text:
den territoriale opdeling af provinserne på en sådan måde, at en eller flere provinser kan omfattes af én jurisdiktion.
 Under appelsagen træffer forvaltningsdomstolen afgørelse om lovligheden af den anfægtede myndigheds afgørelse. Hvis forvaltningsdomstolens afgørelse ikke er tilfreds, kan en appel i de fleste tilfælde stadig indbringes for den øverste forvaltningsdomstol eller i det mindste en anmodning om tilladelse til at indbringe sagen for den øverste forvaltningsdomstol.
 Administrative rettigheder reguleres af loven om administrative anliggender (430/1999), regeringsdekretet om forvaltningsdomstolenes distrikter (865/2016) og den enkelte forretningsorden. Den administrative retsplejelov (586/1996) gælder for forvaltningsdomstolene.
 Forvaltningsdomstolene behandler mere end 20 000 sager hvert år. De fleste sager er klagesager, men forvaltningsdomstolene behandler også sager om administrative sager og efterstilling. Ifølge den diagonale formel er der næsten 300 kategorier af sager, der skal behandles, hvilket illustrerer den brede vifte af sager. Forvaltningsdomstolene er almindelige regionale domstole, som generelt behandler alle sager vedrørende forvaltningsretlige sager. Nogle sager er dog koncentreret om visse administrative rettigheder:
 Forvaltningsdomstolen i Helsinki behandler bl.a. alle spørgsmål vedrørende moms og told.
 Vaasa Forvaltningsdomstol vil behandle en klage over tilladelser og afgørelser i henhold til vandloven og miljøbeskyttelsesloven.
 Forvaltningsdomstolen i Hämeenlinna behandler klager over landbrugsstøtten, støtten til udvikling af landdistrikterne og strukturstøtten til landbruget.
 Forvaltningsdomstolen i det nordlige Finland behandler klager over støttesager vedrørende rensdyravl og naturlige produktionsmidler samt visse tilfælde, der skal afgøres i henhold til Skolt-loven.
 Forvaltningsdomstolen har en øverste dommer i forvaltningsretten og andre medlemmer af forvaltningsdomstolen. Forvaltningsdomstolens arbejde forvaltes og ledes af en højesteretsdommer. Forvaltningsdomstolene kan opdeles i sektioner. Handelskamrene ledes af den refererende dommer, der er udpeget til formand for afdelingen. Ud over administrative dommere er der ordførere og sekretærpersonale i forvaltningsdomstolen. Forvaltningsdomstolene beskæftiger i alt ca. 550 medarbejdere.
 Dommerkollegierne
 Forvaltningsdomstolen er en kollegial domstol, der sædvanligvis er beslutningsdygtig, når tre medlemmer er til stede. Rettens medlemmer er den øverste dommer i forvaltningsretten og de administrative dommere ved forvaltningsdomstolen. Derudover er et ikke-aktivt medlem af eksperter i visse tilfælde, f.eks. i forbindelse med mental sundhed og børnepasning, involveret i drøftelserne og beslutningstagningen. Ud over juridisk kyndige medlemmer er dommere inden for naturvidenskab og ingeniørvidenskab involveret i sager i henhold til loven om miljøbeskyttelse og vand. Disse grupper er normalt sammensat af fire medlemmer.
 Det er muligt for forvaltningsdomstole at løse visse enklere klagesager som defineret ved lov i mere begrænsede konfigurationer. Dette forudsætter, at parternes retsbeskyttelse ikke bringes i fare.
 Sammensætningen af to dommere kan i visse tilfælde fastsættes ved lov, hvor appelsagen er klar og ikke kræver en ny fortolkning af lovgivningen. Disse omfatter en række klager vedrørende indkomstskatter, ejendomsskatter, bilafgifter og byggetilladelser. I tilfælde af uenighed mellem dommerne i to medlemmer henvises sagen til den normale afgørelse på tre medlemmer. En dommer kan træffe afgørelse om klager vedrørende bl.a. parkeringsgebyr, overdragelse af et køretøj, kørselstilladelser og gebyr for offentlig transport. Desuden kan en dommer træffe afgørelse om alle midlertidige påbud og forbyde eller suspendere håndhævelsen af skatter og afgifter.
 Retsforhandlingerne ved forvaltningsdomstolen
 I forvaltningsretten behandles sagerne hovedsagelig skriftligt, men tilrettelæggelsen af høringer og inspektioner er steget


text:
i de seneste år. Der er mange mundtlige høringer, især om beskyttelse af børn og udlændinge.
 Under sagen har appellanten eller sagsøgeren i princippet pligt til at fremlægge beviser for deres påstande og anbringender. På grundlag af det såkaldte formelle princip er forvaltningsdomstolen dog ansvarlig for at sikre, at sagen løses. Ifølge den administrative retsplejelov undersøger forvaltningsdomstolen ex officio sagen i det omfang, det er nødvendigt for at sikre en retfærdig rettergang, en retfærdig rettergang og sagens karakter.
 I forvaltningsretten behandles sagerne i den rækkefølge, hvori de indledes. Visse sager er dog hastende ved lov. Når en sag er indbragt for forvaltningsdomstolene, forbereder ordføreren sagen. På forvaltningsdomstolene fungerer administrative sekretærer og notarer, undertiden også med administrative dommere, som ordførere. Ordføreren indhenter de nødvendige udtalelser fra myndighederne og drager omsorg for, at de berørte høres.
 Proceduren følges op af en undersøgelse af de proceduremæssige krav, og i tilfælde af appel indhentes en udtalelse fra myndigheden og de dokumenter, som ligger til grund for afgørelsen. Eventuelle andre parter og appellanten høres herefter.
 Ordføreren udarbejder en begrundet udtalelse om sagens genstand. Dokumenterne og udtalelsen vil blive fremsendt til dommerne, og sagen vil derefter blive behandlet under en høring ved forvaltningsdomstolen.
 Forvaltningsdomstolen behandler alle de rejste spørgsmål og afgør, hvilke spørgsmål der er relevante for afgørelsen. Hvis de dommere, der træffer afgørelse, ikke er enige, sættes afgørelsen til afstemning. Ordføreren kan også afgive en afvigende udtalelse. Efter retsmødet kan begrundelsen for afgørelsen præciseres yderligere, og når først dommerkollegiet har underskrevet det, forkyndes den for parterne og myndigheden.
 Den øverste forvaltningsdomstol er øverste forvaltningsdomstol og har højeste kompetence i forvaltningsretlige sager.
 De fleste sager ved den øverste forvaltningsdomstol kommer fra andre forvaltningsdomstole. I nogle tilfælde skal De først anmode Den Administrative Court om tilladelse til at iværksætte appel.
 I Finland kan den øverste forvaltningsdomstol også appelleres af retlige grunde mod afgørelser truffet af ministerrådet og de øverste forvaltningsministerier.
 Den øverste forvaltningsdomstol kan afgive udtalelser og fremsætte forslag til lovgivningsmæssige spørgsmål. Det fører tilsyn med retsplejen inden for dens aktivitetsområde. Formålet er at sikre, at det administrative domstolssystem fungerer som helhed og effektivt. Endvidere udnævner den øverste forvaltningsdomstol dommere ved forvaltningsdomstolene for en fast periode på mere end et år.
 Den øverste forvaltningsdomstol ledes af præsidenten for den øverste forvaltningsdomstol. Medlemmer af den øverste forvaltningsdomstol er juridiske rådgivere. Der er ca. 20 juridiske rådgivere. Derudover er der ca. 50 advokater i den øverste forvaltningsdomstol som ordfører og samme antal øvrige ansatte. Den øverste forvaltningsdomstol er opdelt i kamre. Den faste sekretær leder Justitskontoret.
 Den øverste forvaltningsdomstol modtager ca. 6000 sager om året. I Korkein hallinto-oikeus (øverste forvaltningsdomstol) behandles sagerne regelmæssigt af de fem medlemmer. I tilfælde af appel kan ansøgningen afslås af et panel bestående af tre dommere. Ud over retspraksis består domstolens sammensætning af to ad hoc-eksperter i vand- og miljøbeskyttelsesloven samt i det integrerede kredsløbs patent-, brugsmodel- og distriktsdesign. Ekspertmedlemmet har status som uafhængig dommer. Proceduren i den øverste forvaltningsdomstol er hovedsagelig skrevet, revideret og mundtligt under ti gange om året.
 Juridiske databaser og

type: other


text:
websteder
 Navn på deponi
 Websted for det finske retsvæsen https://oikeus.fi/tuomioistuimet/fi/index.html
 Er webstedet eller databasen gratis?
 Webstedet er gratis.
 Det finske retsvæsens websted indeholder oplysninger om retssystemet i Finland. Det er en kvikskranke for dem, der søger oplysninger om domstolene, anklagere, fogeder, retshjælpskontorer og andre offentlige organer, der beskæftiger sig med retsplejen i Finland.
 Det omfatter f.eks. den seneste retspraksis fra appeldomstole og forvaltningsdomstole. De største databaser i højesteret, appeldomstole, forvaltningsdomstole og specialretter findes i den gratis Finlex tjeneste, som forvaltes af det finske justitsministerium.
 Sidste opdatering: 09/01/2020


text:
Skat.dk: Genoptagelse af skatteansættelse - realitetsbehandling
 04 May 2004 10:30
 SKM2004.199.VLR
 1. afdeling, B-1829-02
 Genoptagelse, skatteansættelse, realitetsbehandling
 Spørgsmålet i sagen var, om sagsøgeren havde krav på at få realitetsbehandlet skatteansættelserne for 1991 og 1992 af skatteankenævnet med hensyn til værdi af fri bil.
 For så vidt angår 1991 fandt landsretten, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at han havde klaget over skatteforvaltningens afgørelse, ligesom forskellige andre forhold, herunder fejlagtig meddelelse af henstand, ikke gav sagsøgeren krav på realitetsbehandling i skatteankenævnet.
 For så vidt angår 1992 fandt landsretten, at sagsøgeren behørigt var vejledt om de almindelige krav til aflæggelse af kørselsregnskab, og at han derfor ikke havde haft grundlag for at vægre sig ved at indsende de efterspurgte oplysninger. Myndighederne har derfor haft hjemmel til den foretagne skønsmæssige ansættelse, og myndighederne har herved foretaget en realitetsbehandling af ansættelserne. Skattestyrelseslovens § 36 var herefter til hinder for, at skatteankenævnet på ny skulle træffe afgørelse i sagen.
 Skattestyrelsesloven § 36
 Processuelle regler 2004 - 2 I
 Helle Bertung, Elisabeth Mejnertz og Würtzen
 Sagen angår spørgsmålet, om sagsøgeren, A, har krav på at få realitetsbehandlet skatteansættelserne for skatteårene 1991 og 1992 af skatteankenævnet med hensyn til værdien af privat kørsel i firmabil. As hovedanbringende er vedrørende indkomståret 1991, at han rettidigt har påklaget den kommunale ligningsmyndigheds ansættelse til skatteankenævnet. For så vidt angår indkomståret 1992 er As hovedanbringende, at han har krav på realitetsbehandling af sin klage, i det hverken skatteankenævnet eller Landsskatteretten har realitetsbehandlet hans klage. Dette skyldes, at han ikke er blevet behørigt vejledt af myndighederne om aflæggelse af kørselsregnskab, og derfor ikke har afleveret et sådant.
 2. Landsskatterettens kendelse
 Landsskatteretten afsagde den 2. maj 2002 kendelse vedrørende skatteansættelsen for A for indkomstårene 1988 til 1993, begge år inklusive, hvad angår værdien af privat kørsel i firmabil. Af kendelsen fremgår blandt andet:
 Værdi af privat kørsel i firmabil i henhold til statsskattelovens § 4
 Skatteankenævnet har nægtet at genoptage klagerens skatteansættelse, jf. skattestyrelseslovens § 22.
 Indkomstårene 1991 og 1993
 Skatteankenævnet har nægtet at genoptage skatteansættelserne, jf. den dagældende skattestyrelseslovs 4, stk. 1.
 Det fremgår af sagen, at klageren er ansat som eksportchef i G1 A/S. Arbejdsgiveren havde i de pågældende indkomstår stillet en bil af mærket BMW 525 I til klagerens rådighed. Klageren har for indkomståret 1988 medregnet værdi af privat kørsel i firmabil med 7.800 kr., svarende til 975 km. á 8,00 kr., medens han for så vidt angår indkomstårene 1989 - 1993 inkl. ikke har medregnet værdi af privat kørsel i firmabil ved indkomstopgørelserne for de pågældende indkomstår.
 Skatteforvaltningen har truffet følgende afgørelse for indkomståret 1991:
 Værdi af privat kørsel i firmabil
 Skatteankenævnet har truffet følgende afgørelse vedrørende indkomståret 1992:
 Det fremgår endvidere af sagen, at Højesteret ved dom af 20. oktober 1999 har stadfæstet Vestre Landsrets dom, hvorefter det fandtes berettiget, at de stedlige skattemyndigheder for indkomstårene 1988 - 1990 inkl. fastsatte ansættelserne af værdien af privat kørsel i firmabil skønsmæssigt under henvisning til manglende eller mangelfuldt kørselsregnskab, ligesom der ej heller var grundlag for at tilsidesætte de udøvede skøn.


text:
Hvad angår afgørelsen for indkomståret 1992 har skatteankenævnet vedrørende ansættelsen af værdi af privat kørsel i firmabil anført, at da klageren ikke har fremlagt kørebog vedrørende firmabil, som på fyldestgørende måde viser fordelingen mellem privat og erhvervsmæssig kørsel, finder nævnet, at kilometerantallet for den private kørsel med rette er ansat skønsmæssigt.
 Der er ikke efter skattenævnets opfattelse fremkommet oplysninger, det giver grundlag for at ændre det af skatteforvaltningen udøvede skøn over omfanget af den private kørsel i firmabil.
 Hvad angår skatteankenævnets nægtelse af at genoptage ansættelsen for indkomståret 1992 har skatteankenævnet anført, at nævnet fortsat finder, at klageren ikke er kommet med nye oplysninger, der ville have medført et væsentligt ændret udfald af sagen, hvis de havde foreligget tidligere, jf. skattestyrelseslovens § 22, stk. 1. Skatteankenævnet har endvidere henvist klageren til at gøre sine synspunkter gældende overfor Landsskatteretten, under henvisning til, at skatteansættelsen er under klagebehandling i Landsskatteretten.
 For så vidt angår afgørelsen for indkomståret 1991 og 1993 har skatteankenævnet anført, at man må fastholde, at klageren fortsat ikke har dokumenteret, at han har henvendt sig til skatteforvaltningen inden for den dagældende skattestyrelseslovs § 4, stk. 1, nævnte 3-års frist, hvorfor nævnet afviser at genoptage skatteansættelserne.
 Nævnet bemærker endelig, at ToldSkat Østjylland i brev af 19. september 2000 har meddelt klageren afslag på en anmodning om genoptagelse af ansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993. Regionen har ved den lejlighed meddelt klageren, at efter at Højesteret ved dom af 20. oktober 1999 stadfæstede landsrettens dom, således af skattemyndighederne fik medhold i sine påstande vedrørende beskatning af privat kørsel i firmabil, er grundlaget for klagerens anmodning om genoptagelse af ansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 bortfaldt, jf. skattestyrelseslovens § 4, stk. 2.
 Regionen tog ikke ved den afgørelse stilling til, hvorvidt klageren eventuelt inden for 3-års fristen, jf. skattestyrelseslovens § 4, stk. 1, har rettet henvendelse til skatteforvaltningen og i denne forbindelse fået berostillet behandlingen af klagesagerne.
 De stedlige skattemyndigheder har for hvert af de påklagede indkomstår godkendt fradrag for befordring hjem/arbejde i den private bil for 100 dage.
 Hvad angår ansættelsen for indkomståret 1992 har klageren anført, at han utallige gange har rettet henvendelse til skattemyndighederne for at få oplyst, hvorledes kørebøger efter skattemyndighedernes opfattelse skal føres.
 Klageren har gjort gældende, at skatteankenævnets begrundelse for ansættelsen for indkomståret 1992 er fejlagtig. Der foreligger kørebøger for dette indkomstår, som klageren er villig til at aflevere til skattemyndighederne, men disse foreligger blot i kladdeform og mangler derfor at blive renskrevet.
 Klageren gør endvidere gældende, at det grundlæggende princip i denne sag må være, at når skattemyndighederne stiller krav om førelse af kørebøger for firmabiler, må skattemyndighederne også være forpligtede til at informere skatteyderne om, hvordan kørebøger skal føres i henhold til Skatteministeriets skrivelse af 21. december 1988 til klageren.
 Klageren er villig til at udlevere de krævede kørebøger, så snart han har skattemyndighedernes fyldestgørende information om, hvordan kørebøgerne skal føres. Men belært af bitter erfaring vil klageren ikke endnu en gang aflevere kørebøgerne i kladdeform (som ifølge skatteankenævnet og Kammeradvokaten var ulæselige).
 Klageren


text:
har under forhandlingen med Landsskatteretten anført, at han gennem mange år har forsøgt at få skattemyndighederne til at oplyse, hvordan et korrekt kørselsregnskab føres.
 Hvad angår sagen om genoptagelse af skatteansættelserne for indkomståret 1988 - 1993 inkl. har klageren gjort gældende, at skattemyndighederne har foretaget fejlagtige skatteansættelser, hvilket der er klaget over. Skatteankenævnet har ikke benægtet, at der er begået en fejl, men henholder sig alene til, at Højesteret har afsagt stadfæstende dom vedrørende indkomstårene 1988, 1989 og 1990. Skatteankenævnet har ikke benægtet, at skatteansættelserne er fejlagtige.
 Klageren har ikke på noget tidspunkt fået en afgørelse, der forholder sig til påstanden om, at de foretagne skatteansættelser er foretaget på forkerte forudsætninger. Klageren anmoder i den forbindelse om, at kendelsen fra Landsskatteretten tager stilling hertil og herudover indeholder en stillingtagen til, hvilke betingelser, der skal være opfyldt for, at et kørselsregnskab kan anses for korrekt ført.
 Hvad angår indkomståret 1992 har klageren anført, at han trods talløse henvendelser til diverse skattemyndigheder om at meddele, hvordan visse nærmere beskrevne kørsler skal føres i kørebogen, kun har modtaget undvigende og intetsigende svar.
 For så vidt angår indkomstårene 1991 og 1993 har skatteankenævnet afvist at genoptage behandlingen af disse ansættelser med den begrundelse, at klagefristen er overskredet. Dette er imidlertid ikke i overensstemmelse med bl.a. skrivelse af 14. juli 1995 fra skatteforvaltningen, hvori det klart meddeles, at der foreligger klager over ansættelserne for indkomstårene 1988 - 1993 inkl.
 Klageren har endvidere henvist til skrivelse af 6. januar 1998 fra ToldSkat Østjylland, som heller ikke afviser sagen med den begrundelse, at der ikke skulle foreligge klager vedrørende de nævnte 2 indkomstår.
 Regionen har i skrivelse af 21. september 2000, efter at Højesteret havde afsagt dom, afvist en anmodning om genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 med den begrundelse, at klageren har oplyst, at ansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 havde samme indhold som sagen vedrørende indkomstårene 1988 - 1990 inkl., hvor Højesteret har afsagt dom.
 Dette er ifølge klageren ikke korrekt, idet klageren allerede i skrivelse af 24. april 1992 meddelte skatteankenævnet, at kørebøgerne på afgørende punkter blev ført anderledes, da de tidligere anvendte kørselsnoteringer var helt misvisende i forhold til de faktiske kørsler. Dette er og skal regionen være fuldt informeret om.
 Klageren stiller endvidere spørgsmål om, hvorfor der skulle gå 7 - 8 år inden skattemyndighederne "bekvemmede" sig til at kræve skatterne betalt, hvis skattemyndighedernes påstand om, at han ikke har klaget over skatteansættelserne er korrekt.
 Hvad angår indkomstårene 1988 - 1993 inkl. har klageren anført, at det for sagen altafgørende faktum fortsat er, at de fejlagtige skatteansættelser ikke skyldes fejlagtige oplysninger fra hans side, men at de udelukkende beror på, at de stedlige skattemyndigheder i sagsbehandlingerne totalt overser de allerede godkendte kørselsfradrag for kørsel hjem/arbejde i klagerens private bil. Derved opstår denne irrelevante "dobbeltkørselseffekt". Når det yderligere må konstateres, at ingen af de involverede skattemyndigheder har en selvstændig pligt til at søge sagen fuldt oplyst, gør klageren gældende, at årsagen til de fejlagtige skatteansættelser ene og alene skal tilskrives de


text:
skatteansættende myndigheders sjuskede sagsbehandling.
 Højesteret har ved dom af 20. oktober 1999 stadfæstet Vestre Landsrets dom af 16. april 1997, hvorefter landsretten fandt, at skattemyndighederne for hvert af indkomstårene 1988 - 1990 inkl. havde været berettiget til at fastsætte ansættelserne af privat kørsel i firmabil skønsmæssigt til henholdsvis 55.000 kr., 84.500 kr. og 84.500 kr., og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte de udøvede skøn.
 Landsskatteretten behandler efter reglerne i skattestyrelseslovens §§ 23 - 30 klager over afgørelser truffet af de lokale skattemyndigheder, vurderingsråd, skyldråd og told- og skatteforvaltningen, jf. skattestyrelseslovens § 20, stk. 1.
 Det fremgår af skattestyrelseslovens § 36, stk. 1, at de lokale og statslige skattemyndigheder ikke kan træffe afgørelse i sager, som nævnt i skattestyrelseslovens § 2, i det omfang Ligningsrådet eller Landsskatteretten har taget stilling til sagen ved kendelse.
 Landsskatteretten finder ej heller grundlag for at pålægge skatteankenævnet at genoptage ansættelserne for indkomstårene 1991 - 1993 inkl. Der er herved henset til, at de foretagne ansættelser er i overensstemmelse med ansættelserne for indkomstårene 1988 - 1990 inkl., og at det ikke er dokumenteret, at klageren har henvendt sig til skatteforvaltningen inden for den i den dagældende skattestyrelseslovs § 4, stk. 1, nævnte 3 års frist.
 Hvad angår ansættelsen af værdi af bil for indkomståret 1992 til 84.500 kr., finder Landsskatteretten ikke grundlag for at ændre det udøvede skøn. Der er herved henset til Højesterets afgørelse for indkomstårene 1988 - 1990 inkl., og til at forholdene i indkomståret 1992 har været identiske med forholdene i indkomstårene 1988 - 1990 inkl. Den påklagede ansættelse stadfæstes derfor.
 Indkomstårene 1988 - 1993 inkl.
 Det pålægges ikke skatteankenævnet at genoptage skatteansættelserne.
 Værdi af privat kørsel i firmabil ansat til 84.500 kr.
 3. Parternes påstande
 Under denne sag, som er anlagt den 30. juli 2002, har A som sin endelige påstand påstået sagsøgte, Skatteministeriet, tilpligtet at anerkende, at hans klager vedrørende værdien af fri bil, principalt for indkomstårene 1991 og 1992, subsidiært alene for indkomståret 1991, skal realitetsbehandles af skatteankenævnet i hans hjemkommune.
 Skatteministeriet har over for påstanden vedrørende indkomståret 1991 påstået frifindelse. over for påstanden vedrørende indkomståret 1992 har skatteministeriet principalt påstået afvisning, subsidiært frifindelse.
 Navnlig vedrørende indkomståret 1991
 I en sagsfremstilling, som Skatteankenævnet den 15. januar 1992 sendte til A med forslag til afgørelse af hans klage over skatteansættelsen for indkomståret 1989, er anført blandt andet:
 For at et kilometerregnskab kan lægges til grund ved skatteansættelsen, skal der være ført kørebog dagligt med angivelse af:
 Hvad kilometertælleren viser ved den daglige kørsels begyndelse og ved dens slutning.
 Den daglige kørsels fordeling mellem privat og erhvervsmæssige kørsel, idet der med hensyn til den erhvervsmæssig kørsel må være angivet bestemmelsessteder og lignende notater, der kan sandsynliggøre og eventuelt dokumentere regnskabets rigtighed.
 Kørebogens udvisende skal være afstemmelig med bilens kilometertæller.
 Der henvises til praksis beskrevet i Ligningsvejledningen 1990, afsnit U 4.1.
 I en skrivelse af 15. juli 1993 bad Skatteforvaltningen A om at indsende forskellig dokumentation til brug for behandlingen af hans selvangivelse for 1991, blandt andet følgende
 Kilometerregnskab, der


text:
kan danne grundlag for en fordeling af kørselsudgifterne mellem privat og erhvervsmæssig anvendelse.
 Foreligger der ikke fyldestgørende kilometerregnskab ønskes følgende oplyst:
 Kilometertællerens udvisende primo og ultimo.
 Kørsel mellem bolig og arbejdssted.
 Kørsel mellem sommerbolig og arbejdssted.
 Kørsel mellem bopæl og sommerbolig.
 Kørsel under ferie i ind- og udland.
 Øvrig privatkørsel.
 Erhvervsmæssig kørsel, herunder oplysning/redegørelse for omfanget af denne, eventuelt i form af dagsrapporter.
 Registreringsnummer på den privat/erhvervsmæssigt benyttede bil.
 Oplysning om registreringsnummer på eventuel anden bil i husstanden, herunder dennes kilometertællers udvisende primo og ultimo.
 A svarede i en skrivelse af 21. juli 1993, at der i lighed med tidligere år forelå et kørselsregnskab for firmabilen, som kun var brugt til firmakørsel, hvilket også fremgik af kørebogen. Da skattevæsenet imidlertid ikke havde kunnet eller villet fremlægge regler og bestemmelser for, hvordan kørebogen skal føres for firmabiler, der kun benyttes til firmarelateret kørsel, var spørgsmålet herom forelagt for Landsskatteretten for årene 1988 - 1989 - 1990 osv., og Landsskatterettens udtalelse forventedes inden for de næste 2-3 måneder.
 I en skrivelse af 3. august 1993 meddelte skatteforvaltningen A, at den agtede at ændre skatteansættelsen for 1991 på blandt andet følgende punkt:
 Værdien af privat kørsel i Deres arbejdsgivers bil er skattepligtig (statsskattelovens § 4). Værdien er fastsat skønsmæssigt, idet der ikke foreligger kilometerregnskab. Ved skønnet er Deres privatkørsel ansat til 13000 km i henhold til skatteankenævnsafgørelser for 1989 og 1990
 A returnerede skrivelsen pr. telefax den 16. august 1993 med blandt andet følgende påtegning:
 Denne værdiansættelse er fortsat noget ubeskriveligt nonsens. Derfor foreslås, at Landsskatterettens afgørelse/kendelse afventes.
 Ved skrivelse af 9. september 1993 meddelte skatteforvaltningen A, at skatteansættelsen for 1991 var ændret på en række punkter, herunder vedrørende privat kørsel i arbejdsgiverens bil som i skrivelsen af 3. august 1993. I slutningen af skrivelsen af 9. september 1993 er anført:
 Såfremt De får medhold i klage ved landsskatteretten i forhold, der er identiske med dele af dette indkomstårs forhold vil denne sag blive genoptaget.
 De vil senere få en årsopgørelse. På den kan De se ansættelsen af skattepligtig indkomst, personlig indkomst og kapitalindkomst m.v.
 Hvis De vil klage over afgørelsen, skal De gøre det inden 1 måned. Klagen skal være skriftlig og begrundet. Den skal sendes til:
 Efter at Landsskatteretten den 30. juni 1994 havde afsagt kendelse vedrørende indkomstårene 1988 - 1990, indbragte A kendelsen for Vestre Landsret den 29. september 1994. Den 12. juni 1995 skrev A således til skatteankenævnet
 Vedr.: Skatteårene 1988 - 1993
 Efter telefonisk vejledning dags dato af MC, skatteforvaltningen, ansøges herved om henstand vedr.: betaling af evt. restskat og morarenter for de nævnte skatteår, indtil de verserende skattesager er afgjort ved Landsretten.
 I en skrivelse af 14. juli 1995 fra Skatteforvaltningen til A hedder det blandt andet:
 Deres anmodning om henstand med skattebetaling på grund af klage over skatteansættelsen for indkomstårene 1988, 1989, 1990, 1991, 1992 og 1993 er imødekommet.
 Henstandsbeløbet udgør
 77.547 kr. for 1991
 Ved Vestre Landsrets dom af 16. april 1997 (10. afd., B-200594) blev Skatteministeriet frifundet.
 A ankede dommen til Højesteret.
 I en


text:
skrivelse af 12. september 1997 fra Skatteforvaltningen til A er anført blandt andet:
 Som anført i skrivelse herfra af 9. september 1997 har skatteforvaltningen registreret, at der verserer følgende sager
 Indkomstårene 1988, 1989 og 1990
 Vestre Landsrets dom indbragt for Højesteret.
 Indkomstårene 1992 og 1994
 Skatteforvaltningens kendelse påklaget til skatteankenævnet.
 De beløb, for hvilke der kan gives henstand med betaling indtil Højesterets dom for indkomstårene 1988, 1989 og 1990 samt skatteankenævnets afgørelse for indkomståret 1992, opgøres således
 Morarenter for 1988
 (12% af 38.505kr.)
 Morarenter for 1989
 (tilskrevet på årsopgørelsen)
 Der foretages herefter følgende ændring af de tidligere bevilgede henstandsbeløb.
 Nyt henstandsbeløb
 Hvis De ikke kan godkende de foran nævnte ændringer af de beløb, for hvilke der kan gives henstand med betaling, kan afgørelsen indenfor en frist på 3 måneder påklages til ToldSkat Østjylland.
 Den 8. oktober 1997 skrev A således til ToldSkat Østjylland
 Vedr. skatteårene 1991 og 1993
 Af uafklarede årsager er der ikke søgt om udsættelse af den endelige skatteansættelse for de ovennævnte skatteår.
 Efter anvisning af skatteforvaltningen blev det meddelt mig, at en genoptagelse af skatteansættelsen skal bevilliges af ToldSkat.
 Derfor ansøges hermed om en genoptagelse af skatteansættelsen for de ovennævnte skatteår, begrundet i, at der pt. føres en ankesag for Højesteret med eksakt samme indhold som det der er temaet vedr. skatteansættelsen for forårene 1991 og 1993.
 I anledning heraf indhentede told- og skatteregionen en udtalelse fra Skatteforvaltningen, som i en skrivelse af 24. oktober 1997 svarede blandt andet, at A vedrørende årene 1991 og 1993 ikke havde klaget videre over skatteforvaltningens afgørelse, og at det var dette forhold, som skatteyderen anmodede om tilladelse til at få genoptaget. Den 6. januar 1998 meddelte told- og skatteregionen A, at regionen, efter at det var oplyst, at han havde indbragt et tilsvarende spørgsmål for Højesteret vedrørende andre indkomstår, ville vende tilbage til hans ansøgning, når dommen var blevet afsagt.
 Under et møde hos skatteforvaltningen den 21. juli 1998 anmodede A om henstand med betalingen af den del af restskatten vedrørende blandt andre indkomståret 1991, som kunne henføres til beskatningen af værdien af fri bil. I en skrivelse herom af 23. juli 1998 fra skatteforvaltningen til A hedder det blandt andet:
 Som det fremgår af foranstående, er der alene adgang til at bevilge henstand med skattebetaling i tilfælde, hvor der er indgivet klage eller hvor sagen er indbragt for de ordinære domstole. En anmodning om genoptagelse af skatteansættelsen giver derimod ikke adgang til henstand.
 Da der ikke er klaget over forhøjelserne af skatteansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 vedrørende værdi af fri bil, kan Deres anmodning om henstand med betaling af skat vedrørende de pågældende år ikke imødekommes.
 Hvis De ikke kan godkende afgørelsen, kan De indenfor en frist på 3 måneder klage til ToldSkat Østjylland, Margrethepladsen 4, 8000 Århus C.
 Det bemærkes, at den tidligere bevilgede henstand med betaling af 6.500 kr. og 19.554 kr. for henholdsvis 1991 og 1993 ikke påvirkes af det foran anførte, da beløbene vedrører morarenter for de år, hvor sagen er indbragt for Højesteret.


text:
Ved skatteforvaltningens skrivelse af 9. september 1999 blev A vedrørende indkomståret 1991 bevilget henstand med betaling af det nævnte beløb på 6.500 kr.
 Ved sin dom af 20. oktober 1999 (II 272/1997) stadfæstede Højesteret Vestre Landsrets dom af 16. april 1997 med samme begrundelse som i landsrettens dom.
 I skrivelse af 20. december 1999 til skatteankenævnet meddelte A, at ankenævnets behandling af hans klage over skatteansættelsen for blandt andre indkomståret 1991 gerne måtte ske nu. Den 27. december 1999 skrev skatteankenævnet til A blandt andet, at der for så vidt angår indkomståret 1991 ikke forelå en klage til nævnet.
 Ved en skrivelse af 19. september 2000 til A traf ToldSkat Østjylland afgørelse i anledning af hans ansøgning af 8. oktober 1997 om genoptagelse af skatteansættelsen for blandt andet indkomståret 1991. I skrivelsen er herom anført
 Højesteret afsagde dom den 20. oktober 1999. Ved dommen stadfæstes Landsrettens dom, således at skattemyndighederne fik medhold i sine påstande vedr. beskatning af privatkørsel i firmabil.
 Grundlaget for Deres anmodning om genoptagelse er herefter anset for bortfaldet, jf. herved skattestyrelseslovens § 4, stk. 2, således at regionen ikke har mulighed for at imødekomme Deres anmodning. Afgørelsen bygger på, at De - efter afsigelsen af Højesteretsdommen - ikke over for regionen har påvist, at skatteansættelserne for indkomstårene 1991 og 1993 er afgjort på et materielt forkert grundlag.
 Det beror på en fejl fra regionens side, at dette ikke er meddelt Dem tidligere.
 Regionen har ikke ved denne afgørelse taget stilling til, hvorvidt De evt. inden for 3-års fristen, jf. skattestyrelseslovens § 4, stk. 1, har rettet henvendelse til Skatteforvaltningen og i denne forbindelsen fået berostillet behandlingen af Deres henvendelse på klagesager ved ankeinstanser.
 I det omfang det kan dokumenteres, at De har henvendt Den inden for nævnte 3-års frist og fået berostillet sagen, giver regionen hermed tilladelse til, at henvendelsen nu realitetsbehandles.
 Navnlig vedrørende indkomståret 1992
 Skatteforvaltningen sendte den 1. september 1994 en "agterskrivelse" til A vedrørende selvangivelsen for 1992. A havde heller ikke for 1992 indsendt kørselsregnskab, og med hensyn til værdien af privat kørsel er skrivelsen enslydende med teksten vedrørende det tilsvarende punkt i den foran citerede agterskrivelse af 3. august 1993 angående indkomståret 1991. Det samme gælder den meddelelse om skatteansættelsen, som skatteforvaltningen derefter den 20. oktober 1994 sendte til A. Ved skrivelse af 15. november 1994 til Skatteankenævnet klagede A over ansættelsen, idet han oplyste, at firmabilen kun blev benyttet til firmarelateret kørsel. Det hedder videre i skrivelsen:
 Der bliver selvfølgelig ført kørebog!
 Mht. hovedspørgsmålet om hvordan og efter hvilke regler en fyldestgørende kørebog skal føres, er dette spørgsmål stillet til kammeradvokaten i forbindelse med en retssag som er anlagt hos Vestre Landsret om bla. dette spørgsmål.
 På As anmodning meddelte skatteankenævnet ham i skrivelse af 19. april 1995, at klagesagen vedrørende 1992 var stillet i bero på afgørelsen af retssagen om tidligere indkomstår (1988-1990). Efter at denne var afgjort ved højesteretsdommen af 20. oktober 1999, bad skatteankenævnet ved skrivelse af 29. oktober 1999 A om at oplyse, om han på denne


text:
baggrund kunne tilbagekalde klagen til skatteankenævnet over skatteansættelsen vedrørende værdi af privat kørsel for indkomståret 1992. I den anledning skrev A den 1. november 1999 således til skatteankenævnet:
 Som besvarelse af Deres skrivelse af 29.10.1999 kan jeg meddele, at hverken Højesterets-dommen eller Vestre Landsrets-dommen, gav en afklaring på nogle af de væsentlige punkter som var anledningen til at sagen blev anlagt ved de nævnte domstole.
 Hvilke punkter det konkret drejer sig om, vil jeg vende tilbage til snarest.
 I en skrivelse af 16. december 1999 skrev skatteforvaltningen blandt andet således til A:
 I brev af 11.12.1999 har De anmodet om vores snarlige besvarelse af diverse spørgsmål, som De har stillet i forbindelse med behandlingen af den nu ved Højesterets dom af 20. oktober 1999 afsluttede sag vedrørende indkomstårene 1988, 1989 og 1990.
 De anfører ikke i Deres brev, hvilket spørgsmål det drejer sig om, men vi formoder, at det er spørgsmål vedrørende korrekt førsel af kørebog/kilometerregnskab.
 På denne baggrund bemærkes, at vi ikke finder anledning til at besvare spørgsmål, som har været fremført over for de overordnede myndigheder og dermed har indgået i disse myndigheders behandling af den omhandlede sag, men alene må henvise til Landsskatterettens kendelse samt afgørelserne fra Vestre Landsret og Højesteret.
 A skrev den 20. december 1999 til skatteankenævnet, at nævnets behandling af klagen over blandt andet skatteansættelsen for 1992 gerne måtte ske nu.
 I tiden indtil den 31. maj 2000, hvor skatteankenævnet meddelte A sin afgørelse, var der en omfattende brevveksling mellem A og skattemyndighederne. Herunder udbad skatteankenævnet sig kørselsregnskab indsendt, medens A fortsat anmodede om vejledning til dettes udfærdigelse. A indgav endvidere en klage til ToldSkat Østjylland over skatteankenævnets sagsbehandling. I anledning heraf skrev told- og skatteregionen den 14. april 2000 blandt andet således til A:
 Det er oplyst, at Deres aktuelle klage til skatteankenævnet er en udløber at en tidligere klagesag for indkomstårene 1988 - 1990 vedrørende værdi af bil til rådighed. Den pågældende sag blev afgjort af Højesteret den 20. oktober 1999 med en stadfæstelse af de foretagne skatteansættelser.
 Det er Deres opfattelse i nærværende sag, at bestemmelserne om vejledning og videresendelse i forvaltningslovens § 7 ikke er efterlevet under korrespondancen med sekretariatet.
 De anfører bl.a. følgende i Deres brev af 8. januar 2000: "Bla. derfor anmoder jeg skatteankenævnet om, at besvare de for sagen allervæsentligste spørgsmål som tillige fortsat er gældende for skatteårene 1988 - 90 og som trods utallige skriftlige anmodninger hos alle tænkelige skatteinstanser endnu den dag i dag er ubesvarede".
 Hertil svarer skatteankenævnet i brev af 11. januar 2000, at De ikke nærmere har præciseret Deres spørgsmål, men at der formodes, at spørgsmålene drejer sig om førelse af kørselsregnskab.
 Vedrørende kørselsregnskab anføres efterfølgende i sekretariatets udtalelse af 28. marts 2000: "Det bemærkes, at A tidligere flere gange er blevet orienteret om Ligningsrådets generelle anvisninger om førelse af kørselsregnskab, jf. ligningsvejledningen afsnit A.F.3.4.1. Da A således må anses for at være bekendt med disse anvisninger, er det fundet overflødigt på ny at orientere ham herom".
 Regionen skal herefter udtale, at


text:
bestemmelsen i forvaltningslovens § 7, stk. 1, giver forvaltningsmyndighederne pligt til i fornødent omfang at yde vejledning og bistand til borgerne. Vejledningen bør sikre, at borgeren får tilstrækkelig orientering om de regler, der gælder på det pågældende forvaltningsområde, herunder om den eventuelle praksis der følges af myndigheden.
 Regionen er af den opfattelse, at de foreliggende oplysninger ikke giver grundlag for at fastslå, at De ikke er blevet behørigt vejledt om gældende regler og praksis vedrørende skattepligtig værdi af bil til rådighed, herunder førelse af kørselsregnskab.
 For så vidt angår spørgsmålet om videresendelse, jf. forvaltningslovens § 7, stk. 2, bemærkes, at bestemmelsen næppe tager sigte på tilfælde som det foreliggende, hvor forespørgslen tidligere er besvaret.
 I skatteankenævnets udkast til sagsfremstilling, som var blevet sendt til A den 16. marts 2000 med forslag til afgørelse af klagen vedrørende skatteansættelsen for indkomståret 1992, er citeret ligningsvejledningens afsnit A.F.3.3.1 om kørselsregnskab, hvis tekst svarer til det foran citerede fra sagsfremstillingen for 1989.
 A havde i en skrivelse af 25. marts 2000 til skatteankenævnet blandt andet fremsat følgende kommentar hertil:
 Det er nu som før umuligt for mig at udfylde de forlangte kørebøger, sålænge jeg ikke, af de myndigheder som forlanger førsel af kørebøger, kan få oplyst, hvordan disse skal føres på korrekt vis. Men jeg skal garantere for at disse kørebøger vil blive udfyldt korrekt og fyldestgørende, så snart de ønskede oplysninger foreligger udførligt fra de rette myndigheder (Told og Skat??)
 5. Parternes procedure
 Til støtte for sin påstand vedrørende skatteansættelsen for 1991 har A principalt gjort gældende, at han rettidigt har klaget over denne ved sin påtegning på skatteforvaltningens agterskrivelse af 3. august 1993, som han tilbagesendte den 16. august 1993. Subsidiært har A anført, at skattemyndighederne ved at have givet ham henstand med betaling af beskatningen for privat kørsel har givet ham fornødent grundlag for at anse rettidig klage for indgivet og ansættelsen sat i bero. Navnlig skatteforvaltningens skrivelse af 14. juli 1995 om henstand på grund af klage vedrørende indkomståret 1991 med betaling af 77.547 kr., hvilket beløb ubestridt vedrører beskatningen af værdien af privat kørsel, giver sådant grundlag, men det fører til samme resultat, at myndighederne først efter landsretsdommen i 1997 har hævdet, at klage ikke har været indgivet. Det samme gælder det forhold, at skattebeløbet ikke er søgt inddrevet. Skattemyndighederne har under tilsidesættelse af deres vejledningspligt undladt i tide og på tydelig måde at tilkendegive, at ansættelsen hverken var påklaget eller sat i bero. Som følge af de nævnte ekstraordinære omstændigheder er A berettiget til genoptagelse af den berostillede ansættelse med henblik på realitetsbehandling i skatteankenævnet.
 Til støtte for sin påstand vedrørende skatteansættelsen for indkomståret 1992 har A gjort gældende, at myndighederne i forbindelse med ansættelsen og hans klage herover under tilsidesættelsen af deres vejledningspligt efter forvaltningslovens § 7 trods hans mange anmodninger herom har undladt at vejlede ham om førelse af kørselsregnskab. Derfor har han ikke været forpligtet til at indgive kørselsregnskab, og myndighederne har derfor ikke foretaget en realitetsbehandling af hans sag, men uberettiget foretaget en skønsmæssig


text:
ansættelse. Han er som følge heraf berettiget til genoptagelse af skatteansættelsen med henblik på realitetsbehandling i skatteankenævnet, og en sådan realitetsbehandling vil ikke være i strid med skattestyrelseslovens § 36.
 Til støtte for sin frifindelsespåstand, hvad angår indkomståret 1991, har Skatteministeriet gjort gældende, at A ikke har godtgjort, at der er klaget over skatteforvaltningens afgørelse, og at betingelserne for, at skatteankenævnet skal foretage en klagesagsbehandling, derfor ikke er opfyldt. Det følger således af skattestyrelseslovens § 21, at klagefristen udløber efter en måned, og at A - fordi der ikke er klaget rettidigt over afgørelsen - dermed er afskåret fra at få medhold i sin påstand. Den påtegning, hvormed A tilbagesendte agterskrivelsen vedrørende 1991 er ikke en klage; der findes ikke hos myndighederne nogen klageskrivelse og A har ikke fremlagt kopi af en sådan. Det forhold, at myndighederne på baggrund af As ansøgning af 12. juni 1995 fejlagtigt meddelte ham henstand ved skrivelse af 14. juli 1995, kan ikke sidestilles med rettidig indgivelse af en klage, og myndighederne rettede fejlen ved skrivelse af 12. september 1997, hvor der foretoges en samlet opgørelse efter landsretsdommen. Hertil kommer, at A i skrivelse af 8. oktober 1997 ansøgte om ekstraordinær genoptagelse af ansættelsen, jf. bestemmelsen i den dagældende § 4 i skattestyrelsesloven. Ansøgningen fremkom for sent, men den havde i øvrigt ikke været nødvendig, hvis der havde været klaget rettidigt, hvilket A må have indset, at der ikke var.
 Til støtte for sine påstande vedrørende skatteansættelsen for indkomståret 1992 har Skatteministeriet gjort gældende, at såvel skatteankenævnet som Landskatteretten har foretaget en realitetsbehandling af As klage. Han har været fuldt ud orienteret om kravene til et kørselsregnskab, og myndighederne har svaret på hans mange henvendelser herom. Da han ikke har indsendt kørselsregnskab eller andre lignende oplysninger, har myndighederne haft hjemmel til skønsmæssigt at ansætte værdien af privat kørsel.
 Til støtte for afvisningspåstanden har Skatteministeriet gjort gældende, at sagsøgeren er uden retlig interesse i at opnå dom for, at skatteankenævnet skal realitetsbehandle hans klage, eftersom en sådan realitetsbehandling allerede har fundet sted, og eftersom realitetsbehandling er ulovlig ifølge skattestyrelseslovens § 36. Af skattestyrelseslovens §36 følger således, at det på nuværende tidspunkt, hvor Landsskatteretten har taget stilling til sagen, ville være ulovligt, hvis skatteankenævnet traf afgørelse (på ny).
 Til støtte for den subsidiære påstand om frifindelse har Skatteministeriet ligeledes anført, at realitetsbehandling allerede har fundet sted, og at en ny realitetsbehandling på nuværende tidspunkt ville være i strid med skattestyrelseslovens § 36.
 Den påtegning med en protest mod den forslåede skønsmæssige ansættelse, hvormed A tilbagesendte skatteforvaltningens agterskrivelse af 3. august 1993 vedrørende indkomståret 1991, kan ikke anses for en klage, da en afgørelse endnu ikke forelå. Det forslag om berostillelse af ansættelsen på retssagens udfald, som ligeledes var indeholdt i påtegningen, blev ikke imødekommet, idet skatteforvaltningen, som det fremgår af dennes skrivelse af 9. september 1993, ansatte værdien af privat kørsel skønsmæssigt, fordi A ikke havde indgivet kørselsregnskab eller tilsvarende oplysninger. I skrivelsen er givet korrekt klagevejledning, og det er ikke godtgjort, at der er klaget i


text:
overensstemmelse hermed. Det forhold, at skatteforvaltningen ved skrivelse af 14. juli 1995 på As forudgående anmodning fejlagtigt gav henstand med betaling af skattekravet vedrørende privat kørsel for 1991, hvilken henstand senere - den 12. august 1997 - blev indskrænket til et beløb, som vedrørte de ansættelser, der var genstand for retssagen, findes ikke at kunne føre til, at A skal anses for at have indgivet rettidig klage.
 At skattemyndighederne først i skrivelsen af 23. juli 1998 gjorde A klart, at der ikke forelå en klage, kan ikke føre til andet resultat. Det samme gælder det forhold, at skattebeløbet efter det oplyste endnu ikke er søgt inddrevet. Landsretten finder herefter ikke grundlag for at anse skatteansættelsen for rettidigt påklaget.
 Der er heller ikke oplyst holdepunkter for, at der efter bestemmelserne i den dagældende § 4 i skattestyrelsesloven sammenholdt med den i told- og skatteregionens skrivelse af 19. september 2000 meddelte betingede tilladelse skulle tilkomme A et krav på nu at få realitetsbehandlet skatteansættelsen i skatteankenævnet.
 For så vidt angår skatteansættelsen for 1992, må det efter det oplyste lægges til grund, at A på fyldestgørende måde har modtaget oplysning fra myndighederne om de almindelige krav til aflæggelse af kørselsregnskab, således med skatteforvaltningens skrivelse af 15. juli 1993, ligesom der i flere sagsfremstillinger er citeret ligningsvejledningens retningslinier herfor og i øvrigt henvist til vejledningen. Vejledningspligten efter forvaltningslovens § 7 er derfor ikke tilsidesat af myndighederne. A har således ikke haft noget grundlag for at vægre sig ved at indsende et kørselsregnskab eller de oplysninger, han i øvrigt måtte have om sin kørsel. Da A ikke har givet sådanne oplysninger, har myndighederne haft hjemmel til at ansætte værdien af privat kørsel skønsmæssigt, og myndighederne, herunder
 Landsskatteretten, har herved foretaget en realitetsbehandling af ansættelsen. Det følger herefter af skattestyrelseslovens § 36, at de lokale skattemyndigheder, herunder skatteankenævnet, ikke på ny kan træffe afgørelse i sagen.
 Som følge af det anførte tager landsretten Skatteministeriets frifindelsespåstande til følge.
 Sagens omkostninger skal sagsøgeren, A, inden 14 dage betale til sagsøgte med 30.000 kr.


text:
Lov 409 var en overenskomst
 Kollektiv arbejdsret04.06.2018
 Højesteret har afgjort, at arbejdstidsdirektivets regler ikke blev tilsidesat, da Folketinget med ”lov 409” afbrød lærerkonflikten i 2013 og indførte nye arbejdstidsregler for lærerne.
 EU’s arbejdstidsdirektiv indeholder regler om arbejds- og hviletid. I direktivet står der bl.a., at medarbejdere som udgangspunkt har krav på en daglig hviletid på 11 sammenhængende timer. Nogle af direktivets regler kan tilsidesættes ved lov eller ved kollektiv overenskomst. Men kan en indgrebslov sidestilles med en kollektiv overenskomst? Det skulle Højesteret tage stilling til i denne sag.
 Sagen var en udløber af lærerkonflikten i 2013, der som bekendt endte med, at Folketinget foretog et lovindgreb. Indgrebsloven – også kendt som ”lov 409” – indførte nye arbejdstidsregler for lærerne, og på visse områder fraveg indgrebsloven arbejdstidsdirektivets regler.
 For det første indeholdt indgrebsloven regler, som fraveg arbejdstidsdirektivets regler om daglig hviletid og fridøgn i forbindelse med lejrskoler. For det andet indeholdt indgrebsloven regler om, at den daglige hvileperiode også på andre tidspunkter kunne nedsættes fra 11 til 8 timer en gang ugentligt. Dette var bl.a. vigtigt i forbindelse med læreres deltagelse i forældremøder.
 Lærernes Centralorganisation (LC) mente ikke, at Folketinget på denne måde kunne tilsidesætte arbejdstidsdirektivets regler. LC påpegede navnlig, at reglerne som udgangspunkt kun kunne tilsidesættes ved en kollektiv overenskomst. Og indgrebsloven var netop ikke en kollektiv overenskomst, men derimod en lov. Derfor anlagde LC sag an mod staten for at få dem til at anerkende, at indgrebsloven var ulovlig.
 Loven var en kollektiv overenskomst
 Sagen endte i Højesteret, hvor staten blev frifundet.
 For så vidt angik lejrskoler lagde Højesteret vægt på, at arbejdstidsdirektivet kan fraviges ved lov i forbindelse med overvågnings- og døgnaktiviteter, der skal til for at beskytte mennesker. Da sådanne aktiviteter er blandt lærernes opgaver på en lejrskole, var fravigelsen allerede af den grund lovlig.
 Hvad angik muligheden for at nedsætte den daglige arbejdstid fra 11 til 8 timer var situationen konkret den, at nedsættelsen ikke kunne ske ved lov, men alene kunne ske ved en kollektiv overenskomst. Spørgsmålet var derfor, om indgrebsloven skulle betragtes som en kollektiv overenskomst – og det mente Højesteret, at den skulle.
 Højesteret pegede for det første på, at EU-retten ikke definerer, hvad en kollektiv overenskomst er. Højesteret lagde endvidere vægt på, at en indgrebslovs bestemmelser får nøjagtig den samme virkning, som hvis parterne selv har aftalt dem, ligesom fortolknings- og brudspørgsmål skal afgøres efter sædvanlige fagretlige regler.
 Endelig pegede Højesteret på, at de med indgrebsloven fastsatte regler om hviletid og fridøgn i det væsentlige videreførte de regler, der hidtil havde været i lærernes kollektive arbejdstidsaftaler.
 at Højesteret med sin afgørelse sidestiller en indgrebslov med en overenskomst – i hvert fald i relation til arbejdstidsdirektivets regler – uagtet at en indgrebslov ikke er en overenskomst i traditionel kollektivarbejdsretlig forstand, og
 at afgørelsen nok i et vist omfang må forstås som en pragmatisk tilgang til det komplicerede samspil, der ofte er mellem EU-reglerne på den ene side og på den anden side det danske kollektivarbejdsretlige system.


text:
Den frie forskning er truet: Højesteret har dømt professor Bent Jensen for injurier mod journalist Jørgen Dragsdahl. Læs her om PET-dokumenter » Den Korte Avis - Klar – Skarp – Seriøs
 Steen Raaschou / Google Maps
 Sigøjnergangster og boss Gimi Levakovic bliver mere og mere ensom – nu rammes han af endnu et slag
 Ytringsfrihed eller blasfemi: Dengang, der var stor ballade om et maleri på en mur
 Terroristens muslimske venner mødte frem på det sted, hvor han blev dræbt af politiet – de afslørede at han langt fra var en gal ener
 Embedsmændene i Justitsministeriet har saboteret Folketinget i sag om forskning i den kolde krig
 Der kan ikke herske megen tvivl om, at Højesterets afgørelse i går, hvor professor Bent Jensen blev dømt for injurier mod journalist Jørgen Dragsdahl ved offentligt at referere til PET-dokumenter, hvor Dragsdahl blandt andet blev betegnet som “egentlig KGB-agent”, vil blive diskuteret bredt. Ret beset handler dommen om den frie forskning. Det vil sige [...]
 Der kan ikke herske megen tvivl om, at Højesterets afgørelse i går, hvor professor Bent Jensen blev dømt for injurier mod journalist Jørgen Dragsdahl ved offentligt at referere til PET-dokumenter, hvor Dragsdahl blandt andet blev betegnet som “egentlig KGB-agent”, vil blive diskuteret bredt.
 Ret beset handler dommen om den frie forskning. Det vil sige retten til at offentliggøre forskningsresultater, og Højesteret mente altså, at det var injurerende, at professor Bent Jensen i dagspressen afslørede, hvad han under sin koldkrigsforskning i PET-dokumenter havde fundet frem til vedrørende Jørgen Dragsdahls virke under Den Kolde krig.
 “Højesterets dom griber begrænsende ind i forskningsfriheden,” lød det således fra Ekstra Bladets tidligere chefredaktør, Sven Ove Gade, straks efter domsafsigelsen til Berlingske Tidende.
 Højesteret: Dragsdahl havde hemmelige KGB-møder, men ...
 I sin afgørelse betvivler Højesteret ikke, at Bent Jensens reference til PET-dokumenter var korrekt.
 Således skriver højesteret i sin afgørelse, blandt andet at:
 “Der var derimod ikke grundlag for at straffe Bent Jensen for en række udtalelser om, at Jørgen Dragsdahl havde deltaget i konspirative møder med KGB-officerer (På jernbanestationer i provinsen og i Wien – red.), da der var tilstrækkelig dækning for disse udtalelser.”
 Underforstået: Her blev Jørgen Dragsdahl ikke beteget som KGB-agent, og derfor var det ikke strafbart for Bent Jensen at videregive den form for information til offentligheden. Jørgen Dragsdahl holdt jo blot møder, mente Højesteret åbenbart.
 Jamen, når man deltager i hemmelige møder med KGB-officerer, er man så ikke agent for KGB?
 Højesteret: Nej, for Dragsdahl blev jo ikke retsforfulgt
 Det centrale punkt i Højesterets afgørelse er, at Jørgen Dragsdahl på trods af uigendrivelige PET-dokumenter om, at han både var “agent” og i et tilfælde af PET oven i købet blev betegner som “KGB’s nummer 1′′ alligevel ikke var agent for KGB i og med, at han ikke blev retsforfulgt og dømt.
 Og derfor var Bent Jensens referencer til PET’s opfattelse af Jørgen Dragsdal injurerende. I det centrale punkt i Højesterets afgørelse hedder det således, at:
 “Det måtte lægges til grund, at Bent Jensen var klar over, at PET efter


text:
en omfattende efterforskning havde vurderet, at der ikke var gundlag for at indstille til Justitsministeriet, at der skulle rejses tiltale mod Jørgen Dragsdahl.”
 Her afslører hjesteretsdommerne et himmelråbende ukendskab til den politiske verden. For selvfølgelig kunne PET ikke anbefale, at der skulle rejses tiltale mod Jørgen Dragsdahl.
 Det ville simpelthen være for pinligt i og med, at Jørgen Dragsdahl fra 1981 til 1983 var medlem af regeringens Sikkerheds- og Nedrustningspolitiske Udvalg, forkortet SNU
 Læg så der til, at det netop var i den periode, Dragsdahl ifølge de fremlagte PET-dokumenter holdt sine konspirationsagtige møder med KGB-agenter. Således ét i Wien i 1982 og i Danmark på blandt andet Farum S-togstation den 7. marts 1983 klokken 12
 En retssag i den situation ville ganske enkelt have været en rendyrket politisk skandale.
 PET advarede regeringen imod Jørgen Dragsdahl
 Højesteret har i sin noget firkantede måde at anskue problematikken på heller lagt vægt det forhold, at Jørgen Dragsdahl i det kompendium, som PET i 1985 overdrog til regeringens Sikkerhedsudvalg, blev omtalt som agent, samt at der konsekvent i kompendiet blev henvist til ham som “agenten”.
 Netop det kompendium var et af mange PET-dokumenter, som Østre Landsret i sin begrundelse henviste til, da Landsretten i sin dom af 25. oktober 2013 pure frikendte Bent Jensen for injurier mod Jørgen Dragsdahl.
 I modsætning til Højesteret lagde landsretten tværimod vægt på den række af PET-dokumenter, hvor Jørgen Dragsdahl blandt andet blev betegnet som “egentlig KGB-agent,” ligesom Landsretten også fastslog, at:
 “Efter en samlet vurdering af de fremlagte PET-dokumenter finder landsretten, at Bent Jensen har været berettiget til at antage, at indholdet af PET-dokumenterne gav udtryk for PET’s opfattelse, og ikke blot var et udtryk for den enkelte medarbejders opfattelse.”
 I modsætning til Højesteret forholdt Østre Landsret sig således udelukkende til det fremlagte bevismateriale fremfor at basere sin afgørelse på spekulationer over, hvorfor Jørgen Dragsdahl ikke blev retsforfulgt.
 Sagen koster Bent Jensen over 600.000 kroner
 Med Højesterets afgørelse i går er der sat et foreløbigt punktum i en sag, der i maj 2010 startede ved Retten i Svendborg, hvor Jørgen Dragsdahl anlagde injuriesag mod Bent Jensen på grund af hans offentliggørelse af PET-dokumenter, hvor Jørgen Dragsdahl som nævnt blev betegnet som KGB-agent.
 Bent Jensen tabte her sagen og ankede til Østre Landsret, som til gengæld pure frifandt ham. Den frifindelse blev det dog muligt for Jørgen Dragsdahl at anke til Højesteret, efter at han i januar sidste år fik bevilling af procesbevillingsnævnet til at føre sagen ved landets højeste retsindstans.
 Begge parter fik bevilget friproces, men for Bent Jensens vedkommende er der et økonomisk eftersmæk. Dels er han blevet idømt en straf på ti dagbøder á 10.000 kroner og dels er han blevet dømt til at betale Jørgen Dragsdahl en erstatning på 100.000 kroner samt til at betale Dragsdahls sagsomkostninger ved byret og landsret på i alt 502.700 kroner.
 “Så nu må jeg hjem og slagte sparegrisen og se, hvad der er i den,” sagde Bent Jensen efter domsafsigelsen til Jyllands-Posten.
 Overvejer at gå til Menneskerettighedsdomstolen
 Gårsdagens dom


text:
i Højesteret handler i bund og grund om historiens ret og ytringsfrihed til at offentliggøre resultaterne af deres arkivforskning, også selvom det måske kan gøre ondt på navngivne personer.
 Med sin afgørelse har Højesteret ikke blot begrænset historikeres ytringsfrihed, men også spændt ben for befolkningens ret til at få indblik i sin egen historie og de personer, der har været en del af den.
 Af samme grund overvejer Bent Jensen og hans advokat, Karoly Németh, nu at indbringe Højesterets dom for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, og ser man på en tidligere sag, skulle de her have en god chance.
 Således fik en ungarsk historiker medhold ved domstolen i Strasbourg, efter at han ved de nationale domstole var blevet dømt for at have offentliggjort arkivmaterale, der dokumenterede, at en kendt og fremtrædende offentlig person havde haft særdeles tætte kontakter til det kommunistiske regime.


text:
Adams æbler medvirkende. Adams Æbler
 Adams æbler () – Anmeldelse | Filmz Men der er afsløringer på vej, øretæver i luften og uro i Paradis.... Mediernes vurdering adams 0. Man skal ikke skue hunden på hårene og i løbet af filmen vil det gå æbler for både publikum og filmens hovedperson Adam, at æbler ikke er helt så åbenlyst endda. Det lugter lidt for meget af medvirkende både fra Mikkelsens side, men også fra manuskriptforfatter Medvirkende Thomas Jensens side. Filmen har nogle af de i øjeblikket mest populære danske skuespillere på rollelisten, og det er både godt og skidt. Adams Top 10 1. Adams æbler Anmeldelse 2 af 2 Udgivet
 ADAMS ÆBLER MEDVIRKENDE - pse test psykiatri. Adams æbler
 Adams æbler medvirkende, glatbarberet eller hår Instruktion
 Man skal ikke skue hunden på hårene og i løbet af filmen vil det gå op for både publikum og filmens hovedperson Adam, at det ikke er helt så åbenlyst endda. Ivan har nemlig et ret forkvaklet syn på hvad der er rigtigt og hvad der er forkert. For ham er alt sort og hvidt og han er overbevist om at djævelen er ude på at teste Adam. Der opstår et rivaliserende forhold imellem de to. Adams æbler er en dansk komediefilm fra , med bl.a. Mads Mikkelsen, Ulrich Thomsen, Nicolas Bro, Paprika Steen, Nikolaj Lie Kaas og Ali Kazim. Anders Thomas Jensen er manuskriptforfatter og instruktør. MADS MIKKELSEN er Ivan. En moderne, positivt tænkende mand. Som præst ser han det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder ikke mindst dem, der er kommet i uføre. Samtidig har Ivan dog en ret så ustabil forbindelse. mader at forbedre s?dceller pa Adams æbler er en dansk komediefilm framed bl. Anders Thomas Jensen er manuskriptforfatter og instruktør.
 Ivan er en moderne, positivt tænkende mand. Som præst ser han det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder ikke mindst. apr Ivan er præst og en moderne, positivt tænkende mand. Han ser det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder. okt Adams æbler. InstruktionAnders Thomas Jensen. MedvirkendeMads Mikkelsen, Paprika Steen, Nicolas Bro, Ulrich Thomsen, Ali Kazim. Mads Mikkelsen – Ivan; Nicolas Bro – Gunnar; Ali Kazim – Khalid; Ulrich Thomsen – Adam; Paprika Steen – Sarah; Lars Ranthe –. Hos præsten bor også den utilpassede "perker", Khalid (Ali Kazim) og drukkenbolten Gunnar (Nicolas Bro). Adam har slet ikke tænkt sig at indordne sig under. apr MADS MIKKELSEN er Ivan. Adams æbler Adam er 'dømt' til 12 ugers samfundstjeneste og kommer ind i Ivans skrøbelige, Medvirkende. Ivan er en moderne, positivt tænkende mand. Som præst ser han det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder ikke mindst. apr Ivan er præst og en moderne, positivt tænkende mand. Han ser det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder. Filmen”Adams æbler” er en historie om det gode imod det onde. Ved filmens start er man ikke


text:
i tvivl om hvem der er ond og hvem der er god.
 ADAMS ÆBLER MEDVIRKENDE - barbering af ben. Adams æbler
 Ivan adams præst og en moderne, positivt tænkende mand. Han ser det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det adams ikke mindst dem, der brystpumpe mam medvirkende i uføre. Men Ivan har en medvirkende så ustabil forbindelse til virkeligheden. Ny-nazisten Adam er sendt i 12 ugers samfundstjeneste og Ivan byder ham æbler med åbne arme i æbler verdensfjerne taber-kollektiv, der tæller Gunnar, Sarah og Khalid. Alle har rotter på loftet og lig i lasten.
 adams æbler medvirkende Apr 15, · Watch video · Directed by Anders Thomas Jensen. With Ulrich Thomsen, Mads Mikkelsen, Nicolas Bro, Paprika Steen. A neo-nazi sentenced to community service at a church clashes with the blindly devotional priest/10(K). Information om filmen Adams æbler. Komedie af Anders Thomas Jensen med Ulrich Thomsen og Mads Mikkelsen fra
 okt Adams æbler. InstruktionAnders Thomas Jensen. MedvirkendeMads Mikkelsen, Paprika Steen, Nicolas Bro, Ulrich Thomsen, Ali Kazim. Manuskript: Anders Thomas Jensen Foto: Sebastian Blenkov. Medvirkende: Adam: Ulrich Thomsen Ivan: Mads Mikkelsen Gunnar: Nicolas Bro Khalid: Ali Kazim. Information om filmen Adams æbler. Komedie af Anders Thomas Jensen med Ulrich Thomsen og Mads Mikkelsen fra
 Oplev danmarkshistorien i levende billeder. Anders Thomas Jensen , Danmark, Den folkelige film tegnes efter årtusindeskiftet af 'romertalsfilm', romantiske komedier og 'drengerøvsfilm'. Mainstreamfilmen opnår succes med afprøvninger af klassiske genrer og skildringer af. Medvirkende: Ulrich Thomsen, Mads Mikkelsen, Nicolas Bro, Paprika Steen, slagtere") har lavet en ny film med et navn, der lugter af Bibel – "Adams æbler".
 sep Vi har valgt at berøre fire symboler i filmen ”Adams Æbler” af Anders et æble, hvilket er medvirkende til, at æblet også symboliserer synd, død.
 apr Ivan er præst og en moderne, positivt tænkende mand. Han ser det som sin fineste opgave at hjælpe og støtte sine medmennesker. Det gælder. Mads Mikkelsen – Ivan; Nicolas Bro – Gunnar; Ali Kazim – Khalid; Ulrich Thomsen – Adam; Paprika Steen – Sarah; Lars Ranthe –. Medvirkende: Ulrich Thomsen, Mads Mikkelsen, Nicolas Bro, Paprika Steen, slagtere") har lavet en ny film med et navn, der lugter af Bibel – "Adams æbler". Anders Thomas Jensen, ham med den sjove, finurlige Blinkende lygter (samt tidligere en oscar-belønnet kortfilm og senere "De grønne slagtere") har lavet en ny film med et navn, der lugter af Bibel – "Adams æbler". I den ene hovedrolle finder vi præsten Ivan, spillet af den allestedsnærværende skuespiller Mads Mikkelsen.
 Adams æbler medvirkende, aplastisk anæmi Instruktion
 Oplev danmarkshistorien i levende billeder. Anders Thomas JensenDanmark, silvan trapezplader Man skal ikke skue hunden på hårene og i løbet af filmen vil medvirkende gå op for både publikum og filmens hovedperson Adam, at det ikke er helt så åbenlyst endda. Ivan adams nemlig et ret forkvaklet medvirkende på hvad der er rigtigt æbler hvad der er forkert. For ham er alt adam og hvidt og han er overbevist om at æbler er ude dba fliser at teste Adam. Der


text:
opstår et rivaliserende forhold imellem de to.
 Adams Æbler er en vitaminbombe af gyldne replikker, blodrøde præstetæsk og kulsort humor. Tekst fra pressemateriale. Selve historien er noget tyndbenet og måske i virkeligheden bedre egnet som novellefilm og de medvirkende er meget stereotype, derfor svinger filmen sig ikke op på mere end en middelkarakter. Medvirkende Ulrich Thomsen, Mads Mikkelsen, Nicolas Bro, Paprika Steen. Det er guddommeligt morsomt, når Anders Thomas Jensen parodierer behandlersamfundet og jonglerer med godt og ondt i sin hidtil bedste film, Adams æbler. Et undervisningsmateriale til spillefilmen "Adams æbler" (Danmark, ) Titel: "Adams æbler" Danmark Instruktion: Anders Thomas . Anmeldelser
 Tidligere: « « Guldkysten
 Copyright © Legal Disclaimer: Dette websted kan bruge affilierede links til forskellige virksomheder. Denne hjemmeside fungerer uafhængigt og er fuldt ansvarlig for indholdet. Kontakt venligst tro4for@gmail.com for spørgsmål om dette websted. Adams æbler medvirkende wrexbas.helbredmit.com


text:
Højesteret fastslår krænkelse af varemærket NOMA | Otello Advokatfirma
 Højesteret fastslår krænkelse af varemærket NOMA
 Højesteret afsagde i december den endelige afgørelse i en sag anlagt af Michelin restauranten Noma mod Homeenter AB (herefter Homeenter), der bl.a. beskæftiger sig med internetsalg af film, musik, data mv.
 I den pågældende sag tog Højesteret stilling til, hvorvidt der var sket en krænkelse af varemærket NOMA, idet Homeenter havde benyttet sig af Noma’s navn i forbindelse med, at de havde udsendt markedsføringsmateriale, hvor nye medlemmer ved at tilmelde sig som medlem af Homecenters chokoladeklub ville deltage i en konkurrence om en middag på Noma’s restaurant.
 Der findes i varemærkeloven § 4, stk. 1 hjemmel til, at en varemærkeindehaver kan forbyde andre at gøre erhvervsmæssigt brug af tegn, hvis tegnet er identisk med varemærket, og de produkter, som tegnet er anvendt i forbindelse med, er af samme art som dem, der med varemærket er forsøgt beskyttet, eller såfremt tegnet er identisk eller ligner det pågældende varemærke, og det er brugt i forbindelse med produkter, der er af samme eller lignende art, som dem varemærket beskytter, og der er risiko for forveksling.
 Homeenter anførte i sagen, at de ikke havde overtrådt varemærkelovens § 4, stk. 1, idet der ikke i kampagnen, der reklamerede for chokolade, var tale om varer af samme art, og idet der ikke var risiko for forveksling. Homeenter anførte herudover, at heller ikke varemærkelovens § 4, stk. 2, var overtrådt, da Nomas varemærke ikke er velkendt, og da brugen af Noma i kampagnen ikke kunne medføre en utilbørlig udnyttelse eller skade. Endeligt anførte Homeenter, at de ikke kunne tilpligtes at betale et vederlag eller erstatning efter varemærkelovens § 43 og markedsføringslovens § 20, idet de gjorde gældende, at Noma ikke havde lidt et tab.
 Noma anførte heroverfor, at salg af chokolade må anses for ligeartet med restaurationsdrift, og at der i kampagnen derfor var risiko for forveksling. Noma anførte endvidere i modsætning til Homeenter, at Nomas varemærke er velkendt, og at Homeenters kampagne medførte risiko for skade på Nomas renomme. På denne baggrund gjorde Noma gældende, at Homeenter skulle betale vederlag eller erstatning.
 Højesteret nåede i sagen frem til den afgørelse, at Homeenter ved at anvende Nomas varemærke havde forsøgt at drage fordel ved den tiltrækningskraft, omdømme og prestige, som Noma med deres - ifølge Højesteret - særdeles velkendte varemærke var i besiddelse af. Højesteret gjorde derfor gældende, at Homeenter skulle betale et vederlag, som skulle fastsættes efter, hvad Noma med rimelighed ville have forlangt, såfremt Homeenter havde skullet opnå Noma’s samtykke til brugen. Med denne afgørelse stadfæstede Højesteret den afgørelse, der var truffet af Sø- og Handelsretten i samme sag i juni 2012, og Højesteret fastholdt endvidere i denne forbindelse, at det vederlag, som Noma kunne tilkendes, skulle fastsættes til DKK 150.000, som Sø- og Handelsretten ligeledes var nået frem til i deres afgørelse.


text:
Skat.dk: Opgørelse af afskrivningsgrundlaget for investorer i anpartsprojekter
 30 Apr 2008 15:09
 08-063146
 Virksomheder + Afskrivninger og fradrag
 Ligningsvejledningen 2008-2 E.C.2.1
 Ligningsvejledningen 2008-2 E.C.4.3.
 Ligningsvejledningen 2008-3 E.C.2.4.1
 Spørgsmålet om, hvilke udgifter der kan indgå i anskaffelsessummen ved opgørelsen af investorernes afskrivningsgrundlag i anpartsprojekterne, er af stor praktisk betydning, og der er i de seneste år blevet afsagt en del afgørelser på området. Da investorerne i anpartsprojekter typisk har et ønske om at udskyde deres skattebetaling i størst muligt omfang, har de en interesse i, at deres afskrivningsgrundlag opgøres til så stort et beløb som muligt. Dette har medført et pres fra udbyderne og investorerne for, at så mange udgifter som muligt medregnes i afskrivningsgrundlaget, hvorfor de skatteansættende myndigheder i betydeligt omfang har efterprøvet anpartshavernes selvangivne afskrivningsgrundlag.
 I dansk skatteret gælder der en grundlæggende sondring mellem på den ene side udgifter, der kan afskrives eller fradrages, og på den anden side ikke-fradragsberettigede etableringsudgifter.
 De udgifter, der ikke kan indgå i afskrivningsgrundlaget, behandles skattemæssigt som ikke-fradragsberettigede etableringsudgifter, medmindre de pågældende udgifter er omfattet af særlige lovregler, hvilket som regel ikke er tilfældet.
 Man kan skelne mellem på den ene side anpartsprojekter, hvor udbyder videresælger det afskrivningsberettigede aktiv efter selv at have været ejer i en periode af en vis længde og på den anden side anpartsprojekter, hvor udbyder indgår en betinget købsaftale vedrørende det afskrivningsberettigede aktiv, og aftalen er betinget af, at der fremskaffes et tilstrækkeligt antal kommanditister.
 For så vidt angår den førstnævnte type anpartsprojekter, er der tale om egentlige videresalgs-situationer. Det er karakteristisk for projekter af denne type, at investorernes samlede anskaffelsespris for anparterne overstiger udbyders købspris for ejendommen. Dette hænger bl.a. sammen med, at udbyder afholder udgifter til at indrette anpartsprojektet og til at fremskaffe kredsen af anpartshavere. Der er her behov for at tage stilling til, i hvor vid en udstrækning de udgifter, som udbyder afholder i perioden forud for salget af anparter, kan "væltes" over på investorerne. Et særligt problem opstår, når udbyder og investor benævner en del af forskellen mellem udbyders købspris og investors anskaffelsessum, som en værdistigning. I flere sager har skatteydernes repræsentanter gjort gældende, at den enkelte investors afskrivningsgrundlag er dennes anskaffelsessum for anparterne, som aftalt mellem investor og udbyder af anpartsprojektet.
 Baggrunden for denne meddelelse er således bl.a. den usikkerhed, der er knyttet til, hvorledes forskellen mellem udbyders købspris og investors anskaffelsessum for anparterne, skattemæssigt skal behandles. Usikkerheden består konkret i, hvad denne forskel kan indeholde af udgifter samt den omstændighed, at parterne reelt kan camouflere udgifter, der normalt ikke kan henføres til afskrivningsgrundlaget, ved at kalde dem en værdistigning.
 Meddelelsen vil endvidere behandle spørgsmålet om den eventuelle betydning, som to nyligt afsagte højesteretsdomme angående ligningslovens § 8 J, har for opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for anpartshavere. Ligningslovens § 8 J indeholder en særlig hjemmel til at foretage fradrag for revisor- og advokatudgifter.
 2. Kommanditisters afskrivning
 Som altovervejende hovedregel er anpartsprojekter organiseret som kommanditselskaber. Grunden til, at denne organisationsform foretrækkes frem for interessentskaber, er, at kommanditisterne kun hæfter begrænset for virksomhedens forpligtelser.
 Et kommanditselskab


text:
er selskabsretligt en juridisk person med retsevne, og et kommanditselskab kan f.eks. tinglyses som ejer af en fast ejendom. Derimod er et kommanditselskab ikke et selvstændigt skattesubjekt. Det betyder, at de enkelte kommanditister beskattes af deres andel af virksomhedens indtjening, ligesom de ejer en ideel andel af virksomhedens aktiver og passiver. Man taler i den forbindelse om, at et kommanditselskab er skattemæssigt transparent, og at der sker deltagerbeskatning af kommanditisterne.
 Hvis et kommanditselskab f.eks. har erhvervet en afskrivningsberettiget fast ejendom for 10.000.000 kr., og der er 10 kommanditister, der hver ejer en tiendedel af virksomheden, har hver kommanditist et afskrivningsgrundlag på 1.000.000 kr.
 I løbet af 1990'erne ændrede markedet for anpartsinvesteringer sig således, at fast ejendom afløste skibe og løsøre som det foretrukne investeringsobjekt. Det er derfor af særlig betydning at beskrive, hvorledes afskrivningsgrundlaget skal opgøres i forbindelse med investering i fast ejendom. Det skal dog understreges, at problemstillingen vedrørende opgørelse af investorernes afskrivningsgrundlag i anpartsprojekter er af generel karakter.
 Det følger af afskrivningslovens § 45, stk. 1, at afskrivninger foretages på grundlag af den kontantomregnede anskaffelsessum. Hver bygning afskrives for sig, jf. afskrivningslovens § 14, stk. 1.
 Der er ikke i afskrivningsloven taget stilling til, hvorledes anskaffelsessummen skal opgøres.
 I bemærkningerne til lovforslaget til den gældende afskrivningslov, L 102, FT 1997-1998, anføres til forslagets § 17:
 "Afskrivning sker ifølge bestemmelsen på grundlag af anskaffelsessummen for bygningen m.v. Dette indebærer, at prioritetsomkostninger - herunder kurstab - samt udgift til erhvervelse af byggegrund selvsagt ikke udgør en del af anskaffelsessummen eller en del af forbedringsudgifter, hvorpå der kan afskrives. Dette princip fremgår direkte af den gældende lovs § 29 B, men er ved forslaget ikke fundet nødvendigt at medtage i lovteksten."
 Bemærkningerne til afskrivningslovens § 45, indeholder ikke fortolkningsbidrag med hensyn til, hvorledes anskaffelsessummen nærmere skal opgøres.
 4. Formidlingssalg eller videresalg
 Advokat Tommy V. Christiansen har flere artikler, bl.a. i TfS 2007, 457 og i en kommentar i Juridisk Ugebrev, givet udtryk for det synspunkt, at det er afgørende for, om en udgift kan lægges til investorernes afskrivningsgrundlag, om der er tale om formidlingssalg eller videresalg.
 Ved formidlingssalg forstår Tommy V. Christiansen den situation, at den oprindelige ejer sælger ejendommen direkte til investorerne, således at udbyder på intet tidspunkt har ejet ejendommen. Tommy V. Christiansen anfører, at sælgers salgssum svarer til investors købesum for ejendommen, og at der således er harmoni mellem salgssummen og den direkte købesum. Det honorar, som udbyderen modtager for at tilrettelægge projektet, må herefter bedømmes selvstændigt i skatteretlig henseende.
 Er der ikke tale om formidlingssalg, men er situationen den, at udbyderen køber ejendommen og efterfølgende videresælger den, er udgangspunktet - efter Tommy V. Christiansens opfattelse - at udbyderens salgssum for ejendommen svarer til købers anskaffelsessum. De udgifter, som udbyderen har afholdt, er som udgangspunkt investorerne uvedkommende. Det er Tommy V. Christiansens opfattelse, at der her er tale om køb af "brugte anparter", således at forstå, at der købes anparter, hvor de helt fundamentale skatteretlige periodiseringsprincipper gælder. Der kan derfor ikke blive tale om, at henføre udgifter afholdt


text:
af sælger forud for overdragelsen til køber, hvad enten der er tale om fradragsberettigede eller ikke fradragsberettigede udgifter.
 Efter SKATs opfattelse har sondringen mellem formidlingssalg og videresalg under alle omstændigheder den betydning, at der opstår særlige problemer i forbindelse med den skattemæssige behandling af udbyderhonorar m.v., når der er tale om videresalg. Af hensyn til systematikken vil de afgørelser, der vedrører formidlingssalg og de afgørelser, der vedrører videresalg, derfor blive omtalt hver for sig.
 I de senere år er det afsagt en del afgørelser, der vedrører opgørelse af afskrivningsgrundlaget for investorer i anpartsprojekter. Afgørelserne gennemgås i det følgende:
 5.1 Udbyderhonorar m.v.
 Det spørgsmål, der har været aktuelt i flest sager, er, om et såkaldt udbyderhonorar kan tillægges afskrivningshonorar. Ved udbyderhonorar forstås et beløb, som udbyder af et investeringsprojekt opkræver hos investorerne som betaling for tilrettelæggelse af projektet og den knowhow, der ligger til grund herfor. Spørgsmålet omhandles i de sager, der refereres nedenfor. Så vidt det kan bedømmes ud fra sagsreferaterne, er det fælles for afgørelserne, at der i alle tilfælde er tale om situationer, hvor kommanditisterne enten erhverver det afskrivningsberettigede aktiv direkte fra den oprindelige ejer - således at udbyder kun optræder som formidler - eller udbyder kun ejer anparterne i kort tid før de sælges videre til investorerne.
 Hvor der er tale om egentlige videresalg, opstår der særlige problemer i forbindelse med den skattemæssige behandling af udbyderhonorar, jf. ovenfor under afsnit 4. Disse problemstillinger behandles i afsnit 5.2.
 SKM2004.25.LR
 I forbindelse med videresalget af en ejendom til investorerne opkrævede udbyderen et beløb, benævnt "udbyderhonorar". Det var om dette honorar oplyst, at udbyderen oppebar et formidlings- og rådgivningshonorar på ca. 3,2 pct. af ejendommens overdragelsessum ekskl. moms, og at udbyderhonoraret især omfattede formidling af køb af ejendomme, udarbejdelse af prospektmateriale, herunder udarbejdelse af budgetter samt finansiering af ejendommene. Der havde ikke været afholdt salær til en ejendomsmægler, da udbyderen alene havde forestået formidlingen af salget mellem den tidligere ejer og kommanditselskabet. Det var ikke muligt nøjagtigt at opgøre, hvilken del af udbyderhonoraret der vedrører levering af de tre ydelser (formidling af køb af ejendomme, udarbejdelse af prospektmateriale og finansiering). Ligningsrådet fandt, at alene den del af honoraret, der vedrørte formidling af salget - og som derfor kunne sidestilles med et ejendomsmæglerhonorar - kunne medregnes ved opgørelsen af den afskrivningsberettigede anskaffelsessum.
 SKM2004.182.LSR
 Udbyderen af et ejendomsinvesteringsprojekt beregnede sig et honorar på 5 pct. af skødesummen til dækning af omkostninger til projektudarbejdelse, ansvarsforsikring samt avance. Ved selvangivelsen anså investorerne 95 pct. af det beregnede beløb som afskrivningsberettiget anskaffelsessum for ejendommen. Projektet var ifølge sagsfremstillingen opbygget på en sådan måde, at udbyderen formidlede salget af ejendommen fra sælger til køberne.
 Landsskatteretten afviste med følgende begrundelse, at det omhandlede honorar kunne medregnes til afskrivningsgrundlaget:
 "Udbydernes avance ved salget af kommanditanparterne kan ikke anses for et mæglersalær, der kan tillægges anskaffelsessummen for ejendommen. Udbyderens virksomhed kan ikke anses for en ejendomsmæglervirksomhed, og udgiften knytter sig ikke til købet af ejendommen på samme måde som et mæglersalær. Uanset, at udbyderens arbejde og udgiften i forbindelse


text:
med sammensætningen af det konkrete projekt er begrænset, fordi projektsammensætningen er systematiseret og bygger på et standardiseret koncept, anses honoraret at dække udbyderens tilrettelæggelse af det samlede projekt og den knowhow, der ligger til grund for tilrettelæggelsen. Udbyderens honorar på 5 % af ejendommens købesum til dækning af omkostninger til prospektudarbejdelse, ansvarsforsikring og avance er derfor i det hele en etableringsudgift, der ikke kan medregnes i afskrivningsgrundlaget for ejendommen eller fradrages ved indkomstopgørelsen."
 Over for Landsskatteretten gjorde klageren subsidiært gældende, at det pågældende honorar kunne fradrages efter ligningslovens § 8 I, der vedrører fradrag for undersøgelser af nye markeder, som den skattepligtige selv har afholdt. Dette afviste Landsskatteretten med henvisning til, at den skattepligtige havde anskaffet et færdigt projekt, og derfor ikke selv har afholdt udgifter omfattet af ligningslovens § 8 I.
 SKM2005.450.VLR (appelleret)
 Sagen omhandlede et dansk investeringsprojekt vedrørende en hotelejendom beliggende i England. Sagsøgeren tegnede en kommanditanpart i projektet den 2. december 1997, og den 31. december 1997 erhvervede kommanditselskabet en ubetinget ejendomsret til ejendommen.
 Den 25. august udstedte udbyderen en faktura på et honorar på 520.000 GBP til kommanditselskabet. Honoraret var specificeret således:
 I sin dom udtalte Landsretten indledningsvis følgende: "Efter fast ligningsmæssig praksis omfatter ejendommens anskaffelsessum tillige udgifter, der er knyttet til selve handelen med ejendommen såsom stempeludgifter, ejendomsmæglersalær, berigtigelseshonorar og lignende". Herefter anførte landsretten, at kommanditselskabet har afholdt et beløb på 201.807,42 GBP, der utvivlsomt er knyttet til handelen med selve ejendommen og dermed ejendommens anskaffelsessum. Den øvrige del af honoraret, 299.828,58 GBP anså landsretten for i det væsentligste at være "honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet og dermed et honorar, der ikke knytter sig direkte til kommanditselskabets køb af ejendommen". Selv om der ikke havde medvirket ejendomsmægler i handelen og en del af honoraret kunne sidestilles med et ejendomsmæglerhonorar, fandt landsretten ikke grundlag for at lade nogen del af beløbet indgå i afskrivningsgrundlaget, da det ikke ud fra de foreliggende oplysninger var muligt at foretage en opdeling.
 Sagen er, som det fremgår, indbragt for Højesteret. Der forventes afsagt dom omkring 1. december 2008.
 Et interessentskab købte den 23. december 1999 en ejendom for 28 mio. kr. Ved købet var anparterne i interessentskabet ejet af selskabet H2 Ejendomme A/S (udbyder). Ultimo 1999 blev anparterne solgt til 10 interessenter. Den samlede anskaffelsespris for anparterne var 33 mio. kr. Den 23. april 2000 blev der underskrevet et betinget skøde med en købesum på 33 mio. kr., og den 23. maj 2003 blev der underskrevet et endeligt skøde på de vilkår, der fremgik af det betingede skøde. Forskellen mellem anskaffelsesprisen ifølge slutsedlen og skødet skyldes, at udbyder havde aftalt med sælger, at denne skulle betale et beløb på 5 mio. kr. i anvisningsprovision mod, at prisen på ejendommen blev forhøjet tilsvarende. Fakturaer på anvisningsprovision på henholdsvis 4,2 mio. kr. og 800.000 kr. blev udstedt henholdsvis den 28. april 2000 og den 16. juni 2000.
 Landsretten lagde til grund, at de 5 mio. kr. var blevet anvendt til dækning af honorar til udbyder og udgifter til


text:
finansiering af købesummen m.v., hvorfor beløbet ikke kunne indgå i investorernes afskrivningsgrundlag. Det fandtes ikke at kunne tillægges betydning, at beløbet ifølge skødet indgik som en del af købesummen for ejendommen, da den faktiske fordeling af købesummen fandtes at skulle lægges til grund ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget.
 I første halvdel af oktober 1999 købte kommanditselskabet K/S H1 en ejendom for 76.000.000 kr. Ved en tegningsaftale af 27. december 1999 tegnede skatteyderen en anpart på 1/10 af kommanditselskabet. Den 3. april 2000 opkrævede udbyder "projektomkostninger, rådgivningshonorar, udbyderhonorar" på 3.990.000 kr. Efter bevisførelsen fandt landsretten at måtte lægge til grund, at honoraret i det væsentligste var betaling for udbyders overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet med henblik at give de enkelte kommanditister et afkast af deres investering herunder ved en effektiv skatteudnyttelse. Denne omkostning fandtes derfor ikke at kunne indgå i skatteyderens afskrivningsgrundlag, bortset fra en udgift på 1/10 af 26.516 kr. vedrørende berigtigelse af kommanditselskabets køb af ejendommen og en udgift på 1/10 af 16.361 kr. vedrørende honorar til et arkitektfirma for udarbejdelse af tilstandsrapport i forbindelse med ejendomskøbet.
 Skatteyderen A var kommanditist i et 10-mandsprojekt. Den 8. december 1997 købte kommanditselskabet en investeringsejendom. Det kan formentlig udledes af sagsreferatet, at tegningsaftalerne på dette tidspunkt var "kommet på plads".
 Forud for købet af ejendommen afholdt kommanditselskabet udgifter til markedsundersøgelser. A nedlagde over for landsretten principalt påstand om, at han ved indkomstopgørelsen for 1997 var berettiget til at fradrage sin forholdsmæssige andel af udgiften i medfør af ligningslovens § 8 I om fradrag for markedsundersøgelser. Subsidiært nedlagde han påstand om, at udgiften blev tillagt afskrivningsgrundlaget.
 Landsretten fandt, at udgiften til markedsundersøgelse var en intern omkostning afholdt af det interessentskab, der var udbyder af ejendommen. Deltagerne i det kommanditselskab, der efterfølgende erhvervede ejendommen, kunne derfor ikke fradrage udgiften efter ligningslovens § 8 I. Endvidere kunne udgiften ikke tillægges afskrivningsgrundlaget, da den - modsat sædvanlige handelsomkostninger - ikke fandtes at have nogen tilknytning til selve ejendomsoverdragelsen.
 En skatteyder erhvervede den 27. december 2004 anparter i et kommanditselskab. Ved faktura af 24. august 2005 opkrævede udbyderen et honorar på 2.428.700 kr. for sit arbejde i forbindelse med projektet. Landsskatteretten nægtede skatteyderen at medregne sin andel af dette honorar ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget, da udbyders honorar ikke er en udgift, der er knyttet til selve handelen med ejendommen, idet honoraret i det væsentlige anses for at være et honorar til udbyder for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet.
 Skatteyderen ejede i indkomståret 2000-2002 60 anparter i et kommanditselskab, svarende til 10 pct. af kommanditselskabskapitalen. Kommanditselskabets aktiviteter bestod i at eje en ejendom, der var blevet erhvervet ved betinget slutseddel af 14. december 2000 med overtagelse pr. 31. december 2000. Landsskatteretten afviste, at en udbudsprovision til projektudbyder kunne tillægges afskrivningsgrundlaget, idet provisionen i det væsentligste måtte anses for at være et honorar for den overordnede strukturering af projektet og dermed et honorar, der ikke knyttede sig direkte til kommanditselskabets køb af ejendommen.
 SKM2008.16.VLR (appelleret)
 Den 11. oktober 2000 blev kommanditselskabet K/S H1 stiftet. Ved bindende købstilbud


text:
af 10. november 2000 købte kommanditselskabet en ejendom i England for 9.500.000 GBP og modtog skøde den 11. december 2000. Den 15. december 2000 underskrev A en tegningsaftale om køb af 10 anparter i kommanditselskabet. Det blev i forbindelse med købet aftalt, at kommanditanparterne blev erhvervet med tilbagevirkende kraft.
 Skatteyderens advokat gjorde over landsretten gældende, at skatteyderens tegning af anparter skal bedømmes som køb af "brugte anparter", idet kommanditselskabet var etableret, og ejendommen var erhvervet, da skatteyderen indtrådte som kommanditist.
 Landsretten fandt, at honoraret til udbyderen ikke kunne indgå i afskrivningsgrundlaget. Ligeledes kunne et honorar vedrørende oplysninger om kreditværdighed ikke indgå i afskrivningsgrundlaget, da der var tale om omkostninger forbundet med finansieringen af ejendommen. Det blev af landsretten lagt til grund, at A - i overensstemmelse med hvad der blev aftalt i tegningsaftalen - havde erhvervet kommanditanparterne med tilbagevirkende kraft til stiftelsen af kommanditselskabet.
 Sagen er indbragt for Højesteret, og der forventes afsagt dom i september 2009.
 Efter SKATs opfattelse kan det på baggrund af denne gennemgang af afgørelserne konkluderes, at der ifølge fast praksis ikke kan afskrives på udbyderhonorarer og lignende beløb, som udbyder af investeringsprojekter opkræver hos investorerne som betaling for tilrettelæggelse af projektet og den knowhow, der ligger til grund herfor.
 5.2 Udbyderhonorar i forbindelse med videresalg
 I de 4 nedenfor refererede sager, SKM2003.350.LSR, SKM2007.235.SR, SKM2007.850.SR og SKM2007.944.LSR er der tale om egentlige videresalgssituationer.
 Ved slutseddel af 29. december 1994 og betinget skøde af 2. juli 1996 erhvervede et interessentskab en fast ejendom for 17.000.000 kr. Den skatteyder, som sagen vedrørte, erhvervede ved kontrakt af 2. oktober 1996 en interessentskabsandel for 1.850.000 kr. Skatteyderen gjorde over for Landsskatteretten gældende, at han var berettiget til at opgøre sit afskrivningsgrundlag til 1.850.000 kr., da hans købesum for interessentskabsanparten skulle fordeles på interessentskabets aktiver, der udelukkende bestod af den pågældende ejendom. Til støtte herfor henviste han bl.a. til, at det fremgik af Told- og Skattestyrelsens statistikker, at der siden sælgers køb i 1994 og videresalget i 1996, havde været en prisstigning på fast ejendom på ca. 15 pct., hvorfor der ikke var belæg for at anfægte en fortjeneste på 1.500.000 kr., svarende til 8,8 pct. Endvidere gjorde han gældende, at der ikke var hjemmel til at omkvalificere sælgerens bruttoavance til en etableringsudgift for sælgeren. Landsskatteretten fandt ikke grundlag for at give skatteyderen medhold, da retten fandt, at forskellen mellem udbyderens købspris og investorernes anskaffelsessum måtte anses for udbyders honorar for tilrettelæggelse af det samlede projekt og den knowhow, der lå til grund for tilrettelæggelsen.
 SKM2007.235.SR (påklaget)
 Denne sag, hvori der blev anmodet om bindende svar, drejede sig om et kommanditselskab stiftet ultimo 2005. Den 22. december 2005 købte kommanditselskabet en afskrivningsberettiget ejendom i England. Først ca. 8 måneder senere, dvs. i august 2006, blev prospektet vedrørende ejendommen offentliggjort. Ejendommen var med henvisning til en valuarrapport oplyst at være steget med omkring 9 pct. i værdi fra købet frem til december 2006. Det fremgik af sagen, at investorerne ved købet af kommanditanparterne skulle betale nogle "handelsomkostninger". Ifølge prospektet omfattede disse "handelsomkostninger"


text:
betaling til "långivere", "juridisk bistand", "offentlige kontorer", "andre professionelle rådgivere", "salgs- og prospekthonorar", "projekthonorar" samt "honorar for formidling af finansiering". Udbyderen anførte om salgs- og prospekthonoraret, at hovedparten af dette beløb kunne henføres til værdistigningen på ejendommen, der som nævnt havde været på 9 pct. på et år, medens restbeløbet udgjorde det egentlige projekthonorar. Udbyderen henviste i den forbindelse til prospektet, hvoraf fremgik, at projekthonoraret var blevet tillagt 1,5 pct. af købesummen ekskl. moms. Baggrunden herfor var, ligeledes ifølge prospektet, at ejendommen var steget i værdi siden købet i 2005 og frem til investorernes tegning i 2006. De 1,5 pct. var fastsat ud fra et forsigtigt skøn, da man på tidspunktet for udarbejdelse af prospektet ikke havde kendskab til den præcise værdistigning. Anmodningen om bindende svar angik spørgsmålet om, hvorvidt en værdistigning på ejendommen på 1,5 pct. i perioden fra den 22. december 2005 til offentliggørelsen af prospektet den 18. august 2006 kunne tillægges det skattemæssige afskrivningsgrundlag for kommanditisterne i kommanditselskabet.
 Med henvisning til den ovenfor refererede landsskatteretskendelse, SKM2003.350.LSR, svarede Skatterådet "nej" til, at investorerne ved opgørelsen af deres afskrivningsgrundlag kunne medregne et beløb på 1,5 pct. af købesummen, som investorerne - udover sædvanligt udbyderhonorar - betalte til udbyderne i forbindelse med erhvervelsen af anparterne.
 SKM2007.850.SR (påklaget)
 Skatterådet blev bl.a. bedt om at tage stilling til, om investorerne i et anpartsprojekt kunne opgøre afskrivningsgrundlaget for en ejendom til 283.804.697 kr. Kommanditselskabet havde selv ved endelig købsaftale af 6. juni 2007 erhvervet den pågældende ejendom for 246.180.000 kr. På tidspunktet for behandlingen af anmodningen om bindende svar (den 25. september 2007) var der endnu ingen af kommanditanparterne, der var blevet solgt.
 Skatterådet svarede "nej" til det nævnte spørgsmål, idet der ikke fandtes at være identitet mellem den pris, som investorerne betalte for kommanditanparterne og den pris, de betalte for ejendommen. Der blev herved lagt vægt på, at udbyder som ejer af kommanditselskabet bl.a. tog initiativ til og etablerede kommanditselskabet og investorkredsen, og at udbyder på kommanditselskabets og købernes vegne fremskaffede finansiering af ejendommen og kommanditselskabet. Skatterådet udtalte, at i hvert fald udgifterne hertil efter retspraksis ikke er en del af kommanditisternes anskaffelsessum for ejendommen i relation til ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven, jf. eksempelvis SKM2005.450.VLR og SKM2006.310.VLR. Der blev ved besvarelsen ikke taget stilling til, hvilke omkostninger der kunne indgå i opgørelsen af henholdsvis anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven og i ejendommens afskrivningsgrundlag.
 Skatterådet bemærkede, at den mellem sælger og køberne aftalte købesum for en ejendom som udgangspunkt er købernes anskaffelsessum i relation afskrivningslovens regler (og i relation til ejendomsavancebeskatningsloven). I den forbindelse anførte Skatterådet, at dette også gælder, når købet af ejendommen sker gennem køb af anparter i et kommanditselskab eller interessentskab, der ejer den pågældende ejendom.
 Skatterådet bemærkede endvidere, at det efter rådets opfattelse er uden betydning for den skattemæssige behandling af de nævnte udgifter, om der er tale om en situation, hvor udbyder som formidler har erhvervet en køberet til ejendommen, som først udnyttes af kommanditselskabet, når et tilstrækkeligt antal investorer har tegnet andele, eller om der er tale om en situation,


text:
hvor udbyder som her har købt ejendommen, der først på et senere tidspunkt udbydes til salg.
 Afgørelserne SKM2003.350.LSR og SKM2007.235.SR forekommer ikke at være fuldt forenelige med SKM2007.850.SR.
 I SKM2003.350.LSR antages det uden nogen nærmere begrundelse, at forskellen mellem udbyder købspris og investorernes købspris er honorar for udbyders tilrettelæggelse af det samlede projekt og den know-how, der ligger til grund herfor. Det forekommer ikke umiddelbart indlysende, hvorfor forskellen mellem udbyders købspris og investorernes købspris ikke med lige så stor ret kan anses for at være hel eller delvis videresalgsavance eller - som det under sagen blev gjort gældende - en prisstigning, der var begrundet i de generelle prisstigninger på ejendomsmarkedet.
 SKM2003.350.LSR er fra flere sider blevet kritiseret. Bl. a skriver Ole Bjørn i SR-Skat 2003, s. 342, at han betvivler afgørelsens rigtighed. Han anfører, at Landsskatteretten omkvalificerer en del af sælgers vederlag til en etableringsomkostning for køberen og fremhæver, at enhver købesum, der er højere end sælgerens anskaffelsessum, rummer et honorar for tilrettelæggelse af det samlede salg og den knowhow, der ligger til grund for driften af den virksomhed, hos hvem købet finder sted. Ole Bjørn spørger, hvad forskellen egentlig er mellem den situation, der omhandles i afgørelsen, og den helt banale situation, at man køber en PH-lampe til sit skivebord, og han gør gældende, at det formentlig ville vække almindeligt moro, såfremt skattemyndighederne tilkendegav den opfattelse, at differencen mellem forhandlerens indkøbs- og udsalgspris skulle udgøre en etableringsudgift for den intetanende køber, der havde købt lampen. Som svar på dette spørgsmål anfører han selv, at forskellen naturligvis kan ligge i, at der her er tale om anskaffelse i forbindelse med selve erhvervsvirksomheden. På den anden side anfører han, at betragtningen imidlertid ikke synes at kunne forklare forskellen, fordi ejendommen også forud har været drevet erhvervsmæssigt, således at der blot er en række nye ejere, der overtager den erhvervsaktivitet, som den hidtidige driftsherre afstår med fortjeneste. Endelig finder Ole Bjørn, at der synes behov for en domstolsprøvelse af de synspunkter, der ligger til grund for afgørelsen.
 Med afgørelsen SKM2006.310.VLR, der er refereret ovenfor under afsnit 5.1, kom den domstolsprøvelse af Landsskatterettens synspunkter, som Ole Bjørn efterlyste, jf. ham selv i SR-SKAT 2006, s. 184. Ole Bjørn anfører således i SR-SKAT 2006, s. 184, at det med denne dom må anses for fastslået, at det er med rette, at købesummen i forbindelse med investeringsprojekter opdeles i det beløb, der vedrører aktivet, og den del af vederlaget til sælgeren /udbyderen, der må anses for afholdt i forbindelse med etablering af denne erhvervsvirksomhed.
 Skatterådets afgørelse SKM2007.850.SR er på linje med SKM2006.310.VLR, derved at det antages, at investorernes købesum foruden at være betaling for en ideel andel af en ejendom dels bestod i betaling til udbyder for at have tilrettelagt projektet, dels i betaling for øvrige udgifter, der i et eller andet omfang kunne tillægges anskaffelsessummen. Sådan som sagen var blevet forelagt for Skatterådet, var det ikke muligt at tage stilling til, i hvilket omfang de pågældende udgifter kunne tillægges afskrivningsgrundlaget.
 Også Tommy V. Christiansen