text:
Advokaten 6 Sagsomkostninger i civile sager - igen igen
 Sagsomkostninger bliver man som dommer eller advokat aldrig færdig med. Det er ligesom tanken om, hvad man skal finde på til aftensmad. Der er nye udfordringer hele tiden.
 I et indlæg i Advokaten 06/2011, side 30 ff. gennemgik jeg et notat med Vestre Landsrets vejledende udgangspunkter for afgørelser om sagsomkostninger i civile sager. Jeg foretog samtidig en gennemgang af den på daværende tidspunkt nyeste retspraksis. De vejledende udgangspunkter er fra 2009 og kan efterhånden trænge til at blive kigget efter i sømmene.
 Min mission med dette indlæg er at gennemgå nogle af de vigtigste afgørelser om sagsomkostninger, der har været de seneste år – naturligvis navnlig fra Højesteret – og på grundlag heraf prøve at vurdere, hvordan notatet fra 2009 harmonerer med denne praksis. Bemærkningerne om retspraksis er alene mine og ikke udtryk for Vestre Landsrets holdning. På grundlag af den nyeste praksis vil det være naturligt at overveje en ny og revideret udgave af notatet fra 2009, som efterhånden er mere end fem år gammelt.
 Notatets status og indhold
 Det er vigtigt at holde sig for øje, at notatet om sagsomkostninger i civile sager alene indeholder nogle vejledende udgangspunkter for afgørelser om sagsomkostninger og er tænkt som basismateriale, når landsrettens dommere skal træffe afgørelse om sagsomkostninger. Enhver omkostningsafgørelse bør – som det også fremgår af Højesterets praksis – være udtryk for en konkret og nuanceret vurdering baseret på alle oplysninger i sagen og ikke blot på det beløbsmæssige resultat, men derfor kan det jo være godt at have noget at støtte sig til om, hvordan der normalt bliver forholdt med sagsomkostningerne i forskellige typesituationer.
 Notatet beskæftiger sig ikke med sagsomkostninger i forbindelse med syn og skøn, retsafgift og udgifter til vidner. Jeg har dog sidst i dette indlæg medtaget et par afgørelser om syn og skøn sammen med nogle afgørelser og bemærkninger om særlige spørgsmål i relation til sagsomkostninger, som det kan være nyttigt for både advokater og dommere at holde sig for øje.
 Jeg vil fremhæve det merudgiftssynspunkt, som er nævnt i Retsplejerådets betænkning nr. 1436/2004 om sagsomkostninger. Det siges her, at det skal tillægges betydning, om modparten er blevet påført merudgifter i anledning af en beløbsmæssigt videregående påstand. Hvis sagen først og fremmest har vedrørt ansvarsgrundlaget, vil der ikke være tale om merudgifter ved en beløbsmæssigt videregående påstand. Det gælder for eksempel i sager om erstatning uden for kontrakt, i funktionærsager om bortvisning, i sager om der har været grundlag for at hæve en kontrakt, og i sager om, hvorvidt der er en mangel i en køberetlig eller entrepriseretlig sag.
 Dette synspunkt er endosseret af Højesteret, jf. f.eks. U.2008.2252H. Arbejdsskadestyrelsen havde fastsat skadelidtes erhvervsevnetab til 65 procent. Skadelidte nedlagde for retten principalt påstand om et erhvervsevnetab på 100 procent. Forsikringsselskabet påstod frifindelse. Sagen blev forligt med et erhvervsevnetab på 75 procent. Forsikringsselskabet blev pålagt at betale sagsomkostninger. Højesteret udtalte blandt andet, at skadelidtes principale påstand ikke kunne antages at have påført forsikringsselskabet merudgifter ved sagens førelse.
 Nyere retspraksis


text:
om sagsomkostninger
 Jeg vil i det følgende gennemgå noget af den nyeste retspraksis og knytte nogle kommentarer hertil. I den forbindelse vil jeg navnlig henlede læserens opmærksomhed på betydningen af merudgiftssynspunktet, på afvejningen mellem sagsøgerens og sagsøgtes interesser og i relation til hævede sager på betydningen af det tidspunkt forud for hovedforhandlingen, hvor sagen bliver hævet.
 U.2010.2029V er nævnt i min artikel fra 2011, men er afsagt efter notatet fra 2009. Afgørelsen er i god overensstemmelse med de vejledende udgangspunkter, muligvis fordi jeg selv var en af dommerne i sagen. I sagen havde en lønmodtager i en sag mod sin arbejdsgiver efter en arbejdsskade ved byretten fået medhold for 56.000 kroner vedrørende godtgørelse for svie og smerte. Sagen var anlagt for 346.647,73 kroner. Lønmodtageren fik således medhold for omkring 16 procent. Byretten ville pålægge lønmodtageren at betale sagsomkostninger, mens landsretten hævede omkostningerne. Sagen må karakteriseres som en sag uden merudgifter.
 I U.2011.375Ø fik en lønmodtager medhold i, at der skulle betales godtgørelse for svie og smerte med 35.000 kroner. Kravet var i alt på 164.083,24 kroner, hvoraf næsten 2/3 var tabt arbejdsfortjeneste, som lønmodtageren ikke fik medhold i. Senere blev kravet vedrørende navnlig tabt arbejdsfortjeneste dog væsentligt nedsat, så det samlede krav var 96.259,13 kroner. Landsretten hævede sagens omkostninger.
 Ved afgørelsen i U.2011.873V fik en lønmodtager medhold for 5.492,17 kroner. Påstanden var på 61.886,77 kroner. Byretten pålagde arbejdsgiveren at betale sagsomkostninger. Landsretten ophævede sagens omkostninger. Der blev givet medhold for lidt mindre end 10 procent. Landsretten udtalte blandt andet, at det havde været nødvendigt at anlægge sagen for at opnå betaling af et erstatningsbeløb. Sagen må karakteriseres som en sag uden merudgifter.
 I U.2012.1977H traf Højesteret afgørelse om sagsomkostninger om en uberettiget tilbagekaldelse af en avlskåring af en hund. Ansvarsgrundlaget var fastslået under en tidligere sag. Hundens ejer nedlagde påstand om en erstatning på 150.000 kroner. Han fik medhold for 40.000 kroner. Hundeklubben blev pålagt at betale delvise sagsomkostninger med 25.000 kroner i to instanser. Sagen vedrørte ikke kun spørgsmålet om udmåling af erstatning, men også om, hvorvidt der overhovedet skulle betales erstatning.
 Der blev i sagen givet medhold for knap 27 procent. Højesteret udtaler, at det var nødvendigt for hundeejeren at anlægge sagen for at opnå erstatning. Det er et fornuftigt og forståeligt synspunkt, men jeg tror, at man skal passe på ikke at overbetone synspunktet. Det var jo også nødvendigt for hundeklubben at forsvare sig for at undgå at betale 110.000 kroner. Man kan så sige, at hundeklubben bare kunne have accepteret og betalt de 40.000 kroner, men hertil kan det lige så vel anføres, at hundens ejer jo burde have nøjedes med at anlægge sagen med påstand om de 40.000 kroner, som han endte med at få medhold i. Hvis han havde gjort det, kunne det jo godt være, at hundeklubben, for hvilken ansvarsgrundlaget jo allerede var fastslået, havde betalt ved kasse 1.
 I denne afgørelse må man sige, at Højesteret i forhold til udgangspunktet i landsrettens notat er på vej nedad til sagsøgerens fordel. Selvom den

type: other


text:
beløbsmæssigt for høje påstand muligvis ikke havde påført hundeklubben yderligere udgifter til at føre sagen, bør det blandt andet i lyset af Højesterets afgørelse efter min opfattelse overvejes at ændre anvisningen vedrørende sager med merudgifter til, at sagsøgte skal betale sagsomkostninger, hvis sagsøgeren får medhold for omkring 25-30 procent. Hvis sagsøgeren får medhold med mindre end 25-30 procent, skal omkostningerne hæves, og der bliver så alene et lille område tilbage, hvor sagsøgeren skal betale sagsomkostninger til sagsøgte.
 I U.2012.3303 H fik sagsøgeren ved et forlig medhold for omkring 1/3. Der var tale om en sag om godtgørelse for varigt mén, der også omfattede stillingtagen til ansvarsgrundlaget, og hvor der ikke var oplysninger om processkridt eller ekstraomkostninger, som kunne føre til at fravige udgangspunktet om at tilkende sagsomkostninger i forhold til det vundne beløb. Højesteret bestemte derfor, at sagsøgte skulle betale sagsomkostninger i forhold til det vundne beløb. Landsrettens notat harmonerer fint med denne afgørelse.
 I U.2013.2970 H havde en sagsøger, der havde købt to byggegrunde, anlagt sag mod sælgeren principalt med påstand om ophævelse af handelen, subsidiært en erstatning på 1,8 millioner kroner og mere subsidiært et forholdsmæssigt afslag på 400.000 kroner. Køberen fik alene tilkendt et forholdsmæssigt afslag på 100.000 kroner vedrørende den ene byggegrund. Byretten pålagde sælgeren at betale delvise sagsomkostninger til køberen, og denne afgørelse blev stadfæstet af Østre Landsret. Højesteret ændrede denne afgørelse og ophævede sagens omkostninger.
 Man må konstatere, at byret og landsret tillagde køberen sagsomkostninger, selvom han alene fik medhold i sin mere subsidiære påstand, ikke fik medhold i en række væsentlige anbringender og beløbsmæssigt alene fik medhold for lidt mere end 5 procent. Det var meget sagsøgervenligt. Højesteret var knap så venlig over for sagsøgeren, idet omkostningerne efter en samlet vurdering af sagens resultat sammenholdt med de nedlagte påstande og anbringender blev hævet. Mon resultatet var blevet det samme, hvis der var anlagt sag med en påstand om betaling af 180.000 kroner og blev givet medhold for 10.000 kroner. Mange sagsøgte ville nok slippe de 10.000 kroner fremfor at involvere sig i en dyr retssag.
 I U.2013.3194Ø blev sagsomkostningerne ophævet i en ansvarssag. Der blev givet medhold for 10-15 procent. Østre Landsret nævner blandt andet nødvendighedskriteriet. Afgørelsen svarer til det, der er anført i notatet.
 U.2014.343V er en lejesag om lejeforhøjelse, hvor udlejeren tabte sagen for 89 procents vedkommende. Sagen var anlagt af udlejeren. Sagsøgeren (udlejeren) fik altså medhold for 11 procent, men blev pålagt at betale delvise sagsomkostninger. Afgørelsen svarer også til det, der er anført i notatet.
 Den nyeste praksis synes generelt at være mere sagsøgervenlig end notatet. Det bør derfor nok overvejes at ændre landsrettens notat i overensstemmelse hermed. Udgangspunktet er, at der skal betales sagsomkostninger i forhold til værdien af det vundne beløb. I sager med merudgifter må det overvejes at sætte den nedre grænse for, hvornår sagsomkostningerne skal hæves, ned til medhold i omkring 15-20 procent af påstandsbeløbet. I andre sager bør grænsen måske sættes ned til omkring 25-30 procent. Det bør også overvejes, om det også i


text:
sager med merudgifter bør være sådan, at det kun i meget begrænset eller i hvert fald i begrænset omfang pålægges sagsøgeren at betale sagsomkostninger, hvis den pågældende dog får et vist medhold.
 Det bør nok også indføjes i notatet, at påstandsbeløbets størrelse i sig selv kan have betydning, således at sagsomkostningerne kan hæves, selv i tilfælde hvor sagsøgeren får meget begrænset medhold, jf. U2013.2970H.
 Jeg vil dog samtidig påpege, at man skal passe på med ikke at overdrive nødvendighedskriteriet, som er anvendt i en del afgørelser om sagsomkostninger, altså at sagsøgeren skal have sagsomkostninger, fordi det var nødvendigt at anlægge sagen for overhovedet at få noget. Det kan meget let vendes om til sagsøgtes fordel i sager, hvor sagsøgeren kun får begrænset medhold.
 Nogle særlige spørgsmål
 Betydningen af forligstilbud
 U.2008.129/1H om, at den part, der har fremsat et forligstilbud efter en vurdering af påstandene i forhold til resultatet som udgangspunkt skal have sagsomkostninger, er fulgt op af U.2012.2706 H, hvor Højesteret fastslog, at Pumas krav ikke kunne overstige det beløb på 25.000 kroner, som Puma allerede havde modtaget fra Fakta. Puma blev på denne baggrund pålagt at betale sagsomkostninger.
 Det anførte må efter min opfattelse gælde forligstilbud både før sagsanlægget og under forberedelsen af sagen, vel i princippet lige op til hovedforhandlingen, men kun for de sagsomkostninger, der ligger efter forligsforslaget.
 Indstævnte tager bekræftende til genmæle
 I U.2014.2860H udtaler Højesteret, at der ikke skulle ske nedsættelse af det sædvanlige proceduresalær i en ankesag, hvori indstævnte tog bekræftende til genmæle en uge før den berammede hovedforhandling. Højesteret lagde vægt på, at sagen for landsretten havde medført en betydelig forberedelse, og at en tidligere berammet hovedforhandling var blevet udsat med én dags varsel på grund af indstævntes advokats sygdom.
 I landsrettens notat er det anført, at sagsomkostningerne fastsættes til 2/3 af proceduresalæret, hvis sagen forliges eller hæves kort før hovedforhandlingen. Dette må stadig være gældende, men må suppleres med resultatet i U.2014.2860H.
 Sager sluttet efter delforhandling
 I U.2013.2103H følger Højesteret op på U.2008.1694H og U.2008.610V og udtaler i en sag, der blev afvist efter en delforhandling blandt andet, at der skulle tages udgangspunkt i sagens værdi og karakter, men samtidig tages hensyn til, at delforhandlingen alene angik spørgsmålene om afvisning på grund af mangelfuld stævning og om rette værneting.
 Sager mod det offentlige
 Hvis der er tale om for eksempel tvivlsomme fortolkningsspørgsmål, jf. U.2007.943H, eller der er tale om alvorlige fejl i sagsbehandlingen, jf. U.2009.2203H, kan en borger eller en virksomhed i en sag mod det offentlige slippe for at betale sagsomkostninger, selvom den pågældende ikke får medhold.
 I U.2013.498H fandt Højesteret ikke tilstrækkeligt grundlag for at fravige udgangspunktet, hvorefter den tabende part skal erstatte modpartens udgifter. Sagen er et eksempel på, at det også i sager mod offentlige myndigheder om tvivlsomme lovfortolkningsspørgsmål beror på en samlet vurdering, om der foreligger sådanne særlige grunde, at den tabende part helt eller delvis skal fritages for at betale sagsomkostninger til modparten.
 Repræsentationstilfælde
 I U.2013.343Ø var en sagsøgt repræsenteret af sin ægtefælle. Hun påstod sig


text:
tillagt sagsomkostninger, idet hendes mand havde brugt en masse tid på sagen, herunder til at konsultere en advokat. Landsretten bestemte, at ingen af parterne skulle betale sagsomkostninger til den anden part, idet retten fandt, at sagsøgte ikke havde afholdt udgifter, der kunne dækkes som sagsomkostninger.
 I U.2013.2832V tog Vestre Landsret stilling til sagsomkostningerne i en sag, hvor en selvstændig advokat mødte for sig selv. I overensstemmelse med bemærkningerne i betænkning 1436/2004 side 266-268 udtalte landsretten, at omkostningerne til advokaten skulle udmåles på samme måde som til andre selvmødere. Det betød, at positive udgifter til transport og ophold og tabt arbejdsfortjeneste samt udgifter til ekstrakt, materialesamling, porto og kopiering skulle dækkes.
 I U.2014.91V havde en region ikke været bistået af advokat under retssagen, men mødte ved en medarbejder. Regionen blev derfor ikke tillagt sagsomkostninger, idet landsretten bemærkede, at det forhold, at regionens medarbejdere havde brugt tid og ressourcer på sagen, ikke kunne føre til andet resultat.
 I U.2015.2249H havde sagsøgeren anlagt sag mod et forsikringsselskab. Selskabet, der ikke var momsregistreret, var under sagen repræsenteret af en ansat advokat. Forsikringsselskabet blev tilkendt sagsomkostninger. Det var ubestridt, at der ikke havde været afholdt en udgift til moms. Højesteret tiltrådte, at omkostningsbeløbet ikke skulle tillægges moms, da bestemmelsen i retsplejelovens § 316, stk. 1, ikke sås at ændre de hidtil gældende retningslinjer for, hvornår et beløb til dækning af advokatomkostninger skal tillægges moms, da forsikringsselskabet ikke havde en ikke-fradragsberettiget udgift til advokatbistand.
 Som nævnt omfatter notatet ikke syn og skøn, men det skal ikke forhindre mig i at nævne et par nyere interessante afgørelser.
 I U.2010.1490Ø blev erhvervslejesag om lejens størrelse forligt. Skønserklæringen støttede udlejerens påstand om, at markedslejen oversteg den aktuelle leje. Det havde derfor med rimelighed været nødvendigt at foretage syn og skøn. Det forhold, at boligretten kun i begrænset omfang lagde vægt på skønserklæringen, kunne ikke føre til, at udgiften til syn og skøn ikke kunne kræves erstattet som sagsomkostning, og landsretten tiltrådte derfor, at lejeren delvis var pålagt udlejerens udgifter til syn og skøn.
 I U.2013.107/1H udtalte Højesteret, at udgifterne til syn og skøn havde været nødvendige for sagens forsvarlige førelse, og det kunne ikke føre til en anden vurdering, at landsretten ikke havde tillagt skønserklæringerne i deres helhed betydning ved sagens afgørelse. Sagsøgte skulle derfor dække udgifterne til syn og skøn fuldt ud.
 Afgørelsen viser, at det er afgørende for, om en part, der har begæret syn og skøn, skal have dækket sine udgifter til syn og skøn fuldt ud, om spørgsmålene i skønstemaet gik videre, end hvad der på daværende tidspunkt med rimelighed kunne anses for nødvendigt.
 Sager uden økonomisk værdi
 Af U.2013.107/1H fremgår det tillige, at udgifter til dækning af advokatbistand i sager uden økonomisk værdi skal fastsættes under hensyntagen til sagens betydning, karakter og omfang, jf. forarbejderne til retsplejelovens § 316, stk. 1, 2. punktum.
 I U.2014.3602H udtaler Højesteret, at sagsomkostningerne i en kæresag om en umiddelbar fogedforretning skal fastsættes med udgangspunkt i arbejdets omfang, men at der endvidere kan tages hensyn til sagens karakter og


text:
betydning og det opnåede resultat.
 Til slut lige nogle remindere til advokaterne (og også til mine kolleger) om sagsomkostninger og om tilkendelse af salær til beskikkede advokater (og forsvarere).
 De vejledende takster for fastsættelse af et passende beløb til dækning af udgifter til advokatbistand i proceduresager er naturligvis ikke bindende, men jeg minder om, at det fremgår af taksterne, at sagsomkostningerne kun bør fastsættes over eller under intervallerne, hvis sagen har været usædvanlig vanskelig eller usædvanlig enkel. Hvis retten ikke holder sig i det relevante interval, bør der gives en udførlig begrundelse herfor.
 I U.2013.2970H slog Højesteret fast, at landsretten under et kæremål om sagsomkostninger skal afvente 10-dagesfristen i retsplejelovens § 397, stk. 1, inden der træffes afgørelse. Det gælder også, selvom der er modtaget svarskrift fra indkærede, idet kærende skal have mulighed for inden fristens udløb at indlevere kærereplik.
 Advokaterne vil jeg minde om vigtigheden af allerede inden hovedforhandlingen at komme med dels bemærkninger til sagsomkostningerne, dels oplysninger, som ønskes taget i betragtning ved tilkendelse af salær til en beskikket advokat. Hvis oplysningerne først indleveres efter hovedforhandlingen, risikerer man, at retten ikke tager dem i betragtning til skade for både klienten og salæret.
 Til brug for overvejelserne om at revidere landsrettens notat om sagsomkostninger i civile sager modtager jeg gerne bemærkninger og/eller interessante afgørelser om sagsomkostninger. Når der foreligger en ny udgave af landsrettens notat, vil der blive orienteret herom i Advokaten.
 Landsdommer ved Vestre Landsret siden 1992, retsformand siden 1998 og blandt andet næstformand i Ankenævnet for Forsikring.


text:
NOMOSBLOG: januar 2009
 Hvorfor bliver man ikke liberal eller socialist? Spørgsmålet er i hvert fald en overvejelse værd. Man kan faktisk påstå, at tilværelsen bliver lettere, om man tilhører en af de to retninger. Det skal ikke misforstås. Der skulle nødig være tale om klynk. Klynk er noget skidt. Til en start bliver man ynket, og hen ad vejen bliver man blot ynkelig. Men man kan dog misunde de liberalistiske og socialistiske tankesystemer for at besidde en vidunderlig simpelhed. Alting bliver så uhyre enkelt, når man først har besluttet sig for at tilslutte sig det ene eller det andet. Og omvendt så meget mere bøvlet, skulle man alligevel bestemme sig for at kalde sig konservativ. Lad mig i det følgende forsøge at forklare nogle grundlæggende træk ved de tre positioner og deres stillingtagen til spørgsmålene om mennesket, samfundet og staten og i sidste ende til deres evne til at skabe kredit eller debet på kontoen. Da jeg kalder mig konservativ, er slutresultatet på sin vis givet på forhånd, men tillad dog muligheden af at sandsynliggøre påstanden om, at den konservative tanke ved vejens ende er den mest gangbare. Den er ikke den mest spændende og derfor heller ikke den mest intellektuelt udfordrende, men det gør den måske netop så meget desto mere holdbar.
 Mennesket er som væsen i både liberalismen og socialismen fornuftigt og derfor stærkt. Mennesket er derfor ikke på forhånd bundet af noget hverken uden for eller inden for det selv, det lade sig være en gud eller en biologi, der pålægger det bindinger. Når liberale og socialister ikke kan døje hinanden, skyldes det således ikke deres grundlæggende forestilling om mennesket, men kun deres syn på dette menneskes forhold til andre mennesker. For den liberale er mennesket pr. natur et individuelt væsen, og da det er stærkt, kan det bedst realisere sig selv, hvis det overlades til sig selv.
 Socialisten vil på den anden side hævde, at mennesket er et kollektivt væsen, der kun kan handle sammen med andre. Frigørelsen finder først sted, når mennesket lærer, at det kun når sand indsigt, når det sammen med andre danner fællesskaber, der derefter handler.
 Heroverfor står den konservative, som ser med skepsis på menneskets iboende fornuft, hvad enten denne finder sted individuelt eller kollektivt. Mennesket kan ind imellem, måske ligefrem ofte, handle rationelt og godt, både alene og sammen med andre, men samtidig er der skjulte kræfter, der trækker i en anden retning. Der er i mennesket, samtidig med dets evne til at gøre godt, en ofte skrækindjagende evne til at forvolde ondt, og det igen både alene og i fællesskab. Mennesket er derfor hverken eller, det er både godt og ondt, og det kan ikke på forhånd afgøres, hvorvidt det gode eller det onde fremtræder individuelt eller kollektivt. Den konservative vil oven i købet ofte gå så langt som til at hævde, at det i reglen er netop fornuftigst at se mennesket som ondt, da der derved frembringes en evne til ikke at lade sig narre af blændværk. Den


text:
grundlæggende tilstand af mangelfuldhed hos mennesket kan ikke ændres uanset omstændighederne, og hverken samfundet eller staten – eller for den sags skyld markedet – kan derfor frelse mennesket.
 Samfundet eksisterer ikke i den liberale tankeorden. Samfundet er kun summen af de individer, der er i det. Af samme grund bør samfundet også kun bestå af frivillige fællesskaber. Alt hvad der rækker ud over disse, er et overgreb, idet det ikke nødvendigvis accepteres af alle individerne.
 For socialisten befinder samfundet sig i en stadig konflikt. Der findes stridende grupper i samfundet imellem dem, der har, og dem, der ikke har. Opgaven må således bestå i at samle de individer, der ikke har, så de kan indtage deres retmæssige position i samfundet.
 Og igen er det mindre simpelt for den konservative. Her tænkes individerne både individuelt og kollektivt, og det samlede antal individer ses derfor både som alene og som en del af et hele, der måske nok kan være svært at få øje på, men som ikke derfor i sin uudtalthed skal overses. Tilsammen er samfundet altså mere end blot enkeltindividerne, og der er i heldigste fald snarere tale om det, som den engelske, konservative filosof Roger Scruton har kaldt »a community of strangers«. Dette fællesskab af fremmede må støtte sig til en række normer og skikke, der ikke er udtrykkeligt udtalte, men som gør det muligt at orientere sig gennem livet. Mennesket lever her i en bunden frihed, da den utøjlede frihed får mennesket til at opføre sig asocialt over for sine medmennesker.
 Staten er for den liberale et onde, som skal begrænses mest muligt. Da individet er stærkt, bør staten holde sig væk i det størst mulige omfang. Statens opgave indskrænkes således til opretholdelsen af lov og orden, og indblanding derudover vil principielt ses som et onde, der har til hensigt at udvide statens magt på individernes bekostning.
 For socialisten (jeg ser her bort fra Karl Marx ́ fantasterier om statens hendøen) er staten et redskab til at frigøre individerne, i praksis den eller de grupper, der bliver forfordelt af det hidtidige styre. Statens mål må derfor være at blive så stor som muligt, da den kun herved kan realisere den omfordeling, der er nødvendig for at inddæmme de individer, der ikke arbejder i fællesskabets interesse.
 Og atter må den konservative opponere og sige, at det ikke er tilrådeligt at gøre staten hverken for lille eller for stor. Bliver den for lille, svigter den dem, der ikke har tilstrækkelige evner til eller mulighed for at opretholde en fuldgyldig tilværelse som medlemmer af samfundet. Bliver den for stor, kvæler den de individer, der ønsker at skabe noget for sig selv og samfundet; den kvæler den vidunderlige stædighed, der kendetegner mennesket, hvad enten det så udfører sine handlinger i egeninteresse eller af uegennyttige grunde.
 Så langt, så godt. Når nu konservatismen tilbyder et væsentlig mere nuanceret bud end de to andre tankesystemer, hvordan kan det så være, at det konservative står så svagt, som tilfældet er? Forklaringen skal, så vidt jeg


text:
kan se, søges i det forhold, at konservatismen ikke appellerer til den mennesketype, som er blevet forsøgt frembragt i de sidste i hvert fald fyrre år, formentlig også længere end det. Denne mennesketype har enten været formet af 1970 ́ernes socialisme eller af 1980 ́ernes liberalisme. Og især har den været formet af en søgen væk fra et realistisk, konservativt menneskesyn. Det hævdes, at mennesket er et i grunden grænseløst væsen, som kan alt, hvis blot det får lov, det være sig individuelt eller kollektivt. Denne forklaring har insisteret på, at mennesket ingen begrænsninger har, når bare det erkender sit sande jeg. Denne appel er uden tvivl attraktiv for mennesket, som derved ser sig selv som universets ubestridte centrum. Den vestlige tanke ser ikke længere menneskets begrænsninger, men kun dets ubundne muligheder i en verden, hvor alt kan lade sig gøre.
 Og så giver spørgsmålet om kredit eller debet sig selv. Når socialismen, inkarneret i socialdemokratismen, får lov at tage over, så trækkes der alvorligt på kontoen. Så bliver mennesket til et artsvæsen i stedet for et åndsvæsen. Og så bliver de materielle behov, defineret og administreret af staten, til det eneste bærende. Så bliver det saliggørende at kunne aflæse indekset for ulighed og at få denne ulighed længere ned, koste hvad det koste vil. Så underordnes mennesket en utopi, og resultatet bliver derefter.
 Når liberalismen har fat i den lange ende, bliver menneskene til for markedets skyld og ikke omvendt. Så vil alt, der umiddelbart gavner markedet, være gud, og så vil kulturen i almindelighed og menneskene i særdeleshed blive taberne. Også her kan overtrækket være betydeligt.
 Og så ender vi med det eneste realistiske alternativ, det, der i reglen opretholder og ind imellem endda sætter ind på den fælles konto, så der er noget at tage af, også i dårlige tider. Den konservative tanke tager udgangspunkt i mennesket, som det ser ud i virkeligheden, og ikke, som de to ideologiske tankesystemer, socialisme og liberalisme, i, hvordan mennesket burde være. Resultatet – som aldrig er endeligt – kan synes lidt kedeligt, men det er til gengæld en del mere holdbart.
 Indsendt af Morten Uhrskov Jensen kl. 14.36
 Da de tretten tidligere kolonier, der skulle komme til at danne grundlaget for den statsdannelse, vi kender som USA, i 1783 gennem krig havde erhvervet deres uafhængighed fra Storbritannien, opstod et større spektakel. De sejrende amerikanere var nemlig langt fra enige om, hvilken udformning det nye lands forfatning skulle have. Der var dem, der ønskede, at båndene mellem stater som Massachusetts, New York og Virginia skulle være så løse, så centralmagten ville være næsten ikke-eksisterende. Og så var der dem, der mente, at en relativ stærk føderal stat var en nødvendighed, hvis ikke det enestående eksperiment, der var tale om, skulle blive af kort varighed.
 Føderalisterne endte med at vinde, og centralregeringen i Washington D.C. har siden da i betydelig grad udstrakt sin magt til flere og flere områder. Samtidig skulle det i 1780 ́erne besluttes, hvor stor en rolle den lovgivende,


text:
den udøvende og den dømmende magt burde spille. Resultatet blev det berømte Checks and Balances, hvor de tre magter holdt hinanden i skak, og hvor derfor den dømmende magt i form af Højesteret, The Supreme Court, fik et stort ord med på vejen. At unionens Højesteret kunne underkende ikke mindst delstaternes love som forfatningsstridige, gav altså en ikke-folkevalgt institution stor indflydelse. Dette var en følge af den skepsis, som en række førende amerikanere med Alexander Hamilton i spidsen nærede over for et for vidtgående folkestyre. Alexander Hamilton var konservativ ind til roden, og han frygtede, at en dygtig demagog kunne vinde præsidentembedet og føre landet i ulykke, uden at der var nogen instans, der lovligt kunne gribe ind. Man skal her huske på, at der virkelig var tale om noget næsten uprøvet, nemlig demokrati i stor målestok, hvor en langt større del af befolkningen (den mandlige) kunne stemme, også sammenlignet med Storbritannien og dette lands lange parlamentariske tradition.
 Når Højesteret i USA derfor spiller en alt andet end tilbagetrukken rolle, skyldes det altså oprindelig en konservativ bekymring for alt for hastige forandringer.
 Meget anderledes gik det umiddelbart i Danmark i 1849, hvor vi fik Grundloven, der afsluttede næsten 200 års enevælde. Det er aldrig blevet bestridt, at den danske højesteret kan erklære lovgivning i strid med Grundloven, men hidtil har Højesteret kun udøvet denne beføjelse i forbindelse med Tvindsagen i 1999. Et bud på hvorfor det har forholdt sig sådan, skal ikke søges i politisk radikalisme, men det modsatte. På papiret frem til 1953 og i praksis frem til 1901 kunne den næsten pr. definition mest konservative af alle institutioner, kongehuset i skikkelse af majestæten, nemlig udpege og afskedige regeringen, som monarken fandt det passende. Der var med andre ord ikke brug for en højesteret til at omstøde lovgivning, der blev anset for forfatningsstridig. Efter parlamentarismens indførelse i 1901 – hvorefter regeringen skal gå af, hvis den har et flertal i Folketinget imod sig – er denne tradition fortsat, og Højesteret blander sig ikke i politik.
 Og her skal så indskydes en vigtig mellemregning. Alexander Hamilton tog, i hvert fald på lang sigt, fejl. Ved begyndelsen af det 21. århundrede er det ikke folket, der er radikaliseret. Snarere er det sådan, at de forskellige folk i de vestlige lande er bærere af den konservative tanke, der tilsiger, at forandringer skal ske gradvist og ikke komme som en tyv om natten. Man kan derfor, hvis man har en tendens i retning af det konservative, det velprøvede, sige, at den danske ordning, hvor Højesteret ligger i skyggen af den lovgivende magt, er en god vej at betræde, hvis man ikke ønsker radikale ændringer af det bestående.
 Omvendt forholder det sig i dag med det, man kan kalde eliterne, her under den juridiske elite. Hvor befolkningernes flertal er forsigtige og skeptiske, er eliterne i stigende grad løsrevet fra den konservative tanke at bevare det bestående. Når det kommer til spørgsmål om EU eller indvandringen fra den tredje verden til Europa (og USA), er


text:
det store flertal af eliterne radikaliserede, og de ønsker hastige forandringer, dvs. et mere føderalt Europa og en stor og stigende indvandring fra især muslimske lande. Man behøver ikke at blive herved. Også i forhold til retspolitikken, uddannelsespolitikken og bistandspolitikken har eliterne gennem de seneste i hvert fald fyrre år fjernet sig mere og mere fra den almindelige befolkning. Og på alle områderne gælder det, at eliterne ønsker eksperimenter afprøvet og pengestrømme kanaliseret til de projekter, som har det til fælles, at de er tænkt teoretisk og ikke behøver at have stået erfaringens prøve.
 I lyset af EF-domstolens afgørelser fra i sommers, der reelt har undermineret den danske udlændingepolitik, er ovenstående værd at lægge mærke til. Og i lyset af hjemlige aktivistiske institutioner og forskere ved universiteterne er det her beskrevne endnu mere værd at lægge sig på sinde.
 Hvis man sætter de meningsdannende eliter til at udgøre fem procent af befolkningen, så er det ikke for meget at hævde, at deres indflydelse langt overstiger deres numeriske antal. Og når man dertil ligger, at eliterne – de radikaliserede – mere eller mindre systematisk har fjernet sig fra befolkningerne – de konservative – så er der lagt op til en magtkamp, som skal finde en vinder, eller i det mindste en part, som kan tvinge væsentlige dele af sin vilje igennem.
 Ingen politisk doktrin er perfekt. Endvidere kan doktriner skifte betydning og kan blive radikale eller konservative, hvis forholdene i øvrigt ændrer sig. Når jeg forsvarer det folkelige flertals ret til at afgøre, hvad der er op og ned, gør jeg det ikke, fordi jeg bilder mig ind, at folkets flertal er ufejlbarligt. Det kan sagtens gøre forkert, så sandt som mennesket, konservativt anskuet, er et netop højst fejlbarligt væsen. Men er man enig i de præmisser, der her er opstillet, så bliver det afgørende, om man tænker radikalt eller konservativt.
 Tænker man radikalt, ønsker man større beføjelser til den danske højesteret og til EF-domstolen. Så ved man godt, at man vil få mere end svært ved at gennemtrumfe sin vilje i det parlamentariske, politiske system. Det vil i fremtiden blive kun vanskeligere at overbevise de europæiske befolkninger om, at de skal give afkald på den suverænitet, de har nydt i kraft af deres nationalstater, for i stedet at overlade magten til et EU, som stort set ingen kan identificere sig med. Og det vil blive endda sværere at overbevise de europæiske befolkninger om, at fortsat masseindvandring fra den tredje verden fører til andet end forfærdende kriminalitet og en fremmedgørelse i egne lokalområder, i sidste ende en trussel mod eksistensen.
 Tænker man radikalt, vil man affærdige disse bekymringer. Man vil dybest set være ligeglad med de skæbner, der må betale prisen for opløsningen af den europæiske kulturarv. Det vil man, fordi man teoretisk har udtænkt noget langt bedre, nemlig nationalstaternes afvikling og det multikulturelle samfunds kommen. Og til at realisere denne utopi behøver man domstolene.
 Tænker man konservativt, vil man insistere på, at kun ved mådehold og en fastholden af det


text:
mindre onde kan man skabe tålelige samfund. Man vil derfor afvise, at dansk suverænitet skal afvikles til fordel for beslutninger truffet af ikke-folkevalgte dommere ved EF-domstolen. Man ved her, at den danske suverænitet har bestået historiens prøve, og at det vil være at spille hasard i løbet af kort tid at afvikle denne.
 Tænker man konservativt, vil man være dybt bekymret over en udvikling, hvor Europa går imod en stigende islamisering, og man vil hævde, at flertallets vilje – som den kommer til udtryk ved holdningen i de europæiske befolkninger til islam – må være afgørende for, hvor kontinentet bevæger sig hen. Skal Europa eksperimentere med sin eksistens, eller skal Europa fastholde, hvad det har været gennem 1.500 år, afgørende præget af kristendommen og af de mange folkeslag, der bebor vores del af verden?
 Indsendt af Morten Uhrskov Jensen kl. 15.21
 Nedenfor følger min kronik fra Fyens Stiftstidende den 9. januar.
 Hvis man generaliserer den menneskelige tilværelse ned til blot fire kategorier, så kan det gøres sådan her. Først har vi mennesket, dernæst familien/klanen/slægten, så kommer nationen og til slut religionen. Det er værd at lægge mærke til, at denne firdeling ofte optræder parvis, forstået på den måde, at en kultur eller civilisation i bredeste forstand vil lægge vægten på to af kategorierne og betone de to andre mindre. De to kategorier, der understreges kraftigst, vil så også nyde en juridisk beskyttelse, som ikke bliver de to sidste til del.
 Den vestlige kultur har igennem århundreder gennemgået en udvikling, hvor nationen, men især individet, er kommet til at få en stadig mere fremtrædende placering. For en gammel nationalstat som Danmark kan det måske lyde mærkeligt, men sandheden er den, at det langt fra har været nogen selvfølge i det meste af Europa. Man behøver blot at tænke på stater som Tjekkiet, Slovakiet og på nationerne i det tidligere Jugoslavien såsom Kroatien og Slovenien.
 At individerne med de demokratiske forfatninger i Europa fra 1800-tallet og frem har erhvervet en række individuelle, retslige garantier, er vist hævet over enhver tvivl. Tilbageskridtene under det 20. århundredes ulykker har været betydelige, men set over en periode på ca. 200 år har resultatet været flere garantier til individerne, ikke færre. I takt med denne forståelse af individ og nation som beskyttelsesværdige findes der derfor en række paragraffer – enten direkte i forfatningerne eller i de almindelige love – der gør det muligt at sikre individer og nation mod overgreb. For at tage den sidste først beskytter staten sig selv ved at henvise til statens sikkerhed, hvis enkeltpersoner eller grupper truer statens fundament. Og det er værd at lægge mærke til, at denne sikkerhed ikke reelt er statens, men de borgeres, der lever på statens territorium. Da staten nemlig i de vestlige lande er legitim gennem den styreform, den demokratiske, som sikrer borgerne mulighed for indflydelse, bliver statens sikkerhed også til de individers sikkerhed, som ikke truer staten, men er loyale over for den.
 Individerne er både sikret gennem frihedsrettighederne, såsom forsamlings- og foreningsfriheden, men individerne


text:
er tillige sikret mod ærekrænkende udtalelser rettet mod dem af andre borgere, der uretmæssigt gennem skrift eller tale forsøger at karakterisere enkeltpersoner med betegnelser, der må formodes at nedsætte deres omdømme i offentligheden. Det er nedsættende at blive kaldt fascist, nazist eller racist, hvis man ikke er det, og domstolene vil (med den katastrofale undtagelse i 2003 ved Højesterets kendelse i sagen Pia Kjærsgaard mod Karen Sunds) dømme den person, der uretmæssigt har ytret noget sådant om en anden.
 Derimod nyder hverken familien/klanen/slægten eller religionen nogen særlig retslig beskyttelse. Det gør de ikke, fordi der her er tale om grupper eller ideer og ikke individer eller den nation, som individet bebor. Det er hidtil i stigende grad blevet en vestlig tanke, at grupper og ideer ikke kan påregne særskilt beskyttelse, da det netop af hensyn til individerne og nationen må være muligt, også særdeles hårdhændet, at kritisere strukturer, som tilfældet kan være i familien/klanen/slægten, eller tankesystemer, som disse kan blive praktiseret inden for religioner. Og det er ikke tilfældigt, når nu vægten lægges på individ og nation. Disse kan nemlig potentielt trues af f.eks. klanstrukturer, der ikke anerkender individernes ret til selvbestemmelse, og religionen kan potentielt true staten (og derved individerne), hvis en specifik religion fordrer en særlig ikke-demokratisk måde at indrette samfundet på.
 Der kan derfor ikke være tale om et tag-selv-bord. Enten beskyttes individerne og staten, eller også trues disse af familiens/klanens/slægtens og religionens krav om tilsidesættelse af individernes rettigheder og af statens ret til at beskytte de individer, der er loyale over for den demokratiske samfundsorden. Anerkendes familiens/klanens/slægtens og religionens særlige krav på retslig beskyttelse, så eroderes den legitime stat, og så eroderes de individuelle rettigheder.
 Alt dette er aldeles banalt, eller det burde i det mindste være det. Når det er nødvendigt at genopfriske disse helt afgørende forudsætninger for det vestlige demokrati, så er det takket være den norske regering og (ser det ud til i skrivende stund) det norske Storting.
 På den norske regerings hjemmeside, www.regjeringen.no, fremgår det, at regeringen er ved at lægge sidste hånd på et lovforslag, der effektivt vil gøre op med den vestlige måde at tænke individ og nation på. Da regeringen råder over et flertal bestående af mandaterne fra Arbeiderpartiet, Socialistisk Venstreparti og Senterpartiet, må det forventes, at loven går igennem. Resultatet af loven vil være skrækindjagende og vil effektivt kvæle kritik af især religioners struktur og ønsker om at præge samfundet. Samtidig vil individets retsbeskyttelse mod ærekrænkende udtalelser ophæves fuldstændigt, og det vil herefter være muligt at kalde en hvilken som helst enkeltperson hvad som helst.
 Under overskriften »Ytringsfriheten styrkes – straff for ærekrænkelser oppheves« står der (min oversættelse), at »regeringen går ind for at ophæve straffebestemmelserne mod ærekrænkelse i forslaget til ny straffelov. – Vi må reagere med andre sanktioner end straf mod ærekrænkelser«. Justitsminister Knut Storberget udtaler videre, at de fleste strafpådragende ytringer i fremtiden vil blive dækket af anden lovgivning, såsom bestemmelserne om »hadefulde ytringer«. Under dette skin hævder justitsministeren altså, at personer, der beskyldes for


text:
f.eks. fascisme, nazisme eller racisme, vil være beskyttet »af anden lovgivning«. Det kræver kun ringe fantasi at se for sig, at personer, der mener at se racisme alle vegne, vil hævde, at deres offer skam er racist, blot i en definition, som de selv og deres meningsfæller har udtænkt. Den danske Højesterets dårlige jura fra 2003 førte trods alt ikke med sig en afskaffelse af ærekrænkelse, da der blot var tale om en ringe dom. Den norske regering derimod er klar til at tage skridtet fuldt ud og lovliggøre ulovligheden, nemlig at krænke en specifik enkeltperson på dennes ære.
 Men det bliver endnu mere muntert. Under overskriften »Bedre vern mot hatefulle ytringer« kundgør regeringen, at den »vil udvide strafbarheden om hadefulde ytringer således, at den omfatter kvalificerede angreb på religion eller livssyn. – Vi får et bedre værn mod stærkt krænkende ytringer, samtidig med at hensynet til ytringsfriheden bliver varetaget«. Og der argumenteres videre således: »Et straffeansvar, som værner forskellige religioner og den enkeltes religiøse følelser, kan afværge alvorlige konflikter i samfundet. Mange kan opleve sådanne angreb krænkende«.
 Den norske regering har hermed forladt den vestlige måde at tænke på. I fremtiden bliver det i Norge strafbart at angribe tankesystemer, som religion er. Og individet, som måtte ønske at kritisere ideer udsprunget af bestemte opfattelser om samfundets indretning, kan følgelig få en dom for, at han eller hun har overtrådt landets lov. Individet kan nok så meget forsvare sig med, at det ønskede at kritisere en bestemt idé om at indrette samfundet ikke-demokratisk. Det er alt sammen lige meget. Individet har ikke længere denne ret, men må tie med forhold, der kan bringe både individet og nationen i fare. Nationen, fordi den så ikke længere kan beskytte de loyale borgere, og individet, fordi dette kan risikere at miste sine rettigheder, skulle en alternativ ikke-demokratisk samfundsorden få vind i sejlene. En samfundsorden, hvor individet ikke længere har de rettigheder, som den vestlige kultur har skabt for sig selv gennem de sidste ca. 200 år.
 Det norske Storting er på vej til at vedtage en lov, der effektivt gør det klart, at landet har tænkt sig at forlade den vestlige tanke og i stedet at styre hen imod et samfund, der i bedste fald kan ses som et eksperiment, i værste fald som et mareridt for de individer, der må udholde at leve under en samfundsorden, hvor nationen har glemt, hvorfor den er en nation, og hvad det vil koste at have en sådan glemsomhed.
 Indsendt af Morten Uhrskov Jensen kl. 12.56
 Uddrag fra Søren Krarup: "Et godt år", Tidehverv, Nr. 1, januar, 2009, s.1-2.
 http://tidehverv.dk/index.php?option=com_content&task=view&id=789
 Der sker noget i Danmark. Der har fundet en kulturkamp sted. Den udfolder sig fortsat. Det tegner til et godt år.
 Også selv om Systemskiftet af 2001 er ved at blive rullet tilbage og den politiske dagsorden mister sin friskhed og substans. Vores statsministers udvikling er i mine øjne en sørgelig historie. Dette dygtige, karakterfulde menneske, som i sin nytårstale 2002 proklamerede kulturkampen som det egentligt


text:
afgørende, hvis udfald ville være bestemmende for Danmarks fremtid, antager i stadigt stigende grad skikkelse af en ordinær politiker, som ikke er bundet af andet end karriere og succes. Jeg troede, han var bundet af Danmarks skæbne og dansk kulturs eksistens. Jeg troede derfor, at han i virkeligheden var skeptisk over for EU og havde hjertet med i Muhammedkrisens opgør med islamisme og lovreligiøs fundamentalisme. Jeg troede, det var kristendom og danskhed, der var hans uopgivelige udgangspunkt - selv om jeg havde forståelse for, at en statsminister ikke kan handle og tale på samme måde som os andre.
 Men meget tyder på, at jeg tog fejl. Meget i det forløbne år peger på, at Systemskiftets friskhed er i aftagende og ved at blive afløst af det velkendte fedteri for medier og meningsmålinger og det politisk korrekte. En "grøn" statsminister - det var ikke det, vi forventede. En EU-taktiker, som synes at vente på lejligheden til at lokke sit folk ind i den overnationale gummicelle og nægte danskerne mulighed for at stemme nej til gummicellen. En Anders Fogh Rasmussen med flere, for hvem intet er vigtigere end partiet og det taktiske spil på Christiansborg og i Bruxelles.
 Det var ikke dette, der lå i det så optimistisk proklamerede Systemskifte, og samtidig med, at denne udvikling sætter min politiske naivitet i perspektiv, tegner de opmuntrende oplevelser i Aalborg og Aarhus og andetsteds et billede af en ikke-politisk bevægelse, som i anden og også dybere forstand betegner et systemskifte. I åndelig henseende, i folkelig og kulturel forstand, en problemstilling, der ikke henholder sig til mandater og succes, en national, ja eksistentiel selvbesindelse, som gør kristendom og danskhed til andet og mere end et slagord.
 Det er denne bevægelse, der varsler et godt år. Og som jeg altså møder stadigt flere udtryk for. Jeg læser f.eks. med megen glæde, hvad tidsskriftet Nomos skriver, ligesom det er opmuntrende at deltage i de møder, Nomos arrangerer, og høre de selvstændige og uortodokse indlæg og foredrag. Her tænkes der nyt. Her bliver gamle problemstillinger brudt op. Morten Uhrskov Jensen og hans medarbejdere gør et godt arbejde, der er så fornyende, at der må være øren for det i Aalborg og Aarhus.
 Jeg vil anbefale Nomos, næste gang jeg kommer dér.
 Et nyt skud på det folkeligt-kulturelle træ, som lykkeligvis synes at slå rod på vore universiteter, er det netop udkomne blad Critique, som nogle studenter i Aarhus har startet. Jeg vil anbefale bladet på det bedste. Det udgives af studenter, der kalder sig konservative, og den konservatisme, som Critique står for, er ikke politisk i dårlig forstand, men søger mod det principielle eller grundlæggende.
 Den sidste udgivelse, der skal omtales i denne sammenhæng, er bogen "Den borgerlige Orden", som udkom på Gyldendal for et par måneder siden, og hvor undertitlen "Tanker om borgerlighed og kultur" ikke er tomme ord. For der er både tænksomhed, omtanke og sans for, hvad kultur og borgerlighed egentlig er, i denne bog, som således føjer sig ind i en voksende bevægelse i


text:
nutiden, og bogen fortjener en grundig anmeldelse. Den vil den også få. Her skal der kun peges på, hvorledes en kulturkamp er i gang og fører til initiativer og bøger, som sætter en ny problemstilling ved at gøre det evigt aktuelle, for så vidt det konservative, nyt og uafviseligt.
 Lad os glæde os over det! Lad os i det politiske systemskiftes forfald glæde os over det åndelige og kulturelle systemskifte, som ingen kan være blind for. Kulturkampen er faktisk ved at blive til virkelighed. Man møder den overalt - også i Aalborg og Aarhus.
 Den lover os et godt år.
 Indsendt af Kasper Støvring kl. 05.38
 Blandt de mere absurde fortolkninger af nyligt afdøde Samuel Huntingtons politiske ståsted hører den, at den fokætrede politolog skulle være en slags godfather for neo-konservatismen og således billige Irakkrigen. Hvis man altså forstår krigen som et forsøg på at indføre de ”universelle” værdier om demokrati og menenskerettigheder i et land med en helt anden kultur end den vestlige.
 Huntington var tværtimod klassisk konservativ. Det fremgår allerede af hans paradigme om civilisationernes sammenstød, der selvfølgelig stadig har relevans som en forklaring på konflikterne efter den kolde krig. Det gælder især de to bærende teser. For det første, at de vigtigste konflikter i verden ikke er ideologiske, men kulturelle. Og for det andet, at modernisering ikke medfører vestliggørelse, men tværtimod revitalisering af partikulære kulturelle identiteter.
 Clash-paradigmet indebærer også et relevant konservativt budskab, som jeg i det følgende vil reflektere over i anledning af Huntingtons død. Nemlig at vi indenrigspolitisk afviser multikulturalismen, der forener en utopisk idé om kulturel sameksistens med en dekonstruktion af den historisk fremvoksede kernekultur, der bærer de vestlige nationer (selv om multikulturalismen er en vestlig opfindelse, er den en anti-vestlig ideologi).
 Samtidig bør vi udenrigspolitisk besinde os på verdens multipolære karakter. For at sige det populært: Vi bør være multikulturelle ude og nationale hjemme.
 Især Irakkrigen har vendt universalismens drøm om demokrati til et mareridt for Vesten. Irakkrigen startede som en sikkerhedspolitisk intervention, men udviklede sig siden til et universalistisk demokratiprojekt. Dette mislykkede forsøg på at demokratisere Irak kalder på selverkendelse og selvbesindelse. For de demokratiske værdier er måske nok universelle i den forstand, at de principielt kan udbredes til hele kloden. Men omvendt må vi erkende, at de kulturelle forhindringer er så enorme, at vi gør bedst i at vågne af den feberhede drøm at demokratisere fremmede lande.
 Det er klart at se, hvorfor denne drøm er opstået: Da Muren faldt i 1989, vandt demokratiet, sagde man. Derfor var man animeret af oplysningstidens idé om, at demokratiet var universelt i den forstand, at det lod sig udbrede til hele verden; det udsprang ikke af en partikulær kultur. Krigen på Balkan havde desuden vist, at man med succes kunne intervenere militært ud fra moralske idealer.
 Herfra drog man en generel lære: det måtte jo også gælde i Irak. Men det var naivt. At man tog fejl skyldtes kort sagt, at man var til fals for idealisme. Det er ikke de politiske realister, men


text:
de utålmodige idealister, der nu må komme til besindelse.
 Forskellen mellem neo-konservative og klassisk konservative som Huntington kan vise noget vigtigt om Irakkrigen som et demokratiprojekt – og om grænserne for dette projekt. De neo-konservative, der lagde planen for den amerikansk ledede intervention, er netop en slags utålmodige sjæle. De betoner på aktivistisk vis universalismen, imens de klassisk konservative besinder sig på de særlige kulturelle forudsætninger for demokratiet.
 Neo-konservative er opflammet af det, idéhistorikeren Hans-Jørgen Schanz i en anden sammenhæng har kaldt ”den historiske passion”. Denne passion begyndte at brænde igennem i oplysningstiden, og den lærer, at alt, hvad der er vigtigt i livet, er historisk. Som Schanz gør opmærksom på, betyder det historiske ikke bare menneskeskabt forandring, men det, der altid kan være et projekt for menneskelig skaben.
 Historie blev dermed et fremtidsanliggende, hvilket var tydeligst hos Karl Marx, der mente, at fremtiden kunne skabes ved den rette brug af fornuften. De neo-konservative forkæmpere for demokratiet er, skønt aldeles kritiske over for marxismen, på en måde elever af Marx. De er grebet af det ideal, at det liberale demokrati ganske vist historisk har rødder i en bestemt grund, nemlig den vestlige kultur, men at demokratiets frø sagtens kan plantes i fremmed jord og spire frem, så det med tiden vil blomstre så frodigt som i Vesten. De demokratiske friheds- og lighedsprincipper opfattes netop som universelle.
 Som hos gamle Marx og hans endnu ældre læremester den tyske filosof Hegel gælder det om at udgrunde historiens lovmæssigheder. Og har man først opdaget den historiske logik, så ser man sig også i stand til at forklare, hvorfor demokratiet vil vinde stadig større udbredelse, efterhånden som historien skrider frem.
 Dét var som bekendt Fukuyamas tese efter Murens fald. De neo-konservative går et skridt videre og stiller sig selv i historiens tjeneste. De arbejder aktivt med på demokratiets udbredelse på basis af en “missionær entusiasme”.
 En konsekvens af den historiske passion er forkastelse af traditioner. Hvorfor? Fordi kulturelle traditioner udgør forhindringer for ønsket om at indrette historien som et bevidst menneskeligt projekt.
 Det gælder også det irakiske demokratiprojekt, der er blevet lanceret med det afslørende slagord nation building – som om man kan bygge nationer, ligesom man kan bygge broer, veje og dæmninger. Men nationer er ikke bevidste konstruktioner rejst af sociale ingeniører. De er derimod historisk fremvoksede kulturfællesskaber.
 At traditioner kan udgøre forhindringer for demokratiets virkeliggørelse er oplagt. Demokrati kan vanskeligt indføres i en kultur, hvor der er tradition for fundamentalistisk dyrkelse af religionen; hvor der er et fatalistisk syn på skæbnen; hvor der er et ortodokst syn på uddannelse; hvor arbejde opfattes som et onde; hvor korruption tolereres; hvor man primært er loyal over for familien, stammen eller klanen, og hvor fremmede omfattes med mistillid; hvor der er en stærk autoritetstro, og hvor magten er centraliseret og udøves vilkårligt. Og så videre.
 I Irak hersker mange af disse traditioner, og derfor må neo-konservatismen tage form af en radikal ideologi: Den gamle samfundsindretning må smides på historiens mødding, for at det nye samfund


text:
kan vokse frem.
 Nu vil den opmærksomme læser tænke, at en sådan radikal konservatisme i grunden er en selvmodsigelse. Konservatismen er jo anti-revolutionær og anti-utopisk, for så vidt som den ønsker at bevare det givne.
 Men sådan ser det slet ikke ud for de neo-konservative. De ønsker at skabe det bevaringsværdige, netop fordi også de vil bevare de gamle værdier og den gamle orden, som de kender fra deres egen kultur. Når de neo-konservative ønsker en aktiv indgriben over for de despotiske regimer, så er der tale om en abstrakt form for fremskridtsoptimisme. De forestiller sig, at noget radikalt anderledes i fremtiden vil vise sig i kraft af denne i grunden idealistiske utopi om genskabelse.
 Her er det, at klassisk konservative må mane til besindelse på, at der er grænser for demokratiprojektet, for menneskers evne til at manipulere med og bemestre dets omgivelser. Heraf følger opgøret med traditionshadet og den historiske passion, altså med dogmet om, at alt, hvad der er vigtigt i livet, er historisk. Det gamle er ikke noget, der endegyldigt kan lægges bag, og vores tid adskiller sig ikke skarpt fra tidligere tider. Tværtimod lever tidligere tiders forestillinger videre i os. Tilsvarende er traditioner ikke blot snærende bånd, men er med til at give livet mening.
 Hvilke politiske konsekvenser har det? Klassisk konservative afviser en aktivistisk udenrigspolitik og besinder sig i stedet på realismen. Akkurat ligesom Huntington. Realismen foreskriver, at nationer må gøre, hvad der er i deres interesse og overlade andre nationer til deres egen skæbne.
 Men dertil må man ganske vist tilføje, at det ikke altid er i egen nationale interesse at overlade andre til deres skæbne. Når islamiske terrorister har haft held med deres destruktive forehavender, skyldes det netop, at vi i Vesten først sent efter Murens fald har erkendt, at vi stadig har fjender, og at de næres af fejlslagne stater.
 Fjender må bekæmpes, af og til med magt, blot ligger der heri ikke et entydigt svar på, om det var en klog beslutning at intervenere i Irak. Men et bestemt motiv bag interventionen burde kunne bakkes op af både konservative og neo-konservative: at det var i de vestlige nationers sikkerhedspolitiske interesse.
 De konservative og neo-konservative adskiller sig altså ikke i synet på anvendelsen af magt for at forsvare nationen. De ser først og fremmest forskelligt på ideen om, at oplysningens værdier er universelle og potentielt universaliserbare. Det troede også Hegel og Marx.
 Men konservative har altid været tilbøjelige til at mene, at disse værdier netop er bundet til en bestemt kulturel horisont. De vestlige værdier og demokratiske institutioner er biprodukter af en særlig kristen kultur. Som sådanne vil de vanskeligt, og måske aldrig, slå rod i ikke-kristne kulturer.
 Der vil i hvert fald blive tale om et helt andet form for demokrati, sådan som vi for nylig har været vidne til i Det Palæstinensiske Selvstyre og i Irak. Med det frie valg følger her afviklingen af den liberal-demokratiske frihed.
 Konservative vil gang på gang understrege, at det sekulære, liberale demokratis historiske oprindelse


text:
ligger i kristendommen. Det moderne demokrati er simpelthen en sekulær udgave af den kristne doktrin om menneskets universelle værdighed. Altså det, der i dag opfattes i ikke-religiøse termer som menneskets rettigheder.
 Denne rent historiske forklaring kan der måske nok være enighed om blandt konservative og neo-konservative. Men det afgørende stridspunkt, som vi hele tiden går ud fra – og hele tiden vender tilbage til – er altså striden om, hvor vidt de vestlige værdier er universelle. Eller om de blot på dette givne tidspunkt i historien nyder udbredelse i en kultur, der måske kun midlertidig står stærkt i verden.
 Ifølge denne konservative opfattelse kan vi ikke sige noget endegyldigt om, hvordan fremtiden vil se ud, for historien er som helhed en åben og uforudsigelig proces. Det er ikke historien, men snarere den stærke tro på universalismen, der er ved at nå sin afslutning.
 (Det ovenstående bygger på min artikel ”Universalismens afslutning?” i Morten Uhrskov Jensen (red.): Jorden tro (2007)).
 Indsendt af Kasper Støvring kl. 12.02


text:
Advokaten 8 - Tørklædelov vil være i strid med grundloven
 De politiske argumenter, som er fremført til støtte for en ny lov om tørklæder og dommere, bærer præg af, at det ikke er tørklædet, man er angst for, men frygten for, hvad en muslim i dommersædet kan finde på.
 Af Georg Lett, advokat, Lett Advokatfirma
 I maj oplyste daværende justitsminister Lene Espersen, at regeringen havde besluttet at ændre retsplejeloven, så dommere, der træffer den endelige domsafgørelse, ikke må bære politiske eller religiøse symboler, når de dømmer.
 I modsætning hertil vil der ikke blive stillet tilsvarende krav til anklagere og forsvarere, nævninge eller lægdommere. Endvidere vil der blive indført pligt for dommere til at bære kappe. Regeringen har således ikke villet acceptere Domstolsstyrelsens vurdering, hvorefter det ikke ville være i strid med gældende ret, hvis en dommer med muslimsk baggrund bærer tørklæde i retten.
 Så langt debatten før sommerferien. Nu har regeringen ved Folketingets åbning bebudet et forslag til lov om ændring af retsplejeloven. Statsministeren afviste under debatten før sommerferien, at et sådant forbud kunne give anledning til problemer.
 Problem med grundloven
 Et af de problemer, man i den forbindelse kan overveje, er grundloven. I de senere år, hvor borgernes frihedsrettigheder er kommet mere i fokus, har man navnlig søgt støtte i den europæiske menneskerettighedskonvention. De fleste bestemmelser i den danske grundlov om beskyttelse af borgernes frihedsrettigheder er da heller ikke efter en moderne målestok særlig vidtgående, men lige præcis bestemmelsen om religionsfrihed er en undtagelse.
 I 1849, da bestemmelsen blev indført, var det ikke muslimer, man havde i tankerne, men derimod jøder og katolikker.
 Ifølge grundloven § 70 kan ingen på grund af sin trosbekendelse berøves adgang til den fulde nydelse af borgerlige og politiske rettigheder. Ifølge en af det tyvende århundredes førende retseksperter, professor Alf Ross’ “Statsforfatningsret” (1966) omfatter det “enhver fordelagtig retsposition, fx også indehavelse af et embede, testationskompetence, habilitet som nævning, o.s.v.”
 Det hedder videre, at forbudet finder anvendelse, “også selvom der formelt ikke diskrimineres på grund af trosbekendelsen, men dog på grund af forhold, der er så nøje forbundet hermed, at resultatet faktisk bliver meget nær det samme.”
 Forbudet mod, at dommere bærer tørklæde, vil derfor være i strid med forbudet mod at diskriminere på grund af religion, for så vidt som tørklædet netop forbydes, fordi det opfattes som religiøst.
 Ross anfører dog, at det følger af “sagens natur” at der må gøres visse undtagelser f.eks. for embeder, der står i forbindelse med folkekirken.
 “Fremmede og asiatiske folk”
 Juristen A.S. Ørsted, grundlægger af dansk retsvidenskab og blandt grundlovsfædrene, ville gå videre. Han fandt det forargeligt, om en jøde skulle kunne være dommer, fordi han i den egenskab modtog en kristen ed.
 Men han blev kraftigt modsagt bl.a. af Grundtvig og Ree, der var købmand, redaktør og deputeret fra Randers. Debatten dengang er som klippet ud af tørklædedebatten i dag, hvis man blot husker at udskifte “jøde” med “muslim”.
 Grundtvig erklærer (Forhandlinger i den grundlovgivende forsamling sp. 2549) sig først for ubetinget ligestilling for alle statsborgere uden


text:
hensyn til religion, og at man ikke opnår noget ved at kræve kristen tro som betingelse for adgang til et embede og tilføjer så, “at det kunne jo altid blive et Spørgsmaal, hvorvidt vi turde give Jøderne – dette oprindelig ganske fremmede og asiatiske Folk – hvorvidt vi turde give det borgerlige og politiske Rettigheder lige med vort eget, men saa skulle vi ikke gøre os skyldig i den store Daarskab, at vi søge Grunden til denne Tvivl i deres Religion, thi derved lokke vi jo aabenbart de sletteste af dem til at trænge sig ind iblandt os og tiltage sig alle vore Rettigheder, idet vi lokke dem til, naar de ikke have mere Samvittighed, da at gaae udvortes over til vor Troesbekendelse for at erhverve alle borgerlige og politiske Rettigheder.”
 Det må gøre ondt på en grundtvigianer at læse, men han må huske, at indholdet af Grundtvigs synspunkt var tolerance. Man tilgiver ham, fordi han i A.S. Ørsted øjensynlig havde sin Pia Kjærsgaard at slås med. Nogle gange må man tale modpartens sprog, hvis man vil høres. Og det lykkedes; Ørsteds standpunkt vandt ikke gehør.
 Ree fulgte op med at citere digteren Jens Baggesen: “Gud fri os fra Intolerance, Tolerance er allerede slem nok.” Ross slutter: “Det ville i dag være udelukket at kræve tilhørighed til folkekirken som betingelse for at beklæde et dommerembede.”
 Kan muslimer udelukkes?
 I dag er det så ikke tilhørsforholdet til kristendommen, men uviljen mod islam, der er omdrejningspunktet. Det er dog to sider af samme sag, nemlig at man på grund af sin trosbekendelse berøves adgang til den fulde nydelse af borgerlige rettigheder.
 Her er det så, tørklædet kommer ind, fordi det er afgørende for nogle muslimer at bære tørklæde. Så ved at forbyde disse muslimer at bære tørklæde, forbyder man dem de facto i at blive dommere. Det er det, Ross kalder, “at resultatet bliver faktisk meget nær det samme.”
 Men er det så ikke “sagens natur” at udelukke tørklædet fra domstolene. Hvis man ikke forbyder det religiøse tørklæde, hvad bliver så det næste? Slør? Burka? Er det acceptabelt?
 Hertil er at sige, at “sagens natur” måske nok kan lukke af for burka og slør. Ikke ud fra en religiøs, men en praktisk betragtning om, at man skal kunne se dommerens ansigt. Men løsningen er måske mere ligetil, end man kunne formode. Burka- og slørklædte kvinder søger næppe dommerjob endsige gennemgår en juridisk uddannelse, men det gør de, der bærer tørklæde. Det er nok den mest relevante forskel.
 De politiske argumenter, der er fremført til støtte for sådan en lov, bærer alle diskriminationens kendemærker. Det er ikke tørklædet, men angsten for, hvad en muslim i dommersædet kan finde på. Vil sharialoven og Koranen på den måde snige sig ind i dansk domspraksis? Det er reelt det, man vil beskytte sig imod. Men da man godt ved, at det ikke går at forbyde, at muslimer bliver dommere, forbyder man tørklædet. Mann merkt die Absicht und wird verstimmt.
 Justitsministeren vil også lade forbudet gælde korset


text:
og andre religiøse symboler og ser derfor afgørelsen som en beslutning om uniformering.
 Man indfører i den forbindelse en pligt for dommerne til at bære kappe. Så er det ikke diskrimination, men det hele bare uniformering. Hokuspokus.
 Forskellen er bare, at det strider ikke mod den kristnes moral eller religion at undlade at bære kors. Anderledes med tørklædet. Dertil kommer sammenhængen. Det har aldrig været et problem med korset, hverken med eller uden. Altså er det ret let at gennemskue, at forbudet gennemføres for at komme det religiøse tørklæde til livs og dermed undgå, at muslimer bliver dommere.
 Dommere skal være neutrale
 Den slags kan domstolene godt gennemskue. Det påståede formål om, at dommere skal fremtræde neutrale, er også let at gennemskue. Det er således ikke tanken at udstrække forbudet til domsmænd og nævninge.
 Og hvorfor er det så lige, at de ikke skal fremtræde som neutrale? Hvis jeg var den ulykkelige tiltalte, der frygtede afsmitning fra sharialovgivning i dommen, ville jeg være mere tryg ved en professionel dommer med tørklæde. Hun var aldrig blevet udnævnt, hvis hun ikke var stand til at holde sig til gældende lov. Men seks eller ni nævninge med tørklæde ville måske ikke give mig den samme følelse.
 I øvrigt er argumentationen, om at de skal fremtræde som neutrale, absurd. De skal være neutrale. Og til sidst kan man ikke lade være at tænke på Grundtvigs snurrige argument: Hvad nu hvis de blot lægger tørklædet for at snige sig ind i dommerstillingerne? Disse mennesker fra “dette oprindeligt ganske fremmede og asiatiske Folk”.
 Man kan forestille sig, at justitsministeren har ladet sig inspirere af højesteretsdommen fra 2005 om tørklædeforbudet i Føtex. Her accepterede Højesteret, at et tørklædeforbud for Føtex’ kassedamer ikke var i strid med lov om forbud mod diskrimination på arbejdsmarkedet og menneskeretskonventionen. Det var blot et udslag af et generelt uniformeringskrav.
 Men der er en forskel. Grundloven omhandler borgerlige rettigheder, herunder adgangen til offentlige embeder. Det er noget andet end den begrænsning, der følger af at blive afskåret fra muligheden for at blive kassedame i Føtex. Dertil kommer, at grundloven for en enkelt gangs skyld går videre end menneskeretskonventionen. Den taler i første række om adgangen til at udøve sin religion. Grundloven indrømmer lige adgang til borgerlige rettigheder herunder offentlige embeder. Grundloven var slet ikke på tale i Føtexsagen. Vi har endnu til gode at vide, hvordan Højesteret fortolker den.
 Kommer loven for en domstol?
 Men spørgsmålet er, om der nogensinde kommer en afgørelse.
 Vil der nogensinde komme en sag, og vil domstolene i givet fald prøve spørgsmålet? Domstolene plejer at være yderst tilbageholdende med at prøve loves grundlovsmæssighed. Men det skete i sagen om loven om statsstøtten til Tvind.
 Man må nok formode, at domstolene i en sag om mindretalsbeskyttelse og diskrimination er villige til at læne sig lidt længere frem end i sager om økonomisk omfordeling i samfundet.
 Vi er langt væk fra sagerne om lensafløsningen. Der ville Højesteret ikke kritisere de love, som Folketinget gennemførte til opfyldelse af løfteparagraffen i grundloven


text:
om afskaffelse af adelens økonomiske særstilling på landets største jordejendomme. I den situation blandede de sig ikke i det politiske skøn.
 Her drejer det sig om at beskytte individets ret og frihed. Med tørklædeforbudet vil regeringen endvidere blande sig i domstolenes forhold. Man kan gå så langt som til at sige, at det er et skridt i retning af at krænke domstolenes selvstændighed. Det gør ikke nødvendigvis loven ugyldig i sig selv, men det gør måske domstolene mere villige til at efterprøve, om den holder sig inden for grundlovens grænser.
 Nu må man jo se på, hvad der står i loven, når den kommer, og en sag for domstolene er ikke uden tekniske problemer. Men det gælder alle større principielle sager.
 I 1996 afsagde Højesteret en kendelse, som brød med alle tidligere tiders faste opfattelse (sagen om afgivelse af suverænitet i Maastricht-traktaten, red.). Opfattelsen gik indtil da ud på, at enkeltborgere ikke kan stævne staten til prøvelse af spørgsmål, som ikke angår dem selv direkte.
 Og hvem angår en lov om tørklædeforbud for dommere direkte? Ingen, hvis man tager begrebet i den helt snævre forstand. Den muslimske pige, der er jurist og går med tørklæde, kommer ikke i en situation, hvor hun bliver nødt til at tage tørklædet af. Hun har opgivet dommerkarrieren længe inden. Skulle den gamle praksis følges, ville der aldrig blive en prøvelse af spørgsmålet ved domstolene, fordi der aldrig ville være en person, der var direkte berørt og dermed kunne få prøvet sagen for en dommer.
 Man kan få den ubehagelige tanke, at justitsministeren vil holde domsmænd og nævninge uden for forbudet, fordi risikoen for, at de insisterer på at bære tørklæde, er meget større; og så kommer der en situation, hvor domstolene uden for enhver tvivl kan prøve spørgsmålet. Men jeg er overbevist om, at justitsministeren ikke har tænkt i de baner.
 Men Højesteret har ændret den gamle stramme praksis en lille smule. I den omtalte sag fra 1996 accepterede Højesteret, at en kreds af borgere kunne anlægge sag mod statsministeren for at få prøvet, om Danmarks tiltrædelse af traktaten om Den Europæiske Union var i overensstemmelse med grundloven. Højesteret lagde vægt på, om tiltrædelsen af traktaten indebar “overførsel af lovgivningskompetence inden for en række almene og væsentlige livsområder og derfor i sig selv er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed.”
 Det svarer ikke til situationen i en tørklædesag. Men for det første skal sagen ikke anlægges af “almindelige” borgere men af en kvindelig muslimsk juridisk kandidat, der må se sit karrierevalg begrænset. For det andet har Højesteret med denne kendelse betrådt en ny vej. Så må det vise sig, hvor lang eller hvor bred denne vej er.
 Imidlertid ville det være at foretrække, hvis lovforslaget aldrig blev fremsat. Man må håbe, at Justitsministeriets jurister overbeviser ministeren om, at en lov med det indhold strider mod grundloven. Det må da også være fristende for ministeren at afvise Dansk Folkepartis antimuslimske krav om tørklædeforbud med noget så dansk som Grundtvig.
 Udskrift fra: https://www.advokatsamfundet.dk/Service/Publikationer/Tidligere


text:
Aktindsigt i MRSA-oplysninger - DAHL Advokatfirma
 Højesteret afsagde den 22. januar 2016 en kendelse i søgsmålet anlagt af Landbrug & Fødevarer som mandatar for 5 landmænd, der frivilligt og mod tilsagn om anonymitet deltog i en metodetestundersøgelse iværksat af Fødevarestyrelsen tilbage i 2007. Undersøgelsen blev gennemført i perioden fra 2008-2011.
 Pressen har efterfølgende begæret aktindsigt i undersøgelsens resultat med henblik på at kunne identificere de besætninger, som ved undersøgelsen blev konstateret smittet med MRSA. Ved hjælp af disse oplysninger kunne pressen uden større anstrengelser herefter fremskaffe oplysningerne om beliggenheden og ejerskabet til disse besætninger – alt med henblik på offentliggørelse.
 MRSA – CC398 har vist sig at smitte til mennesker, og blandt andet Etisk Råd har udtalt, at offentliggørelse af sådanne oplysninger kan være ”stigmatiserende, krænkende og indebære et indgreb i den enkeltes frihed”. Statens Seruminstitut har udtalt, at nyere undersøgelser fra Sverige har vist, at patienter kan opleve MRSA-smitte som ”stærkt stigmatiserende”. Herudover havde Landbrug & Fødevarer fremlagt massiv dokumentation for den stigmatisering alene det at bære MRSACC398 kan udløse.
 Fødevarestyrelsen havde i første omgang meddelt afslag på begæringen om aktindsigt i disse oplysninger, men sagen blev herefter forelagt Folketingets Ombudsmand, som fortolkede sig frem til, at der ikke var grundlag for at meddele afslag på begæringen om aktindsigt.
 Fødevareministeriets Klagecenter traf på baggrund af denne udtalelse afgørelse om at meddele aktindsigt, hvilket fik Landbrug & Fødevarer til prompte at anlægge et søgsmål om denne afgørelse og begære søgsmålet tillagt opsættende virkning.
 Østre Landsret traf tidligere sidste år afgørelse i sagen, hvorved landsretten tillagde skaderne ved en offentliggørelse, som konkret kunne være irreversibel, større vægt end at formålet med reglerne om aktindsigt og grundlaget for Grundlovens § 63, stk. 2. Landsretten tillagde på den baggrund søgsmålet opsættende virkning, da landsretten samtidig vurderede, at søgsmålet om afslag på aktindsigtsbegæringen efter en foreløbig bedømmelse fandtes at have rimelig udsigt til at blive taget til følge.
 Højesteret indtog et ganske andet standpunkt i sagen. Udgangspunktet for Højesteret var således omvendt, idet Højesteret tillagde offentlighedslovens formål om at ”understøtte informations- og ytringsfrihed samt mediernes formidling af informationer til offentligheden”, jfr. lovens § 1, stk. 1, sammenholdt med lovens regler om krav til hurtig sagsbehandling af sådanne aktindsigtsbegæringer afgørende betydning. Samtidig konstaterede Højesteret, at Højesteret ikke ud fra en foreløbig vurdering fandt grundlag for at fastslå, at den indbragte afgørelse om meddelelse af tilladelse til aktindsigt ville blive anset for ugyldig. Højesteret vurderede således ikke indsigelsen om risiko for stigmatisering af de omhandlede landmænd og deres familier for nærliggende og væsentlig.
 I lyset af Østre Landsrets vurdering af helt samme forhold for de berørte er afgørelsens bemærkninger om den irreversible risiko for stigmatisering overraskende kort, men Højesteret har hermed markeret, at oplysninger, som meddeles det offentlige, hermed som altovervejende udgangspunkt må forventes at blive udleveret til pressen under henvisning til offentlighedslovens formål, som citeret ovenfor.
 Afgørelsen vil få store konsekvenser for myndighedernes muligheder for i fremtiden at få iværksat frivillige undersøgelser. Dette begrænses for så vidt ikke til landbruget eller andre virksomheder, når oplysninger,


text:
Højesteret fastslår i en ny dom, at en anmodning til Arbejdsskadestyrelsen om en såkaldt § 10-udtalelse kan afbryde forældelsesfristen foreløbigt.
 Tvist om erstatningskrav
 Sagsøgte havde anerkendt erstatningspligten i anledning af et færdselsuheld i 2001. Retssagen omhandlede spørgsmålet, om hvorvidt kravet var forældet, da retssagen blev anlagt i januar 2007. Sagsøgeren havde gjort gældende, at sagsøgtes anmodning til Arbejdsskadestyrelsen om § 10-udtaltelse den 16. august 2004 havde afbrudt den løbende forældelsesfrist.
 Forældelsesspørgsmålet skulle afgøres efter den tidligere forældelseslov af 1908, hvorefter denne type krav forældedes efter 5 år. Ligesom i den gældende forældelseslov kan der i en række situationer ske foreløbig afbrydelse af forældelsesfristen med den virkning, at forældelsestidspunktet udskydes i forhold til det oprindelig tidspunkt for forældelse.
 Én af de situationer, hvor der kan ske en foreløbig afbrydelse af forældelsesfristen, er, hvis parterne indleder forhandlinger om kravet. Den daværende forældelseslov indeholdte ikke regler om udskydelse af forældelsestidspunktet i forbindelse med forhandlinger mellem parterne. I retspraksis var en sådan udskydelse dog accepteret i visse tilfælde. Begrundelse herfor var, at der forelå en stiltiende accept fra debitor af en foreløbig afbrydelse af forældelsesfristen, så længe forhandlingerne stod på og en vis tid herefter.
 Denne praksis er lovfæstet i den gældende forældelseslov § 21, stk. 5, hvorefter der indtræder forældelse tidligst 1 år efter det tidspunkt, hvor forhandlingerne må anses for afsluttet.
 Vurderingen af, hvornår der foreligger en forhandlingssituation, der indebærer at forældelsesfristen foreløbigt afbrydes, antages at være den samme efter de gældende regler, som efter den tidligere forældelseslov fra 1908. Højesterets afgørelse er derfor også relevant i forhold til den gældende forældelseslov.
 Byretten og landsretten enige: Ikke en afbrydelse af forældelsesfristen
 Byretten og landsretten fandt, at den omstændighed at sagsøgte havde stået for forelæggelsen af sagen for Arbejdsskadestyrelsen og indhentet speciallægeerklæring, ikke i sig selv kunne give sagsøgeren en berettiget forventning om, at sagsøgte ikke ville gøre en eventuel indsigelse om forældelse gældende.
 Begge retter fandt derfor, at sagsøgerens krav om erstatning var forældet.
 Højesteret: Anmodning sidestilles med stiltiende accept
 Sagen blev anket til Højesteret, som afsagde dom den 10. april 2015.
 Højesteret bemærker generelt, at hvis skadevolder i forbindelse med forligsforhandlinger har givet skadelidte en forventning om, at forældelsesindsigelsen ikke vil blive gjort gældende under forhandlingerne, vil dette efter praksis bliver anset for en stiltiende accept af en foreløbig afbrydelse af forældelsesfristen.
 En sådan berettiget forventning kunne efter Højesterets opfattelse foreligge, hvis skadevolder (eller skadelidte efter aftale med skadevolder) anmoder Arbejdsskadestyrelsen om en udtalelse. Højesteret begrunder dette med, at skadelidte i en sådan situation må kunne forvente, at parterne på baggrund af Arbejdsskadestyrelsens udtalelse kan nå frem til en forligsmæssig løsning uden anlæg af retssag.
 Højesteret tillægger det således betydning, at parterne befandt sig på et stadie, hvor forhandlingerne næsten var afsluttet og hvor der kun skulle ske fastsættelse af tabsopgørelsen på baggrund af Arbejdsskadestyrelsens udtalelse.
 Højesteret finder derfor, at sagsøgte stiltiende havde accepteret en afbrydelse af forældelsen ved at anmode om en udtalelse fra Arbejdsskadestyrelsen.
 Forældelsen var derfor afbrudt rettidigt, efter at parternes forhandlinger måtte betragtes som afsluttet. Højesteret tilsidesætter


text:
derfor byretten og landsrettens afgørelse og fastslår, at sagsøgerens krav ikke var forældet.
 Det vil fortsat afhænge af en konkret vurdering af parternes tilkendegivelser og handlemåde, om der foreligger den fornødne forligsvilje mellem parterne til at forældelsen er foreløbigt afbrudt.
 En anmodning til Arbejdsskadestyrelsen vil dog efter Højesterets dom i mange tilfælde være tilstrækkeligt indikation af, at den fornødne forligsvilje hos parterne var til stede.


text:
Skat.dk: Skattefri tilførsel af aktiver - efterfølgende udlodning - tilbagekaldelse af tilladelse
 01 Aug 2011 11:50
 1. afdeling, 43/2009
 Tilførsel, aktiver, udlodning, tilladelse, tilbagekaldelse, skatteudnyttelse
 Appellanten fik i juni 1999 tilladelse til skattefrit at tilføre aktiver til et datterselskab (H1.1 A/S) under stiftelse, jf. fusionsskattelovens § 15 c, stk. 2. I juli 1999 blev der foretaget en kapitalforhøjelse i H1.1 A/S, hvor G1 Inc. indskød kapital i henhold til en betinget aftale herom fra maj 1999. Den 23. december 1999 besluttede generalforsamlingen i H1.1 A/S at udlodde ca. 19 mio. kr. til appellanten. H1.1 A/S havde ifølge regnskabet for selskabets første regnskabsår et resultat på ca. 1,8 mio. kr.
 På baggrund af samtlige omstændigheder i den foreliggende sag lagde Højesteret til grund, at der mellem appellanten og G1 Inc. bindende var aftalt en samlet plan for dels forløbet af den planlagte skattefri tilførsel af aktiver til H1.1 A/S, dels den efterfølgende kapitaltilførsel til dette selskab. Det indgik i det aftalte forløb, at en del af vederlaget til appellanten for tilførslen af aktiver til datterselskabet under stiftelse skulle betales ved udlodning fra datterselskabet af en del af den indskudte kapital.
 Ligningsrådets tilladelse af 3. juni 1999 til skattefri tilførsel af aktiver kunne herefter ikke være meddelt med hjemmel i fusionsskattelovens § 15 c, og skattemyndighederne var derfor som udgangspunkt berettigede til at tilbagekalde den. Der forelå ikke sådanne særlige omstændigheder, som kunne begrunde en fravigelse af dette udgangspunkt, idet Højesteret navnlig fastslog, at skattemyndighederne ikke på grundlag af de for myndighederne afgivne oplysninger havde haft grundlag for at antage, at en del af den tilførte kapital umiddelbart efterfølgende skulle benyttes til udlodning til appellanten.
 Skattemyndighedernes afgørelse om at tilbagekalde tilladelsen til skattefri tilførsel af aktiver var ikke mangelfuldt begrundet, og afgørelsen om tilbagekaldelse led heller ikke i øvrigt af mangler, der kunne medføre, at afgørelsen var ugyldig.
 Skattemyndighederne havde ikke tilsidesat sine pligter til at undersøge sagen og vejlede skatteyderen, og Højesteret tiltrådte derfor, at Skatteministeriet var frifundet for en påstand om erstatning.
 Fusionsskatteloven § 15 c, stk. 2
 Fusionsskattedirektivet 90/434/EØF, artikel 11
 Den juridiske vejledning 2011-2 A.A.5.3
 Den juridiske vejledning 2011-2 C.D.6.2
 Den juridiske vejledning 2011-2 C.D.6.2.4.2
 Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Vibeke Rønne og Lars Hjortnæs.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 23. afdeling den 22. december 2008.
 Appellanten, H1 Holding A/S, har gentaget sine påstande.
 Ved brev af 6. januar 1999 fra advokat IN ansøgte MM og VO Ligningsrådet om tilladelse til ved aktieombytning at etablere et holdingselskab med skattemæssig succession i medfør af aktieavancebeskatningsloven. således at de pågældende kunne indskyde deres respektive aktier i H1x A/S i et nystiftet aktieselskab som apportindskud mod hver at modtage halvdelen af aktierne i det nystiftede aktieselskab. I ansøgningen hedder det bl.a.:
 Den påtænkte aktieombytning udgør et integreret led i en påtænkt aftale med det canadiske børsnoterede selskab G1 Inc. ("G1" i det følgende), der skal resultere i, at det nystiftede holdingselskab og G1 ejer aktiekapitalen i H1x A/S med halvdelen hver. Dette indebærer, at der


text:
anmodes om tilladelse til aktieombytning på særlige vilkår, jf. principal og subsidiær anmodning nedenfor.
 Formålet med etableringen af holdingselskabet er, at mine klienter uafhængigt af G1 vil kunne disponere over midlerne i holdingselskabet, herunder gennemføre et generationsskifte, uden at dette vil være i strid med den aktionæroverenskomst, der forventes indgået med G1 vedrørende H1x A/S.
 Formålet med aftalerne med G1 er at tilføre H1x A/S den nødvendige kapital og ekspertise til at tiltrække dygtige medarbejdere med henblik på at styrke forskningen og til at udvikle nye produkter. Virksomheden beskæftiger i dag ca. 20 personer, men forventer om et til to år at beskæftige 100 personer. Det er aftalt med G1, at selskabet og dets virksomhed fortsat skal være beliggende i ...1, hvilket primært skyldes forskermiljøet opbygget omkring professor MM, der er blandt verdens førende indenfor ... analyse.
 Aftalen med G1 påtænkes indgået senest den 1. februar 1999 på følgende overordnede vilkår:
 G1 skal mod aktier i H1x A/S tilføre holdingselskabet 4 mio. CAD, ligesom G1 skal tegne nye aktier i H1x A/S for i alt 10 mio. CAD. Herefter er aktiekapitalen i H1x A/S fordelt med 50 % til holdingselskabet og med 50 % til G1. Såfremt man ser bort fra kapitalindskuddet på 10 mio. CAD, er den nuværende aktiekapital i H1x A/S således værdiansat til i alt 18 mio. CAD. G1 investerer således i alt 14 mio. CAD i en ejerandel på 50 % af H1x A/S. Det er hensigten, at G1 skal tegne nye aktier i H1x A/S svarende til 5 mio. CAD samtidig med erlæggelsen af 4 mio. CAD til holdingselskabet, hvilket som nævnt forventes at finde sted senest den 1. februar 1999. G1' tegning af aktier for de resterende 5 mio. CAD vil ske når H1x A/S har behov for yderligere kapital til selskabets fortsatte udvikling, dog senest 18 måneder efter første aktietegning, idet herved bemærkes, at G1s tegning af aktier for de resterende 5 mio. CAD skal respektere nødvendige skattemæssige vilkår vedrørende aktieombytningen, jf. nedenfor pkt. b og c.
 Ved brev af 12. maj 1999 afslog Ligningsrådet at give tilladelse til den ansøgte aktieombytning, idet det blev tillagt afgørende betydning, at holdingselskabet og dermed aktionærerne MM og VO gennem den påtænkte aktionæroverenskomst ville fraskrive sig stemmemajoriteten umiddelbart efter, at aktierne var blevet ombyttet.
 Ved brev af 29. marts 1999 til ToldSkat ansøgte R1 på vegne af H1x A/S om tilladelse til skattefri tilførsel af aktiver i henhold til fusionsskattelovens § 15 c. I ansøgningen hedder det bl.a.:
 Ved tilførslen ønskes hele driftsaktiviteten i H1x A/S overført til et nystiftet 100 pct. ejet datterselskab. Det er samtlige aktiver og passiver, herunder goodwill, der påtænkes overført til datterselskabet, dog bortset fra kr. 500.000 i likvider.
 Formålet med tilførslen er at skabe en selskabsstruktur med et holdingselskab, hvorved der sker en risikoadskillelse mellem drift og holding, og hvor der kan udloddes udbytte fra driftselskabet til holding, således at de modtagne udbytter kan anvendes til iværksættelse af andre forretningsaktiviteter. Afgørende for omstruktureringen er, at der herved skabes et datterselskab,


text:
hvor det vil være muligt at optage en kapitalstærk partner. Yderligere kapital er en forretningsmæssig nødvendighed, hvis virksomheden skal udvikle og styrke sin position inden for de førnævnte forretningsområder.
 Det er tanken, at et canadisk børsnoteret selskab med aktiviteter inden for sundhedsområdet efter en gennemførelse af en tilførsel af aktiver, vil stille kapital til rådighed for virksomheden i form af en kapitalforhøjelse i driftselskabet. Der drøftes en kapitaludvidelse på ca. 63 mio. kr., hvor ca. 41 mio. kr. tegnes i løbet af 1999, mens restbeløbet tegnes senest 18 måneder senere, hvorved det canadiske selskab opnår en ejerandel på 50 pct. Det er i forbindelse med prisfastsættelsen aftalt som vilkår, at det canadiske selskab først får mulighed for at modtage udbytte, når der er udloddet udbytte svarende til 4 mio. CAD (ca. 18 mio. kr.).
 I brev af 16. april 1999 fra R1 til Skatteforvaltningen i ...1 Kommune er bl.a. anført:
 H1x A/S - tilførsel af aktiver
 Som aftalt telefonisk tillader jeg mig at fremkomme med supplerende synspunkter vedrørende den efterfølgende nytegning af kapital i det modtagende selskab.
 1. Vilkår og pris for den efterfølgende nytegning af kapital som beskrevet i ansøgningen er fastsat efter forhandling med de canadiske børsnoterede selskab G1.
 Det blev under forhandlingerne afvist af G1 at indbetale et større beløb og dermed erhverve aktier med samme rettigheder som de eksisterende aktier. Begrænsningen i adgangen til fremtidigt udbytte svarende til 4 mio. CAD modsvares således af en mindre betaling ved nytegningen.
 Der er ikke tale om, at G1 ved den skitserede nytegning overfører værdi til de hidtidige aktier, ligesom der heller ikke sker en værdioverførsel fra de hidtidige aktier til de nytegnede aktier. G1 indbetaler ca. 63 mio. kr. mod at opnå en ejerandel på 50 pct. Denne pris er fastsat på markedsvilkår mellem parter med modstående interesser. Der udstedes således nominelt 500.000 kr. B-aktier til markedsværdien. Den hidtidige aktionær bliver derved hverken rigere eller fattigere.
 2. Kapitaludvidelsen er forretningsmæssigt begrundet, jf. nærmere herom i ansøgningen.
 I ToldSkats brev af 3. juni 1999 til R1 hedder det bl.a.:
 H1x A/S - skattefri tilførsel af aktiver.
 I brev af 29. marts 1999 har De for H1x A/S ... anmodet om tilladelse til pr. den 1. januar 1999 at foretage skattefri tilførsel af aktiver, jf. fusionsskatteloven § 15 c, således at samlede driftsaktivitet overføres til et nystiftet selskab.
 I den anledning skal ToldSkat på vegne Ligningsrådet meddele, at Deres ansøgning på det foreliggende grundlag imødekommes uden fastsættelse af særlige vilkår.
 Det bemærkes endvidere, at ToldSkat i forbindelse med afgørelsen ikke har taget stilling til, hvilke skattemæssige konsekvenser en eventuel efterfølgende kapitalforhøjelse og vedtægtsændring i det modtagende selskab vil have for det indskydende selskab.
 Følgende er lagt til grund ved afgørelsen:
 Det indskydende selskab, H1x A/S, overfører hele sin driftsmæssige aktivitet til et nystiftet selskab. H1x A/S vederlægges udelukkende med aktier i det modtagende selskab.
 Efter tilførslen vil i H1x A/S alene restere en likvid beholdning stor kr. 500.000, samt kapitalandelen i det nystiftede datterselskab.
 Formålet med den påtænkte transaktion er


text:
at opnå koncernstruktur med henblik på en risikoadskillelse mellem driftsaktiviteten og holdingselskabet. Det er endvidere ønsket at kunne udlodde udbytte fra driftsselskabet til holdningselskabet med henblik på at holdingselskabet eventuelt iværksætter andre forretningsaktiviteter.
 Det er endvidere oplyst, at omstruktureringen foretages for at oprette et datterselskab, i hvilket det vil være muligt at optage en kapitalstærk partner. Det er angivet, at kapitaltilførsel er en forretningsmæssig nødvendighed, hvis virksomheden skal udvikle og styrke sin position inden for sit forretningsområde.
 Det er oplyst, at det påtænkes, at et canadisk børsnoteret selskab - G1 - vil stille kapital til rådighed for virksomheden i form af en kapitalforhøjelse i driftsselskabet. Det er planen, at kapitalen i to omgange udvides med i alt ca. 63 mio. kr., hvorved G1 opnås en ejerandel på 50 %. Det er i forbindelse med prisfastsættelsen aftalt som et vilkår, at G1 først får mulighed for at modtage udbytte, når der er udloddet udbytte svarende til 4 mio. canadiske dollar.
 I brev af 8. juni 1999 fra advokat KJ til advokat OL, R1, er bl.a. anført:
 Vedr.: H1x A/S, G1 Inc., kapitaltilførsel.
 Jeg skal hermed bekræfte, at jeg repræsenterer den canadiske, børsnoterede virksomhed G1 Inc. og har forestået forhandlingerne på dette selskabs vegne med H1x A/S om gennemførelse af kapitalindskud med henblik på at blive medejer af et af H1x A/S nystiftet selskab, der etableres som datterselskab ved tilførsel af aktiver.
 Det nye selskab vil få navnet H1.1 A/S.
 Jeg skal bekræfte, at G1 er villig til at foretage kapitalindskud på de vilkår, der er angivet i det af mig udarbejdede udkast til generalforsamlingsreferat, som vedlægges. Særligt bemærkes det, at G1 som en del af vederlaget for at blive medejer af det nystiftede datterselskab til H1x A/S har accepteret, at der ikke udbetales udbytte til de G1 tilhørende aktier, førend selskabet har udbetalt udbytte med et samlet beløb svarende til modværdien af CAD 4 mio., hvorefter der udbetales udbytte ligeligt til samtlige aktionærer.
 I brev af 17. juni 1999 fra R1 til ToldSkat om bindende forhåndsbesked hedder det bl.a.:
 I afgørelsen af 3. juni 1999 oplyste ToldSkat, at man i forbindelse med afgørelsen ikke har taget stilling til, hvilke skattemæssige konsekvenser en eventuel efterfølgende kapitalforhøjelse og vedtægtsændring i det modtagene selskab vil have for det indskydende selskab.
 Det er en stillingtagen til dette spørgsmål, der ønskes med nærværende anmodning om bindende forhåndsbesked.
 Det er planen, at kapitalen i to omgange udvides med i alt værdien af 14 mio. canadiske dollars, hvorved G1 (aktietegneren) opnår en ejerandel på 50 %. Det er i forbindelse med prisfastsættelsen aftalt som et vilkår, at G1 først får mulighed for at modtage udbytte, når der er udloddet udbytte svarende til 4 mio. canadiske dollars.
 Kapitalforhøjelsen tænkes gennemført som beskrevet i vedlagte brev af 8. juni 1999 fra advokat KJ med bilag.
 Ved brev af 7. september 1999 besvarede ToldSkat anmodningen om bindende forhåndsbesked, idet styrelsen svarede nej til spørgsmålet, om en kapitalforhøjelse i H1.1 A/S ville indebære en afståelse af de aktier i selskabet, som H1x


text:
A/S havde erhvervet ved skattefri tilførsel af aktiver. I brevets afsnit om sagsfremstilling og begrundelse hedder det bl.a.:
 Det er planen at forhøje selskabets kapital i to trin med i alt værdien af 14 mio. canadiske dollars.
 Først gennemføres en kapitalforhøjelse på nominelt 499.000 kr., med en indbetaling af værdien af 9 mio. canadiske dollars. Samtidig hermed indgås endelig og bindende aftale om yderligere en kapitalforhøjelse, hvorefter aktietegneren indenfor 18 måneder efter den første kapitalforhøjelse skal tegne yderligere en aktie, nominelt 1.000 kr. i selskabet og indbetale værdien af 5 mio. canadiske dollars således, at tegnerens samlede andel af aktiekapitalen herefter udgør 50 %.
 I forbindelse med kapitalforhøjelsen opdeles selskabets aktiekapital i 2 aktieklasser. Den forud for nærværende kapitalforhøjelse bestående aktiekapital benævnes A-aktiekapital, mens de ved kapitalforhøjelsen tegnede aktier benævnes B-aktiekapital.
 A-aktiekapitalen er i enhver henseende uændret i forhold til de hidtil gældende regler for selskabets aktiekapital.
 For B-aktiekapitalen skal gælde identiske regler som for A-aktiekapitalen bortset fra, at B-aktiekapitalen ikke modtager udbytte førend H1.1 A/S har udloddet udbytte med i alt værdien af 4 mio. canadiske dollars til de hidtidige aktionærer.
 Når der er udbetalt udbytte med nævnte beløb, bortfalder tillige denne forskel mellem aktieklasserne, som derefter er helt identiske, og i konsekvens heraf vil blive ophævet.
 Der er ikke angivet nogen tidsfrist indenfor hvilken, det forlods udbytte skal være udloddet.
 Under hensyntagen til at kapitalindskuddet som betaling for de nye aktier er aftalt mellem uafhængige parter uden sammenfaldende skattemæssige interesser, må indskuddet anses at være sket til markedsvilkår. Der findes endvidere ikke at tilflyde de hidtidige aktionærer nogen skattemæssigt utilsigtet fordel i tilknytning til vedtægtsændring og kapitalforhøjelse.
 Den kommunale ligningsmyndighed har udtalt, at en forretningsmæssigt begrundet kapitalforhøjelse på markedsvilkår foretaget af en fremmed investor ikke udløser afståelsesbeskatning af de eksisterende aktier, selv om de nyudstedte aktier ikke har samme rettigheder som de eksisterende aktier.
 Ligningsrådet udtaler:
 Ændringen af selskabets vedtægter, hvorved selskabets kapital opdeles i to aktieklasser, sker i tilknytning til en kapitalforhøjelse på markedsmæssige vilkår, og vedrører således værdien af de ved kapitalforhøjelsen tegnede aktier, hvorimod den oprindelige aktiekapital i enhver henseende er uændret i forhold til de forud for kapitalforhøjelsen gældende. Herefter findes forholdene ikke at give grundlag for at anse de hidtidige aktier for afstået.
 Den 16. september 1999 blev der afholdt ekstraordinær generalforsamling i H1.1 A/S. I referatet er det under punkt 2 anført, at bestyrelsens forslag om at overføre et beløb svarende til modværdien af CAD 4 mio. fra selskabets overkursfond til de frie reserver blev gennemgået af bestyrelsen, der bl.a. oplyste, at der forud for, at dispositionen kunne gennemføres, skulle indrykkes proklama i henhold til aktieselskabslovens regler, og at overførslen af beløbet først ville blive gennemført efter udløbet af proklamafristen på 3 måneder. Det fremgår af referatet, at forslaget blev vedtaget enstemmigt.
 I ToldSkats afgørelse af 17. marts 2003 om tilbagekaldelse af tilladelsen af 3. juni 1999 til skattefri tilførsel af aktiver er yderligere anført bl.a.:
 Det fremgår af fusionsskattelovens § 15 c, stk. 2, 1. pkt., at der ved tilførsel af


text:
aktiver forstås den transaktion, hvorved et selskab uden at være opløst tilfører den samlede eller en eller flere grene af sin virksomhed til et andet selskab mod at få tildelt aktier eller anparter i det modtagende selskabs kapital. Det er således en betingelse for anvendelse af fusionsskattelovens regler, at der ikke ydes kontant vederlag til det indskydende selskab i forbindelse med tilførslen.
 I denne sag udloddes der efter udløbet af 1. regnskabsår 19.265.200 kr. i udbytte til det indskydende selskab.
 De gør i den forbindelse gældende, at det udloddede beløb stammer fra overkursen ved den i juli 1999 foretagne kapitalforhøjelse, og ikke fra den forudgående tilførsel af aktiver.
 Ved den skattefri tilførsel af aktiver tilføres aktiver og passiver til en samlet værdi af 3.917.343 kr., og overkursen ved tilførslen udgjorde 3.417.343 kr. Ved skattefri tilførsel af aktiver er det et krav, at den til den tilførte virksomhed knyttede goodwill skal medoverføres ved tilførslen. Det er imidlertid ikke et krav, at en oparbejdet goodwill skal fremgå af åbningsbalancen for det modtagende selskab.
 Når henses til, at der på ansøgningstidspunktet forelå en aftale med det canadiske selskab, G1 Inc., om indskud af i alt ca. 60 mill. kr. i det modtagende selskab, finder ToldSkat, at værdien af den tilførte virksomhed inkl. goodwill væsentligt overstiger de regnskabsførte værdier, 3.917.343 kr.
 I denne sag vedtages den skattefri tilførsel af aktiver den 8. juni 1999 med tilbagevirkende kraft til 1. januar 1999. På ansøgningstidspunktet er forhandlingerne med G1 Inc. så langt, at størrelsen af kapitalforhøjelsen er klarlagt, ligesom det er aftalt, at G1 Inc. får begrænsede rettigheder for så vidt angår udbytte. Den 23. december 1999 besluttes en udbytteudlodning til det indskydende selskab - en udbytteudlodning, der tidsmæssigt sker i nær tilknytning til den gennemførte skattefri tilførsel af aktiver.
 Udbytteudlodningen står ikke i forhold til driftsresultatet i det modtagende selskab i det pågældende regnskabsår.
 Under henvisning til den på området foreliggende praksis, som er kommet til udtryk bl.a. i afgørelserne SKM2001.341.TSS og SKM2001.342.TSS, finder ToldSkat, at udlodningen af 19.265.200 kr. til det indskydende selskab kan sidestilles med et kontantvederlag i forbindelse med tilførslen af aktiver i strid med fusionsskattelovens § 15 c, stk. 2.
 Dette støttes endvidere af det forhold, at det modtagende selskab vælger at udlodde et beløb på knapt 19,3 mill. kr. ved udgangen af 1999, på trods af at det i ansøgningen var anført, at
 "yderligere kapital er en forretningsmæssig nødvendighed, hvis virksomheden skal udvikle og styrke sin position inden for de førnævnte forretningsområder".
 Udbytteudlodningen medfører derfor, at den af Tolds- og Skattestyrelsen på Ligningsrådets vegne meddele tilladelse til skattefri tilførsel af aktiver hermed tilbagekaldes, idet lovbestemmelsen i fusionsskattelovens § 15 c, stk. 2, ikke er opfyldt. Den foretagne tilførsel af aktiver vil herefter være at betragte som en skattepligtig virksomhedsoverdragelse.
 H1 Holding A/S har fremlagt en erklæring af 28. april 2009 fra advokat OL. I erklæringen hedder det bl.a.:
 Til brug for Højesterets behandling af sag 43/2009, afgiver jeg følgende erklæring:
 Jeg kan oplyse, at jeg som advokat for H1 Holding