, at arbejdsgiveren foretager hensigtsmæssige foranstaltninger, der giver medarbejderen adgang til at forblive på arbejdsmarkedet på lige fod med andre medarbejdere. Arbejdsgiverens forpligtelse skal dog ikke blive en uforholdsmæssig stor byrde.
 Domstolene bliver ofte bedt om at vurdere rækkevidden af arbejdsgiverens tilpasningsforpligtelse. Den 13. april 2016 tog Højesteret stilling til dette og frifandt en arbejdsgiver. Spørgsmålet var, om arbejdsgiveren i denne situation var forpligtet til at tilbyde en højt specialiseret medarbejder en deltidsstilling.
 Sagen drejede sig om en medarbejder, der var ansat på fuld tid i et lille team kun bestående af tre medarbejdere.
 Medarbejderen kom til skade i forbindelse med et færdselsuheld i arbejdstiden i maj 2009. Efter ulykken blev medarbejderen deltidssygemeldt og var det fortsat, da denne blev afskediget i november 2010. Under deltidssygemeldingen foreslog medarbejderen og


text:
dennes faglige organisation, at medarbejderens fuldtidsstilling blev omdannet til en permanent deltidsstilling på 20 timer om ugen. Arbejdsgiveren afslog imidlertid dette med henvisning til, at det i så fald ikke ville være driftsmæssigt muligt at varetage arbejdsopgaverne i afdelingen.
 Medarbejderen anlagde efter opsigelsen sag mod arbejdsgiveren, da denne mente, at arbejdsgiveren ikke havde opfyldt sin tilpasningsforpligtelse i henhold til forskelsbehandlingsloven. Sø- og Handelsretten gav i første omgang medarbejderen medhold og tilkendte medarbejderen en godtgørelse svarende til 6 måneders løn. Arbejdsgiveren ankede imidlertid Sø- og Handelsrettens dom til Højesteret, som nu har frifundet arbejdsgiveren.
 Højesteret konstaterede, at i tiden på de 11⁄2 år, hvor medarbejderen havde arbejdet på deltid efter ulykken, var arbejdspresset urimeligt stort for de to øvrige medarbejdere i teamet. Højesteret fandt ikke, at der i tilpasningsforpligtelsen lå en pligt for arbejdsgiveren til at opnormere bemandingen med ansættelse af yderligere en medarbejder på fuldtid. Retten skulle herefter tage stilling til, om medarbejderens arbejde kunne opdeles i to deltidsstillinger. Dette afviste Højesteret under henvisning til arbejdets specialiserede karakter og dermed behovet for at sikre kontinuitet og tilgængelighed i arbejdet, ligesom Højesteret lagde vægt på, at en opdeling ville forringe serviceniveauet. Endelig ville det være vanskeligt i så lille en afdeling at friholde en enkelt medarbejder fra arbejde med hastende og komplekse sager.
 Højesteret fandt derfor, at det var sagligt, at arbejdsgiveren ikke havde tilbudt medarbejderen en deltidsstilling.
 Højesterets dom bekræfter den linie, der har været i praksis, nemlig at tilpasningsforpligtelsen ikke forpligter til dobbeltbemanding eller til en uhensigtsmæssig arbejdsfordeling. Hvor grænsen går i det enkelte tilfælde, kan dog ofte være en svær vurdering.
 Samtidig er det interessant at bemærke, at Højesteret fremhæver arbejdets kompleksitet og kravene til at opretholde et vist serviceniveau som argumenter imod deltidsansættelse – selvom arbejdsgiveren var ressourcestærk.
 Berettiget bortvisning grundet arbejde for konkurrent uden arbejdsgivers vidende
 Vestre Landsret har just frifundet en arbejdsgiver for det erstatningskrav, som en bortvist medarbejder havde rejst mod denne. Med afgørelsen understreges, at tilsidesættelse af loyalitetspligten vurderes strengt fra domstolenes side.
 Arbejdsgiveren effektuerede bortvisningen i forlængelse af, at arbejdsgiver konstaterede, at medarbejderen uden ledelsens vidende og godkendelse havde udført arbejde for konkurrerende virksomhed.
 Den bortviste medarbejder gjorde under sagen gældende, at arbejdsgiveren ved en tidligere lejlighed havde accepteret, at medarbejderen udførte arbejde for konkurrerende virksomhed og modtaget betaling herfor udenom arbejdsgiveren.
 Men i den sammenhæng lagde landsretten til grund, at dette fra arbejdsgiverens side alene havde været en enkeltstående accept, og at medarbejderen således ikke med rette på den baggrund kunne gå ud fra, at dette fremtidigt uden udtrykkelig aftale ville blive tolereret. Dette understregedes også af, at medarbejderen i vidt omfang havde brugt sin private mailadresse i forbindelse med kommunikation om de omhandlede konkurrerende arbejdsopgaver i stedet for at anvende sin arbejdsmail.
 På den baggrund udtaler landsretten, at medarbejderen havde handlet illoyalt og derved så groft havde misligholdt sit ansættelsesforhold, at arbejdsgiveren med rette kunne bortvise denne.
 Nyt skema til beregning af opsigelsesvarsler over for funktionærer
 Arbejdsgiverens opsigelsesvarsel over for medarbejderen ændrer sig afhængigt af medarbejderens anciennitet. Jo længere tid


text:
en medarbejder har været ansat, jo længere er arbejdsgiverens opsigelsesvarsel overfor medarbejderen.
 Er du i tvivl om, hvor langt et opsigelsesvarsel, der gælder fra arbejdsgiverside overfor medarbejdere, kan du meget enkelt finde svaret i dette skema.
 I skemaet kan du indtaste medarbejderens ansættelsesdato, dato for opsigelse, samt om der er aftalt prøvetid og på den måde komme frem til det konkrete opsigelsesvarsel, der er gældende i forhold til den konkrete medarbejder.
 Har du brug for inspiration til MUS-samtalen?
 Her finder du to forskellige værktøjer til brug for medarbejderudviklings-samtalen. Den ene guide (den store guide) er mere dybdegående og omfangsrig, den anden (Mini-guiden) er mere let tilgængelig. Guiderne kan benyttes både i forbindelse med den årlige MUS-samtale, samt den halvårlige opfølgningssamtale ”MINI-MUS”.
 Den store guide indeholder en vejledning til MUS-samtalen, forslag til spørgsmål og emner der kan drøftes under samtalen, vurderingsskema i forhold til medarbejderens indsats, kvalifikationer, dygtighed og jobfleksibilitet, samt en handlingsplan.
 Mini-guiden kan benyttes i forbindelse med fastsættelse af mål og forventninger, samt til brug ved senere opfølgning.
 Vejledning til den lille guide
 til en af nyhederne eller medarbejderforhold i øvrigt af ansættelsesretlig karakter, anbefales du at kontakte Dansk Psykolog Forenings Arbejdsgiver-rådgivning på telefon 33 48 77 08 eller mail dparbejdsgiverraadgivning@tdl.dk for en drøftelse heraf.


text:
Skat.dk: Straffesag - overtrædelse af toldloven - valutasag - deklarering af kontantbeløb
 26 Apr 2011 12:05
 01 Apr 2011 09:43
 SKM2011.269.HR
 Valuta, kontantbeløb, erhvervsdrivende, guldkøb
 T havde i forbindelse med udrejse fra lufthavn den 6. juni 2008 undladt at angive over for SKAT, at han medtog 700.000 kr. og 120.000 USD.
 I byretten forklarede T at han skulle til Dubai, dels for at købe nye smykker til sine guldsmedeforretninger i Danmark og dels for at betale en gæld. De medbragte penge tilhørte dels ham selv og dels hans brødre, der også har guldsmedeforretninger i Danmark. De havde for år tilbage lånt penge af privatpersoner i Dubai og de betalte af på gælden når de rejste til Dubai. Han havde kvitteringer med fra sine brødre vedrørende de beløb, som han medtog for dem. Kvitteringerne skulle anvendes hvis han blev stoppet af politiet i Danmark, idet han så bedre ville kunne redegøre for beløbet.
 I byretten nedlagde anklagemyndigheden påstand om bødestraf på 1.199.000 kr. svarende til 100% af det ikke deklarerede beløb over 10.000 euro.
 Byretten bemærkede, at formålet med reglen i henhold til forarbejderne er at bekæmpe smugling af penge til finansiering af terrorisme og hvidvaskning og at der bør idømmes meget følelige bøder afpasset efter størrelsen af det ikke deklarerede beløb, som overstiger 10.000 euro.
 Byretten anså overtrædelsen for særlig grov, idet der var tale om et meget betydeligt kontantbeløb og idet T havde forberedt udførslen af pengene, ved at sikre sig kvitteringer fra sine brødre, hvis han skulle blive taget af politiet i Danmark, hvilket viser at handlingen blev begået med et fattet forsæt. På baggrund af forholdets grovhed sammenholdt med, at forholdet blev begået i erhvervsforhold, blev bøden fastsat til 75 % af det beløb som overstiger 10.000 euro eller 899.000 kr.
 Landsretten fandt, at der ved straffastsættelsen generelt må lægges vægt på, at den adfærd som kriminaliseres, er undladelse af at deklarere fuldt legale beløb.
 Landsretten fandt ikke, at det forhold at T i forbindelse med udførelsen af pengene medbragte kvitteringer fra sine brødre skulle tillægges betydning i straffastsættelsen.
 Henset til, at pengene blev søgt udført af landet i erhvervsmæssig henseende og henset til beløbets størrelse, fandt landsretten at der forelå en særlig grov overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4.
 På den baggrund fandtes bøden at kunne fastsættes til 25 % af det ikke deklarerede beløb, som overstiger 10.000 euro med en forhøjelse på 50 % af det herved fremkomne beløb, eller 449.000 kr.
 Ved Højesteret gjorde T gældende at toldlovens § 23, stk. 4 er en ordensforskrift, der alene fastsætter en pligt til uopfordret at standse op for kontrol og den bøde på 449.000 kr. som landsretten udmålte indebar et strafniveau, der var eksorbitant højere end det strafniveau der er gældende for overtrædelser af andre ordensbestemmelser. Endvidere gjorde T gældende, at bestemmelsen i toldloven er meget dårlig kendt og der oplyses kun diskret om reglen i lufthavnen.
 Højesteret udtalte, at bestemmelsen i toldloven er et led i internationale bestræbelser på at imødegå alvorlig kriminalitet, navnlig


text:
terrorisme og hvidvaskning af penge og at der under hensyn til lovovertrædelsens karakter bør idømmes følelige bøder efter formålet med bestemmelsen, afpasset efter størrelsen af det ikke deklarerede beløb.
 Herefter fastsatte Højesteret, at bøden som udgangspunkt bør sættes til 25 % at det ikke deklarerede beløb eller 299.000 kr.
 Højesteret fandt i det foreliggende tilfælde ikke grundlag for at fravige det nævnte udgangspunkt i skærpende retning. Her er der henset til, at der er tale om et førstegangstilfælde.
 Højesteret fandt ikke, at beløbets betydelige størrelse i sig selv burde føre til en forhøjelse af bøden. At kontantbeløbet blev medtaget med henblik på betalinger, som led i erhvervsvirksomhed fandtes ikke at skulle tillægges betydning i skærpende retning.
 Bøden blev således fastsat til 299.000 kr.
 Toldloven § 79, nr. 3, jf. § 23, stk. 4
 (advokat Thorkild Høyer, beskikket)
 Poul Søgaard, Niels Grubbe, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs.
 Byrettens dom af 13. januar 2010, SS 2-16596/2009
 Anklageskrift er modtaget den 13. juli 2009.
 toldlovens § 79. nr. 3, jf. § 23. stk. 4
 ved i forbindelse med indrejse i eller udrejse fra det danske toldområde at have medtaget likvide midler, der svarer til værdien af 10.000 euro eller derover uden at angive samtlige medtagne likvide midler over for told- og skatteforvaltningen, idet han den 6. juni 2008 i forbindelse med udrejse fra lufthavnen undlod at angive over for told- og skatteforvaltningen, at han medtog 700.000 kr. og 120.000 USD.
 Anklagemyndigheden har nedlagt påstand om bødestraf på 1.199.000 kr.
 Tiltalte har erkendt sig skyldig og har nedlagt påstand om rettens mildeste dom.
 "Tiltalte forklarede, at han skulle til Dubai, dels for at købe nye smykker til sin guldsmedeforretning ...1, dels for at betale en gæld. De penge, som han skulle have med, var dels hans egne penge, dels penge tilhørende hans brødre, som også har guldsmedeforretninger i Danmark. De havde for flere år siden lånt penge i Dubai. Når de rejser til Dubai, betaler de afdrag på gælden. Den pågældende dag havde han danske kroner med, fordi kreditoren i Dubai ikke kunne vente på, at pengene blev vekslet. Han blev presset hårdt til at betale gælden hurtigt. Han bestilte flybillet samme dag, som han fik opringningen fra Dubai. Det var en lørdag. Han rejste om søndagen. Når de betaler af på gælden, sker det enten via en bankoverførsel eller ved at rejse til Dubai med pengene. De havde samlet lidt penge ad gangen, og det var disse penge, som skulle med.
 Anklageren gjorde opmærksom på, at den 6. juni 2008 var en fredag.
 Tiltalte forklarede, at hvis man skal overføre penge fra banken, tager det 4-5 dage, og det koster penge. Pengene, de skyldte, var til privatpersoner. De tager til Dubai for at kigge på varer til guldsmedeforretningeme. De bestiller varerne i Dubai. Der går op til 3-4 måneder med leveringen. De betaler gammel gæld og låner penge af bekendte til at betale varerne med. Nogle gange betaler de også selv for nogle af varerne. Han husker ikke, om de


text:
penge, han medbragte den 6. juni 2008, også skulle bruges til køb af varer. Med på rejsen havde han kvitteringer fra sine brødre vedrørende de beløb, som han medtog for dem. NM er hans bror, som har en guldsmedeforretning i ...2 og en vekselforretning. Han medtog 60.000 USD for sin bror. DM er også hans bror, som han medtog 40.000 USD for. Broren har en guldsmedeforretning i ...1. LM er hans brors søn, som har en guldsmedeforretning i ...1. Han medtog 150.000 kr. for pågældende. KM er hans bror, som har en guldsmedeforretning på ...1. Han medtog 20.000 USD for pågældende. SM er hans bror, som han medtog 350.000 kr. for. Han medtog selv 150.000 kr. Af disse penge tilhørte 130.000 kr. ham selv. De øvrige 20.000 kr. var nogle, som han havde med for nogle bekendte. Han mener, at der skete en fejloptælling i lufthavnen, idet de kun talte bundter af penge. Han lagde ikke mærke til skiltningen i lufthavnen. Han kendte heller ikke til reglen i toldloven. Han blev først oplyst om reglen, da han blev standset i lufthavnen. Han rejser til Dubai 1-2 gange om året. Når han rejser, har han altid kvitteringer med fra sine brødre, hvis han skulle blive stoppet af politiet i Danmark. Han vil så bedre kunne redegøre for beløbet. Hvis han blev stoppet i Dubai af politiet, ville det være nemmere at forklare, fordi de taler samme sprog. Den 8. juni 2008 købte han kun guldvarer til sig selv. Leveringen af varerne skete i november eller december.
 Adspurgt af forsvareren forklarede tiltalte, at hans familie har i alt 6-7 guldsmedeforretninger i Danmark. Kunderne er både danskere og udlændinge. Han køber kun varer i Dubai, fordi han kun forhandler smykker med orientalsk design. Han køber altid færdige smykker. Varerne bliver sendt pr. post. I Dubai har man weekend torsdag og fredag. Han mener, at han blev ringet op af kreditoren i Dubai en torsdag eller fredag. Han bestilte flybillet samme dag eller næste dag. Det var en dag før afrejsen. Han husker ikke, hvad de samlet skylder i Dubai. Den pågældende dag havde han pengene i håndbagagen.
 Foreholdt af anklageren, at han den 15. april 2009 til politiet skulle have forklaret, at han tjener 15-18.000 kr. pr. måned, forklarede tiltalte, at det er sådan han har forklaret til politiet. De penge, han selv havde med til Dubai, kom dels fra forretningen, og var dels nogle, han havde lånt personligt.
 Adspurgt af forsvareren forklarede tiltalte, at hans årlige omsætning er på cirka 600.000 kr. Han hæver cirka 15-18.000 kr. om måneden til sig selv. Han husker ikke, hvad det koster at overføre penge via banken, men han har en liste over det.
 Straffen fastsættes til en bøde på 899.000 kr., jf. toldlovens § 79, nr. 3, jf. § 23, stk. 4. Forvandlingsstraffen er fængsel i 60 dage.
 Retten har følgende bemærkninger vedrørende bødefastsættelsen
 Reglen i toldlovens § 23, stk. 4, har følgende ordlyd
 "Personer, der ved indrejse i eller udrejse fra det danske toldområde


text:
medtager likvide midler, der svarer til værdien af 10.000 euro eller derover, skal uopfordret standse op for kontrol og har pligt til over for told- og skatteforvaltningen at angive samtlige medtagne likvide midler."
 Deklarationspligten blev indført i toldloven i 2002 (L 2002 307) som et led i terrorpakken (på dette tidspunkt var deklarationspligten de penge, som oversteg modværdien af 15.000 EUR). I bemærkningerne til lovforslaget (nr. 30 af 13. december 2001) fremgår bI.a. følgende:
 Den internationale terrorisme har medført et behov for en forstærket indsats over for kontrollen med de penge m.v., som personer medtager ved indrejse i og udrejse fra Danmark. Det kan befrygtes, at pengene m.v. enten kan stamme fra overtrædelser af straffeloven eller blive brugt til overtrædelser af straffeloven, herunder til finansiering af terrorisme.
 Efter toldlovens § 79, nr. 3, straffes den, der forsætligt eller groft uagtsomt overtræder reglen i toldlovens § 23, stk. 4. Bødeniveauet er ikke berørt i lovforslaget.
 For så vidt angår de EU-eksterne grænser blev der indført EU-regler med virkning fra den 15. juni 2007, således at EU nu generelt er et område med deklarationspligt ved disse grænser. Følgende fremgår af artikel 3 og artikel 9 i forordning (EF) nr. 1889/2005 om kontrol med likvide midler, der indføres til eller forlader Fællesskabet:
 Alle fysiske personer, som rejser ind i eller forlader Fællesskabet med likvide midler af en værdi på 10 000 EUR eller derover, skal angive dette beløb til de kompetente myndigheder i den medlemsstat, gennem hvilken den pågældende person rejser ind i eller forlader Fællesskabet, i overensstemmelse med denne forordning. Angivelsespligten er ikke opfyldt, hvis oplysningerne er ukorrekte eller ufuldstændige.
 Hver medlemsstat skal indføre sanktioner, der skal anvendes i tilfælde af, at den i artikel 3 fastsatte angivelsespligt ikke opfyldes. Sådanne sanktioner skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.
 Medlemsstaterne underretter senest den 15. juni 2007 Kommissionen om de sanktioner, der finder anvendelse, såfremt den i artikel 3 fastsatte anmeldelsespligt ikke overholdes."
 Toldlovens § 23, stk. 4, fik sin nuværende ordlyd ved L 2006 1573 med ikrafttræden den 15. juni 2007. Danmark valgte at bibeholde deklarationspligten også for de interne grænser i EU.
 Reglen i toldlovens § 23, stk. 4, skal sikre, at pengene afsætter transaktionsspor i form af en deklaration til SKAT. Reglen er alene en formel regel, som skal give myndighederne kontrolmulighed med henblik på at bekæmpe smugling af penge til finansiering af terrorisme og hvidvaskning. Det er derfor uden betydning for bødens fastsættelse, hvad tiltalte har forklaret om pengenes oprindelse og formål.
 For at sikre en effektiv og afskrækkende virkning kræver en lovovertrædelse af den foreliggende art, hvor baggrunden for bestemmelsen er at bekæmpe hvidvaskning af penge og forhindre finansiering af terrorisme, at der idømmes meget følelige bøder afpasset efter størrelsen af det ikke-deklareret beløb, som overstiger 10.000 EUR, der lovligt kan udføres af landet.
 Retten har i nærværende sag anset overtrædelsen for særlig grov, idet der er tale om et meget betydeligt kontantbeløb, og idet tiltalte havde forberedt udførslen af pengene


text:
ved at sikre sig kvitteringer fra sine brødre, hvis han skulle blive stoppet af politiet i Danmark, hvilket viser, at handlingen blev begået med et fattet forsæt. På grund af forholdets grovhed sammenholdt med, at forholdet er begået i erhvervsforhold, bør bøden fastsættes til 75 % af det beløb, som overstiger 10.000 EUR, hvilket efter afrunding af beløbet svarer til 899.000 kr.
 Der er intet grundlag for at bringe straffelovens § 82, nr. 4, i anvendelse.
 Tiltalte T straffes med en bøde på 899.000 kr.
 Tiltalte skal betale sagens omkostninger, herunder 9.500 kr. + moms i salær til den beskikkede forsvarer, advokat Thorkild Høyer.
 Østre Landsrets dom af 25. august 2010, 9. afdeling, S-323-10
 Byrettens dom af 13. januar 2010 (SS 2-16596/2009) er anket af T med påstand om formildelse.
 Tiltalte har i landsretten givet supplerende forklaring og har forklaret i det væsentlige som i byretten.
 Der er i byrettens dom gjort rede for det regelgrundlag, som har betydning for strafudmålingen.
 Af en oversigtsrapport fra EU af 22. september 2008, som er fremlagt af anklagemyndigheden, fremgår, at strafniveauet for tilsvarende lovovertrædelser medio 2008 varierer noget inden for EU. Bødeniveauet er i flere lande fastsat med udgangspunkt i niveauet 20-25 % af det ikke deklarerede beløb.
 Som anført i byrettens dom er formålet med bestemmelsen i toldlovens § 23, stk. 4, at give myndighederne kontrolmulighed med henblik på at bekæmpe smugling af penge til finansiering af terrorisme og hvidvaskning.
 Landsretten finder, at der ved straffastsættelsen generelt må lægges vægt på, at den adfærd, som kriminaliseres, er undladelse af at deklarere også fuldt legale beløb. Samtidig tiltræder landsretten, at der ved strafudmålingen tillige skal lægges betydelig vægt på, at formålet med bestemmelsen som nævnt er at bekæmpe hvidvaskning af penge og forhindre finansiering af terrorisme. Under hensyn til bestemmelsens karakter og baggrunden for deklarationsreglen er også bødeniveauet i andre EU-lande vedrørende tilsvarende overtrædelser indgået i landsrettens overvejelser om straffastsættelsen for overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4. Endelig har landsretten også henset til bødeniveauet i sager om overtrædelse af hvidvaskloven.
 Den omstændighed, at tiltalte i forbindelse med udførelsen af pengene medbragte kvitteringer fra sine brødre findes ikke at have betydning for straffastsættelsen.
 Tiltalte har forklaret, at han løbende indkøber varer til sin guldsmedeforretning i Dubai, og at han har optaget lån i Dubai. Tiltalte har endvidere forklaret, at formålet med den omhandlede rejse til Dubai var indkøb af varer og betaling af afdrag på gæld. Henset til, at pengene blev søgt udført af landet i erhvervsmæssig sammenhæng, og henset til beløbets størrelse, findes der at foreligge en særlig grov overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4. Landsretten tiltræder, at der ikke er grundlag for at bringe straffelovens § 82, nr. 4, i anvendelse.
 På den anførte baggrund findes bøden passende at kunne fastsættes til 25 % af det ikkedeklarerede beløb, som overstiger 10.000 euro, med en forhøjelse på 50 % af det herved fremkomne beløb, hvilket efter afrunding svarende til en bøde på 449.000 kr.
 Byrettens dom i sagen mod T ændres,


text:
således at T straffes med en bøde på 449.000 kr.
 Højesterets dom af 1. april 2011, 1. afdeling, 349/2010
 Tiltalte, T, har anket dommen med påstand om formildelse.
 T har til støtte for sin påstand om formildelse gjort gældende, at toldlovens § 23, stk. 4, er en ordensforskrift, der alene fastsætter en pligt til uopfordret at standse op for kontrol, og den bøde på 449.000 kr., som landsretten har udmålt, indebærer et strafniveau, der er eksorbitant højere end det strafniveau, der gælder for overtrædelser af andre ordensbestemmelser.
 Bøden bør endvidere nedsættes i medfør af straffelovens § 82, nr. 4, idet T har handlet i undskyldelig uvidenhed eller undskyldelig misforståelse af de pågældende bestemmelser i toldloven. Det er en årelang tradition for indvandrere i Danmark at medtage kontante pengebeløb, og desuden er de omhandlede bestemmelser i toldloven meget dårligt kendt, og der oplyses kun diskret om dem i lufthavnen, side om side med bla. oplysninger om fugleinfluenza og rettigheder ved aflysning af fly.
 Det er også en grund til formildelse, at der er tale om en førstegangsovertrædelse.
 Anklagemyndigheden har anført, at bøden i denne sag bør fastsættes til 100 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, svarende til 1.199.000 kr. Subsidiært bør bøden fastsættes til mellem 25 % og 100 %. Der bør ikke fastsættes en bøde på under 25 %.
 Overtrædelser af toldlovens § 23, stk. 4, bør straffes med følelige bøder, som bidrager til en effektiv håndhævelse af reglerne, idet formålet med deklarationspligten er at bekæmpe hvidvask af udbytte fra kriminalitet og bekæmpe finansiering af terrorisme. Reglen er ifølge forarbejderne en konsekvens af, at det på grund af de pligter til indberetning, der følger af hvidvasklovgivningen, er blevet mere almindeligt ved indrejse og især ved udrejse at medtage større pengesummer, der kan stamme fra kriminalitet, og hvor der kan være risiko for, at pengene vil blive brugt til finansiering af terrorisme. Pligten til at deklarere likvide midler er derfor ikke alene en ordensforskrift. Det fremgår også af de internationale regelsæt, der ligger til grund for den danske regel, at sanktioner for overtrædelse af bestemmelsen skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have afskrækkende virkning.
 Bødens størrelse bør i sager om overtrædelse af toldlovens § 23, stk. 4, fastsættes i forhold til det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro og således, at udgangspunktet for bødefastsættelsen er 25 %. Antallet af overtrædelser af denne bestemmelse taler for et fast udgangspunkt for bødefastsættelsen, der gør det muligt at afgøre bødesager på dette område administrativt.
 I den foreliggende sag er der imidlertid sådanne skærpende omstændigheder, at bøden bør forhøjes til 100 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, eller i hvert fald forhøjes væsentligt i forhold til landsrettens bødeudmåling, der svarer til 37,5 %. Overtrædelsen er særlig grov, fordi den er begået som led i tiltaltes erhverv, fordi der er tale om et meget stort beløb, som til dels er medbragt for andre erhvervsdrivende, og fordi smuglingen af beløbet var planlagt og blev begået med et fattet forsæt.


text:
Der er ikke grundlag for at anvende straffelovens § 82, nr. 4. Deklarationspligten er tydeligt skiltet adskillige steder i lufthavnen.
 Oplysninger om andre EU-medlemslande - herunder rapporter udarbejdet af Financial Action Task Force (FATF), som Danmark er medlem af - viser, at strafudmålingspraksis varierer betydeligt fra land til land. I mange lande, herunder flere af de største EU-medlemslande, fastsættes bøder som en procentdel af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, i flere tilfælde med et udgangspunkt på 25 %. I mange andre lande anvendes der minimums- og maksimumstakster. I Sverige udmåles bøder på mellem 1.500 og 150.000 SEK, afhængig af de nærmere omstændigheder og gerningsmandens indtægtsforhold. Det er oplyst, at det norske toldvæsen efter praksis kan pålægge et gebyr på 20 % af hele det ikke-deklarerede beløb.
 Pligten efter toldlovens § 23, stk. 4, til ved indrejse i og udrejse af Danmark uopfordret over for told- og skatteforvaltningen at angive medtagne kontantbeløb og andre likvide midler gælder alene i tilfælde, hvor der medtages midler svarende til 10.000 euro eller derover. Efter bestemmelsens forarbejder og tilblivelseshistorie er den et led i internationale bestræbelser på at imødegå alvorlig kriminalitet, navnlig terrorisme og hvidvaskning af penge. Overholdelse af bestemmelsen har betydning for toldmyndighedernes og politiets muligheder for - også via samarbejde med udenlandske myndigheder - at forebygge og efterforske de nævnte former for kriminalitet.
 Højesteret finder på denne baggrund, at der under hensyn til lovovertrædelsens karakter og for at sikre overholdelse af deklareringspligten efter toldlovens § 23, stk. 4, må idømmes følelige bøder, samt at bøderne efter formålet med bestemmelsen bør være afpasset efter størrelsen af det ikke-deklarerede beløb. Højesteret tiltræder, at bøden som udgangspunkt bør fastsættes til 25 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro med et nedrundet beløb til hele tusinde kroner og med en passende minimumstakst.
 Højesteret finder, at der i det foreliggende tilfælde ikke er grundlag for at fravige det nævnte udgangspunkt i skærpende retning. Højesteret lægger herved vægt på, at der er tale om et førstegangstilfælde. Højesteret finder, at beløbets betydelige størrelse ikke i sig selv bør føre til en forhøjelse afbøden ud over, hvad der følger af, at bøden fastsættes som en procentdel af det ikke-deklarerede beløb. Efter bestemmelsens formål findes det endvidere ikke at burde tillægges betydning i skærpende retning, at kontantbeløbene blev medtaget med henblik på betalinger som led i erhvervsvirksomhed. Der er heller ikke i øvrigt oplyst omstændigheder, der kan føre til en skærpelse afbødestraffen.
 Højesteret tiltræder, at der ikke foreligger formildende omstændigheder, herunder som nævnt i straffelovens § 82, nr. 4.
 Bøden nedsættes herefter til 25 % af det ikke-deklarerede beløb over 10.000 euro, nedrundet til 299.000 kr.
 T straffes med en bøde på 299.000 kr.


text:
Erstatningskrav mod staten som følge af brud på EU-lovgivning forældet — Jurainfo.dk
 Højesteret nægter endnu en gang erstatningskrav i Ajos-sagen – denne gang på grund af forældelse. I dom af 3. maj 2019 fastslår Højesteret bl.a., at et erstatningskrav mod staten (Beskæftigelsesministeriet), som følge af statens brud på EU-retten, følger den almindelige 3-årige forældelsesfrist i forældelseslovens § 3, stk. 1.
 Ajos-sagen fra 2016 vedrørte en lønmodtagers krav på betaling af fratrædelsesgodtgørelse mod sin tidligere arbejdsgiver. Højesteret afviste kravet, selvom de danske regler var i strid med EU-retten. Afslaget på erstatning i Ajos-sagen afledte en ny retssag, denne gang mod staten, med påstand om erstatning for statens forkerte implementering af EU-retten. Denne sag er der nu faldet dom i.
 Et af hovedspørgsmålene under sagen for Højesteret var, hvilken forældelsesfrist et erstatningskrav mod staten er underlagt, når erstatningskravet udspringer af statens forkerte implementering af EU regler, som følgeligt medfører et tab for en lønmodtager. Højesteret fandt ligesom landsretten, at et sådant krav mellem en privat arbejdsgiver og lønmodtager, er omfattet af den almindelige treårige forældelsesfrist i forældelseslovens § 3, stk. 1.
 Lønmodtageren, nu hans bo, da han i mellemtiden var afgået ved døden, havde under sagen gjort gældende, at den særlige 5-årige forældelsesfrist efter forældelseslovens § 4, stk. 1 fandt anvendelse. Denne frist gælder for krav, der er afledt af aftale om udførelse af arbejde som led i et ansættelsesforhold. Boet mente, at erstatningskravet mod staten måtte sidestilles med et krav, der er afledt af aftale om udførelse af arbejde som led i et ansættelsesforhold. Dette afviste Højesteret imidlertid.
 Forældelsesfristens begyndelsestidspunkt
 Herefter skulle Højesteret tage stilling til spørgsmålet om, hvornår forældelsesfristen skulle løbe fra. Højesteret fandt, at tidspunktet skulle regnes fra skadens indtræden. Dette tidspunkt var der mellem staten og boet uenighed om. Boet mente, at skaden først indtrådte, da Højesteret afviste erstatningskravet overfor den private arbejdsgiver. Staten mente omvendt, at skaden allerede indtrådte, da lønmodtageren fratrådte – flere år tidligere. Højesteret gav staten medhold heri, og erstatningskravet mod staten var derfor forældet, medmindre forældelsesfristen var blevet suspenderet eller udskudt forinden.
 Forældelsesfristen afbrudt?
 Også i spørgsmålet om afbrydelse af forældelsen fik staten medhold, idet boet ikke under den tidligere erstatningssag havde givet procesunderetning (meddelelse) til staten om, at man agtede at inddrage staten i søgsmålet. Højesteret mente desuden, at det forhold, at en dansk ordning viser sig at være i strid med EU-retten, ikke udgør sådanne særlige omstændigheder, der kan begrunde suspension af forældelsesfristen efter forældelseslovens § 3, stk. 2.
 Afslutningsvist gjorde boet gældende, at det EU-retlige effektivitetsprincip, hvorefter staten skal medvirke til at sikre effektiviteten af EU-retten i medlemsstaten, var til hinder for, at erstatningskravet var omfattet af den 3-årige forældelsesfrist. Dette afviste Højesteret og erstatningskravet var derfor forældet.
 Forældelsesfrist for erstatningskrav mod staten
 Den 3-årige forældelsesfrist, som er forældelseslovens udgangspunkt, finder herefter anvendelse på private borgeres erstatningskrav mod staten for statens brud på EU-retten, selv når erstatningskravet har grundlag i et krav om en ydelse i et ansættelsesforhold. Sidstnævnte krav er underlagt en særregel i forældelsesloven, der forlænger fristen. Ikke


text:
overraskende “afsmitter” denne regel ikke på efterfølgende erstatningskrav mod staten, da et sådan krav har et helt andet grundlag, end hensynene bag den forlængede frist tilsiger i ansættelsesretlige forhold.
 Højesteret gentager desuden, at forældelsesfristen løber fra skadens indtræden. Dette tidspunkt forskydes ikke, selvom skadelidte er i en retsvildfarelse (mangler kendskab til reglerne) og derfor først bliver bekendt med erstatningskravet mod staten for brud på EU-retten, når sagen, der ligger til grund for erstatningskravet, er afgjort. Højesteret lægger i dommens præmisser op til, at en procestilvarsling til staten vil kunne afbryde forældelsesfristen, hvilket derfor i vid udstrækning må anbefales i lignende sager, da et sådan skridt oftest kan foretages relativt let og uden de store omkostninger.
 Du kan læse mere om Ajos-sagen her.


text:
| Negativ foreningsfrihed: Højesteret har fastslået, at det var lovligt at betale medlemmer af en overenskomstbærende fagforening sygeløn, mens ikke-medlemmer alene havde ret til sygedagpenge -
 nyheder Elmer Advokaterne Nyheder Usorteret Negativ foreningsfrihed: Højesteret har fastslået, at det var lovligt at betale medlemmer af en overenskomstbærende fagforening sygeløn, mens ikke-medlemmer alene havde ret til sygedagpenge Negativ foreningsfrihed
 Højesteret har i dom den 4. juni 2015 afgjort, at to medlemmer af Fagforeningen Danmark (Det Faglige Hus) ikke var berettiget til en særlig sygeløn, der var aftalt i overenskomsten mellem virksomheden og 3F. Højesteret stadfæstede Vestre Landsrets dom fra 2014, hvor Landsretten var nået til samme resultat.
 Den konkrete sag angik to ansatte, der i forbindelse med sygdom alene fik sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge. Andre ansatte, der var medlemmer af den overenskomstbærende fagforening, fik i henhold til overenskomsten sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge med tillæg af supplerende sygehjælp.
 Højesteret konstaterede, at foreningsfrihedslovens beskyttelsesområde er ved ansættelse og afskedigelse. Loven indeholder ikke forbud mod forskelsbehandling under ansættelsen. Højesteret fastslog dernæst, at forskelsbehandlingen på grund af foreningsmedlemskab ikke var i strid med foreningsfrihedsloven eller Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 11. Højesteret udtalte herefter følgende:
 ”I det foreliggende tilfælde indebærer den forskelsbehandling, som A og B har været udsat for, som nævnt alene, at de under sygdom ikke har ret til den supplerende ydelse, som emballageoverenskomsten hjemler for medlemmer af 3F og HK. De har – på samme måde som ordningen for mange andre arbejdstagere – under sygefravær ret til sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge. Højesteret finder, at denne forskelsbehandling ikke indebærer, at A og B reelt tvinges til at melde sig ind i 3F eller HK, hvad de da heller ikke har gjort. Forskelsbehandlingen udgør derfor ikke en krænkelse af Menneskerettighedskonventionens artikel 11.”
 Elmer Advokater mener
 Dommen er en påmindelse om, at lønmodtagerrettigheder i høj grad beror på aftaler mellem parterne – kollektive så vel som individuelle aftaler.
 De pågældende to lønmodtagere blev behandlet forskelligt fra medlemmer af den overenskomstbærende organisation, fordi de ikke havde en aftale(overenskomstmæssig)-baseret rettighed til sygeløn. Dommen er udtryk for, at forhandlede goder og rettigheder ikke uden videre kan udstrækkes til at omfatte andre end aftalens parter. Ikke-medlemmer kan ikke med reglerne om foreningsfrihed i hånden kræve at få samme rettigheder, som de der har forhandlet en aftale.


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - hovedanlæg - kloakledninger
 04 Mar 2015 07:29
 Retten i Roskilde, BS 5A-487/2014
 Forsyning, boligselskab
 Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag for forbedringer efter vurderingslovens dagældende §§ 17-18 for udgifter til etablering af kloakledninger internt på sagsøgerens ejendom.
 Retten konstaterede, at det for langt den overvejende del af det i sagen fremlagte kortmateriale fremgik, at de i sagen omstridte kloakledninger nøje fulgte bebyggelsen på grunden, og fandt det ikke godtgjort, at ledningerne kunne anvendes ved nyt byggeri.
 Retten fandt videre ikke, at det under sagen oplyste gav tilstrækkelig sikkert grundlag for at fastslå, at skattemyndighederne i praksis frem til 2012 indrømmede fradrag for anlæg, der i tilfælde af en fiktiv udstykning ville betjene flere ejendomme.
 Der var derfor ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af, hvilke dele af kloakanlægget der kunne anses som hovedanlæg, idet retten bemærkede, at Landsskatterettens afgørelse efter sit indhold var baseret på den beskrevne administrative praksis og de principper, den hviler på, hvorefter der ikke skulle sondres mellem forskellige typer af anlæg.
 Sagsøgeren havde herefter ikke godtgjort, at etableringen af kloakledningerne i videre omfang end allerede godkendt af Landsskatteretten havde medført en forbedring af grundværdien i ubebygget stand.
 (Kammeradvokaten v/advokatfuldmægtig Daniel Constantin Brun Pedersen)
 Denne sag, der er anlagt den 18. marts 2014, vedrører spørgsmålet, om et boligselskab for vurderingsårene 2001, 2002, 2004 og 2006 efter dagældende vurderingslovs §§ 17 og 18 er berettiget til yderligere fradrag i grundværdien for forbedringer i form af udgifter til etablering af regn- og spildevandsledninger placeret på den omhandlede ejendom, herunder navnlig om yderligere kloakledninger kan anses som hovedanlæg, eller om de må rubriceres som stikledninger, der knytter sig til den opførte bebyggelse, og derfor ikke forøger værdien af grunden.
 Sagsøgeren, H1, har nedlagt endelig påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at også en eller flere af kloakledningerne markeret med orange på bilag 3 har karakter af hovedanlæg, og at sagen hjemvises til SKAT med henblik på fornyet beløbsmæssig opgørelse af fradragsansættelsen ved vurderingerne 2001-2006 af ejendommen beliggende ...1a.
 Ved skøde af 22. januar 1988 og med overtagelse den 4. november 1987 erhvervede H1 den i sagen omhandlede 31.098 m2 store ejendom med henblik på opførsel af det allerede da projekterede almene boligbyggeri.
 Bebyggelsen blev opført og stod klart i 1990. Den består af 150 beboelseslejligheder og to erhvervsenheder. Det samlede bygningsareal er på 11.225 m2 og 36 % af grunden er bebygget.
 H1 anmodede med henvisning til vurderingslovens §§ 17 og 18 om genoptagelse af skatteansættelsen vedrørende anlægsudgifter, herunder til de omhandlede kloakanlæg, og tilslutningsafgifter.
 SKAT fastholdt ved afgørelse af 14. marts 2007 skatteansættelsen, og godkendte ikke de foretagne fradrag for blandt andet udgifter til etablering af kloakanlæg m.v. på 6.060.118 kr.
 Ved afgørelse af 11. februar 2011 fastholdt Vurderingsankenævnet denne afgørelse, for så vidt angik kloakanlæg, regnvand og spildevand samt tilslutningsafgift til kloakanlæg. Det fremgår af afgørelsen blandt andet følgende:
 SKAT har ikke indrømmet fradrag for kloak, regnvand og spildevand, samt tilslutning af kloaknet.


text:
Klager mener sig berettiget til fradrag for i alt kr. 6.160,18. Udgifterne til kloak er indeholdt i kalkulationen med et samlet beløb på kr. 121 pr. m2. Ifølge oplysningerne fra Kommunens tekniske forvaltning udgør størstedelen af dette bidrag fradragsberettigede udgifter, herunder kloak. Kommunen har ifølge korttegning over anlagte kloak-ledningsnet i området endvidere anlagt en hovedledning fra fødevejen (...1) ind på storparcellen, for at forsyne den bageste del af storparcellen. Det er Vurderingsankenævnets opfattelse, at der er indrømmet fradrag for denne udgift i forbindelse med det oprindelige fradrag på kr. 6.800.000.
 Landsskatteretten afsagde den 17. december 2013 kendelse i klagesagen og godkendte fradrag for forbedringsudgifter til kloakforsyning med 120.000 kr. Af Landsskatterettens bemærkninger og begrundelse fremgår blandt andet følgende:
 Godkendt fradrag på 6.800.000 kr.
 Retten bemærker, at det er opfattelsen, at der uden tvivl har været afholdt en række byggemodningsudgifter, som knytter sig til den interne byggemodning, og at disse udgifter ikke kan anses at være indeholdt i det godkendte fradrag på 6.800.000 kr., som er indsat i 1988.
 Dette begrundes med bl.a. brev af 5. oktober 1987 fra Kommunen til kommende køber afgrunden (klageren). Brevet indeholder en beregning af grundprisen forud for købet.
 Af beregningen fremgår det, at der ud over en pris pr. m2 grund er kalkuleret med en række udgifter til bl.a. etablering af eksterne anlæg. Interne anlæg er angivet med 0 kr. pr. m2, og det lægges herefter til grund, at der i købesummen ikke er medregnet udgifter til interne anlæg.
 Dette er i øvrigt overensstemmende med skødets bestemmelser, idet det af skødets § 4 fremgår, at den interne byggemodning påhviler køber.
 Herudover er der fremlagt byggeregnskab indeholdende udgifter, som knytter sig til etablering af interne anlæg.
 Endelig er det oplyst fra Kommunen, at det godkendte fradrag på 6.800.000 kr. formentlig består af de i kalkulationen opregnede udgifter til anlæg af eksterne forsyningsnet i vejen (bidrag på 121 kr. pr. m2) og udgifter til anlæg af eksterne vej- og stianlæg (bidrag på 84 kr. pr. m2) samt tilslutningsafgifter med bidrag på 25 kr. pr. m2.
 Der er fremlagt originalt ledningskort over kloakforsyningen inde på udstykningen.
 Af kortet ses der at være anlagt såvel spildevandsledninger som regnvandsledninger inde på udstykningen.
 For så vidt angår spildevand bemærkes, at ledningen tilkobles det offentlige ledningsnet i vejen 2 steder. Den del af ledningen, som løber fra entreprisegrænsen og frem til første brønd anses at være en hovedledning, som giver anledning til et fradrag.
 Regnvandsledningen kobles på ledningsnettet udenfor udstykningen i den eksterne sti, og løber herfra 3 steder ind på udstykningen. Hovedledningen anses at være det lednings stykke, der løber fra ekstern sti og frem til første brønd.
 Det er således opfattelsen, at der på udstykningen er etableret et internt kloakforsyningsnet som kan karakteriseres som et hovedanlæg. Den største del af ledningsnettet anses dog at være stikledninger, som knytter sig til byggeriet.
 Udgiften til anlæg af intern kloakforsyning er ikke særskilt dokumenteret i byggeregnskabet, men anses uden tvivl for at være indeholdt regnskabets post 64-66, som dækker over udgifter til "gade,


text:
kloak, tilslutningsafgift" med i alt 5.476.203 kr.
 Der er ikke fremlagt underbilag til posten, men en tilbudsliste over anlægsentreprisen. Tilbudslisten anses at knytte sig til byggeregnskabet, idet bl.a. bygherre og tilbudsgiver er samme selskab.
 Efter rettens opfattelse, er det dokumenteret, at klageren har afholdt udgiften, og at der som følge af manglende oplysninger om udgiftens faktiske størrelse må udøves et skøn over fradragets størrelse.
 På baggrund af en vurdering af de fremlagte oplysninger, herunder bl.a. ledningskortet med markering af det etablerede forsyningsnet og klagerens fremlagte beregning over udgiftens størrelse, er det opfattelsen, at der på det foreliggende grundlag kan godkendes et fradrag med skønsmæssigt 120.000 kr.
 H1 har på et oversigtskort med et luftfotografi af bebyggelsen med forskellige farver markeret beliggenheden af kloakledningsnettet. Det med grønt markede er der mellem parterne enighed om udgør hovedanlæg, for hvilket Landsskatteretten har meddelt fradrag. De orange er de omstridte ledningsnet. De lyserøde er der enighed om ikke udgør et hovedanlæg men derimod stikledninger, som ikke er fradragsberettigede. Oversigtskortet er bilag 1 til denne dom.
 Sagsøgeren har endvidere udarbejdet nogle hjælpebilag med samme luftfotografi af bebyggelsen, der skal angive muligheder for udstykning af den aktuelle bygningsmasse.
 H1 har i sit påstandsdokument anført blandt andet følgende:
 Hvad der nærmere forstås ved "hovedanlæg" og baggrunden herfor fremgår af SKM2013.369.HR. I den konkrete sag fandt Højesteret, at udgifter til anlæg af parkeringspladser ikke kunne berettige til fradrag i grundværdien, men der er enighed om, at udgifter til anlæg af kloakledninger kan berettige til fradrag i grundværdien, såfremt de anlagte kloakledninger har karakter af hovedanlæg.
 Fra denne hovedregel gælder efter skattemyndighedernes praksis en undtagelse for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, idet der for sådanne ejendomme kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
 Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjene eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. Udgifter vedrørende f.eks. veje eller hovedstier, der tjener adgangen til grunden, kan ligeledes være fradragsberettigede mens stikveje eller stier, der betjener de enkelte bygninger eller boliger, ikke vil kunne føre til fradrag.
 Det er sagsøgers opfattelse, at der på sagers grund er anlagt flere kloakledninger, der er omfattet af Højesterets definition, end der er blevet indrømmet fradrag for ved Landsskatterettens kendelse.
 Det er sagsøgers opfattelse, at de ledninger, der er markeret med blå og rød farve på bilag 4 udgør hovedledninger, idet de netop betjener en større del af ejendommene.
 Højesteret har samtidig afgrænset hovedanlæg negativt som "stikledninger fra hovedledningen og til


text:
de enkelte bygninger eller boliger". Ledningerne markeret med blå og rød farve på bilag 4 har ikke karakter af sådanne stikledninger, idet de ikke betjener de enkelte bygninger eller boliger, men derimod en flerhed af bygninger og boliger og dermed definitorisk er omfattet af den positive afgrænsning som betjenende en større del af ejendommen.
 Såfremt de på grundene opførte rækkehuse udstykkes i selvstændige ejendomme, vil de på bilag 4 med blå og rød farve markerede kloakledninger være beliggende på "Fællesareal uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel" som anført af Højesteret. Dette understøtter, at ledningerne har karakter af fradragsberettigende hovedanlæg.
 Til illustration heraf fremlægges som sagens bilag 5 oversigtsfotos af storparceller, der faktisk er udstykket, samt et støttebilag som bilag 6, der viser, hvordan den omhandlede ejendom eksempelvis kan udstykkes.
 Idet de af nærværende sag omfattede kloakledninger udgør hovedanlæg, har der været tale om en "grundværdiforøgende udgiftsafholdelse", som anført af Højesteret i SKM2013.369.HR, og kloakledningerne berettiger derfor efter deres karakter til fradrag i grundværdien efter den dagældende § 17 i vurderingsloven.
 Hovedanlægsbetragtningen beskrevet i SKM2013.369.HR er endvidere blevet bekræftet i Højesterets dom af 6. december 2013, gengivet i SKM2013.879.HR, idet det i dommens præmisser anføres, at
 Senest er denne udlægning af hovedanlægsbetragtningen blevet stadfæstet af Østre Landsret i en dom af 19. december 2014 (SKM2015.89.ØLR). I præmisserne for dommen udtalte Landsretten følgende:
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR) fastslået, ...
 Det fremgår af dommen, at baggrunden for denne praksis er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel.
 Efter erklæring fra Landinspektør SH med tilhørende kortbilag må det lægges til grund, at samtlige de varmeforsyningsledninger, hvorom der er tvist i sagen, efter gennemførsel af en udstykning, således at hvert enkelt rækkehus i bebyggelsen udgør en selvstændig ejendom, ville forsyne flere ejendomme. Dette gælder også de forsyningsledninger, der ville ligge inden for skellet på fire af ejendommene.
 Det bemærkes, at denne praksis, efter sagens oplysninger for landsretten, også er fulgt af Skattemyndighederne frem til sommeren 2012.
 Landsretten finder endvidere, at de pågældende forsyningsledninger udgør en forbedring af den ubebyggede grund og således opfylder betingelserne for fradrag i vurderingslovens § 17. Det fremgår således af skønsmand ingeniør LM's besvarelse af spørgsmål nr. 2, at de pågældende forsyningsledninger vil kunne genanvendes ved en ny bebyggelse.
 At dette efter skønsmandens opfattelse næppe vil være økonomisk rentabelt, kan ikke føre til et andet resultat, ... .
 På denne baggrund fandt Landsretten, at de omhandlede ledninger udgjorde fradragsberettigede hovedanlæg.
 Myndighedernes praksis frem til sommeren 2012 var under sagen dokumenteret ved fremlægges af følgende kendelser fra Landsskatterettens praksis:
 Kendelse af 16. marts 2010, j.nr. 07-02554 (bilag 7)
 Kendelse af 30. juni 2010, j.nr. 07-02562 (bilag 8)
 Kendelse af 30. november 2010, j.nr. 07-02758 (bilag 9)
 Kendelse af 14. oktober 2011, j.nr. 08-00069 (bilag 10)
 Kendelse af 26. oktober 2011, j.nr. 08-03220 (bilag 11)
 Kendelse af 22. november 2011, j.nr. 08-02109 (bilag 12)
 Kendelse