text:
meget diskussionen om, hvorvidt man skal støtte eller undlade at støtte Tymoshenko som Ukraines premierminister, som diskussionen om, hvilken strategi man skal anlægge i forhold til de politiske alliancepartnere - altså Julia Tymoshenkos blok, SPU og andre allierede - frem til 2006, der gør sig gældende.
 Tomenko henleder opmærksomheden på, at regeringen fra 2006 vil tilhøre det politiske parti, som vinder ved parlamentsvalget. Ifølge ham er det meget vigtigt element i de overvejelser, som medlemmerne af "Vores Ukraines" fraktion gør sig.
 Han påpeger, at det drejer sig om at realisere præsident Viktor Jusjtjenkos program, eftersom det på visse punkter er beregnet til at løbe over en femårig periode, og på visse punkter over en tiårig periode.
 "Det absolutte flertal af medlemmerne af fraktionen "Vores Ukraine" har forståelse for, at man bør indgå kompromiser med de politiske partnere - BJuT og SPU - for at realisere programmet", siger Tomenko. Han understreger, at der blandt de deputerede i fraktionen "Vores Ukraine" i dag er taktiske forskelle i tilgangene til spørgsmålet om "den politiske opbygning".
 Tomenkos bud er, at man efter denne diskussion vil præcisere "logikken og alle de politiske kræfters placering i den proces, som fører til 2006", og at det "vil løse størstedelen af problemerne". UNIAN. UP.
 Efterforskningen i sagen omkring Ukraines transportminister Heorhij Kirpa har nu definitivt forkastet teorien om et mord, skriver avisen "Segodnja" med henvisning til kilder i politiet, som har informeret avisen om visse detaljer i efterforskningen af straffesag nr. 49-1395, der omhandler ministerens død. Eksperterne er helt enige om, at der er tale om et selvmord", skriver avisen.
 På grundlag af den retsmedicinske undersøgelse har man bekræftet den foreløbige konklusion; nemlig at døden indtraf som følge af et skud i højre tinding (ikke i munden).
 Det var Kirpa selv, der affyrede pistolen af mærket PSM 5,15 mm, som befandt sig i højre hånd (dvs. at teorien om et mord endegyldigt er bortfaldet ifølge eksperterne). Der var kun ét skud, idet kuglen gik ud igen og borede sig ind i saunaens væg. Samme sted har man fundet det patronhylster, som er også er inddraget som bevismateriale. Døden indtraf omgående.
 Ifølge "Segodnja" bekræfter efterforskningen også, at der var en vandret læsion henover indgangssåret fra pistolkuglen samt en række læsioner i andre dele af ansigtet. Deres beskaffenhed var i starten uklar og gav anledning til en formodning om, at der havde været tale om en kamp forud for det dødbringende skud... Da resultaterne af ekspertisen forelå, forkastede politiet imidlertid denne teori til fordel for teorien om, at disse læsioner var en følge af faldet".
 Ifølge avisen "har man også løst spørgsmålet om, hvorfor kuglen sad fast i saunaens væg i 93 cm højde over gulvet (man tvivlede på, Kirpas højde taget i betragtning, at han kunne have skudt i liggende stilling). Eksperterne nåede frem til, at Kirpa trykkede på aftrækkeren i siddende stilling".
 Avisen minder om, at alt dette skete i saunaen, hvor der er hylder, som man kan sidde på. "Segodnja" påpeger, at "uanset, at ikke alle undersøgelser


text:
endnu er afsluttet, viser analyserne, at der ikke er blevet fundet spor af giftstoffer, alkohol eller andre skadelige stoffer i vævet".
 I en anden artikel fremlægger "Segodnja" forskellige teorier om Kirpas dødsfald, som avisen deler op i tre dele: "Han blev han tvunget til det af personer, som ønskede at indtage posten som minister for et af landets mest indbringende ministerier under den nye præsident Jusjtjenko (efter sigende havde Kirpa allerede aftalt med Jusjtjenko, at han ville beholde posten og derfor blev ministeren tvunget til at forlade den på anden vis). Underteorier: "han blev "myrdet" af kompromitterende materialer, familien blev truet osv. Den anden teori går ud på, at han blev tvunget til at begå selvmord af personer, som han havde samarbejdet med under det gamle styre og havde haft nogle forretningsmæssige projekter med - muligvis i forbindelse med valget (her er den sandsynlige teori hævn og forsøg på at skaffe sig af med et vidne). Den tredje teori er, at han begik selvmord uden ydre tvang. Han kan have frygtet afsløringerne, at blive sat udenfor i det nye styres hierarki, eller han kan have haft personlige grunde til det (sygdom eller nervøst sammenbrud). UNIAN. UP.
 Den europæiske Unions udvidelseskommissær Olli Rehn siger, at Eurounionen ikke kan lukke døren for et muligt medlemskab for Ukraine, fordi der er tale om en europæisk stat.
 I dagens interview med Tv-stationen "Reuters" i den schweiziske by Davos roste Rehn også Ukraines præsident Viktor Jusjtjenkos indsats for at få en aftale i stand mellem Ukraine og EU om associeret medlemskab til 2007.
 Rehn betegnede dette mål som modigt; men fornuftigt og reelt, fordi Jusjtjenko ifølge ham ikke har travlt med at komme med en medlemskabsansøgning over hals og hoved, men betoner de konkrete tiltag og agter at forbedre de økonomiske og handelsmæssige relationer og den politiske dialog.
 Indtil videre skal Ukraine ifølge den europæiske udvidelseskommissær bevæge sig i retning af en tilnærmelse til EU indenfor rammerne af den europæiske naboskabspolitik, oplyser radio Liberty.
 This week the EU finally came round to the conclusion that Viktor's Yushchenko's support for Ukraine "returning to Europe" is no hollow rhetoric. Former president Leonid Kuchma also spoke of "returning to Europe" in 1998, when he first outlined plans for Ukraine to join the EU; four years later he added NATO membership to this goal. Unfortunately, neither the EU nor NATO ever took his declarations seriously. Yushchenko's support for the same policies is noteworthy because he, unlike Kuchma, is believable. Speaking to the Parliamentary Assembly of the Council of Europe (PACE) Yushchenko claimed that Ukraine's future lies inside Europe because, "We, along with the people of Europe, belong to one civilization" (Financial Times, January 25).
 Yushchenko told PACE, "The realization of the strategy of our foreign policy aim is membership in the European Union." Domestic reforms in Ukraine to assist integration will "become a real, and not a declarative, reality," a clear jab at the empty rhetoric of the Kuchma era (Ukrayinska pravda, January 25). To applause and laughter Yushchenko

type: other


text:
told PACE that, after his reforms, Ukraine will have changed so much that the EU itself will ask, "Why are you, such a fantastic place, not yet in the European Union?" (Ukrayinska pravda, January 25).
 The seriousness of Yushchenko's plans was detailed by his deputy prime minister for European integration, Oleh Rybachuk, who threatened to "undertake an orange revolution in Brussels" if the EU continued to ignore Ukraine (Ukrayinska pravda, January 18). Rybachuk, with strong Polish backing, is eager to launch a two-year drive to fulfill the Copenhagen Criteria required for EU membership. "I can understand Ukraine's entry into Europe as my life's aim," Rybachuk admitted (Ukrayinska pravda, January 18).
 Yet, Yushchenko's focus on the EU is causing consternation in Brussels, as the EU already has a full agenda: absorbing ten new members, adopting a constitution, and bringing in Turkey. As The Times (January 25) wrote, "Whether Ukraine should be allowed to set foot on the path that leads to membership is a question diplomats try hard to avoid." But now that the EU has agreed to admit Turkey, it has a more difficult time rejecting Ukraine.
 Britain, a key supporter of Turkish membership, is now in a quandary. An EU that is "widened" to the borders of Iran, Iraq, and Syria is one that is never likely to be "deepened" in the manner that France and Germany desire. A "wider," as opposed to a "deeper," EU could never become a superpower rivaling the United States. This would mean that Europe would continue to delegate security issues to NATO, rather than build up its own independent force. While this explains why France and Germany were always lukewarm about Turkey, it does not explain Britain's position. Under the logic of "deepening" versus "widening," Britain should promote Ukraine after Turkey. Yet, London isn't, and Britain's policy is contradictory. The Times (January 25) explains this paradox in three ways.
 Second, many EU members believe there should be a period to "digest" the ten new members. After the latest expansion, there is little appetite for new members.
 Third, "At the same time, Britain does not want to be seen to undermine Yushchenko's heroic bid to lead his country in a different direction," said The Times. The Orange Revolution fundamentally changed Ukraine's international image in a positive direction. There is a widespread view in the West, as echoed in the media and among government ministers, that Ukraine has now "earned" its place in Europe.
 As EU External Affairs Commissioner Benita Ferrero-Waldner admitted, "We have to recognize this new political reality in Ukraine" (Financial Times, January 25). On January 13, the European Parliament issued an appeal to the European Commission and EU Council calling upon the EU to review the EU-Ukraine Action Plan, which currently does not provide for Ukraine's future membership.
 Ukraine's allies in the EU include all eight of the new post-communist members, led by Poland. Austria, Finland, and Sweden also support Ukraine's EU membership. Poland, which had backed Turkish membership, has broken ranks


text:
with London by lobbying for Ukraine to be invited to join at the same time as Turkey. Poland sees a Ukraine inside the EU and NATO as the best way to secure stability on its eastern flank and provide a buffer between itself and Russia.
 Yushchenko is keen to quickly follow through on both the momentum of the Orange Revolution and his plans for Ukraine to "return to Europe." Ukraine is to formally apply for EU membership this year, a step that Kuchma never undertook. "The new president and government of Ukraine will do everything in its power" towards this aim, Rybachuk declared (Ukrayinska pravda, January 22).
 The EU founding treaty states unequivocally that any country geographically situated in Europe can join the EU. The EU will be therefore in an extremely uncomfortable position if it formally turns down Ukraine's application.
 Thus far, Yushchenko has not discussed Ukraine's plans for NATO, because it is a more sensitive issue inside Ukraine and regarding Russia. But, if the EU snubs Ukraine's membership application, Kyiv will have greater incentive to focus on NATO membership, which is far easier to achieve, has broad U.S. support, and is a step where Russian concerns are less likely to be taken into account.
 Folkedeputeret Ihor Shurma siger, at SDPU (o)'s fraktion først vil tage endelig stilling til, om man hører til oppositionen, i forbindelse med, at man vil drøfte spørgsmålet om, hvorvidt man vil stemme for indstillingen af Julia Tymoshenko som Ukraines premierminister, oplyser UNIAN.
 "Spørgsmålet (om Tymoshenko som premierminister, red.) bør sætte tingene på plads. Man bør holde op med at sniksnakke om at være i opposition; men bør i stedet handle. Han fremhæver, at der i fraktionen indtil videre ikke har været nogen entydig holdning til, hvordan man skal stemme. Samtidig udtrykker han håb om, at hvis fraktionen taler om at være i opposition, så kan den handle i overensstemmelse med hermed. "Hvis vi ikke blive indbudt til at deltage i regeringen, så kan fraktionen ikke stå med ansvaret for styrets handlinger", siger Shurma.
 Som tidligere omtalt sagde lederen af SDPU (o) Viktor Medvetjuk under en pressekonference den 26. januar i Kiev officielt, at partiet nu gik over i opposition til det nuværende styre. ProUA.
 Lederen af KPU's fraktion, Petro Symonenko, vil tage initiativ til en høring i parlamentet Verkhovna Rada vedrørende den ukrainske regerings meddelelse om, at man vil offentliggøre et dekret om en livslang pension til den tidligere præsident Leonid Kutjma. Det sagde Symonenko til journalisterne efter et koordinerende møde for lederne af parlamentets fraktioner, oplyser ProUA's korrespondent.
 Symonenko understreger, at der indtil videre ikke er vedtaget nogen lov om Ukraines præsident, og at udstedelsen af en sådan regeringsforordning derfor vil være ulovlig. Kommunisternes leder understregede også, at Ukraines borgere bør vide, hvad deres penge bliver brugt.
 KPU's leder understreger, at udstedelsen af den pågældende regeringsforordning er en præcedens, hvor "hver eneste bør have et personligt ansvar". Symonenko understreger, at lederne af fraktionerne i parlamentet ikke kunne gå ind for en høring. Samtidig


text:
En stat, der bliver holdt som gidsel af organiseret kriminalitet | Danpal.dk
 ← Bush forpligter USA til at forsvare Israel mod truslen fra Iran
 HAMAS’s valgsejr: Stemmer for afklaring →
 En stat, der bliver holdt som gidsel af organiseret kriminalitet
 Udgivet den 27. januar 2006 af admin
 En stat, der bliver holdt som gidsel af organiseret kriminalitet.
 Haaretz, søndag 22. januar 2006
 Af Gideon Levy
 Har Israel en organiseret kriminalitet? Er der en mekanisme af kriminalitet, der udstrækker sine fangarme langt ind i topledelsen hos regeringen, hæren, politiet og dommerne, og som skaber frygt? Er der en veletableret institution med en ledelse af “godfathers” og “soldater”, som står under dets kommando, og som opererer frit under en anstændig facade? Påtvinger denne organiserede kriminelle institution hele det israelske samfund en frygt ved at udsætte dets sikkerhed og velbefindende for fare?
 Uheldigvis, svaret på alle disse spørgsmål er bekræftende. I Israel eksisterer den organiserede kriminalitet, og den er yderst magtfuld. Rækkevidden af dens medlemmer strækker sig ind i regeringens sale og lovgivningens gange. De har et tilsyneladende respektabelt ydre og en velorganiseret struktur med “godfatherrabbinere” og en hær af soldater, som de kommanderer over. De intimiderer deres omgivelser, og de udsætter hele samfundets velbefindende og sikkerhed for fare. De kaldes bosættere.
 Borgere, som lever i en stat, forpestet af den organiserede kriminalitet, retter deres klager hovedsageligt til lovinstitutionerne, der stort set er hjælpeløse i beskyttelsen af det konstitutionelle velbefindende. Nu, da det ser ud til, at israelerne endelig er begyndt at føle afsky for det, der sker på Vestbredden, burde de rette deres klager til dem, der satte mekanismen af kriminalitet i stand til at dominere statens magtcentre og gøre lige det, den ønskede i de okkuperede områder.
 Ligesom i kriminalitetsplagede regioner, er der også her et ekstraterritorialt område, der ligger uden for og over loven. Det er ligesom Pardes Daka i Jaffa, et område politiet i årevis tøvede med at bevæge sig ind i på grund af frygt, påført af den kriminelle familie, der dominerede det. Sådan er det også i Amona, Hebron, Skali Farmen og Hill 725.
 For tiden er det “in” at være chokeret over Hebron-bosætternes aktioner. Selv fungerede premierminister Ehud Olmert truer med at blive barsk over for lovbryderne. Forsvarsminister Shaul Mofaz skiftede hurtigt synspunkt, hvilket han har for sædvane at gøre, idet han tilpassede sig den nye tone ved at sige, at alle de “kriminelle” skulle fordrives fra Hebron. Hvem var det, han helt præcist refererede til? Kun til dem der satte sig op mod IDF-soldaterne. Og hvor har han været indtil nu? Den forgangne stilhed kaster et hyklerisk skær på ministrenes choktilstand og offentlighedens i almindelighed: I årevis har bosætterne i Hebron faret frem over for deres palæstinensiske naboer, indtil de sidstnævnte blev tvunget til at forlade deres hjem og butikker og flygte. Enhver der besøger Hebron kan se en spøgelsesby, men kun få i Israel ønskede at vide noget derom, og endnu færre var chokerede og aktionerede imod det. Kun da bosætterne vovede at gå


text:
imod soldater og politi, lød der et ramaskrig. Men dette skrig burde være rettet mod dem, der tillod at forbrydelsen blomstrede i årenes løb.
 Dette involverer ikke alene soldater, politi og Shin Bet agenter, som havde kendskab til det, holdt det hemmeligt og endda støttede det. Som med al organiseret kriminalitet er omfattende dele af regeringen involveret.
 Boligministeriet, IDF og civiladministrationen, som oprettede alle de “illegale udposter” med infrastruktur, tog del i konstruktionprocessen og sørgede for beskyttelse og assistance, asfalterede vejene, sørgede for vandforsyningen og elektricitet – de er alle involveret i forbrydelsen. Denne udøvende afdeling gjorde det lettere for de kriminelle familier at udvide deres kontrol med Vestbredden, og – som med al organiseret kriminalitet – har retsvæsenet været en part af korruptionen.
 Højesteret, som nu på begæring er ved at udsætte kendelsen mod adskillige af udposterne, må også påtage sig noget af skylden. F.eks. er historien med konstruktionen af Amona instruktiv: Den blev bygget på privat palæstinensisk jord tilbage i 1995. Boligministeriet skaffede 2,1 millioner NIS til finansiering af infrastrukturen, uden at der var en byggetilladelse. Så hvorfor skulle vi klage
 over beboerne i Amona, når staten støttede konstruktionen af deres udpost økonomisk?
 Selv da civiladministrationen i oktober 2004 udstedte ordre om, at ni kæmpe enfamilieshuse i Amona skulle nedrives, var der ikke en, der løftede en finger. Det er sådan, det er, når frygten for organiseret kriminalitet gennemtrænger lovsystemet. Det krævede, at “Peace Now” tog affære, før Højesteret begyndte at diskutere nedrivningen af illegale bygninger.
 Men Højesteret handlede, som den altid gør på begæringer af denne type: Der var ikke noget, der hastede. I sidste uge fik bosætterne endnu en udsættelse, skønt det ikke er klart hvorfor. Højesteret havde heller ikke hastværk hvad angår besætterne af Hebrons stormarked.
 Siden juni 2001, da civiladministrationen udstedte en evakueringsordre, har ikke så få bosætterbørn haft tid til at spytte ældre palæstinensere i ansigtet. I 2003 lovede staten Højesteret at evakuere besætterne, men der er ikke gjort en pind for at iværksætte denne forpligtelse.
 Højesteret har ikke altid handlet sådan. Da ni beboere i Rafah i maj 2004 bad om, at deres huse ikke blev nedrevet, udstedte dommer Eliahu Mazza en sidsteøjebliks, midlertidig ordre mod nedrivningen, men retten behøvede kun 48 timer til at annullere dette, og husene blev jævnet med jorden.
 Hver gang palæstinensere har ansøgt om, at deres huse ikke blev nedrevet, har Højesteret handlet hurtigt og beslutsomt i afvisningen af anmodningerne. Når den finder det passende, er Højesteret et hurtigt og effektivt instrument.
 Der er ingen grund til at blive opstemt over, at en håndfuld besættere fra Amona og Hebron markedet nu bliver evakueret. Den virkelige nationale mission er at rense ud i alle centrene af organiseret kriminalitet.
 Olmert, som førte en velpubliceret krig mod et organiseret kriminelt apparat, burde vide dette. Det kriminelle apparat, han nu står over for er stærkt, voldsomt og umådeligt farligere end Sibonibrødrene fra Mevasseret Yerushalayim, som han konfronterede for nøjagtig 30 år siden. Dengang stod han overfor dem, der intimiderede en lille


text:
Peak Perfomance - Find jakker og hættetrøjer fra Peak Perfomance her
 Min: €40,00 Max: €437,00
 All Sort Blå Hvid Grå Grøn
 All S M L XL 2XL One Size 8 9 10 11
 Denne Dun vinterjakke fra Peak Performance er fremstillet af 100% Polyester og med Gåse og ande fjer i inderforingen. En super smart vinterjakke, som holder godt på varmen i de kolde måneder. Med lynlås og to sidelommer og hætte. Jakken går til hoften og har normal pasform.
 Denne Peak Performance er fremstillet af polyamid. En jakke som er utrolig fleksibel og kan bruges i forskellige vejrforhold. Den ydre foring giver en utrolig beskyttelse til jakken og gør den holder til efteråret og vintervejret. jakke, som er vindtæt og vandafvisende. Jakken er designet med lange ærmer og lommer med lynlås. En sporti og flot kvalitets jakke, som vil holde dig varm på de kølige efterårsdage og vinterdage.
 Peak Performance Sweatshirt i grå med hætte og kængurulomme. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
 Peak Performance Sweatshirt i sort med hætte og kængurulomme. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
 Peak Performance Sweatshirt i sort med hætte og lynlås. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
 Peak Performance Maroon 2 jacket, er en afslappet ski jakke, der lige så velegnet til skiløb, som den er som en fritidsjakke. Den er åndbar, vindtæt og vandtæt. Jakken er med syntetisk isolering i hætte og ærmer, som gør at du holder ekstra godt på varmen, hvis du er på offpist eller ude i naturen. Fine detaljer som to sidelommer på hverside af jakken, en venstre bryslomme med lynlås og ærme lomme med lynlås.
 Peak Performance Sweatshirt i grå. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
 Peak Performance Sweatshirt i blå. Har et vævet art logo på brystet og et vævet label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje som en del af din casual garderobe. Brug den fx på vejen til og fra træning.
 Peak Performance Sweatshirt i sort. Har et vævet art logo på brystet og et vævet


text:
label i bunden. Sweatshirten er lavet i en lækker blød kvalitet, som sikrer, at du vil elske denne trøje i din casual garderobe. Brug den på vejen til og fra træning.
 Mens T-Shirt Logo SS
 Peak Performance T-shirt med Peak Performance logo motiv over brystet. Er designet med rund hals, et casual look og et regular fit.
 Peak Performance hue fremstillet i kvalitets uldblanding. Holder godt på varmen i de kolde måneder. Peak Performance skrift på fronten.
 Switch hat fra Peak Performance fremstillet af kvalitets uld blandning. En klassisk hue med dens dobbeltlagde uldblandning, som holder på varmen i de kolde vinter måneder
 Det startede med tre skiløbere
 Historien bag Peak Performance er lidt af et eventyr. En dag gik tre skiløbere sammen for at diskutere, hvad de kunne gøre for at få præcist det skitøj til deres sportsgren, som de gik og drømte om. De vigtigste kriterier var, at det skulle være tøj, der kombinerede en fremragende funktionalitet med et enkelt og cool design. Det skulle ikke være prangende, men bestemt heller ikke kedeligt. De ville have tøj, der gjorde det muligt for dem at blive længere og oftere på deres foretrukne skisportssted – den lille bjerglandsby Åre, der ligger i hjertet af de svenske bjerge. Løsningen viste sig at være Peak Performance.
 Her tog virksomheden således sin begyndelse, og de tre skiløbere, Stefan Engström, Peter Blom, Christer Mårtensson og et fjerde medlem, Jonas Ottosson, begyndte at designe og producere skitøj til sig selv med udgangspunkt i de førnævnte kriterier. Interessen fra omverdenen var dog massiv, og inden længe kunne Peak Performance således begynde at designe til andre end grundlæggerne selv.
 I dag er Peak Performance ikke bare sportstøj, men også tøj med en sportslig undertone, som du kan bruge i hverdagen. Hos SPREEGLEE finder du blandt andet Peak Performance hættetrøjer og Peak Performance jakker, herunder Peak Performance vinterjakker, så du kan holde varmen med stil hele vejen igennem årets kolde måneder. Modetøj fra Peak Performance har således en høj funktionalitet og praktik, men du vil hurtigt opdage, når du klikker dig igennem udvalget, at der heller ikke er gået på kompromis med hverken kvalitet eller moderne design. Med Peak Performance er du praktisk men fashionabelt klædt på til alt slags vejr og kan føle dig smart og godt tilpas, uanset om det regner, sner, eller solen står højt på himlen.
 Peak Performance – let at style
 Peak Performance er enkelt tøj med en stor effekt. Farvepaletten er simpel og typisk holdt i sorte og hvide nuancer, så de enkelte styles er lette at kombinere med hinanden eller sammensætte med styles fra andre brands. På den måde har du mulighed for selv at tilsætte lidt farve til dit outfit, hvis det er det, du føler for, men du kan også bare holde dit outfit helt simpelt med eksempelvis en Peak Performance jakke eller hættetrøje i en enkel farvetone, så du selv kan vælge accessories efter lyst og behov. Brug Peak Performance, som det giver mening for dig, og vis,


text:
hvem du er, gennem den måde, du vælger at gå klædt på!
 Hos SPREEGLEE vil vi altid gerne kunne tilbyde dig det nyeste fra de bedste kvalitetsbrands på markedet, og vi er meget stolte af vores store udvalg fra Peak Performance, der blandt andet omfatter Peak Performance jakker fra de seneste kollektioner. Står du og mangler en lækker Peak Performance vinterjakke, er det derfor højst sandsynligt her, du finder den perfekte vinterjakke til dit behov, og du kan glæde dig over at få en vinterjakke hjem, der kan holde mere end blot en enkelt vintersæson, og som måske endda kan komme med dig på skiferie i foråret, hvis du er typen, der er til langrend og snowboard.
 Bestil dine favoritter fra Peak Performance online hos SPREEGLEE, hvor du får adgang til et bredt udvalg af skønne kvalitetsvarer fra de nyeste kollektioner. Vi leverer dine bestilte varer til dig med fri fragt ved køb for over 1000 kr. og levering inden for 1-2 hverdage, så du knapt nok når at glæde dig, før din nye Peak Performance jakke, hættetrøje eller en anden vare fra sortimentet lander hjemme hos dig – klar til brug med det samme, så du kan få prøvet dit nye tøj fra Peak Performance af!
 Peak Performance - Sweatshirts
 Peak Performance - T-shirts
 Peak Performance - Jakker
 Peak Performance - Poloer
 Peak Performance - Hatte
 Peak Performance - Diverse


text:
Højesteret godkender hemmelig optagelse af chef | Djøfbladet
 Den nye dom fra Højesteret giver ikke fri bane til hemmelige optagelser af chefen. Så medmindre du er i en meget alvorlig situation, er en skjult diktafon i lommen en meget risikabel løsning, advarer Djøf. Illustration: Anatolir/Shutterstock
 Sidste år blåstemplede Landretten en bortvisning af en ansat, som i skjul havde optaget et møde med chefen. Nu omgør Højesteret dommen og fastslår, at det kan du ikke bare bortvises eller fyres for. Det afhænger helt af omstændighederne. Se Djøfs advarsel her, før du tænder for optageren.
 Højesteret omgjorde i denne uge en dom fra Vestre Landsret, som sidste år fastslog, at det var i orden at bortvise en medarbejder med tilbagevirkende kraft, efter at den ansatte i hemmelighed havde optaget en samtale med chefen.
 Landsretten fastlog, at den hemmelige optagelse var i strid med den ansattes loyalitetsforpligtelse. Dermed var det en misligholdelse af ansættelsesforholdet. Men nu fastslår Højesteret, at lydoptagelsen i den konkrete sag ikke var en misligholdelse af ansættelsesforholdet, og at bortvisningen var uberettiget.
 Opdagede det i retten
 Sagen opstod i en jysk virksomhed, som udlejer vikarer til bl.a. byggebranchen.
 En kundekonsulent, i dommen kaldet A, var uenig med sin arbejdsgiver om sin provision. Det kulminerede på et højspændt møde, hvor A bl.a. kastede med en computermus. Arbejdsgiveren bortviste A efter mødet. Det mente arbejdsgiveren i hvert fald selv. Det mente A ikke. A hyrede en advokat og lagde sag an om erstatning på 220.000 kr. for løn, overarbejde og provision.
 Under retssagen om bortvisningen opdagede arbejdsgiveren, at A i hemmelighed havde optaget mødet, da A's advokat fremlagde en udskrift af lydfilen. Det fik arbejdsgiveren til straks at bortvise A 'igen' med tilbagevirkende kraft – denne gang på grund af lydoptagelsen.
 Det sagde Landsretten god for. Landsretten mente, at lydoptagelsen var illoyal, fordi arbejdsgiveren ikke havde fået at vide, at A optog samtalen. A fik ingen erstatning, men skulle betale 50.000 kr. i sagsomkostninger.
 Højesteret giver ikke carte blanche til skjult lyd
 I sin dom fastslår Højesteret imidlertid, at hverken lydoptagelsen eller fremlæggelsen af båndudskriften i retten var en misligholdelse af ansættelsesforholdet. Lydoptagelsen kunne ikke begrunde bortvisning og heller ikke opsigelse. A skal derfor have en erstatning fra arbejdsgiver, fastslår Højesteret.
 Men giver Højesteret så carte blanche til en tændt diktafon skjult i lommen, når du skal til ballade-samtale med din chef?
 Nej. Højesteret siger, at det beror på en konkret vurdering i hver enkelt sag. Hensynet til den ansatte skal afvejes over for hensynet til arbejdsgiveren og andre berørte. En medarbejder må kun optage sin arbejdsgiver, hvis der er et konkret formål, en saglig begrundelse og proportionalitet (se mere i boksen under artiklen).
 På sin plads i chikanesager
 Trods disse forbehold er der alligevel tilfredshed med dommen hos Fagbevægelsens Hovedorganisation, FH (det fusionerede LO og FTF, red.), som har været med til at få sagen helt til Højesteret.
 "Det havde været katastrofalt, hvis Højesteret havde fulgt Landsrettens afgørelsen," lyder det fra næstformand i FH, Arne Grevsen, på FH's hjemmeside.
 "Hvis du


text:
som medarbejder har en chef, der mobber, chikanerer eller opfører sig upassende, hver gang ingen lytter med, så skal man da kunne optage episoden uden at blive bortvist med tilbagevirkende kraft uden løn," forklarer han.
 Djøf: Lad helst være og kun i en særdeles optrappet konflikt
 I Djøf undrede man sig også over Landsrettens dom, og Djøf er tilfreds med, at Højesteret er kommet frem til en anden afgørelse. Men Djøf bliver dog fortsat nødt til at advare djøferne mod at lave skjulte optagelser, når de skal afgøre en tvist med chefen.
 Det siger Djøfs juridiske chef, advokat Rami Christian Sørensen.
 "Hemmelige lydoptagelser bør som altovervejende hovedregel ikke finde sted. Og hvis man gør det, bør det kun være i en særdeles optrappet konflikt, hvor man ikke kan sikre sig beviser på anden måde. Ellers kan man ikke regne med, at optagelsen kan vurderes som sagligt begrundet. For det er jo det, som Højesteret også siger," forklarer han.
 Ring til Djøf i stedet
 Kort sagt: Man løber en stor risiko ved i skjul at lydoptage sin chef, hvis man ikke er helt sikker på, at man kan bevise, at der var en saglig begrundelse for det.
 "Men også selvom man kan bevise det, risikerer man at miste sit job, hvis arbejdsgiveren opdager det. Også selvom man måtte få medhold i retten bagefter," understreger Rami Christian Sørensen.
 Men ét er juraen. Noget andet er sunde samarbejdsrelationer. Det er en usund relation, hvis man oplever, at man er nødt til at have tingene på bånd, hvis man er uenig med ledelsen, siger han.
 "Også derfor kan Djøf ikke understøtte hemmelige optagelser. I stedet opfordrer vi til, at man kontakter Djøf for at få hjælp."
 Det siger Højesteret i sagen om A
 1) Efter databeskyttelsesloven er det en generel betingelse for behandling af personoplysninger, herunder en optagelse af en samtale, at optagelsen har et sagligt formål.
 2) Vurderingen af, om en ansats lydoptagelse af en samtale med sin arbejdsgiver uden dennes viden udgør en misligholdelse af ansættelsesforholdet, må bero på en konkret afvejning af hensyn til den ansatte over for hensynet til arbejdsgiver og andre berørte.
 Ved vurderingen af, om optagelsen udgør misligholdelse, skal der bl.a. lægges vægt på, hvilke oplysninger den ansatte forventede eller havde til hensigt at optage, herunder om den ansatte havde særlig anledning til at sikre bevis for en tilsidesættelse af sine rettigheder.
 3) Selvom en lydoptagelse ikke i sig selv udgør en misligholdelse af ansættelsesforholdet, vil den efterfølgende opbevaring og anvendelse af optagelsen efter omstændighederne kunne udgøre en misligholdelse. Det beror ligeledes på en konkret vurdering.
 I den konkrete sag med kundekonsulenten (A) lægger Højesteret til grund, at formålet med, baggrunden for og indholdet af lydoptagelsen – samt A's efterfølgende anvendelse af denne – havde et sagligt formål, og at hensynet til arbejdsgiveren og de øvrige kundekonsulenter ikke oversteg A's interesse i at optage samtalen uden de øvriges viden. Der var derfor tale om en uberettiget bortvisning.
 Kilde: Højesterets dom af 19. august 2019 og Djøfs juridiske chef,


text:
Elmer Advokater | Højesteret har i principiel dom af den 11. marts 2008 slået fast, at der skal betales tabt arbejdsfortjeneste til der kan fastsættes et erhvervsevnetab og det udbetales - Elmer Advokater
 Højesteret har i principiel dom af den 11. marts 2008 slået fast, at der skal betales tabt arbejdsfortjeneste til der kan fastsættes et erhvervsevnetab og det udbetales
 Skaden indtraf den 28. marts 2003. Forsikringsselskabet havde forud for retssagen betalt tabt arbejdsfortjeneste til den 25. marts 2004, idet selskabet fandt at en speciallægeerklæring af den dato gjorde det muligt at bedømme skadelidtes fremtidige erhvervsevne. Samtidig meddelte selskabet, at de ikke ville udbetale yderligere tabt arbejdsfortjeneste, men ville afvente, at Arbejdsskadestyrelsen vurderede erhvervsevnetabet. Højesteret skulle tage stilling til følgende 5 mulige ophørstidspunkter: 1. 30. juni 2004, hvor anden arbejdsprøvning var afsluttet. 2. 30. april 2005, hvor uddannelse på revalideringsydelse blev afsluttet. 3. 31. august 2005, hvor selskabet anerkendte og betalte erhvervsevnetabserstatning med 15 %. 4. 22. december 2005, hvor Arbejdsskadestyrelsen afgav midlertidig udtalelse om et erhvervsevnetab på 25 %. 5. 1. februar 2006, hvor det ifølge skadelidte havde været muligt at foretage en endelig vurdering (tilkendelse af fleksjob) af erhvervsevnetabet, hvorfor det var forkert af Arbejdsskadestyrelsen at have afgivet en midlertidig udtalelse. Den 22. november 2006 afgav Arbejdsskadestyrelsen en endelig udtalelse om et erhvervsevnetab på 40 %. Kort tid før sagens behandling i Højesteret anerkendte selskabet, at de skulle betale tabt arbejdsfortjeneste til den 30. juni 2004 (ophørstidspunkt nr. 1), der således var det tidligste ophørstidspunkt, som Højesteret skulle tage stilling til.
 Højesterets flertal udtalte, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsens vurdering af, at der ved styrelsens midlertidige udtalelse den 22. december 2005 havde været det fornødne forsvarlige grundlag for at skønne midlertidigt over A’s fremtidige erhvervsevne. Selskabets forpligtelse til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste kunne derfor ikke udstrækkes ud over denne dato. Højesterets flertal fastslog i dommen, at en skadevolder eller dennes forsikringsselskab selv kan foretage et rimeligt skøn over skadelidtes fremtidige erhvervsevne og derefter udbetale erhvervsevnetabserstatning i forhold hertil. Flertallet fandt imidlertid ikke, at selskabets forpligtelse til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophørte på tidspunktet for Lærerstandens Brandforsikring A/S’ egen vurdering af A’s erhvervsevne den 31. august 2005, idet der ikke forelå nærmere oplysninger om grundlaget for selskabets vurdering, ligesom vurderingen heller ikke blev støttet af de da foreliggende oplysninger om A’s arbejdsevne. Et mindretal udtalte, at det ikke var godtgjort, at A’s ret til tabt arbejdsfortjeneste var bragt til ophør på et tidligere tidspunkt end den 1. februar 2006, da Arbejdsskadestyrelsen kunne og burde have ventet med at afgive en udtalelse til der omkring den 1. februar 2006 kunne være afgivet en endelig udtalelse.
 Spørgsmålet om, hvor længe der skal betales tabt arbejdsfortjeneste og dermed, hvilke betingelser, der skal være opfyldt, for at skadevolder kan standse betaling, har siden ændringer af erstatningsansvars-loven trådte i kraft 1. juli 2002 været meget omdiskuteret. Hovedformålet med de ændrede regler i 2002 var på dette punkt, at der ikke måtte opstå et ”hul” i dækningen


text:
for den skadelidtes indtægtstab. Det har været vores opfattelse, at forsikringsselskaberne i klar strid med dette formål i denne og mange andre sager har standset betalingen af tabt arbejdsfortjeneste på et alt for tidligt tidspunkt for at undgå betaling af store erstatningsbeløb. Med Højesterets dom er det slået fast, at forsikringsselskaberne har fortolket loven forkert og dermed har Højesteret endeligt afgjort, at den skadelidte har krav på erstatning for tabt arbejdstjeneste indtil Arbejdsskadestyrelsen har afgivet en udtalelse om erhvervsevnetab, der kan danne grundlag for, at den skadelidte kan kræve erstatning for det varige tab af erhvervsevnetab. Det er således ikke tilstrækkeligt, at man ”set i bakspejlet” kunne have vurderet, at der ville blive tale om et erhvervsevnetab på minimum 15 %, når skadevolderen ikke foretager en kvalificeret vurdering af erhvervsevnetabets størrelse og udbetaler erstatningen for dette til den skadelidte. Dermed har Højesteret slået et for de skadelidte meget vigtigt princip fast; nemlig at den skadelidte så længe han eller hun har en indtægtsnedgang som følge af skaden enten skal have udbetalt erstatning for tabt arbejdsfortjeneste eller erstatning for erhvervsevnetab. Dermed er de skadelidte sikret, at der ikke opstår et ”hul” i dækning for det indtægtstab en tilskadekomst medfører. Det er således ikke kun en beregningsregel men også en betalingsregel!
 ARBEJDSSKADESAGER:
 Højesterets dom betyder ikke, at alle spørgsmål er afklaret. Særligt for sager, der tillige er omfattet af arbejdsskadesikringsloven, vil der skulle tages stilling til, hvilken betydning det har, når der i arbejdsskadesagen træffes en endelig afgørelse om erhvervsevnetab med tilbagevirkende kraft og når der træffes midlertidige afgørelse om erhvervsevnetab eksempelvis under et revalideringsforløb. Det er vores opfattelse, at der i sager, hvor der træffes en endelig afgørelse med tilbagevirkende kraft, eksempelvis til tidspunktet for tilkendelse af førtidspension eller fleksjob, skal betales tabt arbejdsfortjeneste til afgørelsestidspunktet. Den erstatning for tab erhvervsevne, der tilkendes med tilbagevirkende kraft, må i overensstemmelse med gældende praksis modregnes i erhvervsevnetabserstatning efter erstatningsansvarsloven (”differenceerstatningen”). Denne erstatning skal således ikke (også) fratrækkes i erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste. Ved midlertidige afgørelser om erhvervsevnetab, hvor der ikke er noget varigt erhvervsevnetab må den løbende erstatning trækkes fra i erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste. Hvis der er et varigt erhvervsevnetab, er det vores vurdering, at opgørelsen må løses i overensstemmelse med Højesterets dom; dvs. at der skal betales tabt arbejdsfortjeneste til, der er truffet en endelig afgørelse i arbejdsskadesagen, eller til det tidspunkt, hvor skadevolder foretager en forsvarlig vurdering af det varige erhvervsevnetab og udbetaler forskud på erhvervsevnetabserstatningen til den skadelidte. Skadevolder indtræder i skadelidtes krav på den endelige erstatning efter arbejdsskadesikringsloven.
 Vi vil løbende følgende udviklingen og orientere på vores hjemmeside.
 Spørgsmål om dommen kan på kh@elmer-adv.dk eller 33676767 rettes til advokat Karsten Høj, der førte sagen for den skadelidte.
 Dommen kan fås ved henvendelse til Malene K. Otto på mo@elmer-adv.dk.


text:
Højesteret Tysk taxichauffør idømt fængsel for overtrædelse af udlændingeloven
 Tysk taxichauffør idømt fængsel for overtrædelse af udlændingeloven
 Sag 263/2011
 Dom afsagt den 9. januar 2012.
 Tysk taxichauffør idømt 40 dages fængsel for overtrædelse af udlændingeloven, idet det blev lagt til grund, at det fornødne forsæt forelå
 Tiltalte (T) var tysk statsborger og taxivognmand. Han havde ingen tilknytning til Danmark. Som led i sit erhverv kørte han i december 2007 fra Hamborg til Danmark med 3 afghanske statsborgere, der ikke havde lov til at indrejse og opholde sig i Danmark.
 T var tiltalt for overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 7, nr. 1, hvorefter den, der forsætlig bistår en udlænding med ulovligt at indrejse i eller rejse gennem landet, straffes med bøde eller fængsel indtil 2 år. I by- og landsret blev han idømt fængsel i 40 dage herfor.
 Højesteret udtalte, at udlændingelovens § 59, stk. 7, nr. 1, måtte forstås således, at bestemmelsen også finder anvendelse på en taxichauffør, der forsætligt bistår en udlænding med ulovligt at indrejse i eller rejse gennem landet. Dette gælder, selv om bistanden skete gennem en sædvanlig personbefordring som led i erhvervsudøvelsen.
 Højesteret kunne ikke efterprøve den konkret foretagne bevisbedømmelse vedrørende skyldsspørgsmålet, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk. 1, nr. 4, modsætningsvis. Højesteret kunne imidlertid tage stilling til, om landsretten havde anvendt forsætsbegrebet rigtigt, og om de faktiske omstændigheder, som var lagt til grund af landsretten, herunder vedrørende Ts subjektive forhold, kunne begrunde, at der foreligger forsæt, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk. 1, nr. 3. Uanset landsrettens udtalelse om, at det var ”ubetænkeligt at fastslå, at det for tiltalte var en nærliggende mulighed, at passagererne ikke lovligt kunne indrejse i Danmark”, anførtes det ikke i landsrettens begrundelse, at landsretten havde lagt til grund, at T indså, at det var overvejende sandsynligt, at passagererne ikke lovligt kunne indrejse i Danmark (sandsynlighedsforsæt). Det kunne derfor ikke lægges til grund, at landsretten har antaget dette. Landsrettens præmisser måtte herefter forstås således, at det fornødne forsæt var baseret på forsætsformen dolus eventualis i den variant, som betegnes ”positiv indvilligelse”. Det er en betingelse for, at der foreligger forsæt i form af positiv indvilligelse, at T indså, at det var muligt, at de tre udlændinge ikke lovligt kunne indrejse i Danmark, og at han psykologisk forholdt sig accepterende til denne mulighed for det tilfælde, at det faktisk forholdt sig på denne måde.
 Højesterets flertal udtalte herefter, at selv om betingelserne for dolus eventualis i form af positiv indvilligelse ikke var kommet klart til udtryk i landsrettens præmisser, måtte landsrettens bevisresultat forstås således, at landsretten fandt det godtgjort, at T havde det fornødne forsæt i form af positiv indvilligelse. Højesteret fandt således, at der efter landsrettens bevisresultat kunne ses bort fra den mulighed, at han handlede i tillid til, at passagererne lovligt kunne indrejse i Danmark, således at der alene skulle foreligge bevidst uagtsomhed. Ts påstand om frifindelse kunne derfor ikke tages til følge. (Dissens). Højesteret fandt i øvrigt ikke


text:
Skat.dk: Moms - udlån - privatbanetjenestemænd
 06 Oct 2015 12:42
 SKM2015.697.HR
 2. afdeling, 198/2013
 Arbejdsudleje, tjenestemænd, lokalbaner, virksomhedsoverdragelse, økonomisk, virksomhed
 Med virkning fra 1. januar 2001 blev de statslige ejerandele i landets privatbaner overført til amtskommunerne. I ...området betød det, at H1 overtog de statslige ejerandele i områdets privatbaner (lokalbaner) bestående af H1.1.1.1-, H1.1.1.2-, H1.1.1.3-, H1.1.1.4- og H1.1.1.5-banerne. H1 valgte at løse opgaven gennem en fusion af de 5 lokalbaner i et selskab, H1.1.1 A/S. Selskabet overtog i forbindelse med fusionen bl.a. samtlige forpligtelser over for de medarbejdere, der hos de 5 lokale privatbaner havde været ansat på tjenestemandslignende vilkår (privatbanetjenestemændene).
 I forbindelse med fusionen blev driften af banerne ved særskilt aftale overdraget til operatørselskabet, H1.1 A/S. H1.1.1 ønskede i den forbindelse at overdrage medarbejderne til H1.1, og de overenskomstansatte blev da også overdraget, mens man ikke mente, at det var muligt at overdrage privatbanetjenestemændene. Disse blev derfor i første omgang alene udlånt til H1.1. I 2005 blev også privatbanetjenestemændene overdraget.
 Sagen for Højesteret angik, om der skulle betales moms af udlånet af privatbanetjenestemændene i 2003-2005 - og i bekræftende fald beregningen heraf.
 Højesteret udtalte bl.a., at H1.1.1s udleje af privatbanetjenestemændene i 2003-05 var momspligtig efter momslovens § 4, stk. 1, jf. § 3, stk. 1. Det var således uden betydning, at vederlaget ikke blev betalt direkte til H1.1.1, men blev betalt ved, at H1.1 friholdt H1.1.1 for betaling af løn mv. til privatbanetjenestemændene. Det var endvidere i momsmæssig sammenhæng uden betydning, at der ikke var tilsigtet eller blev opnået et overskud for H1.1.1 ved udlejningen. Højesteret fandt endvidere, at den momsmæssige behandling ved udlån af tjenestemænd fra staten til bl.a. Post Danmark A/S, ikke kunne føre til, at H1.1.1 ikke skulle betale moms i den foreliggende sag. Endelig skulle der betales moms af hele udgiften til løn mv.
 Landsretten var kommet til samme resultat (stadfæstelse af SKM2013.517.ØLR)
 Den juridiske vejledning 2015-2 D.A.3.1.4.1
 Den juridiske vejledning 2015-2 D.A.4.1.1
 H1.1.1 A/S
 (advokat Nikolaj Bjørnholm)
 Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 20. afdeling den 12. juni 2013.
 Appellanten, H1.1.1 A/S, har gentaget sin påstand og har yderligere subsidiært nedlagt påstand om, at det beløb, som indstævnte, Skatteministeriet, skal betale, fastsættes til 4.837.956,40 kr. med renter.
 Den principale betalingspåstand fremkommer som 25 % moms af de udgifter til løn mv. på ca. 96,8 mio. kr., som H1.1 har afholdt i den anførte periode til privatbanetjenestemændene. Den subsidiære påstand er opgjort således, at beløbet på ca. 96,8 mio. kr. anses for at indeholde moms, hvorefter momskravet udgør 20 % af dette beløb svarende til 19.351.825 kr. Da der allerede er betalt 24.189.782 kr., skal Skatteministeriet tilbagebetale 4.837.956,40 kr.
 H1.1.1 har i det væsentlige gentaget sine anbringender vedrørende den principale påstand. H1.1.1 har i den forbindelse bl.a. anført, at realiteten i sagen er, at det alene skyldtes en retsvildfarelse, at privatbanetjenestemændene ikke også formelt blev overdraget i 2002 fra H1.1.1 til H1.1. Der har således ikke været nogen økonomisk hensigt


text:
eller driftsmæssige besparelser forbundet med at udlåne disse medarbejdere i perioden frem til overdragelsen i 2005. I alle henseender har selskaberne ageret, som om privatbanetjenestemændene allerede fra 2002 var ansat i H1.1, og det vil derfor føre til et urimeligt resultat, hvis der på grund af den manglende formelle overdragelse opkræves moms for perioden.
 Det overordnede synspunkt er derfor, at den momsmæssige kvalifikation skal ske ud fra sagens realitet, og at udlånet efter en realitetsbedømmelse ikke var momspligtigt. Der skal i overensstemmelse med momslovens § 4 være et afgiftsobjekt, som er en leverance mod vederlag. Ydelsen/leverancen blev leveret en gang for alle i forbindelse med overdragelsen af operatørvirksomheden i 2002, hvorefter der fra 2003-2005 ikke har været nogen ydelse. Privatbanetjenestemændene blev således reelt overdraget sammen med de øvrige medarbejdere samt de øvrige aktiver og passiver vedrørende operatørvirksomheden. Der skal endvidere i overensstemmelse med momslovens § 3 være et afgiftssubjekt. Der skal således være en afgiftspligtig person, hvilket vil sige en enhed, der driver økonomisk virksomhed. Selv hvis udlånet af privatbanetjenestemændene måtte anses for at indebære levering af ydelser løbende i 2003-2005, så har disse ydelser ikke været udtryk for økonomisk virksomhed. En realitetsbedømmelse fører herved også til, at der ikke er drevet økonomisk virksomhed.
 Det følger også ufravigeligt af virksomhedsoverdragelsesloven, at privatbanetjenestemændene skulle overdrages til H1.1 i 2002 sammen med de øvrige medarbejdere.
 H1.1.1s udlån af privatbanetjenestemændene er fuldt ud sammenligneligt med en række udlån af tjenestemænd, som staten har foretaget i lignende omstruktureringstilfælde. Hvis statens udlån i disse tilfælde ikke har været udtryk for økonomisk virksomhed, kan H1.1.1s udlån heller ikke være det, idet andet ville være udtryk for en usaglig og ubegrundet forskelsbehandling. Der er ikke alene tale om en administrativ praksis, idet lovgiver har knæsat praksis direkte i forarbejderne til Post Danmark-loven.
 Til støtte for den subsidiære påstand har H1.1.1 anført, at det følger af EU-Domstolens dom i de forenede sager 0-249/12 og 0-250/12 (Tulica og Plavosin), at momsen skal anses for indeholdt i det modtagne beløb, hvis parterne ikke har angivet moms. Udlånet af privatbanetjenestemændene fra H1.1.1 til H1.1 blev aftalt uden nogen angivelse af moms i forbindelse med H1.1s betaling af løn mv., idet selskaberne var af den opfattelse, at udlånet var momsfrit. Det ligger i momssystemet, at momsbelastningen bæres af den endelige forbruger, uanset om der er tale om momspligtigt salg eller om momsfritaget salg. Det kan derfor ikke tiltrædes, at momsen skal beregnes med 25 %, fordi H1.1 har betalt momsbeløbet til H1.1.1.
 Skatteministeriet har ligeledes i det væsentlige gentaget sine anbringender. Skatteministeriet har således anført bl.a., at H1.1.1s udlån af privatbanetjenestemændene til H1.1 mod H1.1s betaling af samtlige personalerelaterede omkostninger, bortset fra pension, udgør økonomisk virksomhed i momsretlig henseende, jf. momslovens § 3. Der er tale om momspligtig levering af arbejdskraft (tilrådighedsstillelse af arbejdskraft) mod vederlag, jf. momslovens § 4. Vederlaget bestod i H1.1s økonomiske friholdelse af H1.1.1 for alle forpligtelser til afholdelse af lønomkostninger mv., så længe udlånsaftalen mellem selskaberne og mellem H1.1.1 og de enkelte medarbejdere samt ansættelsesaftalerne var i


text:
kraft.
 Det er uden betydning for afgiftspligten efter momsloven, at selskaberne ikke mente at kunne overdrage privatbanetjenestemændene, men valgte at udlåne disse i stedet, og at aktiviteten ikke gav en fortjeneste for H1.1.1. Det afgørende er, at H1.1.1 modtog indtægter i form af sparede lønomkostninger mv. Resultatet er i overensstemmelse med de bagvedliggende bestemmelser i sjette momsdirektiv og EU-Domstolens praksis på området.
 Virksomhedsoverdragelsesloven og direktivet har til formål at beskytte medarbejdere ved et arbejdsgiverskifte, således at de hos den erhvervende arbejdsgiver opnår samme retsstilling som hos den hidtidige arbejdsgiver. Denne beskyttelse er ikke relevant, når ansættelsesforholdet bibeholdes hos den hidtidige arbejdsgiver, som tilfældet er i denne sag. Regelsættet er derfor ikke relevant for sagen.
 Der foreligger ingen administrativ praksis, som H1.1.1 kan støtte ret på, hvorefter levering af arbejdskraft fra et selskab til et andet under de angivne omstændigheder ikke er anset for momspligtig virksomhed af skattemyndighederne.
 Med hensyn til den subsidiære påstand bemærkes, at der ikke er støtte for synspunktet i Tulica-dommen, da en bærende forudsætning i den dom er, at leverandøren ikke har mulighed for at opkræve den efteropkrævede moms hos erhververen. I den foreliggende sag har H1.1.1 efteropkrævet og fået momsen betalt af H1.1, og da det alene er H1.1.1s afgiftssag, der er til pådømmelse, er der ikke støtte for den subsidiære påstand.
 I overdragelsesaftalen af 15. maj 2002 bestemmes, at den overdragne jernbanevirksomhed overtages med virkning fra 1. juli 2001.
 Det fremgår af Skattecentrets afgørelse af 2. juli 2007, at Skattecentret i en agterskrivelse af 29. juni 2006 havde opgjort et krav på efteropkrævning af moms for perioden 1. januar 2003 til 30. august 2005. En indsigelse fra H1.1.1 om, at kravet forud for 1. juni 2003 var forældet, blev imidlertid taget til følge i forbindelse med afgørelsen, der derfor blev begrænset til den periode, der er omfattet af denne sag.
 Højesteret har ved kendelse af 4. juli 2014 (UfR 2014.3219) afslået at forelægge en række præjudicielle spørgsmål for EU-Domstolen.
 Danske regler om moms
 Den dagældende momslov (lovbekendtgørelse nr. 703 af 8. august 2003) bestemmer bl.a.:
 § 1. Erhvervsmæssig levering af varer og ydelser med leveringssted i Danmark er afgiftspligtig efter denne lov.
 § 3. Afgiftspligtige personer er juridiske eller fysiske personer, der driver selvstændig økonomisk virksomhed
 Offentlige forsyningsvirksomheder.
 Andre statslige, amtskommunale og kommunale institutioner, for så vidt de leverer varer og ydelser i konkurrence med erhvervsvirksomheder.
 § 8. Levering mod vederlag omfatter salg af virksomhedens aktiver, når der er fuld eller delvis fradragsret ved indkøb, fremstilling mv. af aktivet. Det samme gælder salg af aktiver ved virksomhedens afmeldelse fra registrering. Til levering mod vederlag kan dog ikke henregnes overdragelse af aktiver som led i en overdragelse af virksomheden eller af en del af denne, når den nye indehaver driver registreret virksomhed...
 Bestemmelsen i § 3, stk. 1, blev indføjet ved lov nr. 275 af 18. maj 1994. I lovforslagets bemærkninger til § 3, stk. 1, hedder det bl.a. (Folketingstidende 1993-94, tillæg A, lovforslag nr. L 124, sp. 4380-81):
 Bestemmelsen svarer til den gældende lovs §


text:
2 a og § 3, stk. 1. Udtrykkene "afgiftspligtig virksomhed" og "erhvervsvirksomhed" i lovens § 2 a er erstattet af udtrykkene "afgiftspligtig person" og "økonomisk virksomhed" i overensstemmelse med 6. momsdirektiv. Bestemmelsen ændrer i øvrigt affattelsen af de gældende regler på en række punkter. Der sker dog ikke med de pågældende tilpasninger nogen ændring i den gældende retstilstand på området.
 Efter stk. 1 er afgiftspligtige personer juridiske eller fysiske personer, der driver selvstændig økonomisk virksomhed.
 Den afgiftspligtige person skal drive selvstændig økonomisk virksomhed. Med udtrykket "selvstændig" undtages lønmodtagere og andre personer, der er forpligtede over for en arbejdsgiver ved en arbejdskontrakt eller lignende, som skaber et arbejdstager-/arbejdsgiverforhold med hensyn til arbejds- og aflønningsvilkår og arbejdsgiverens ansvar.
 Udtrykket "økonomisk virksomhed" omfatter alle former for virksomhed som producent, handlende eller leverandør af ydelser, herunder virksomhed inden for de liberale og dermed ligestillede erhverv. Som økonomisk virksomhed anses også transaktioner, der omfatter udnyttelse af materielle og immaterielle goder og rettigheder med henblik på at opnå indtægter af en vis varig karakter, f.eks. patent- og varemærkerettigheder.
 Den 10. april 1997 (TfS1997.639) meddelte Skatteministeriet, at en række domme fra Højesteret og EF-Domstolen førte til, at den hidtidige praksis, hvorefter vurderingen af begrebet "erhvervsmæssig virksomhed" generelt var sammenfaldende ved skatte- og momsvurderinger, ikke længere kunne opretholdes. Skatteministeriet udtalte i den forbindelse bl.a.:
 Det må derfor i fremtiden bero på en selvstændig momsretlig vurdering, om virksomheden er en økonomisk virksomhed, og en selvstændig skatteretlig vurdering, om der er fradrag for driftsomkostninger m.v.
 EU-retlige regler og praksis om moms
 I Rådets direktiv 77/388/EØF, sjette momsdirektiv, hedder det bl.a.:
 I EU-domstolens dom af 20. juni 2013 i sag C-219/12, Finanzamt Freistadt Rohrbæh Urfahr (Fuchs), fremgår af præmisserne bl.a.:
 16 I henhold til sjette direktivs artikel 4, stk. 1, anses enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed, som afgiftspligtig person. Begrebet "økonomisk virksomhed" er defineret i samme stk. 2 som omfattende alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder og bl.a. transaktioner, der omfatter udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter (jf. domme af 26.6.2007, sag C-284/04, T Mobile Austria m.fl., Sml. I, s. 5189, præmis 33, og sag C-369/04, Hutchison 3G m.fl., Sml. I, s. 5247, præmis 27).
 17 Det fremgår af Domstolens faste praksis, at gennemgangen af definitionerne af begreberne afgiftspligtig person og økonomisk virksomhed viser det vide anvendelsesområde, der dækkes af begrebet økonomisk virksomhed, og dette begrebs objektive karakter i den forstand, at virksomheden betragtes i sig selv, uafhængigt af sit formål eller sine resultater (jf. dommen i sagen T Mobile Austria m.fl., præmis 35, og dommen i sagen Hutchison 3G m.fl., præmis 29).
 23 Hvad for det første angår spørgsmålet, om den omhandlede levering af elektricitet har fundet sted med henblik på at opnå indtægter, bemærkes, at begrebet indtægter skal forstås som betaling som modydelse for den udøvede virksomhed.
 24 Det fremgår i denne henseende


text:
for det første af forelæggelsesafgørelsen, at elektricitet produceret af det i hovedsagen omhandlede solcelleanlæg blev leveret til nettet, og for det andet, at disse leverancer i henhold til kontrakten om netværksadgang fandt sted mod betaling.
 25 Det fremgår således såvel af selve ordlyden af sjette direktivs artikel 4, stk. 1, som af Domstolens praksis, at det ved afgørelsen af, om driften af et rørligt eller ikke rørligt gode udøves med henblik på at opnå indtægter, er uden betydning, om denne drift tilsigter at generere gevinst.
 26 Når det anlæg, der er placeret på taget af operatørens beboelsesejendom, producerer elektricitet, der leveres til nettet mod betaling, må det antages, at dette anlæg drives med henblik på at opnå indtægter herfra.
 32 Som følge deraf må den østrigske regerings argument om, at den omstændighed, at den ved solcelleanlægget producerede elektricitet ikke overstiger husholdningens eget behov, viser, at indtægterne fra levering af elektricitet til nettet er resultatet af, at operatøren søger at reducere sin elektricitetsregning, og at virksomheden med drift af dette anlæg derfor ikke udøves af denne med henblik på at opnå indtægter, forkastes.
 I EU-Domstolens dom i de forenede sager C-249/12 og C-250/12 (Tulica og Plavosin) hedder det i præmisserne bl.a.:
 27 Den forelæggende ret ønsker nærmere bestemt oplyst, om den aftalte pris, henset til momsdirektivets artikel 73 og 78 - når prisen på en vare er blevet fastsat af parterne uden nogen angivelse af momsen, og leverandøren af den nævnte vare er den person, der er betalingspligtig for moms for den afgiftspligtige transaktion - skal anses for en pris, der allerede omfatter momsen, eller for en pris uden moms, som skal forhøjes med denne.
 28 Det fremgår af de sagsakter, som Domstolen er i besiddelse af, at sagsøgerne i hovedsagen, der er leverandører af fast ejendom, er pligtige at betale moms for de afgiftspligtige transaktioner, som de har gennemført. Det fremgår ligeledes af disse sagsakter, at aftaleparterne i hovedsagen ikke har fastsat noget om momsen, da de fastlagde prisen på de faste ejendomme, der er genstand for salget. Derimod har den forelæggende ret ikke tilvejebragt nogen oplysninger vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt disse leverandører i henhold til national ret råder eller ikke råder over en mulighed for ud over den aftalte pris at få tilbagebetalt den moms, der kræves af skatteforvaltningen, af erhververen.
 33 I overensstemmelse med hovedreglen i momsdirektivets artikel 73 er afgiftsgrundlaget ved levering af varer eller tjenesteydelser mod vederlag den modværdi, som den afgiftspligtige faktisk har modtaget herfor. Denne modværdi udgør en subjektiv værdi, dvs. den, der faktisk modtages i det konkrete tilfælde, og ikke en værdi, der ansættes efter objektive kriterier (jf. bl.a. dom af 5.2.1981, sag 154/80, Coöperatieve Aardappe-lenbewaarplaats, Sml. s. 445, præmis 13, og af 26.4.2012, forenede sager C-621/10 og C-129/11, Balkan and Sea Properties og Provadinvest, Sml., EU:C:2012:248, præmis 43).
 34 Denne regel skal anvendes i overensstemmelse med det nævnte direktivs grundlæggende princip, som består i, at formålet med momsordningen alene er at beskatte den endelige forbruger (jf. bl.a. dommen i sagen Elida Gibbs,


text:
præmis 19, og kendelse af 9.12.2011, sag C-69/11, Connoisseur Belgium, præmis 21).
 35 Når en salgsaftale er indgået, uden at momsen nævnes, i det tilfælde, hvor leverandøren ifølge national ret ikke kan få den moms tilbagebetalt af erhververen, som senere kræves af skatteforvaltningen, har medregningen af hele prisen - uden fradrag af momsen - som udgørende det grundlag, momsen finder anvendelse på, til følge, at momsen påhviler denne leverandør og derfor støder imod princippet om, at momsen er en afgift på forbrug, som skal bæres af den endelige forbruger.
 36 En sådan medregning støder desuden mod den regel, hvorefter skatteforvaltningen ikke som moms kan opkræve et beløb, der er højere end det, den afgiftspligtige har opkrævet (jf. bl.a. dommen i sagen Elida Gibbs, præmis 24, dom af 3.7.1997, sag C-330/95, Goldsmiths, Sml. I, s. 3801, præmis 15, samt dommen i sagen Balkan and Sea Properties og Provadinvest, præmis 44).
 37 Det forholder sig derimod anderledes i det tilfælde, hvor leverandøren ifølge national ret har mulighed for at tilføje et supplement til den aftalte pris, der svarer til den afgift, der finder anvendelse på transaktionen, og få tilbagebetalt dette fra erhververen af varen.
 38 Det skal endvidere fremhæves, at et af momsens væsentlige kendetegn beror på den omstændighed, at denne afgift er nøjagtigt proportional med prisen på de omhandlede varer og ydelser. Dette indebærer, at alle leverandørerne bidrager til betaling af momsen i samme forhold i henseende til hele det beløb, der er opkrævet for de solgte varer.
 39 I det foreliggende tilfælde tilkommer det den nationale ret at efterprøve, om rumænsk ret giver leverandørerne mulighed for at få tilbagebetalt den moms, der senere opkræves af skatteforvaltningen, af erhververne.
 43 På baggrund af de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at momsdirektivet, navnlig dets artikel 73 og 78, skal fortolkes således, at når prisen på en vare er blevet fastsat af parterne uden nogen angivelse af momsen, og leverandøren af den nævnte vare er den person, der er betalingspligtig for moms for den afgiftspligtige transaktion, skal den aftalte pris, i det tilfælde hvor leverandøren ikke har mulighed for at få tilbagebetalt den af skatteforvaltningen krævede moms af erhververen, anses for allerede at omfatte momsen.
 Post Danmark-loven
 Ved lov nr. 409 af 6. juni 2002 blev Post Danmark omdannet til et aktieselskab. Om de tjenestemænd, der hidtidigt havde været ansat i Post Danmark, hedder det i lovens § 10:
 Stk. 2. Til disse tjenestemænd udbetaler staten løn m.v. og afholder udgifter til pension efter bestemmelserne i tjenestemandspensionslovgivningen, jf. dog stk. 3.
 I lovforslagets bemærkninger til § 10 hedder det bl.a. (Folketingstidende 2001-02, 2. samling, tillæg A, lovforslag nr. L 185, s. 5071):
 Efter den foreslåede bestemmelse i stk. 1 er de tjenestemænd, der ved stiftelsen af selskabet er ansat i Post Danmark, forpligtet til at gøre tjeneste i Post Danmark A/S med bevarelse af deres ansættelsesforhold i staten ("udlån"). Dette gælder også for tjenestemænd på orlov eller med tjenestefrihed uden løn, hvis disse genoptager arbejdet uden at acceptere et tilbud


text:
om overenskomstansættelse. Selskabet vil efter forslaget i forhold til staten være forpligtet til at beskæftige disse.
 Tjenestemændene overføres i personaleadministrativ henseende til Trafikministeriet, men med et indholdsmæssigt uændret ansættelsesområde dækkende det samme funktionelle område som det tidligere Post Danmark.
 Tjenestemænd, der opretholder deres ansættelsesforhold til staten har ikke som følge af omdannelsen krav på ventepenge, rådighedsløn eller pension. Den omstændighed, at de rent personaleadministrativt overføres fra Post Danmark til Trafikministeriet, medfører heller ikke krav på ventepenge, rådighedsløn eller pension, idet deres ansættelsesområde funktionelt er det samme.
 Videre avancement for udlånte tjenestemænd forudsætter, at de overgår til ansættelse i selskabet. Der kan dog ske generelle og gruppevise omklassificeringer samt oprykninger i automatiske lønforløb samtidig med, at de pågældende opretholder deres tjenestemandsansættelse.
 Dette udlån af tjenestemænd er ikke momspligtigt, idet udlånet på de her givne betingelser kan sidestilles med en ansættelse i Post Danmark A/S og ikke anses for at være en økonomisk virksomhed bestående af udlån af arbejdskraft i momsmæssig henseende.
 Sagen angår, om der skal betales moms i forbindelse med H1.1.1 A/S' udlån til H1.1 A/S af medarbejdere ansat på tjenestemandslignende vilkår (privatbanetjenestemænd) i perioden fra den 1. juni 2003 til den 30. august 2005. Hvis der skal betales moms, angår sagen dernæst, hvordan momsen skal beregnes.
 Som beskrevet af landsretten blev der i maj 2002 indgået aftaler mellem bl.a. H1.1.1, H1.1, privatbanetjenestemændene og deres organisationer. Aftalerne blev indgået i fortsættelse af lov nr. 1317 af 20. december 2000 om amtskommunernes overtagelse af de statslige ejerandele i privatbanerne. Driften af banerne blev ved aftalerne med virkning fra 1. juli 2001 udskilt fra H1.1.1 til H1.1, således at H1.1.1 herefter var infrastrukturselskab, og H1.1 var operatørselskab.
 Med hensyn til privatbanetjenestemændene befandt parterne sig ved aftalernes indgåelse i 2002 i den retsvildfarelse, at ansættelsesforholdene ikke kunne overføres til H1.1 ved virksomhedsoverdragelse. Som følge heraf blev aftalerne om medarbejderne delt op, således at privatbanetjenestemændene blev udlånt til H1.1 fra 17. maj 2002, mens de øvrige medarbejdere pr. 1. juli 2001 blev overdraget i medfør af virksomhedsoverdragelsesloven.
 Det er for Højesteret ubestridt, at H1.1.1 i 2002 ville have overdraget privatbanetjenestemændene i lighed med de øvrige medarbejdere, såfremt aftaleparterne ikke havde været i denne vildfarelse. Privatbanetjenestemændene blev da også i august 2005 overdraget pr. 1. september 2005, efter at H1.1.1 var blevet klar over, at det var muligt at overdrage dem til H1.1. Forinden havde der i slutningen af 2004 og første halvdel af 2005 været brevveksling mellem bl.a. H1, Trafikministeriet og Skatteministeriet om muligheden for at foretage overdragelsen med tilbagevirkende kraft til 2002, men Skatteministeriet havde ved brevet af 27. maj 2005 afvist, at udlånsaftalen momsmæssigt blev omgjort med tilbagevirkende kraft.
 Realitetsbedømmelse af aftaleforholdet
 H1.1.1 har anført, at den momsmæssige kvalifikation skal ske ud fra sagens realitet, og at privatbanetjenestemændene i 2002 reelt er overdraget en gang for alle til H1.1 ved virksomhedsoverdragelsen og ikke udlånt. Dette indebærer, at der er tale om momsfri overdragelse, jf. momslovens § 8, stk. 1, 3. pkt., og ikke om momspligtig levering af ydelser i 2003-05, jf. §


text:
4, stk. 1.
 Højesteret tiltræder under henvisning til de momenter, som landsretten har fremhævet, at privatbanetjenestemændene ikke i 2002 blev overdraget fra H1.1.1 til H1.1. Højesteret lægger således til grund, at disse medarbejdere ikke var omfattet af den virksomhedsoverdragelse, der blev gennemført i 2002, idet H1.1.1 fortsat var arbejdsgiver. H1.1 har da heller ikke betalt lønsumsafgift for privatbanetjenestemændene, hvilket H1.1 havde været forpligtet til, hvis disse medarbejdere fra 2002 var ansat hos H1.1.
 Det, som H1.1.1 har anført om, at virksomhedsoverdragelsesloven er ufravigelig, således at overdragelsen skulle omfatte alle ansatte, kan ikke føre til et andet resultat, idet det følger af virksomhedsoverdragelsesloven og EU-Domstolens praksis vedrørende Rådets direktiv om virksomhedsoverførsel (2001/23/EF), at lovens regler kun finder anvendelse, hvis overførslen indebærer et arbejdsgiverskifte.
 Højesteret finder på denne baggrund, at H1.1.1 i 2003-05 udlånte privatbanetjenestemændene til H1.1, og at der således var tale om levering af ydelser, jf. momslovens § 4, stk. 1.
 H1.1.1 har endvidere gjort gældende, at leveringen ikke har udgjort økonomisk virksomhed, jf. momslovens § 3, stk. 1.
 H1.1.1 har i denne forbindelse bl.a. henvist til, at udlånet er fuldt sammenligneligt med en række udlån af medarbejdere foretaget af staten i forbindelse med lignende omstruktureringer, f.eks. den ordning, der blev etableret vedrørende udlån af tjenestemænd fra DSB og Post Danmark. Statens udlån blev ikke anset som økonomisk virksomhed, og dette må derfor også gælde for udlånet i denne sag, idet andet ville være en usaglig og ubegrundet forskelsbehandling. Der er ikke alene tale om en administrativ praksis, idet lovgiver har knæsat praksis direkte i forarbejderne til Post Danmark-loven.
 Efter momslovens § 3, stk. 1, er afgiftspligtige personer juridiske eller fysiske personer, der driver selvstændig økonomisk virksomhed. Bestemmelsen blev indsat ved lov nr. 375 af 18. maj 1994. Det fremgår af forarbejderne bl.a., at bestemmelsens definition af afgiftspligtig person svarer til artikel 4 i Rådets sjette momsdirektiv (77/388/EØF). Efter denne bestemmelses stk. 1 er afgiftspligtige personer afgrænset som enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver en af de i stk. 2 nævnte former for økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed. Efter stk. 2 omfatter økonomisk virksomhed alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder. Det fremgår endvidere af forarbejderne, at udtrykket "økonomisk virksomhed" omfatter alle former for virksomhed som producent, handlende eller leverandør af ydelser uanset formålet med eller resultatet af virksomheden (Folketingstidende 1993-94, tillæg A, lovforslag nr. L 124, sp. 4380-81).
 Aftalen med H1.1 indebar som anført, at H1.1.1 udlånte privatbanetjenestemændene til H1.1 mod vederlag i form af sparede lønomkostninger mv. Ordningen skulle gælde, så længe H1.1.1 havde privatbanetjenestemændene ansat og aftalen med H1.1 bestod.
 Højesteret tiltræder herefter, at H1.1.1s udleje af privatbanetjenestemændene i 2003-05 er momspligtig efter momslovens § 4, stk. 1, jf. § 3, stk. 1. Det er således uden betydning, at vederlaget ikke blev betalt direkte til H1.1.1, men blev betalt ved, at H1.1 friholdt H1.1.1 for betalinger til privatbanetjenestemændene. Det har som nævnt heller ikke betydning, at der ikke var tilsigtet eller blev opnået et overskud for H1.1.1 ved


text:
udlejningen.
 Det er ubestridt, at de udlån, som blev foretaget af staten til f.eks. Giro Bank A/S og Post Danmark A/S, ikke har været momsbelagt. Højesteret skal ikke tage stilling til berettigelsen af og hjemlen for den momsretlige behandling af disse udlån, og det har Højesteret heller ikke grundlag for. Højesteret finder, at behandlingen af disse udlån under alle omstændigheder ikke kan føre til, at H1.1.1 uanset den nævnte forståelse af momslovens § 3, stk. 1, ikke skal betale moms af udlejningen af privatbanetjenestemændene.
 Beregning af momsen
 I aftalen mellem H1.1.1 og H1.1 om udlejning af privatbanetjenestemændene var der ikke bestemmelser om moms. Det må anses for forudsat af aftaleparterne, at H1.1.1 ikke skulle afregne moms, således at selskabets lønomkostninger vedrørende privatbanetjenestemændene blev dækket fuldt ud ved ordningen. Det vederlag, som H1.1 udredte, udgjorde således hele udgiften til løn mv. Efter at myndighederne havde afkrævet moms af H1.1.1, har selskabet faktureret og fået betalt momsen af H1.1 i overensstemmelse hermed.
 På denne baggrund finder Højesteret, at momsen med rette er beregnet som sket i medfør af momslovens § 27, stk. 1, 1. pkt., jf. herved også EU-Domstolens dom i de forenede sager C249/12 og C-250/12 (Tulica og Plavosin).
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1.1.1 A/S betale 500.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: Fordrings forbliven i den personlige virksomhedsordning
 19 Dec 2017 13:00
 SKM2017.731.LSR
 15-3184140
 Fordring, virksomhedsordning, landbrugsejendomme
 En fordring, som en minkavler erhvervede ved salg af en minkbesætning inkl. minkskind til et af sælger ejet anpartsselskab, kunne ikke placeres i sælgers personlige virksomhedsordning.
 Virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2-3, § 5, § 15, stk. 3
 Bemærkningerne til virksomhedsskattelovens § 11
 Den juridiske vejledning 2017-2 C.C.5.2.2.4.
 Se tidligere instans (SKM2015.610.SR)
 Klagen vedrører et bindende svar fra Skatterådet, offentliggjort som SKM2015.610.SR, vedrørende følgende spørgsmål:
 Vil den fordring, som A erhverver ved salg af en minkbesætning inkl. minkskind til et anpartsselskab ejet af A, kunne placeres (forblive) i den personlige virksomhedsordning, som A har?
 Nej, se indstillingen og begrundelsen.
 Landsskatteretten besvarer spørgsmålet med et nej.
 A ejer nogle landbrugsejendomme ved By Y1. Driften af ejendommene omfatter bl.a. en større minkbesætning. Skattemæssigt anvendes virksomhedsordningen. Der er ved udgangen af 2014 et samlet opsparet overskud på ca. 20 mio. kr.
 A solgte i april 2015 sin minkbesætning og sin beholdning af minkskind til et nyoprettet anpartsselskab. Der var tale om et skattepligtigt salg, der omfattede følgende:
 Samlet salgspris
 Parrede tæver
 8.100.000 kr.
 11.125.000 kr.
 A vil fortsætte med virksomhedsordningen vedrørende den øvrige virksomhed.
 Selskabet finansierede købet med en gæld på ca. 11 mio. kr. til sælger. Gælden ville blive forrentet i overensstemmelse med normal praksis vedr. mellemværende mellem et selskab og hovedaktionær dvs. med diskontoen + 4 pct. Man forventede, at selskabet kunne afvikle denne gæld på 3-5 år. Dette ville dog afhænge af udviklingen i indtjeningen i minkbesætningen.
 Selskabet ville leje bygningerne og inventar (bure m.m.) af As personligt drevne virksomhed. Pelsningen af dyrene ville blive foretaget i den personlige virksomhed. Den personlige virksomhed vil også aftage gødningen fra selskabets minkbesætning. I samhandlen mellem den personlige virksomhed og selskabet forudsættes det, at man anvender arms længde princippet ved fastsættelsen af priser m.m.
 Samtidigt med salget blev der anmodet om bindende svar om hvorvidt fordringen på ca. 11 mio. kr. fra salget af minkbesætningen inkl. minkskindene kunne blive i virksomhedsordningen. Salget var betinget af, at fordringen kunne blive i virksomhedsordningen.
 Da Skatterådet i det bindende svar den 25. august 2015 svarede, at kun en del af fordringen kunne blive i virksomhedsordningen, blev handlen ophævet igen. Man vil eventuelt senere gennemføre handlen på samme betingelser, som man handlede i april 2015. Klageren ønsker derfor en afklaring af, om den samlede fordring ved salg af virksomhedens minkbesætning og minkskind kan blive i virksomhedsordningen.
 ”Beskrivelse af de faktiske forhold
 På baggrund af ovennævnte anmodes om bindende svar om hvorvidt den fordring på ca. 11 mio. kr., som man personligt får ved salget af minkbesætningen inkl. minkskindene til anpartsselskabet, kan forblive (placeres) i virksomhedsordningen.
 Det påstås at der er 2 begrundelser som begge må føre til at tilgodehavendet (fordringen) kan forblive (placeres) i virksomhedsordningen.
 Ifølge den første begrundelse påstås, at det forhold, at fordringen er opstået ved salg af virksomhedsaktiver, i sig selv er tilstrækkeligt til at fordringen kan forblive i virksomhedsordningen.
 Ifølge den anden begrundelse påstås, at der er så


text:
stor forretningsmæssig sammenhæng mellem selskabet og den personlige virksomhed, at dette også må medføre, at fordringen kan placeres i virksomhedsordningen.
 Vedr. begrundelse 1. om en fordring opstået ved salg af erhvervsmæssige aktiver.
 I virksomhedsskattelovens § 15, stk. 3 er anført:
 Ifølge denne lovbestemmelse kan provenuet fra salg af en af flere virksomheder, en virksomhed, der er udskilt fra en bestående virksomhed m.m., forblive i den fortsættende virksomhedsordning. Der er således ikke noget krav om, at provenuet først skal anses for hævet til privat og derefter udlånt til køber (selskabet). Det er derimod direkte selve fordringen ved salget, der forbliver i virksomhedsordningen.
 Dette forudsætter dog, at den fordring, man modtager ved omdannelsen faktisk kan placeres i virksomhedsordningen efter § 1. Fordringen må således bl.a. ikke bestå i aktier jf. § 1 stk. 2. Dog vil evt. konvertible obligationer – der kan konverteres til aktier – kunne placeres i virksomhedsordningen indtil selve konverteringen.
 Denne bestemmelse i § 15, stk. 3 blev indsat i virksomhedsskatteloven ved lov 1030 af 19. december 1992.
 Inden 1992 var det i § 15, stk. 3, anført:
 Man skulle således inden 1992 beskattes af den opsparingsordning, der var knyttet til den afståede virksomhed ligesom provenuet fra denne virksomhed kunne hæves til privat. I disse tilfælde var hæverækkefølgen ikke gældende for den afståede virksomhed. Man anså direkte den afståede virksomhed for ophørt med de deraf afledte konsekvenser.
 Ved lovændringen i 1992 skulle flere virksomheder med samme ejer i relation til virksomhedsordningen behandles under ét. Dette medførte, at salgssummen ved salg en én af flere virksomheder på samme måde som ved salg af enkel aktiver skulle forblive i virksomhedsordningen. Hvis man ville hæve hele eller en del af vederlaget fra en afstået virksomhed, ville dette som udgangspunkt være omfattet af den generelle hæverækkefølge i § 5.
 Man indførte i 1992 dog samtidigt, at man ved salg af en del af en virksomhed eller ved salg af én af flere virksomheder m.m. kunne vælge at bruge de særlige standardiserede hæveregler i § 15 a.
 Lovbestemmelserne herunder ikke mindst § 15, stk. 3, må derfor medføre, at et vederlag ved salg af én af flere virksomheder m.m. kan forblive i virksomhedsordningen. Det er kun når man direkte vælger at bruge § 15 a, at man hæver vederlaget eller en del af vederlaget. Man må i øvrigt selv vælge hvor stor del af vederlaget, man vil hæve ifølge § 15 a. Denne bestemmelse må så meget desto mere tale for, at man alternativt kan vælge at beholde hele vederlaget i virksomhedsordningen.
 Reglen er omtalt i juridisk vejledning afsnit C.C.5.2.13.2.
 Der tages ej heller forbehold om, at et salgsprovenu ikke kan forblive i virksomhedsordningen.
 Samme forhold ved salg af en virksomhed, må selvfølgelig også gælde ved salg af enkeltaktiver. Hvis man ligger til grund, at der konkret ikke er tale om salg af én virksomhed men kun salg af enkel aktiver, må dette så meget desto mere tale for, at fordringen kan forblive i virksomhedsordningen.
 Afgørelser.
 I afgørelsen SKM2004.480.LSR solgte skatteyder en del af


text:
sin virksomhed og fortsatte med virksomhedsordningen.
 En del af berigtigelsen bestod i en løbende ydelse omfattet af ligningslovens § 12 B.
 Den løbende ydelse var livsbetinget (dog opsat et par år) på sælgers og sælgers ægtefælles liv. Ligningsrådet havde ikke anset denne ydelse for at vedrøre sælgers fortsatte virksomhedsordning. Dette medførte bl.a., at kapitalværdien skulle anses for hævet i virksomhedsordningen ved salget af virksomheden. Begrundelsen var primært, at selve den løbende ydelse ikke kunne anses for et aktiv (fordring) i en virksomhedsordning efter § 1.
 Skatteyder påklagede dette bindende svar til Landsskatteretten.
 Landsskatteretten bemærkede indledningsvis, at en løbende ydelse hidrørende fra salg af virksomhedens aktiver skal indgå i virksomheden jf. det tidligere cirkulære nr. 21 af 9. december 1986 vedr. virksomhedsordningen.
 Selvom ydelsen var livsbetinget på skatteyderes og ægtefællens liv – dvs. en stærkt personlig rettighed – så medførte selve det forhold, at fordringen hidrørte fra salg af virksomhedens aktiver, at ydelsen i sig selv skulle medregnes til virksomheden.
 Ydelsen var derfor ikke omfattet af de aktiver, der efter § 1 ikke kan placeres i virksomhedsordningen. Ydelsen kunne derfor som udgangspunkt placeres i virksomhedsordningen.
 I klagen henviste man bl.a. til bemærkningerne i lovforslaget til lov 1030 af 19. december 1992.
 I bemærkningerne til § 15 nævnes i punkt 5 som citeret i afgørelsen
 Under bemærkningerne til de enkelte bestemmelser fremgår endvidere ”til stk. 3” som citeret i afgørelsen:
 ”Efter forslagets § 1, nr. 5, skal flere forskellige virksomheder anses som een virksomhed ved anvendelse af virksomhedsordningen. Bestemmelserne om ophør vil derfor ikke finde anvendelse ved salg af en af flere virksomheder, en virksomhed, der er udskilt fra den bestående virksomhed eller ved salg af en ideel anpart. Salgssummen indgår i virksomhedsordningen på samme måde som ved salg af et enkelt aktiv. Der sker således ikke nogen regulering af opsparet overskud eller indestående på indskudskonto, og opgørelsen af overskud og overførsler sker under eet for hele indkomståret både for den afståede virksomhed og den resterende virksomhed.”
 Man har således klart i bemærkningerne anført, at provenuet ved salg af en af flere virksomheder kan forblive i virksomhedsordningen.
 Landsskatteretten ændrede derfor det bindende svar til, at den løbende ydelse kunne placeres i virksomhedsordningen.
 Landsskatteretten anfører således bl.a.:
 ”Det fremgår endvidere af bemærkningerne til lovforslaget til lov af 19. december 1992, at et salgsprovenu ved salg af en af flere virksomheder eller ved salg af en del af en virksomhed tilgår virksomhedens økonomi. Salgssummen indgår i virksomhedsordningen på samme måde som ved salg af et enkelt aktiv. Der sker derfor ikke nogen regulering af overskudsdisponeringen eller virksomhedens konto for opsparet overskud, mellemregningskonto og indskudskonto. Der stilles således ikke særlige krav til tvangshævninger til privatøkonomien af aktiver modtaget som salgssum for en hel virksomhed. Ligningsrådet har da også i en bindende forhåndsbesked SKM2002.73.LR fundet, at en fortjeneste ved salg af en af flere virksomheder kan forblive indestående i virksomheden uanset skatteyder foretager indskud på ophørspension efter de herom gældende regler.”
 Konklusionen på SKM2004.480.LSR må derfor være, at fordringer fra salg af virksomhedens aktiver herunder salg


text:
af en del af virksomheden, skal blive i virksomheden. Kun hvis fordringen ikke kan placeres i virksomhedsordningen efter § 1, må vederlaget anses for hævet i virksomhedsordningen.
 En alm. rentebærende fordring opfylder klart betingelserne i § 1 for at kunne være omfattet af en virksomhedsordning.
 I afgørelsen SKM2014.70.SR anfører Skatterådet, at et anfordringstilgodehavende (fordring) ved salg af en virksomhed til skatteyderes børn ikke kunne forblive i sælgers fortsættende virksomhedsordning. I spørgsmål 3 var forudsat, at hele salgsprisen blev berigtiget med et anfordringstilgodehavende og i spørgsmål 5, at man belånte ejendommene med maksimal realkreditbelåning og resten med anfordringslån. Ved begge spørgsmål var det dog forudsat, at der blev ydet en kompensation for den overtagne skattebyrde.
 I SKAT ́s indstilling anså man fordringen for hævet efter § 5 både i relation til spørgsmål 3 og spørgsmål 5.
 I Skatterådets begrundelse for svaret på spørgsmål 3, som er en ændring af SKAT ́s begrundelse i indstillingen til Skatterådet, anføres bl.a.
 Det er Skatterådets opfattelse, at det ikke i sig selv er udtryk for en privat disposition, at sælger modtager et af køber udstedt sælgerpantebrev, gældsbrev o.l. som delvis berigtigelse af salgssummen, i forbindelse med hel eller delvis overdragelse af en erhvervsvirksomhed. Heller ikke hvis overdragelsen sker inden for familieforhold og med succession.
 Det er dog Skatterådets opfattelse, at der i nærværende tilfælde, hvor sælger overdrager virksomheden helt eller delvist til sine døtre og i den forbindelse ønsker at finansiere hele købet via en mellemregning på anfordringsvilkår, ikke er en erhvervsmæssig begrundelse, men mellemregningen er begrundet i private hensyn. Det er således Skatterådets opfattelse, at en tilsvarende finansiering ikke ville være sædvanlig i forhold til en uafhængig køber.
 Det gældsforhold, der opstår, er således ikke et erhvervsmæssigt begrundet udlån, men et privat udlån, og et privat udlån vil ikke kunne indgå i virksomhedsordningen, hvorfor beløbet vil anses for hævet.
 Skatterådet anfører i modsætning til SKAT, at selve det forhold, at man ved en familiehandel modtager en fordring på køber, så kan dette ikke i sig selv anses for en privat disponering.
 Ved at finansiere hele salgssummen med et anfordringslån (spørgsmål 3) blev dette dog anset for ikke at være en erhvervsmæssig begrundelse, men dette måtte anses for begrundet i private hensyn.
 I de efterfølgende spørgsmål 4 og 5 var der spurgt til om det gjorde nogen forskel, om man havde finansieret maksimalt med realkreditlån og/eller om man havde tinglyst pantebrev som sikkerhed for fordringerne. Skatterådet tiltrådte SKAT ́s indstilling vedr. disse spørgsmål uden reelt selv at forholde sig til sin egen begrundelse i svaret på spørgsmål 3.
 I svaret på spørgsmål 3 fremhæver Skatterådet, at når køber finansierer hele købet med anfordringslån, måtte dette være begrundet i private hensyn. Når man så i spørgsmål 5 anfører, at man vil optage maksimalt realkreditlån og finansiere resten med anfordringslån, så foreligger der jo en anden situation end i svaret på spørgsmål 3 og derfor burde Skatterådet nødvendigvis selv have vurderet, om dette var tilstrækkeligt til at begrunde en fravigelse fra indstillingen til afgørelsen.
 Afgørelsen SKM2014.70.SR er


text:
for så vidt angår svarene på spørgsmål 3 – 5 påklaget til Landsskatteretten.
 Afgørelsen SKM2014.70.SR er klart i modstrid med ovennævnte afgørelse SKM2004.480.LSR samt ikke mindst i modstrid med selve lovteksten.
 Det fremgår af lovteksten i § 15, stk. 3, bemærkningerne til lovforslaget samt SKM2004.480.LSR, at provenu fra et salg af virksomhedens aktiver skal blive i virksomhedsordningen. Den fordring, man modtager ved dette salg af erhvervsmæssige aktiver, er i sig selv erhvervsmæssig.
 Det påstås derfor at selve det forhold at fordringen opstår ved salg af virksomhedens aktiver i sig selv er tilstrækkelig begrundelse for at fordringen kan forblive i virksomhedsordningen.
 Vedr. begrundelse nr. 2 om at fordringen kan anses for forretningsmæssigt begrundet.
 Udover, at reglen i § 15, stk. 3 jf. ovenfor generelt må medføre, at et vederlag fra salg af en af flere virksomheder kan forblive i virksomhedsordningen, så er der konkret også tale om, at der er en nær forretningsmæssig sammenhæng mellem den virksomhed, A fremover vil drive som en personlige virksomhed og den virksomhed, selskabet vil drive.
 I afgørelsen SKM2014.70.SR anså SKAT fordringen hidrørende fra salg af virksomhedens aktiver som et udlån.
 Generelt kan udlån fra en virksomhedsordning ydet til eget selskab eller i familieforhold m.m. ikke anses for foretaget af virksomhedsordningen. Disse direkte udlån anses for ydet uden for virksomhedsordningen og hvis man bruger midler i virksomhedsordningen til disse udlån, foreligger der en hævning i virksomhedsordningen jf. § 5.
 Dette fremgår bl.a. juridisk vejledning afsnit C.C.5.2.7.4. jf. SKM2013.505.HR.
 I denne højesteretsdom havde man i en virksomhedsordning omfattende en lægepraksis foretaget et udlån til et selskab, som fuldt ud var ejet af skatteyder. Selskabet drev virksomhed ved for lånte penge at investere i aktier.
 Højesteret ligger vægt på:
 I de tilfælde hvor der er en forretningsmæssig samhandel mellem selskabet og den personlige virksomhed, kan man dog foretage et udlån fra den personligt drevne virksomhedsordning til et selskab. Denne mulighed fremgår modsætningsvis af bemærkningerne til lovforslaget fra 1986 jf. højesteretsdommen.
 Dette fremgår tillige af afgørelsen SKM2014.129.SR.
 I SKM2014.129.SR ejede skatteyder en personligt drevet virksomhed dels som 100 pct. ejer og dels via et interessentskab med en ejerandel på 50 pct.
 Fra denne virksomhedsordning agtede skatteyder at foretage et udlån til et selskab som skatteyder via et holdingselskab ejede 50 pct. af sammen med medejeren af interessentskabet.
 Der var en betydelig samhandel og økonomisk afhængighed mellem den personlige virksomhed og selskabet. Denne samhandel bestod bl.a. i, at der fra den personlige virksomhed blev solgt afgrøder til selskabet og selskabet var afhængig af, at man kunne købe de pågældende afgrøder fra den personlige virksomhed.
 Den virksomhed, som A agter at overføre til selskabet, vil bestå af en minkbesætning samt minkskind.
 Denne virksomhed vil være afhængig af at kunne leje de minkhaller og minkbure, som fortsat vil være ejet af den personlige virksomhed. Arbejdet med at passe minkbesætningen vil blive foretaget i selskabet. Indkøb af foder m.m. foretages også af selskabet.
 Selve arbejdet med pelsningen af minkbesætningen vil dog blive foretaget i den personlige virksomhed. Denne virksomhed vil ansætte personale til


text:
pelsningen, indkøbe hjælpemidler m.m. Selskabet vil betale et fast beløb for at få udført dette arbejde.
 Minkbesætningen vil også være afhængig af at kunne aflevere gødningen til den personlige virksomhed.
 Set fra den personlige virksomheds side vil den være afhængig af at kunne udleje minkhallerne, minkbure samt arbejdet med at forestå pelsningen.
 Det vil også være en fordel for den personlige virksomhed at kunne overtage gødningen fra mink-besætningen.
 As personlige virksomhed og selskabet vil derfor på afgørende vis være forretningsmæssigt afhængige af hinanden dvs. på samme måde som i SKM2014.129.SR.
 Det bemærkes i øvrigt, at der i As virksomhedsordning vil være en overskudslikviditet som kun kan anbringes til en beskeden forrentning. En udlånsrente på diskontoen + 4 pct. vil isoleret set være en økonomisk fordel for denne virksomhed.
 På den anden side vil selskabet kun med besvær kunne opnå pengeinstitutlån i det mindste for hele finansiereingen og renten på denne finansiering må i gennemsnit antages at være større end diskontoen + 4 pct.
 Økonomisk (forretningsmæssigt) vil det derfor være en fordel for den personlige virksomhed at kunne tilføre selskabet den nødvendige likviditet indtil selskabet selv har oparbejdet tilstrækkelig egenkapital.
 Selvom man måtte sidestille fordringen fra salget af minkbesætningen med reglerne om et direkte udlån, så vil der være så tæt forretningsmæssig sammenhæng mellem den aktivitet, som udføres i selskabet, med den aktivitet, som udføres i den personlige virksomhed, at dette også i sig selv påstås at medføre, at fordringen kan placeres i virksomhedsordningen.
 Supplerende kommentar til ovennævnte begrundelser.
 Som det fremgår af LSR2004.480.LSR foretager landsskatteretten reelt 2 vurderinger af forholdet.
 Først vurderes om selve fordringen kan være placeret i virksomhedsordningen jf. § 1. Dette havde Ligningsrådet ikke ment, men dette ændrede Landsskatteretten.
 Dernæst undersøges om tilvejebringelsen af fordringen skete under sådanne omstændigheder, at den skulle/kunne omfattes af virksomhedsordningen. Når fordringen opstod ved et salg af et virksomhedsaktiv, var der en klar lovhjemmel til, at fordringen skulle omfattes af virksomhedsordningen jf. § 15, stk. 3.
 Når der derimod foretages et direkte udlån fra virksomhedsordningen er forholdet for det første også omfattet af § 1. Efter denne bestemmelse kan fordringen for så vidt godt være placeret i virksomhedsordningen. Denne type fordringer er således ikke omfattet af de fordringer, som efter § 1 ikke kan være i virksomhedsordningen. Når en fordring bestående af en konvertibel obligation kan placeres i virksomhedsordningen, må en alm. forrente fordring så meget desto mere kunne være omfattet af de fordringer, der kan være i virksomhedsordningen.
 Når man foretager et direkte udlån, er den fordring, man erhverver, ikke frembragt ved en transaktion omfattet af § 15 stk.3.
 Højesteret afgør således, at et direkte udlån er omfattet af § 5 som en hævning jf. henvisningen hertil fra lovbemærkningerne. I disse lovbemærkninger var der i relation til § 5 netop henvist til, at udlån fra virksomhedsordningen til familie m.m. skulle anses for en hævning efter § 5.
 Dog kan der foretages udlån, der er forretningsmæssigt begrundet primært til samhandelspartnere jf. bemærkningerne og SKM2014.129.SR. Man kan også foretage udlån til pengeinstitutter eller


text:
købe obligationer m.m. for en overskudslikviditet.
 Højesteret har således i sin helhed henvist til § 5 dvs. en hævning og højesteret henviser netop ikke til § 1, om hvorvidt den pågældende fordring i det hele taget kunne være placeret i virksomhedsordningen.
 I dommen fra Østre Landsret (forud for højesteretsdommen) havde Østre Landsret i stedet i det væsentlige anført, at det var § 1, der var afgørende, dvs. til hvilke fordringer, der kunne ligge i virksomhedsordningen eller ej. I denne forbindelse havde Østre Landsret anført, at fordringen i sig selv ikke kunne antages at være erhvervsmæssig.
 Efter praksis kan skatteyder dog i betydelig udstrækning i relation til § 1 selv afgøre, hvor en fordring eller et lån skal være placeret. Derfor vil skatteyderes placering af fordringerne i betydelig udstrækning skulle lægges til grund ved ligningen. Konsekvensen af placeringen styres via ”det selvkontrollerne system” i virksomhedsordningen.
 Højesteret ændrer klart begrundelsen for afgørelsen med en henvisning til § 5 om hæverækkefølgen uden at inddrage reglen i § 1. Højesteret tilsidesætter reelt begrundelsen fra Østre Landsret men opretholder resultatet.
 I afgørelsen SKM2014.70.SR har SKAT primært vurderet forholdet som et udlån. Man har i selve begrundelserne for afgørelsen ikke inddraget det forhold, at fordringen konkret ikke opstår ved et udlån, men at den opstår ved et salg af virksomhedens aktiver. Man henviser kun til § 5 i begrundelsen for svaret og ikke til § 15, stk. 3.
 Dermed påvirkes indstillingen fra SKAT heller ikke af, om det kun er en del af vederlaget for virksomheden, der berigtiges via mellemregningen jf. indstillingen til svar vedr. spørgsmål 5, hvor man ville finansiere handlen med maksimal realkreditbelåning og resten med sælgerpantebrev.
 Skatterådet - som ændrer SKAT ́s begrundelse, men ikke ændrer selve afgørelsen - har ikke nærmere begrundet, hvilke lovbestemmelser, der skulle føre frem til deres afgørelse. Tilsyneladende har man henvist til, at det er § 1, der skulle være afgørende, dvs. at fordringen – på grund af et privat tilsnit - ikke i sig selv kan være placeret i virksomhedsordningen.
 Skatterådet har tilsyneladende heller ikke inddraget bestemmelsen i § 15, stk. 3 i deres overvejelser selvom fordringen direkte hidrører fra et salg omfattet af § 15, stk. 3.
 Det påstås, at der er en afgørende forskel på, om en fordring opstår ved et direkte udlån eller den opstår ved salg af virksomhedens aktiver.
 Ved salg af virksomhedens aktiver er der en direkte erhvervsmæssig kobling mellem det solgte virksomhedsaktiv og fordringen. Denne sammenhæng bevirker, at fordringen i sig selv kan anses for at være tilknyttet virksomheden og dermed kan forblive i virksomhedsordningen.
 Ved direkte udlån kan fordringen derimod kun anses for at være erhvervsmæssig, hvis der i sig selv er en forretningsmæssig begrundelse for udlånet.
 Men det påstås jf. ovenfor, at man også konkret opfylder disse betingelser om forretningsmæssig sammenhæng mellem selskabet og den personlige virksomhed.
 Begge begrundelser fører derfor frem til, at fordringen kan forblive (placeres) i virksomhedsordningen.
 Spørgers repræsentant har fremsendt høringssvar d. 13. maj 2015, hvilket gengives herunder:
 SKAT har i det væsentlige begrundet deres


text:
indstilling jf. næstsidste afsnit i indstillingen med:
 Det er efter SKAT ́s opfattelse uden afgørende betydning for om en given fordring kan være i virksomhedsordningen eller ej, om fordringen er opstået ved direkte udlån, salg af virksomhedsaktiv eller ved delafståelse af virksomhed.
 SKAT skriver tillige i indstillingen bl.a.:
 SKAT er i øvrigt enig i, at et vederlag fra salg af en af flere virksomheder kan forblive i virksomhedsordningen, f.eks. hvis vederlaget modtages kontant, og kontantbeløbet indskydes på en bankkonto, men når vederlaget består i en fordring på det købende selskab, må forholdet bedømmes på lige fod med andre udlån fra virksomhedsordningen.
 Som det fremgår nedenfor viser lovteksterne samt SKM2004.480.LSR, at denne opfattelse fra SKAT ́s side ikke stemmer overens med lovgivningen samt den praksis, der er fastlagt af Landsskatteretten.
 Fordringer i en virksomhedsordning kan opstå ved direkte udlån og ved salg af virksomhedens aktiver herunder ved salg af en af flere virksomheder.
 Man er enig i, at en fordring ved direkte udlån ikke kan forblive i en virksomhedsordning jf. SKM2013.505.HR medmindre udlånet foretages som led i en samhandel/driftsfinansiering jf. SKM2014.129.SR. Dette forhold kommenteres i slutningen af disse kommentarer.
 Praksis vedr. direkte udlån fra virksomhedsordningen er en fortolkning af § 5 og de lovbemærkninger, der knytter sig til denne bestemmelse. Dette fremgår meget tydeligt af SKM2013.505.HR. I denne sag citerer højesteret først hele § 5 og derefter citerer man en del af bemærkningerne til denne paragraf. Selvom denne dom var en stadfæstelse af en tidligere Østre Landsrets dom, så ændrer Højesteret klart præmisserne, til en fortolkning af § 5 medens SKAT, Landsskatteretten og Østre Landsret primært havde afgjort sagen ved en fortolkning af § 1.
 Højesteret henviser således til bemærkningerne fra lovforslaget i 1986 om, at private udlån anses for ”overførsler fra virksomhedsordningen til skatteyder” ifølge § 5. Det er derfor selve overførslen efter § 5, der er afgørende og ikke om det finansielle aktiv, der opstår ved overførslen, kan være i virksomhedsordningen jf. § 1.
 Denne del af højesterets præmisser om, at private udlån anses for ”overførsler fra virksomhedsordningen til skatteyder” efter § 5 udelades i øvrigt af den del af præmisserne, som SKAT har medtaget i SKAT ́s begrundelse. De samlede præmisser findes dog anført i selve anmodningen om bindende svar.
 Når fordringen derimod opstår ved et salg af virksomhedens aktiver påstås det derimod, at det er § 15, stk. 3, der skal bruges som lovgrundlag.
 § 15, stk. 3, som fra skatteyderes side anses for afgørende, er end ikke omtalt, citeret eller lign i SKAT beskrivelse af praksis eller i begrundelsen.
 Den kendelse, hvori der netop er tale om salg af virksomhedens aktiver - nemlig SKM2004.480.LSR - omtales ej heller i SKAT ́s beskrivelse af praksis eller i begrundelsen.
 Dermed bliver beskrivelsen meget ensidig og man forholder sig kun sporadisk til de argumenter, som er fremført fra skatteyderes side.
 I relation til SKM2004.480.LSR gøres det endnu engang opmærksom på, at Ligningsrådet havde afgjort, at en løbende ydelse modtaget af sælger, ikke kunne anses for et erhvervsmæssigt aktiv efter