text:
en betingelse for, at de pàgceidende organer kan flingere. Disse cendringer vii ikke berore omfanget befojeiser, sam Danmark overiader EF’s instilutioner, grundlovens § 20.” (niinefremhcevninger)
 Af tiltrede1sesIovens ordlyd og forarbejder fremgâr sâledes, at befojelserne omfattet af grundlovens § 20 er overladt til EU’s tidIigere EF’s) institutioner generelt - og ikke speci fiki til de konkrete institutioner, som i medfor af EU’s traktatgnindlag er tillagt de enkelte befojelser, og at tildeling af yderligere befojelser, men altsá ikke andring af institutionelle forhold, skal behandles efter reglerne i grundlovens § 20.
 Dette afspej Icr for det første, at Folketinget og regeringen allerede i 1972 lagde til grund. at grundlovens § 20 ikke stiller krav om, at institutionelle som ikke i sig selv berer overladelse af nyc beføjelser, skal behandles efter grundlovens § 20, som ovenfor under punkt 3.1.1.
 de ansogeriande, der straks og ved enstemmig
 SIDE 9/IS
 “Tii2
 med rail
 mdc nvnt
 bilag]
 for safaid
 ndringer,
 Formuleringen afti1trdelsesIovens § 2 er, for det andet. udtryk for et bevidst vaig fra givers side om at undlade at gore befojelsesoverladelsen betinget at alle eller visse afde institutionel be forhold forbi iver intakte.
 Det har sáledes I forbindelse med vedtagelsen af ti1trdeIsesboven weret Iagt til grund. at proceduren I grundlovens § 20 fremover kun skulle anvendes pa fremtidige traktatandrin ger. nàr disse traktatndringer overladelse afnye befojelser i § 20’s forstand.
 I udenrigsøkonomirninisterens fremstte1sestaIe til den oprindelige tiltrade1ses1ov fra 1972 anfortes I overensstemmelse hermed, Folketingstidende 1971-72, Forhandlingerne, sp. 3631:
 “En endring aftraktaten kan ifoige 236 kun ske. hvis landene beslutter cendringer ne pa grand/ag a! ,forhandlinger pci en konf’rence mellem medlemslandene og tatet er godkendt ejier hvert lands slatsretlige regler. For Danmarks vedkommende indeba?rer dette, atfolkelingets godkendeise skalfrreligge. Er der yderligere tale am, at cendringerne tilkegger Fcellesskabets organer nyc overnationale befojelser, kra? yes grundlovens 20 iag!taget, dvs. vedtagelse vedfem sjeitedelesflertal ifolketinget el/er, hvis der kun opnás simpeitfiereal, godkendelse ved en folkea/stemning som nu, hvor vi skal tiltrcede Rointrakiaten. “ (mm fremhevning)
 Af Folketingets Markedsudvaigs af 25. august 1972 frerngâr blandt andet, jf. Folketingstidende 1971-72. B, sp. 2801 og 2810-11:
 “Udvalget har droflet de sporgsmál, som anvendelsen afgrundlovens § 20 giver ledning ill, og stillet en rwkke sporgsmàl til udenrigsokonomiministeren heroin. svarelserne er optaget i bilag 2. Det erfiertallets opfattelse, at disseforfatningsretll
 ge sporgsmá! er blevet grundigt og klan og at iuerva?rende lovforslags enelighed med grundloven er hcevel over enhver tvivh
 Dc institutionelle förhold inc/en for EF er fit en vis grad i stoheskeen. Som Jhlge cif mediemskredsens udvidelse sker der en forage/se afmedlemsaniallet i de nuvcerende institutioner. Endvidere er sporgsmálet am en styrkelse afinstitutionerne denenför det plan/agte europceiske topmode i oktober 1972. Endelig er der nylig fremkommet en betcenkning (Vedel-rupporten,) vedrorende de i i EF diskutere c/c pro blemer omkring en udvidelse Del europteiske Parlaments befojelser.
 Pa Icengere sigt ma det/örudses. at c/er efler EFs udvidelse vii b/lye trui%’t beslutnin ger. sorn kan begrunde droftelse ii:stilutionelle sporgsmál. Dette kan jSeks. blive aktuelt / firhindelse med en europceisk valutaJönd el/er en regionafond. Men behovet her/or cf/er ,flertallets mening


text:
netop basere sig nyc samarbejds
 indebrer jf
 betnkning Tillg
 dagsor for
 enfrnvet
 st’rkeIse iiistilutwner eventuelt
 saminenIueng med er der grund
 bejajelser for I
 Itegger/lertallet
 parlamentariske at
 holdregler at iraktaier/örudseie arhe/domrader
 fremhavninger)
 Afdet aftiltradeIses1ovens afgrundlovens
 insttutioner sammenhang af Efleifolgende pruksis
 institu af
 befrjelser.”
 andringer tiltradeIsesloven afde
 afproceduren
 bernrkningerne af af i
 c/icr ger mere
 fremhvning)
 detfremgâr enslenimighed
 /‘l1es overdrages Der derimod
 for institutionernes
 er lraklatens/brskellige a/itemmngsregier orn (endring afttemningsreglerne pa omrdder
 at kvaIficeretflertuI) finde
 omrader, en EEc i ogede disse. den /örhindelse desmedenudvik/ing, matte ensti’rke/sea!EFsinsUtutioner,trw//es
 iii en styrkelse fremhwve den kendsgerning,
 sainilige medlemsiande (mine
 kra?fter. Endvidere iii en inddragelse af og de eksisterende
 ci kommende EF-samurbe/de skal godkendes med disses for/ainingsincessige regler.
 citerede uddrag irerngar, Foiketingets tlertai har tilsiuttet sig regeringens forstâelse og dermed 20 ligesorn flertallet udtrykker
 ventning om. at EF-sarnarbejdet efterfolgende blive udbygget form styrkeise
 med afgivelse
 enkeite regeringen,
 yderiigere beføjeiser pa nyc
 fremgár tilsvarende, at hele vejen igennem har
 det eksisterende 20. hvis der overlades nye
 omráder. 3.2.3
 Af forarbejderne cfterfoigende det forbindelse med behandlingen
 sàvel Foiketinget anvendelse
 forstand, og beslutningsprocedurer sâiedes kan gennemføres uden anvendelse
 fast antaget grundiag alene hefojeiser tioner elier
 Eksempelvis anfores det kation Den
 Folketingstidende 1985-86.
 grundlovens intern omfordeling befojelser meHem
 200 marts Akt. der er vedtaget efter proceduren
 5047:
 om Danmark grundlovens
 befo/elser, som deres
 tiltrwdelsen Den europceiske grundloven tilkommer myndigheder.
 de specifikke vllkár Tiisvarende anfores det tiltnedeiseslovens udenrigsministerens svar maj
 sker udovelse
 Folketingets Markedsudvaig om grundlovens 20
 ordIi’d tall. Delte muliggor, en
 lii kan
 200 bilag 4) AM): visse
 soni iilsigc’
 overensstL’mmelse
 vwgt a!
 live ikke
 sorn at Eeks.
 vii i EF’s til EF
 i 20’s
 “Ved
 Lendringsiove at
 ikke nyc
 rcekke
 §- §-
 kr€ei’er
 derjwvnsi
 Europiske FIies TiiIg
 27. ‘I.I 2011
 Ved iiltrwde/sen af Den europwiske fa?lies Akt gives institutionerne ikke befijelser til pa nyc omrader at udsieder regler. sorn jörpligter borgerne.
 Del er pa denne haggrund, at del i berncerkningerne til jörsiag til by om wndring qf by orn Daninarks tiltreedelse af Dc europteiske Fcellcsskaber anfares. at der ved iii irct’delsen af Den eziropeiske frelles Ak! ikke overdrages iive befo/elser, dcr nodven diggor en vendelse at grundbovens ‘ 20.” (mm fremhvning)
 I trad hermed hedder det i udenrigsrninisterens svar af 14. november 1985 til Folketingets Markedsudvaig om brug af grundlovens § 20 i relation til traktatfstelse af omrâder fra artikel 235 (almindelig del, 1985-86. bilag 80) (bilag AJ):
 “Medens § 2 / iiliredelsesboven sorn krwvet af Gri. f 20 fristicegger orn/inget afbefo jelser, sorn overlades, er det karakieristisk, at de organer, som kan udove befojelser ne, ikke er speclceret. Hen bigger, at institulionerne kan tendres. Endvidere kan del udledes afformuleringen 2, at dci ikke erfastlagi, hvilke befojelser de enkelte in stilulioner skal udove. En vis omfordeling af befojelser mel/em institutioner kan sá ledes ske. Endelig ses dci, a! trakiaternes ,förske/lige afstemningsregler ikke er om tult el/er pa anden made fastlást for fremtiden. Det erfeks. ikke besteint, at overlad Ic hefö/elser kun kan udoves pO de hei’ingelser. soni var fastlagt I traktaterne pa tids—
 punklel for Danmarks iiitrcedelse. “(mine fremhvninger)
 Yderligere

type: other


text:
kan henvises til udenrigsministerens besvarelse af 17. december 1997 af spørgsmâl nr. 10 1 forbindelse med Folketingets behandling af Amsterdam-traktaten, jf. Folketingstidende 1997-1998, Ti1lg B, s. 1036, 1 .-2. spalte, hvor det hedder:
 “Dci bemcerkes I den jörbindelse, at den omsicendighed, at en hjemmelsbestemrnelse udvides, ikke indeba’rer en ydenligere ovenbadelse af hefa/elser, sâfremt den tilsva rende hjennnel allerede gyldigt kan stotles pa andre besteminelser / den gceldende trakiat, herun(/er EF-Trakiatens artikeb 235. I so laid er der alene tale om en omfor deling inden for trakiaten og ikke oin over/adelse af nyc befojebser. Der henvises nceninere tib .Ju.siitsniinistcniets redegorcise pkt. 2.3.2. b. “(mine fremhvn inger)
 En tilsvarende forstâelse afgrundlovens § 20 er lagt til grund i samtlige Justitsministeriets § 20-redegørelser udarbejdet i forbindelse med tiItrdelsen og andringerne af EU’s traktat grundlag fra og med Danmarks tiltniedelse afEF 11973, herunder i
 - Justitsministeriets redegørelse fra 1972 om Danmarks tiltrdelse af de europiske fl1esskaber (biIa2 AN), afsnit IV, pkt. 2, litra c), s. 24, 4. afsnit,
 - Justitsministeriets redegorelse fra 1992 om Maastricht-traktaten (biIa AO), afsnit 1.3.2.1.2.. s. 16-18,
 SIDE 12/18
 SIDE 13/IS
 Justitsministeriets redegorelse fra om Amsterdam-traktaten (bilag AL), afsnit 2.3.2, litra 9-10, Justitsrninisteriets redegorelse om Nice-traktaten (bilag AK). afsnit 2.3.2.. litra l23-I24. og
 Justitsministeriets redegørelse om Lissabon-traktaten (bilag D). afsnit 2.3.2.2.,
 den forbindelse bemarkes, at de nedennawnte andringstraktater og akter, der alle er trádt af Danmark uden anvendelse af proceduren grundlovens 20, indebar ganske v sentlige andringer af EUs institutionelle ramme. herunder blandt andet omfordeling af føjelser mellem institutioner og/eller andringer beslutningsprocedurer:
 budgetndringstraktat fra (budgettraktat (EF-Tidende 1977 359. hvorrned Europa-Parlarnentet fik tildelt befojelser vedrørende budget,
 Akten om indforelse af direkte vaig Europa-Parlamentet fra 1976 (EF-Tidende 1976 278.
 Den Akt 1986 (EF-Tidende hvormed Parlamentet fik storre indflydelse pa Iovgivningsprocessen kraft af indforelsen en ny samarbejdsprocedure, ligesom Râdet mulighed for at vedtage lovgivning med kvalificeret Ilertal stedet for enstemmighed pa rádet for det indre marked.
 rakke omráder. herunder
 Nice-traktaten fra (EF-Tidende tutionel reform med henblik tilpasning af eiide udvidelse af unionen med nyc medlemsstater, herunder
 der indebar en omfattende institutionelle ramme den
 overgang fra enstemmighed til kvalificeret flertal pa en omráder, undring afdefinitionen kvalificeret flertal. andring enkelte medlernsstaters stemrnevagt andring af Kommissionens sammenstning, sâledes at antallet afkommisserer pa sigt buyer lavere end antallet afmedlemsstater, herom serligt Justitsmini steriets notat forholdet rnellem grundlovens 20 og en mulig
 reglerne om Europa-Kommissionens sammensetning steriets redegorelse om Nice-traktaten (bilag AK), andring af Kommissionens formands befojelser. samt endring af reglerne om domstolssystemets struktur fremtidig reform afdornstolssystemet uden
 bilag Justitsmini
 EU med henblik pa en og
 291, 9), 1986 (Portugal og Spanien) (EF-Tidende 302, (Finland, Sverige og
 Udvidelsestraktaterne fra ((irakenIand) (EF-Tidende
 Europske F1Ies
 rkke Rdet.
 traktatndring,
 Europa af
 iser om
 insti forestá
 ndring af
 b), s.
 1997 fra 2001
 s. 16-
 L s. 1),
 1987 L 169, s. 1),
 2001 C 80, s. 1), p EU’s
 s. 9), 1995
 1985 L
 SIDE 14/18
 rig) (EF-Tidende 1994 241. 9). 2004 (Cypern, Estland. Letland, Litauen. Malta, Polen, Slovakiet. Slovenien, Tlekkict og Ungarn) (EF-Tidende 2003 236, 17) og 2007 (Bulgarien og


text:
Rumamien) (EU-Tidende 2005 157, 11), hvorrned Danmarks indtlydelse EU’s besluttende organer løbende er blevet vasent1igt reduceret.
 Herti! kommer, at Europa-Parlamentets indtlydelse pa lovgivningsprocessen blev vasent1igt styrket ved Maastrieht-traktaten kraft indforelsen den fa1les beslutningstagen (nu alrnindehg beslutningsprocedure), uden at dette sig selv fandtes at yderligere suveranitetsafgive1se grundlovens 20’s forstand.
 4. 4.1 ikke nyc
 Til støtte for den nedlagte friflndelsespástand gores dci Lissabon-traktaten ikke nødvendiggør overladelse
 Iovligt er gennemfort uden anvendelse der giver anledning til overvejelser
 tre hovedkategorier, henholdsvis
 at Danmarks ratifikation nyc beføjelser til EU, hvorfor
 grundlovens 20. til grundlovens 20, kan
 Dc dele retligt set inddeles
 institutionelle beføjelser og strømlining beslutningsprocedurer (jE ovenfor afsnit pkt. 3, 5, 6, 7, 9, 13),
 kodifikation ge for afsnit
 ret, tydeliggorelse kompetencer og der efter deres karakter ikke omfattes 20 (jf. oven-
 pkt. 14), og
 der er omfattet danske forbehold (protokol nr. 22 om Danmarks stilling). og sorn ikke del
 Ti! belysning traktatbesternmelsernes fordeling pa de tre kategorier endvidere som bilag AP de sagsogtes stottebilag A for Højesteret, der tillige indeholder en oversigt over de sagsogerne paberabte eksempler under formalitetssagen.
 Dc omtvistede hverken hver for sig eller samlet overladelse nyc beføjelser til EU, hvorfor ratifikationen hverken kunne eller skulle fores efter proceduren grundlovens 20. jE ovenfor afsnit orn anvendelsesomrâdet for 20.
 gldende, af
 afproceduren iforhold
 indebere
 ANBRINGENDER Lissahon-traktaten overlader
 af tradelsen
 aftraktaten, omlgninger af
 afgaIdende andringer.
 afeksisterende øvri afgrundlovens
 ndringer, af
 afde aidenne retssag,jf. ovenforafsnit
 af andringer indebarer
 nvnte fremlgges
 af gennem
 aftraktaten
 27. iAJ 2011
 I den sammenharng henvises I det hele til Justitsministeriets og Udenrigsministeriets rede gørelser om Lissabon-traktaten (bilag D og E) og til de sagsøgtes sammenfattende proces skrift af 29. november 2010 for Højesteret (bilag AH), afsnit 3.3.2, s. 11-37.
 Om det af sagsogerne bernevnte “ratihaberingsproblem”, jf. sagsøgernes sammenfattende processkrift af 29. november 2010 for Hojesteret, pkt. 60-72, s. 16-19, bemarkes srIigt, at Hojesteret i sin dom I Maastricht-sagen, UfR 1998, 800 H, udtrykkeligt fastslog, at EU Domstolens retsskabende virksomhed inden for EU-traktaternes rammer er fuldt forenelig med sàvel grundloven som med de forudsetninger, som er Iagt til grund ved tiltrde1ses1o- vens vedtagelse.
 I den forbindelse henvises ogsá til Justitsministeriets redegorelse af 11. maj 2009 for for holdet mellem EF-Domstolens kompetence og grundloven (biIa Ag), pkt. 4.2.2., s. 29-31.
 For sá vidt angâr den af sagsogerne pástáede forringelse af de demokratiske vilkâr I EU, herunder udvanding af Danmarks indflydelse, henvises først og fremmest til de sagsogtes sammenfattende processkrift af 29. november 2010 for Hojesteret (bilag AR), afsnit 3.3.2.1,1., s. 13-14.
 Endvidere henvises til Hojesterets bemarkninger i Maastricht-dommen, UfR 1998, 800 H, hvorefIer
 “Del m anses for overladt lii Folketinget at tage stilling lii, om regeringens deltagel se / EF-samarbejdel bar were betinget afyderligere demokratisk kontrol. Højesteret finder heller ikAe / denne henseende noget grundlagfi)r at anse tiltreedelsesloven for
 grundlovsstridig.”
 Hojesteret har sáledes fundet, at vurderingen af de demokratiske vilkâr i EU bor overlades til lovgiver som folge af sporgsmâlets altovervejende politiske karakter.
 4.2 Danmark har under alle omstarndigheder ikke overladt nyc beføjelser
 Subsidiart gores det geIdende, at selv hvis Iandsretten


text:
mod forventning matte finde, at en fu1dstendig opfyldelse af Lissabon-traktaten nodvendiggor, at proceduren i grundlovens § 20 anvendes, indebarer dette ikke, at Danmark har overladt nye befojelser til Unionen I kraft af tiItradelsen.
 Af by rir. 321 af 30. april 2008, vedtagelsesproceduren og forarbejderne til ndringen af ti1trdelsesboven I forbindelse med ratifikationen af Lissabon-traktaten fremgâr det, at der ikke med loven er overladt nye befojelser til EU, jf. bl.a. de almindelige bemarkninger til L 53, afsnit 1. Det folger heraf. at Danmarks ratifikation af Lissabon-traktaten - uanset trakta
 SIDE 15118
 fThde. at EU’s
 1993 EU’s
 nr. 6. uni
 ndres,
 befojel pâgldende vare
 págldende
 Sarligt
 by pâkrvet.
 Subsidirt
 forudsatningerne gldende,
 sr1igt fremhves,
 tiItreden ndringer
 ikrafttrden
 forudstninger
 gbdende,
 forudstningssvigt forudstninger.
 konkrete “rundloven
 traktatens endringer af derfor nodvendiggor
 heraf gennemfort overensstemmelse
 Danmark af eller af Lissabon indebarer overladelse af
 geme derfor stemmelser gennemfort
 konkrete uanvendelige efter
 grundlovens yule retsvirknin traktatbe
 traktatendringer
 rekke afandre
 Lissabon-traktatens af traktatgrund)ag nodvendiggor afgrundlovens
 traktatgrundlaget Lissabon-traktatens herunder navnlig
 tiltradelsesakten
 endvidere af
 Maastricht-traktaten Amsterdam-traktaten Lissabon-traktaten.
 tiltrdelsesIoven af oktober andret af ti1trdeIsesbovens
 forudsatter,
 forarbejder, forudsatter, traktatgrundlag efterfolgende Lissabon-traktaten, af proceduren i
 af retlige forudsatninger overladelsen af befojelser tiltrdeIsesloven,
 Betydningen afeventuelle
 tradeIsesIoven bon-traktatens andringer af forudsatningcr indeberer
 uanvendelig i forudsatning.
 efter grundlovens
 forventning matte gennemforelse Danmark af
 traktatgrundlag konsekvenser
 eventuelle Lissabon-traktaten
 athenge af konkrete
 tens indhold og den retlige vurdering med
 flere 20,
 landsretten matte ser og
 gennemforelse hidtidige traktatgrundlag anvendelse proceduren i
 der 972 sorn
 sâledes grundbovens
 vre. at er
 Danmark om
 gores det grunde
 EU-retsakter udstedt i henhold Danmark, indtil de
 proceduren i grundlovens Dan
 forud for ta-aktatgrundlag ikke kan arndres sàledes. som det er sket med
 anden heller ikke
 Der er intet i at
 fra 1972,
 [)er er ved
 intet i 28. april
 (dvs. og 322
 1998) eller
 der som det er sket med
 den skal til det politiske grund
 ikke uden at anvendelse
 at der ma sondres mellem for beslutningen om det danske rnedlemskab
 knyttet idet alene
 finde, at
 for rnevnte er rebevante i relation
 til EU efter vurderingen 20.
 at hvis landsretten mod
 heihed er bristede
 gores det indeholder retlige
 hidtidige er bristet. dette
 Danmark. retlige
 i medfører, at
 nodvendigvis. at vii
 retlige sin
 4.5 Provelsesintensiteten
 Det gores endvidere gIdende, at domstolene bor udvise tilbageholdenhed med hensyn til grundlovsprovelsen af de nedre grnser for grundlovens § 20, og at der derfor bor vre Ct kiart grundlag for at tiIsidestte Folketingets og regeringens beslutning, hvorefter anvendel se afproceduren i grundlovens § 20 ikke var pâkrvet i lorhindelse med vedtagelsen aflov nr. 321 af 30. april 2008.
 til de sagsogte kan stiles til Kammeraclvokaten v/advokat Peter Biering. Vester Farimagsga de 23. 1606 Kobenhavn V (j.nr. 80-1066 BIE/RHO/SAN).
 Momsregistrering Dc sagsogte er ikke mornsregistrerede.
 Dokumenter, som páberâbes: Bilag All: Dc sagsogtes sammenfattende processkrift af 29. november 2010 for Hojesteret.
 Bilag AJ: Udenrigsminisleriets svar af 14. november 1985 til Folketingets Markedsud vaigs om brug afgrundlovens § 20 i relation til traktatfiestelse afomrâder fra ar tikel 235 (almindelig del, 1985-86, bilag 80)
 Bilag AK: Justitsministeriets redegorelse fra 2001 om visse forfatningsretlige spørgsmál


text:
i forbindel se med Danmarks ratifikation af N ice-traktaten.
 Bilag AL: iustitsministeriets redegorelse fra 1997 for visse forfatningsretlige sporgsmàl i forbindelse med Danmarks ratitikation af Amsterdam-traktaten.
 Bilag AM: Udenrigsministeriets svar af 7. maj 1986 af Folketingets Markedsudvaigs spørgsmâl om grundlovens § 20 (L 200 - bilag 4).
 Bilag AN: Justitsministeriets redegorelse afjuli 1972 for visse statsretlige sporgsmál i for bindelse med en dansk tiltradelse afde europiske fllesskaber
 SIDE 17/18
 11. rnaj
 Danmarks sagsogtes
 statsretlige spørgsmâl
 oversigt over sagsøgernes
 redegøreise Domstolens kompetence grundloven.
 Bilag AO:
 Bilag AP:
 Bilag AQ:
 1992 om visse Den Union.
 Dc pier.
 Bieriig
 2009 for
 vPeter *
 Justitsministeriets af ti1tradeise afTraktaten
 stottebilag
 Justitsministeriets af
 meradvokaten
 Svar på Politikens forsideleder 19. januar 2011
 Højesterets dom af 11. januar 2011
 Sammenfattende processkrift til Højesteret 29. november 2010
 Klage til Procesbevillingsnævnet 19. august 2010 og afslag 12. oktober 2010
 Lissabon-sagen artikler
 Højesterets dom feb 2013
 Landsretten om dom juni 2012
 Fra første dag i Højesteret
 Video om Lissabon-sagen og folkeafstemningskomiteen
 Appelanternes påstandsdokument dec. 2012
 Brev til Civilstyrelsen 6. maj 2010 som svar på afslag


text:
Advokaten 7 - Ny lov lukker faglig voldgift ind i varmen
 Den hundrede år gamle model til løsning af tvister – den faglige voldgift – bliver med den ny arbejdsretslov ophøjet til en ret. Flaskehalse ved domstolene sætter skub i brugen af den nye voldgiftsret.
 Af Steven Turkington-Hansen, advokatfuldmægtig, Lett Advokatfirma
 Indtil den ny arbejdsretslov trådte i kraft regulerede arbejdsretsloven kun Arbejdsrettens virke. Den nye lov har et kapitel 2, der omhandler de faglige voldgiftsretter. Dette er et revolutionerende skridt, da instituttet faglig voldgift har eksisteret i over 100 år, men aldrig før har været lovreguleret. Der ligger forskellige bevæggrunde bag lovfæstelsen af reglerne for et tvisteløsningsforum, der har fungeret i så mange år.
 For det første har det ifølge den betænkning, der ligger til grund for lovforslaget til den ny arbejdsretslov, været et ønske fra arbejdsmarkedets parter at give den faglige voldgift et mere domstolslignende præg. Baggrunden herfor skal findes både på det EU- og menneskeretlige plan.
 I relation til EU-retten er det relevant at få lovfæstet voldgiftsprincipperne for i højere grad at leve op til kravet om at være en “ret” i relation til forelæggelse af præjudicielle spørgsmål for EF-Domstolen. Det er nu udtrykkeligt fastslået i loven, at den faglige voldgift har mulighed for, og i visse tilfælde forpligtelse til, denne forelæggelse af præjudicielle spørgsmål.
 I forhold til menneskerettighedsspørgsmålet er det væsentligt, at en afgørelse ved en faglig voldgiftsret ikke underkendes i henhold til kravet i menneskerettighedskonventionens art. 6 om “access to court”. Højesteret har ganske vist i U 2002/18 H statueret, at faglig voldgift er “fuldt betryggende” som tvisteløsningsforum, men spørgsmålet har endnu ikke været forelagt hverken EF-Domstolen eller Menneskerettighedsdomstolen. Med den ny arbejdsretslov tildeles de faglige voldgiftsretter netop et mere domstolslignende præg ved at have sit virke lovfæstet. Det vil efter al sandsynlighed opfylde de internationale domstoles krav til en dømmende myndighed, og dermed vil en faglig voldgiftssag opfylde kriteriet “rettergang” i menneskerettighedskonventionen.
 Selve betegnelsen for en faglig voldgift er med loven blevet ændret. For at understrege at en faglig voldgift er en art særdomstol, hedder disse fremover faglige voldgiftsretter.
 Snitflade til domstole
 Da betænkningen bag den ny arbejdsretslov blev udformet, var det i skyggen af højesteretsdommen U 2007/1659 H, der uvægerligt må have haft indflydelse på betænkningsudvalgets overvejelser. Dommen fastslog, at en faglig voldgift var kompetent til at anvende en lønmodtagers præceptivt lovbestemte rettigheder ved afgørelsen af en potentiel sag. Dvs. at en faglig voldgift kan anvende de tvingende regler, som parterne ikke kan tilsidesætte selv ved en aftale under behandlingen af en sag. Nærmere bestemt afviste Højesteret at hjemvise en afskedigelsessag til realitetsbehandling ved byretten i Aalborg, da tvisten var omfattet af en voldgiftsklausul, og derfor rettelig skulle have været behandlet i det fagretlige system. Det processuelle spørgsmål var udskilt til selvstændig behandling, men hovedsagen omhandlede konkret anvendelse af den i funktionærloven § 2b hjemlede afskedigelsesbeskyttelse.
 Højesteret sondrer i sine præmisser skarpt mellem fortolkning og konkret anvendelse af de præceptive bestemmelser, så der fandt ingen nyskabelser sted i relation til de faglige voldgiftsretters materielle


text:
kompetence. Grænsen går fortsat ved konkret anvendelse af den præceptive lovgivning. Fortolkning heraf hører fortsat ikke ind under kompetencen hos de faglige voldgiftsretter, men derimod i det civile domstolssystem. Denne afgrænsning bærer præg af, at man stadig har en vis mistro til de faglige voldgiftsretters status og en tøven i forhold til de inappellable voldgiftafgørelsers endelighed. En vigtig indvending herimod er, at det oftest er højesteretsdommere, der er formænd for de faglige voldgiftsretter. Persongalleriet ved en faglig voldgiftsret er derfor, ubestrideligt, særdeles kompetent. Det er min vurdering, at denne mistro hen ad vejen vil forsvinde i takt med, at flaskehalsene i det civile domstolssystem bliver mere og mere problematiske, og at der fra politisk side kommer yderligere fokus på de faglige voldgiftsretters store potentiale.
 Skærpede krav til sager
 Højesteret beskæftiger sig i dommen kun lidt med spørgsmålet om, hvorvidt voldgiftsklausulen kunne anses som værende tilstrækkeligt klarificeret til at regulere forholdet omkring forumvalg for organisationsmedlemmers lovbaserede rettigheder. Et område der i væsentlig grad er ømfindtligt for både medlemmerne og disses organisationer. Højesterets manglende behandling af emnet har medført en del kritik. Den ny arbejdsretslov medfører to eksempler på nyskabelser inden for området, der synes afstedkommet eller inspireret af dommen og den efterfølgende kritik.
 For det første kan det nævnes, at den ny arbejdsretslov indeholder en bestemmelse, hvorefter sager om eksistensen og fortolkningen af voldgiftsklausuler er henlagt til Arbejdsretten uden mulighed for prøvelse af spørgsmålet ved faglig voldgift eller de civile domstole. Betænkningens begrundelse herfor er, at sådanne sager udgør et så centralt og væsentligt arbejdsretsligt problem, at de bør løses efter ensartede retningslinier. En begrundelse der ikke forekommer helt retvisende, da Højesteret har konstateret, at behandling ved faglig voldgift er “fuldt betryggende”. Hertil kommer, at hvert overenskomstområde er særegent og har egne forudsætninger og kutymer, som kræver speciel hensyntagen. Ensretning er heller ikke i denne sammenhæng nødvendigvis en positiv ting. Havde bestemmelsen om Arbejdsrettens enekompetence været gældende på tidspunktet for den i 2007-dommen omhandlede tvist, havde det civile domstolssystem hermed været inkompetent i relation til det processuelle spørgsmål.
 En anden nyskabelse ved arbejdsretsloven er det såkaldte klarhedskrav, der nu stilles til aftaler, der henlægger sager om organisationsmedlemmers lovbaserede krav til faglig voldgift. Klarhedskravet er en gyldighedsbetingelse for voldgiftsklausulen. Klarhedskravet kendes allerede fra den almindelige voldgiftslov, men reguleringen af faglig voldgift er udtrykkeligt undtaget herfra.
 Kravet går nærmere bestemt ud på, at det skal fremgå klart, at den pågældende sag er omfattet af voldgiftsklausulen, og det skal ligeledes være klart, at både Arbejdsretten og de civile domstole er inkompetente i det pågældende spørgsmål. Der kan ikke blive tale om dobbeltkompetence i tvivlstilfælde; enten gælder voldgiftsklausulen med sikkerhed, eller den bortfalder på grund af klarhedskravet. Da den førnævnte voldgiftsklausul var udformet standardmæssigt uden henvisning til medlemmernes lovbaserede krav, havde den ikke opfyldt de nye krav, og den materielle tvist skulle derfor have været behandlet ved de civile domstole.
 Kravet om klarhed i voldgiftsaftaler synes at være en meget holdbar løsning i forhold til at stadfæste voldgiftsretternes kompetence og til at styrke brugernes tillid


text:
til instituttet.
 Kodificeringsbestræbelser på usikkert grundlag
 Afgrænsningen mellem de fagretlige organer og de civile domstole drages som udgangspunkt mellem afgørelse af lovtvister i det almindelige domstolssystem og afgørelser af overenskomsttvister i de fagretlige organer. Det har dog længe været accepteret i praksis, at også de fagretlige organer kan behandle lovtvister i en vis udstrækning. Denne praksis kodificeres med den ny arbejdsretslov.
 Loven indeholder flere bestemmelser, hvor det slås fast, at faglig voldgift kan behandle sager, hvori der indgår lovgivningsaspekter. Arbejdsretslovudvalget har i betænkningen gjort meget ud af at pointere, at bestemmelserne omkring voldgiftsretternes kompetence i forhold til lovgivningstvister ikke er blevet ændret ved lovfæstelsen. Arbejdsretsloven nævner intet om, hvor de fagretlige organers kompetence skal drages i relation til lovgivningstvister. Det faktum, at betænkningen bag den nye lov pointerer, at der kun er tale om en kodificering af gældende ret, bevirker, at man må rette sig mod eksisterende teori og praksis for at klarlægge de fagretlige organers faktiske processuelle afgørelseskompetence.
 Også her kommer førnævnte højesteretsdom ind i billedet. Højesteret fastslår nemlig tydeligt i dommen, at den faglige voldgift har kompetence til både at anvende samt fortolke organisationsmedlemmernes lovbaserede krav, men at denne kompetence ikke rækker til fortolkning af præceptive lovrettigheder, kun konkret anvendelse heraf. Den kollektivarbejdsretlige litteratur er i vid udstrækning, endnu, enig heri.
 Det kan undre, at betænkningsudvalget ikke har ønsket at komme med et bud på, hvor kompetenceafgrænsningen præcist skal drages på området for medlemmernes individuelle lovkrav. Det kan jo hænge sammen med, at udvalget enten ikke var sikkert på, hvor grænsen skal trækkes, eller at det ikke ønskede at låse et retsområde i bevægelse fast. Hvorom alting er, skal kompetenceafgrænsningen i forhold til lovgivningstvister og de faglige voldgiftsretter stadig drages ved konkret anvendelse af præceptive lovbestemmelser. Fortolkning af præceptivt lovbaserede rettigheder kan det enkelte organisationsmedlem fortsat altid kræve forelagt de civile domstole.
 Sammenfattende kan det konkluderes, at udvalgets bestræbelser på at omdanne faglig voldgift til faglig voldgiftsret er lykkedes. Der synes ikke at være omstændigheder, der taler imod, at de internationale myndigheder, som de faglige voldgiftsretter kan komme til at interagere med, vil acceptere voldgiftsretterne som domstole på lige fod med eksempelvis Arbejdsretten. Ligeledes kan det ud fra et retssikkerhedsmæssigt synspunkt kun bifaldes, at ulovbestemte tvisteløsningsprincipper lovfæstes, både med henvisning til Menneskerettighedskonventionen samt almindelige retsprincipper om adgang til love og regler og mulighed for kendskab til ens retsstilling.
 Det bliver interessant i fremtiden at følge udviklingen i de faglige voldgiftsretters processuelle afgørelseskompetence, der synes at være alt andet end statisk. Specielt tror jeg, at de lange ventetider i det civile domstolssystem vil påvirke kompetencen i udvidende retning. Heri ser jeg ingen problemer, kun muligheder.
 En ny arbejdsretslov så fra 1. marts dagens lys. Formålet var generelt at modernisere den måde, det fagretlige system fungerede på. Navnlig skulle reglerne om de faglige voldgiftsretter stadfæstes i en lov for at leve op til kravene i den europæiske menneskerettighedskonvention. Arbejdet med den ny lov er sket med udgangspunkt i en skitse fra Dansk Arbejdsgiverforening (DA) og LO.


text:
Højesteret stadfæster dom vedrørende fastholdelsesbonus ift. funktionærlovens § 17a
 Højesteret har den 30. juni 2017 afsagt dom i en sag vedrørende fastholdelsesbonus og stadfæster, at en medarbejder havde krav på forholdsmæssig andel af bonus ved fratræden før bonusperiodens udløb.
 A blev ansat som General Manager Europe i virksomheden B med virkning fra den 1. oktober 2010. Med virkning fra den 1. januar 2013 blev A omfattet af en 3-årig bonusordning, der løb frem til den 31. december 2015. I henhold til ordningen ville bonus blive udbetalt i slutningen af januar 2016, såfremt medarbejderen opfyldte de fastsatte kriterier. Bonusordningen blev indført som led i en integrationsproces som følge af, at B blev købt af en amerikansk koncern, og man søgte derfor med ordningen at fastholde nogle kernemedarbejdere. Der var med andre ord tale om en fastholdelsesbonus.
 Den 30. august 2014 opsagde A sin stilling til fratræden 31. oktober 2014. Han fik i den forbindelse udbetalt bonus beregnet på baggrund af pointsystemet. A mente dog, at beregningen skulle foretages forholdsmæssigt ud fra den periode han havde været ansat i B, dvs. på baggrund af de 22 måneder ud af de 36 måneder bonusperioden løb, jf. funktionærlovens § 17a.
 A rejste derfor et krav, der udgjorde forskellen mellem en beregning af bonussen på baggrund af pointsystemet i bonusaftalen og en beregning på grundlag af en ligefrem proportional optjeningsordning. Forskellen udgjorde kr. 162.395,65 kr.
 Sø- og Handelsretten fandt, at vederlag, som en arbejdsgiver betaler sin ansatte, for at denne forbliver i sin stilling i en nærmere bestemt periode, dvs. en fastholdelsesbonus, er omfattet af bestemmelsen i funktionærlovens § 17 a, stk. 1. Sø- og Handelsrettens dom er gennemgået nærmere her.
 Højesteret bemærker, at der ikke var tale om, at A's stilling skulle nedlægges med et deraf følgende afgørende behov for virksomheden for, at han bestred sin stilling så vidt muligt indtil den sidste dag.
 Tværtimod var bonussens maksimale størrelse fastsat af virksomheden i forhold til A's årsløn. Det fremgik således af bonusaftalen, at udbetaling af bonussen bl.a. afhang af virksomhedens vurdering af hans arbejdsmæssige "performance", og at denne vurdering var skønsmæssig ("discretionary"). Det var altså en forudsætning for, at bonussen kunne komme til udbetaling, at virksomheden bedømte hans "performance" til mindst 3 på en skala fra 1 til 5.
 Højesteret stadfæster på den bagrund Sø- og Handelsrettens dom, i det Højesteret anfører, at:
 "Højesteret finder, at den aftalte bonus under de foreliggende omstændigheder reelt ikke kun var en præmiering af A for at forblive i sin stilling indtil bonusperiodens udløb, men at den også var en vederlæggelse for udførelse af arbejde på samme måde som løn".
 Højesteret bekræfter med pågældende dom, at bonusordninger som altovervejende hovedregel – og selvom der er tale om en fastholdelsesbonus – vil være omfattet af funktionærlovens § 17a, og at undtagelsen i u2012.1315H således fortsat må anses for en yderst snæver undtagelse. Hvis bonusudbetalingen tillige er (delvist) betinget af en tilfredsstillinde performance-evaluering, må det antages, at sådan bonus altid vil omfattes af funktionærlovens § 17a.
 1 41 minutter siden


text:
“Ikke specifikt” kan anerkendes som kønsbetegnelse efter en kønsskifteoperation, afgjorde den australske højesteret den 2. april 2014. – Vidensbanken om kønsidentitet
 Den australske højesteret afgjorde den 2. april 2014 en sag om, hvorvidt justitssekretæren, der fører registeret over fødsler, dødsfald og ægteskaber, kan anføre en persons køn som “uoplyst”.
 Sagen vedrørte Norrie [1], der havde fået foretaget en mand til kvinde kønsskifteoperation. Efter operationen måtte det imidlertid konstateres, at kønnet ikke var entydigt mandligt eller kvindeligt.
 Norrie ønskede derfor at få sit køn registreret som “ikke specifikt”, hvilket blev afslået af justitssekretæren, der i “kønsskifteattesten” og “navneattesten” anførte Norries køn som “uoplyst”.
 Højesteret konstaterede, at loven gav mulighed for, at en person kunne få ændret sin kønsbetegnelse efter en kønsskifteoperation, men at det i loven også var anført, at en persons køn ikke altid var entydigt mandligt eller kvindeligt og derfor kunne anføres som “ikke-specificeret”.
 Højesteret bestemte derfor, at justitssekretæren skulle genbehandle Norries ansøgning om kønsbetegnelse i overensstemmelse hermed – dvs. udstede kønsskifteattest og navneattest med kønnet angivet som “ikke specifikt”.
 Resume af sagen i pdf-format hos den australske højesteret.
 Dommen i sin helhed hos den australske højesteret.
 Den australske højesteret
 Flere udenlandske og danske medier har i deres omtale af dommen anført, at den australske højesteret har anerkendt “et tredje køn“. Det er forkert.
 Den australske højesteret har konstateret, at det i loven også var anført, at en persons køn ikke altid var entydigt mandligt eller kvindeligt og derfor kunne anføres som “ikke-specificeret”. Det er ikke en anerkendelse af et”tredje køn“.
 [Retur] Norrie May-Welby blev født som dreng 23. maj 1961 i Paisley, Renfrewshire, Skotland og fik navnet Bruce Norrie Watson. Som syv-årig flyttede han til Perth i Vestaustralien. May-Welby gennemgik en mand til kvinde kønsskifteoperation den 3. april 1989, men fandt senere ud af, at han heller ikke brød sig om at være en kvinde.
 Udgivet i: KategorierAustralien, UdenlandskeSøgeord: TagsAustralien, Bruce Norrie Watson, Køn, Kønsbetegnelse, Kønsskifteoperation, Norrie May-Welby, Tredje køn


text:
Skat.dk: E.J.1.6.1 Kravet om beboelse og husstand
 Det er alene en betingelse, at huset eller lejligheden har tjent til bolig for ejeren eller dennes husstand i en del af eller hele den periode, hvori denne har ejet ejendommen, og hvor ejendommen har opfyldt betingelserne for at kunne afstås skattefrit. Det er således ikke et krav, at ejendommen tjener til bolig for ejeren på afhændelsestidspunktet.
 Det beror på en konkret vurdering, om det er sandsynliggjort, at beboelse har fundet sted. I TfS 1999, 318 ØLD fandtes det ikke godtgjort, at en ejendom reelt havde tjent til bolig for skatteyderen, hvorfor betingelsen for skattefrihed ikke var opfyldt. Skatteyderen købte i 1986 en ejendom. I 1987 begyndte han en istandsættelse. I 1992, da ejendommens 1. sal var istandsat, indgik han en lejeaftale, men den pågældende lejer flyttede aldrig ind. Han medtog ikke lejeværdi af egen bolig i årene 1986-1991, da ejendommen først var udlejet til sælger og senere var ubeboelig på grund af istandsættelse. Han meddelte 18. november 1993 til folkeregisteret flytning fra 15. november 1993 til ejendommen, og ved slutseddel af 23. november 1993 solgte han ejendommen til overtagelse 15. december 1993. Skatteyderen gjorde gældende, at fortjenesten ved salget af ejendommen var skattefri, da han i en periode havde boet på ejendommen.
 En ejerlejlighed, der af ejeren havde været stillet til rådighed for ejerens moder indtil hendes død, fandtes ikke at have tjent til bolig for ejeren i en del af dennes ejertid, uanset at han i en periode på 3 uger forinden salget havde tilmeldt sig folkeregisteret på adressen, jf. SKM2001.584.LSR. Landsskatteretten udtalte, at det er skatteyderen, der har bevisbyrden for, at ejendommen har tjent til bolig i en del af dennes ejertid, og begrundede afgørelsen som følger: "Uanset at klageren har haft folkeregisteradresse i lejligheden i perioden fra 18. november til 3. december 1997, hvor lejligheden afhændes ved underskrivelsen af slutseddel, og at klageren har fået tildelt sygesikringsbevis fra kommunen, finder retten efter en konkret vurdering ikke, at det kan anses for tilstrækkeligt sandsynliggjort, at lejligheden har tjent til bolig for klageren i denne periode i ejendomsavancebeskatningslovens forstand. Retten har herved henset til, at klageren forud for adresseændringen til lejligheden foretog bestræbelser på at sælge lejligheden, idet der blev indhentet tingbogsattest, indgået formidlingsaftale med en ejendomsmægler samt indhentet lånetilbud fra en kreditforening, jf. TfS 1999, 318. Retten har endvidere henset til, at klageren ikke i øvrigt har fremlagt nogen form for bevis for reelt at være flyttet, herunder eksempelvis aflæsning af el, gas, vand og varme, flytning af avis, licens m.v."
 I SKM2002.344.VLR fandt Vestre Landsret, at en ejendom ikke var omfattet af EBL § 8, da den ikke havde tjent som bolig for skatteyderen eller dennes hustand.
 I SKM2005.233.ØLR, hvor spørsgmålet var, om sagsøgerenes ejendom var omfattet af parcelhusreglen i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, lagde landsretten endvidere vægt på, at sagsøgerne før og efter tilmeldingen til folkeregistret på den omtvistede ejendom havde været tilmeldt folkeregistret på den samme anden ejendom, samt at den ene af sagsøgerne havde foretaget


text:
befordringsfradrag, der var uforeneligt med, at hun havde bopæl på den omtvistede ejendom.
 SKM2002.672.LSR. En fortjeneste ved salg af en ejendom var ikke omfattet af parcelhusreglen. Landsskatteretten fandt efter en konkret vurdering, at det ikke kunne anses for sandsynliggjort, at ejendommen reelt havde tjent til bolig for skatteyderen i en del af ejerperioden. Landsskatteretten havde henset til, at i de perioder, hvor skatteyderen angiveligt havde haft ophold på ejendommen, havde denne været fuldt udlejet til skatteyders datter, hvorfor skatteyder juridisk set ikke havde haft rådighed over ejendommen i denne periode. Landsskatteretten fandt endvidere, at ejendommen ikke kunne anses for at have tjent til bolig for skatteyders husstand i en del af ejerperioden. Der var herved henset til, at den omstændighed, at skatteyder havde haft fælles husholdning med sin datter i de to perioder, hvor skatteyder angiveligt havde haft ophold på ejendommen, ikke medførte, at der var etableret fælles husstand, idet skatteyder alene havde opholdt sig som gæst på ejendommen. Ejendommen kunne derfor ikke anses for at have tjent til bolig for ejeren i ejendomsavancebeskatningslovens forstand.
 SKM2002.594.LSR. Landsskatteretten fandt, at fortjenesten ved salg af en ejendom ikke kunne anses for omfattet af EBL § 8 (parcelhusreglen), da det ikke var godtgjort, at ejendommen havde tjent som bolig for ejeren.
 SKM2003.285.LSR. Landskatteretten fandt efter en konkret bedømmelse, at en skatteyder havde haft bopæl i en måned i en ejerlejlighed, som skatteyderen solgte med fortjeneste. Avancen var således skattefri efter EBL § 8.
 SKM2005.404.HR. Spørgsmålet var, om avancen ved salg af en ejerlejlighed var skattefri i medfør af parcelhusreglen i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Højesteret fandt, at appellanten ikke havde godtgjort, at ejerlejligheden reelt havde tjent som bolig for ham. Højesteret lagde herved vægt på, at appellanten, før han meldte flytning til ejerlejligheden, boede sammen med sin ægtefælle, at flytningen til ejerlejligheden angiveligt skyldtes samlivsophævelse, og at ægtefællen blev boende på den hidtidige adresse og fortsat boede der, da appellanten på ny blev tilmeldt denne adresse. I de af landsretten anførte grunde, som Højesteret i øvrigt tilsluttede sig, fremgår bl.a., at der var tale om et lavt energiforbrug i lejligheden, og at det efter de afgivne forklaringer måtte lægges til grund, at appellanten i et vist omfang havde opholdt sig i ejerlejligheden. (Tidligere instans SKM2004.143.VLR.).
 SKM2004.221.VLR. Spørgsmålet var, om avancen ved salg af en ejendom var skattefri i medfør af parcelhusreglen i EBL § 8, stk. 1. Landsretten fandt, at det i et tilfælde som det foreliggende, hvor skatteyderen havde oplyst kun at have boet på ejendommen i to måneder, påhvilede skatteyderen at godtgøre, at hun havde opgivet sin hidtidige bopæl og reelt havde boet på ejendommen. Landsretten fandt, at elforbruget var så lavt, at det afgørende talte imod, at skatteyderen havde boet på ejendommen. Navnlig derfor fandt landsretten, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at hun reelt havde haft bopæl på ejendommen i den periode, hvor hun var tilmeldt folkeregistret på adressen. Landsretten fandt således, at betingelsen for, at fortjenesten ved salget af ejendommen i EBL § 8, stk. 1,


text:
ikke var opfyldt.
 SKM2005.21.ØLR. En skatteyder havde i juni 1997 meldt flytning fra en landbrugsejendom, hvorfra han drev sin landsbrugsvirksomhed, og havde tilmeldt sig en udlejningsejendom, som han ejede. Udlejningsejendommen blev herefter sat til salg og solgt pr. 15. november 1997, og skatteyderen meldte flytning tilbage til landbrugsejendommen i november 1997. Landsretten fandt efter en samlet vurdering ikke, at skatteyderen havde godtgjort, at ejendommen havde tjent til hans bolig.
 SKM2006.16.ØLR. Sagen drejede sig om, hvorvidt skatteyderen havde beboet en ejerlejlighed beliggende i ...1 i en del af sin ejerperiode, således at fortjenesten ved salget af lejligheden var omfattet af EBL § 8, stk. 1, og dermed skattefri. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen var tilmeldt folkeregisteret på adressen i ...1 fra 1. oktober 1999 til 20. februar 2000, at beboelseslejemålet i denne periode blev udstykket som ejerlejlighed, og at skatteyderens salgsbestræbelser vedrørende denne lejlighed blev påbegyndt i december 1999. Yderligere blev det lagt til grund, at skatteyderen i den relevante periode reelt havde rådet over to boliger, således at han - som det faktisk skete i februar 2000 - umiddelbart kunne flytte tilbage til lejligheden på sin tidligere adresse. Sagsøgerens egen forklaring om flytning og indretning af lejligheden i ...1 bestyrkede også indtrykket af, at denne lejlighed ikke var tiltænkt som varig bolig for ham. Under disse omstændigheder fandt landsretten ikke, at det var tilstrækkeligt godtgjort, at lejligheden i ...1 havde tjent som bolig for sagsøgeren i ejendomsavancebeskatningslovens forstand.
 SKM2006.380.ØLR.Skatteyderen havde erhvervet en ejendom fra moderen i 1995. Moderen blev herefter boende i ejendommen, og den blev efter hendes fraflytning udlejet. Skatteyderen havde fra den 1. august 1997 til den 15. januar 1998 været tilmeldt folkeregisteret på adressen. Ejendommen blev solgt den 1. september 1999. Skatteyderens ægtefælle blev i hele perioden på skatteyderens oprindelige bopæl, hvortil skatteyderen flyttede tilbage efter den 15. januar 1998. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen i et vist omfang havde opholdt sig på ejendommen i perioden frem til den 15. januar 1998, men at det på baggrund af oplysningerne om bopælsforholdene for sagsøgerens hustru, udlejnings- og salgsbestræbelserne på ejendommen og den fornyede tilmelding på den oprindelige adresse, ikke kunne anses for godtgjort, at opholdet havde haft en karakter af reel beboelse med henblik på varigt ophold. Avancen ved salget af ejendommen var herefter skattepligtig.
 SKM2007.217.DEP. Skatteministeriet kommenterer SKM2007.147.HR., jf. nedenfor. Skatteministeriet tog for Højesteret bekræftende til genmæle overfor skatteydernes påstand. Ministeriets beslutning om at tage bekræftende til genmæle i sagerne betyder, at en supplerende helårsejendom vil kunne sælges skattefrit efter parcelhusreglen, hvis ejendommen i ejerperioden har været anvendt af ejeren af arbejdsmæssige årsager. Det er i den forbindelse uden betydning, om skatteyderen anskaffede ejendommen af arbejdsmæssige årsager eller ej, blot den supplerende ejendom faktisk har tjent til bolig for ejeren af arbejdsmæssige årsager.
 Sagen SKM2007.147.HR omhandlede et ægtepar, der havde bolig i Grønland, hvor manden havde arbejde. På et tidspunkt købte parret en ejendom i Danmark. Parret købte ejendommen, fordi det senere ville anvende ejendommen til helårsbeboelse. Ejendommen blev herefter udlejet i en periode. Efter


text:
udlejningens ophør opholdt parret med børn sig i ejendommen i ferier, ligesom manden brugte den, når han havde arbejdsopgaver i Danmark. Ejendommen blev solgt med helårsbeboelse for øje. Landsskatteretten havde efter en konkret vurdering fundet det godtgjort, at ejendommen havde tjent til bolig for ægteparret i ejendomsavancebeskatningslovens forstand i en periode, uanset parret ikke var tilmeldt folkeregisteret på adressen. Landsskatteretten henså til, at manden i perioden havde udført arbejdsopgaver i lokalområdet. Ministeriet indbragte sagen for domstolene med det hovedanbringende, at en skatteyder ikke på samme tid kan have to ejendomme, der tjener til bolig for ham. Parret havde haft deres bolig i Grønland. Landsretten gav ministeriet medhold, jf. SKM2006.379.VLR. Landsretten henviste til ordlyden af EBL § 8, stk. 1, om, at ejendommen ".. har tjent til bolig for .." og til motiverne, hvorefter formålet med parcelhusreglen var at undgå, at skattehensyn hindrede ejerne af ejerboliger i at flytte. Landsretten fandt, at boligen i Grønland reelt tjente til bolig for familien, også i de perioder, hvor manden eller han og familien opholdt sig på den danske ejendom. For Højesteret gjorde skatteyderne som noget nyt gældende, at beskatningen af dem ville være i strid med fast administrativ praksis. Efter at have gennemgået en række ikke offentliggjorte afgørelser var ministeriet enig med skatteyderne heri og tog derfor bekræftende til genmæle for Højesteret.
 SKM2006.541.VLR. Skatteyderen boede i ejendom 1, da han erhvervede ejendom 2 i november 1990. Ejendom 2 blev efter overtagelsen udlejet bl.a. til skatteyderens far. Skatteyderen var fra den 5. november 1999 til den 1. juli 2000 tilmeldt folkeregisteret på ejendom 2's adresse. Ejendom 2 blev solgt den 28. september 2000. Forinden skatteyderens flytning af folkeregisteradresse til ejendom 2, havde han juni 1999 købt ejendom 3, som han efter stormen i december 1999 påbegyndte en renovering af. Den 1. juli 2000 flyttede skatteyderen til ejendom 3. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen først tog ophold i ejendom 2 i april 2000. Han fortsatte dog med at tage bad i ejendom 1, ligesom han stadig anvendte vaskemaskine, tørretumbler og andre hårde hvidevarer og fastnettelefon i ejendom 1. Under disse omstændigheder har skatteyderen ikke godtgjort, at ejendom 2 reelt har tjent som bolig for ham fra april til den 1. juli 2000. Avancen ved salget af ejendom 2 er herefter skattepligtig.
 SKM2010.323.SR. Skatterådet bekræftede, at benyttelsen af bolig nummer to i forbindelse med udførelsen af spørgerens arbejde gjorde avancen ved afståelsen skattefri efter Parcelhusreglen i EBL § 8, stk. 1. Der blev lagt vægt på at spørger havde opholdt sig 4-5 dage om ugen i lejligheden i denne forbindelse, samt at dokumentation herfor var fremvist.
 SKM2007.74.HR. (Tidligere instans SKM2005.414.ØLR.) Landsretten havde fundet, at skatteyderen ikke i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, havde dokumenteret, at han havde haft bolig på en ejendom, som han solgte i 1999. Fortjenesten ved salget var derfor skattepligtigt. Landsretten lagde herved bl.a. til grund, at skatteyderen flyttede ind i ejendommen medio februar 1999, og at salgsbestræbelserne var påbegyndt den 12. januar 1999 og dermed forinden indflytningen. Landsretten henviste


text:
også til, at skatteyderens daværende samlever og deres fællesbarn fortsat beboede en ejendom, som de havde købt i efteråret 1998, hvortil skatteyderen flyttede tilbage efter salget af den omstridte ejendom i 1999. Ligeledes bemærkede landsretten, at skatteyderen bortset fra en seng og nogle personlige ejendele ikke medtog bohave til den omstridte ejendom. Forskellige oplysninger om forbrug af el, gas og vand m.v. vedrørende den omstridte ejendom, ændring af folkeregisteradresse og erklæringer fra naboerne, fandt landsretten ikke over for de ovennævnte oplysninger om salgsbestræbelser og skatteyderens opretholdelse af den oprindelige bolig kunne dokumentere, at skatteyderens ophold på ejendommen havde haft karakter af reel permanent beboelse og ikke blot midlertidigt ophold. Landsretten frifandt derfor Skatteministeriet. Af de grunde, der var anført af landsretten, tiltrådte Højesteret, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at ejendommen reelt havde tjent til bolig for ham i perioden fra den 15. februar til den 28. juni 1999, der svarede til den periode, han havde folkeregisteradresse på ejendommen.
 SKM2010.59.BR Skatteyderen havde forud for opholdet på den afståede ejendom haft bopæl på den samme ejendom i 33 år, hvortil han flyttede tilbage efter ca. 10 måneders ophold på den afståede ejendom. Skatteyderen havde erhvervet den afståede ejendom fuldt møbleret fra sin søsters dødsbo, hvorfor der ikke var medtaget bohave i forbindelse med flytningen. Skatteyderen bevarede under opholdet på den nye ejendom rådigheden over den gamle ejendom, der var uudlejet samt fortsat var fuldt møbleret med skatteyderens indbo. Endvidere havde skatteyderen bevaret tilknytningen til sin gamle ejendom, idet han fortsat drev virksomhed fra ejendommens tilstødende matrikel. Der havde under skatteyderens ophold på den nye ejendom været et vist, ikke urimeligt lavt forbrug. Byretten fandt, at skatteyderen ikke havde løftet bevisbyrden for, at ejendommen var omfattet af parcelhusreglen. Retten tog hereter Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 SKM2007.115.ØLR. Sagsøgeren solgte stue og 1. sal, der var særskilt matrikuleret som lejligheder i en villa. Sagsøgeren havde alene været tilmeldt lejligheden på 1. salen i folkeregisteret i ejerperioden. Lejligheden i stueetagen havde bortset fra en kort periode været udlejet i hele sagsøgerens ejertid. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at stuelejligheden havde tjent til bolig for ham, hvorfor ministeriet blev frifundet
 SKM2006.656.SR. En landbrugsejendom var af skatteyderen anvendt som sommerbolig. Det ansås ikke for tilstrækkeligt sandsynliggjort, at det primære formål med erhvervelsen af ejendommen havde været at benytte denne som sommerbolig. Det ansås heller ikke for dokumenteret, at ejendommen i ejerperioden alene havde været anvendt som sommerbolig. Avancen var herefter ikke fritaget for beskatning.
 SKM2006.688.SR. En ejerlejlighed til helårsbeboelse var ikke forbundet med bopælspligt. Ejeren benyttede lejligheden som fritidsbolig. Skatteyder havde i en årrække haft og havde fortsat fast bopæl i kort afstand fra den netop erhvervede ejerlejlighed. Skatteyderen overvejede allerede på nuværende tidspunkt på sigt at sælge ejerlejligheden på baggrund af de stedfundne prisstigninger. Der var herefter en formodning for, at det primære formål med erhvervelsen ikke har været at anskaffe en sommerbolig. Ejerlejligheden kunne derfor ikke omfattes af § 8, stk. 2, i ejendomsavancebeskatningsloven.
 (SKM2007.39.SR og SKM2007.149.SR er flyttet til afsnit E.J.1.1.)
 SKM2007.132.SR. Skatterådet fandt ikke,


text:
at en ejerlejlighed kunne sælges skattefrit, idet ejerens egne dispositioner vedrørende ejerlejligheden medførte, at det ikke med sikkerhed kunne fastslås, hvorvidt ejerlejligheden havde tjent til bolig for lejlighedens ejer.
 SKM2007.276.ØLR. Skatteministeriet blev frifundet i en sag, hvor skatteyderen påstod, at hans salg af et sommerhus var skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sommerhuset lå i byzone ca. 800 meter fra sagsøgerens faste bopæl, og det havde i ejertiden reelt kun været muligt at benytte sommerhuset i 8-10 uger, før det blev lejet ud til en veninde til sagsøgerens mor. Sagsøgeren købte ca. et år senere et andet sommerhus i byzone i samme område, som han rev ned og bebyggede med en helårsbolig. Retten lagde ved frifindelsen vægt på, at sommerhuset lå 800 meter fra sagsøgerens faste bopæl, og at sagsøgeren over for skattemyndighederne og den senere køber havde oplyst, at formålet med erhvervelsen havde været at bygge en helårsbolig på grunden. Kombineret med det beskedne forbrug af elektricitet, mente retten ikke, trods forklaringerne fra sagsøgeren og 4 familiemedlemmer, at sagsøgeren havde godtgjort, at huset var blevet benyttet til privat formål, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2.
 SKM2007.336.SR. Skatterådet fandt, at en lejlighed, der blev erhvervet som sommerbolig og siden hen anvendt som sådan, kunne sælges skattefrit.
 SKM2007.337.SR. Skatterådet fandt ikke, at en ejerlejlighed kunne sælges skattefrit, idet ejerlejligheden ikke havde tjent til bolig for lejlighedens ejer. Skatterådet fandt heller ikke, at spørgerens anden ejerlejlighed kunne betragtes som sommerbolig.
 SKM2007.397.LSR. Klager ejede udover familiens bolig en ejerlejlighed i nærheden af arbejdspladsen. Uanset at klager havde benyttet ejerlejligheden til overnatning, bevirkede den korte afstand mellem ejendommene, at klagers arbejde ikke kunne anses at betinge, at ejerlejligheden skulle anvendes som bolig. Salget af ejerlejligheden kunne således ikke ske skattefrit efter ejendomsavancebeskatningsloven § 8.
 SKM2007.398.LSR. Klageren havde overtaget sin moders ejendom og flyttede midlertidigt folkeregisteradresse hertil, men hans hustru beholdt folkeregisteradresse i den hidtidige bolig, som også efter salget af moderens hus blev opretholdt som bolig for ægtefællerne. Salget af moderens hus kunne ikke ske skattefrit efter ejendomsavancebeskatningsloven § 8, da klager ikke kunne antages at have haft sin bolig i denne ejendom.
 SKM2006.727.SR. Skatterådet tiltrådte told- og skatteforvaltningens indstilling om, at en skatteansættelse, som et skatteankenævn havde foretaget, blev ændret. Rådet fandt ikke, at betingelserne for skattefritagelse efter § 8, stk. 1, i ejendomsavancebeskatningsloven (parcelhusreglen) var opfyldt.
 SKM2006.729.SR. Skatterådet tiltrådte told- og skatteforvaltningens indstilling om, at en skatteansættelse, som et skatteankenævn havde foretaget, blev ændret. Rådet fandt ikke, at betingelserne for skattefritagelse efter § 8, stk. 1, i ejendomsavancebeskatningsloven (parcelhusreglen) var opfyldt.
 SKM2007.691.SR. Skatterådet bekræftede, at ejerlejlighed kunne afstås uden beskatning, idet lejligheden har tjent som bolig for ejeren og dennes husstand.
 SKM2007.700.SR. Skatterådet fandt, at en ejerlejlighed, der var beboet af ejerens ægtefælle under hendes studier, kunne sælges skattefrit.
 SKM2007.703.SR. Skatterådet udtalte, at der først kunne tages stilling til, hvorvidt en lejlighed er omfattet af parcelhusreglen, når lejligheden har tjent til bolig for ejeren eller dennes husstand i en del af eller hele den periode, hvori denne har ejet ejendommen, og


text:
hvor ejendommen har opfyldt betingelserne for at kunne afstås skattefrit.
 SKM2007.856.SR. Skatterådet fandt, at ejendomsavancen ved længstlevende ægtefælles salg af førstafdødes parcelhus er skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 8.
 SKM2007.797.ØLR. Skatteministeriet blev frifundet i en sag, hvor skatteyderen påstod, at hendes salg af et sommerhus var skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sommerhuset lå i et sommerhusområde ca. 8 kilometer fra skatteyderens faste bopæl. Sommerhuset var erhvervet af skatteyderen i lige sameje med en af skatteyderens bekendte, der drev virksomhed som ejendomsmægler, og som var blevet næringsbeskattet af sin del af avancen ved salget af sommerhuset. Sommerhuset blev erhvervet med overtagelse den 15. august 2000 og var i perioden fra 1. januar 2001 til 31. december 2001 udlejet til en familie, der fik folkeregisteradresse på ejendommen. Sommerhuset blev igen udlejet i perioden fra 1. april 2002 til 1. juli 2002 til en lejer, der tillige fik folkeregisteradresse på ejendommen. Sommerhuset blev afhændet den 10. juli 2002. Under sagen afgav en række af skatteyderens venner og familiemedlemmer forklaringer, blandt andet om middagsselskaber og andre selskabelige besøg, som skulle have fundet sted i sommerhuset i perioden fra skatteyderens køb af sommerhuset den 15. august 2000 og frem til årsskiftet. Landsretten fandt imidlertid ikke, at de under sagen fremkomne oplysninger om forbrug af el og vand gav et entydigt billede af skatteyderens anvendelse af sommerhuset i de perioder, hvor sommerhuset ikke havde været udlejet. Under de omstændigheder fandt landsretten ikke, på trods af de afgivne forklaringer, at skatteyderen havde godtgjort, at skatteyderen eller dennes husstand reelt havde benyttet sommerhuset til private formål, jf. EBL § 8, stk. 2.
 SKM2007.872.BR. Ministeriet fik bl.a. medhold i, at avancen ved salg af sagsøgerens ejendom ikke var skattefri i henhold til EBL § 8. Retten fandt, at sagsøgeren ikke havde løftet bevisbyrden for, at ejendommen havde tjent som bolig for hende. Retten lagde herved vægt på, at sagsøgeren, forinden folkeregisterflytning til ejendommen den 11. september 2002, boede på en ejendom, som hun, ifølge folkeregisteret, flyttede tilbage til i december 2002. Retten lagde endvidere vægt på, at sagsøgeren kort tid forinden den tilmeldte folkeregisterflytning til ejendommen havde fået udfærdiget en tilstandsrapport og energimærkning og herefter tilbud om ejerskifteforsikring.
 SKM2007.887.SR Skatterådet bekræftede, at en eventuel avance ved salg af andelslejlighed ikke er skattepligtig, selvom skatteyder har to helårsboliger.
 SKM2007.913.SR Skatterådet fandt, at kravet om, at lejligheden har tjent til bolig, ikke kan vurderes, før lejligheden er taget i brug.
 SKM2007.939.SR Skatterådet fandt, at der ikke skal betales skat af en eventuel avance ved salg af en ejerlejlighed, da lejligheden reelt har tjent til bolig for spørger, og salget dermed er omfattet af EBL § 8, stk. 1.
 SKM2008.908.HR. I sagen solgte skatteyderen stue og 1. sal, der var særskilt matrikuleret som lejligheder i en villa. Skatteyderen havde alene været tilmeldt lejligheden på 1. salen i folkeregisteret i ejerperioden. Højesteret fandt, at skatteyderen ikke kunne sælge ejerlejligheden i stuen skattefrit efter parcelhusreglen. Højesteret henviste til, at det under sagens behandling for skattemyndighederne havde været ubestridt, at skatteyderen ikke


text:
på noget tidspunkt havde boet i ejerlejligheden i stuen i samme lejlighed. Først på et sent tidspunkt under sagens behandling for landsretten havde skatteyderen gjort gældende, at han i en periode på to måneder havde beboet såvel lejligheden på 1. sal som stuelejligheden sammen med en samleverske. På baggrund af de - på flere punkter modstridende - forklaringer fandt Højesteret det heller ikke godtgjort, at ejerlejligheden i stuen havde tjent til bolig for skatteyderen.
 SKM2009.206.BR. Byretten frifandt Skatteministeriet i en sag omhandlende beskatning af avancen ved salg af sommerhus. Sagsøgeren anførte, at avancen ved dennes salg af sommerhus var skattefri i medfør af EBL § 8, stk. 2. Retten lagde vægt på, at sommerhuset, der var opført af sagsøgeren, blev sat til salg kort tid (ca. 2 måneder) efter opførelsestidspunktet, at sommerhuset var beliggende i en afstand på mindre end 2 km fra sagsøgerens helårsbolig, og at sagsøgeren og hendes ægtefælle i afståelsesåret havde erhvervet nabogrunden til sommerhuset. Retten fandt under disse omstændigheder, at sagsøgeren ikke havde godtgjort en reel benyttelse af sommerhuset til private formål i medfør af EBL§ 8, stk.2. Retten tillagde ikke oplysninger om forbrug af el og vand betydning, idet de fremlagte forbrugsopgørelser ikke gav et entydigt billede af benyttelsen af sagsøgerens sommerhus, navnlig fordi periodeafgrænsningerne i forbrugsopgørelserne ikke svarede til de perioder, sagsøgeren havde oplyst at have benyttet sommerhuset. Retten frifandt herefter Skatteministeriet.
 SKM2009.343.BR Byretten frikendte Skatteministeriet i en sag, hvori sagsøgeren gjorde gældende at avance ved salg af en ejendom var skattefri i medfør af sommerhusreglen i EBL § 8, stk. 2. Sagsøgeren havde erhvervet en 1/3 af en fast ejendom i ideelt sameje og medejerne anvendte ubestridt ejendommen - der var registreret som et enfamilieshus i matriklen - til beboelse og opnåede skattefrihed ved salget efter parcelhusreglen i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Sagsøgeren selv havde derimod alene anvendt ejendommen til fritidsbrug.
 Retten fandt, at ejendommen i udgangspunktet var omfattet af parcelhusreglen, og at ejendommen ikke kunne være omfattet af sommerhusreglen, når medejerne ubestridt havde anvendt ejendommen som helårsbolig.
 SKM2009.396.BR. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt avancen ved sagsøgerens salg af sommerhus var skattefri i medfør af EBL § 8, stk. 2. På afståelsestidspunktet havde sagsøgeren ejet sommerhuset i 16 år, i hvilken periode sagsøgeren tillige havde ejet 6 andre sommerhuse/helårshuse, som sammen med det i sagen omhandlede sommerhus indgik i sagsøgerens udlejningsvirksomhed. I størstedelen af ejertiden havde sagsøgeren alene ernæret sig ved sin udlejningsvirksomhed, ligesom sagsøgeren i størstedelen af ejerperioden havde anvendt virksomhedsskatteordningen på sin udlejningsvirksomhed. Retten fandt ikke, at sagsøgeren ved de afgivne forklaringer om privat benyttelse, herunder ved oplysninger om privat elforbrug, eller ved bevisførelsen i øvrigt havde godtgjort, at han og hans husstand havde anvendt sommerhuset til private formål i ejertiden. Retten lagde vægt på, at sagsøgeren gennem en længere årrække alene havde ernæret sig ved sommerhusudlejning, at sagsøgeren i størstedelen af ejerperioden havde anvendt virksomhedsskatteordningen, der ifølge VSL § 1, stk. 3, udelukker privat benyttelse af aktiver, der indgår i virksomhedsskatteordningen, herunder sommerhuse, og at udlejningsintensiteten havde været betydelig


text:
også i de sidste år af ejertiden, hvor sagsøgeren ikke længere anvendte virksomhedsskatteordningen. Skatteministeriet blev herefter frifundet.
 SKM2010.60.BR. Sagsøgeren solgte et sommerhus (sommerhus 1), der havde været anvendt til udlejning og ønskede avancen fra salget fritaget for ejendomsavancebeskatning efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sagsøgeren havde ejet sommerhus 1 i en periode på 10 måneder, hvoraf sommerhuset havde været beboeligt i 71⁄2 måneder. Sagsøgeren ejede tillige et andet sommerhus, (sommerhus 2) samt en ubebygget grund i samme sommerhusområde (sommerhusgrund 3). Efter at sagsøgeren solgte sommerhus 1, købte sagsøgerens hustru en ny grund i samme sommerhusområde (sommerhusgrund 4) og sagsøgeren bebyggede sommerhusgrund 3. Under sagen havde sagsøgeren fremlagt oplysninger om forbrug af el og vand samt 6 erklæringer fra forskellige venner og familie, som alle ifølge de pågældende erklæringer havde opholdt sig i sommerhus 1 sammen med sagsøgeren og dennes familie. Endvidere havde sagsøgeren fremlagt en erklæring fra ejeren af det udlejningsfirma, som sommerhuset var tilknyttet, om, at denne havde besøgt sagsøgeren i sommerhuset. Under hovedforhandlingen afgav udlejeren samt ophavsmanden til en af erklæringerne vidneforklaring. Sidstnævntes forklaring vedrørte ophold i sommerhuset i perioden under og efter, at sommerhuset blev solgt. Byretten udtalte, at oplysningerne om forbrug af el og vand ikke kunne benyttes som et afgørende bevis for, at sagsøgeren og dennes familie havde benyttet sommerhuset i ejerperioden. Retten fandt imidlertid, at sagsøgeren ved sin forklaring, de afgivne vidneforklaringer og de i øvrigt i sagen foreliggende oplysninger havde ført bevis for, at sagsøgeren og dennes familie i ejerperioden reelt havde benyttet sommerhuset til private formål. Retten udtalte i den forbindelse, at retten havde lagt betydelig vægt på den forklaring, som ejeren af udlejningsfirmaet havde afgivet om sit besøg i sommerhuset, samt den detaljerede forklaring, som det andet vidne havde afgivet.
 Skatteministeriet blev herefter dømt til at anerkende, at sommerhuset kunne afstås skattefrit efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2.
 SKM2010.249.ØLR. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt avancen ved appellantens salg af et sommerhus var skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Appellanten havde i størstedelen af ejertiden samtidig ejet et andet større sommerhus i samme sommerhusområde, som han havde benyttet privat. Appellanten var ikke blevet beskattet ved afståelsen af dette sommerhus. Appellanten havde udlejet begge sommerhuse i væsentligt omfang. Det var under sagen ubestridt, at appellanten i ejertiden havde anvendt sommerhuset privat i én weekend.Byretten havde lagt til grund, at sommerhuset måtte anses for erhvervet fortrinsvis med henblik på udlejning. Byretten havde endvidere lagt til grund, at det store sommerhus i alt væsentlighed havde tjent som appellanten og hans families sommerhus. På dette grundlag havde byretten ikke fundet det godtgjort, at det sagen omhandlede sommerhus havde været benyttet som sommerhus til private formål for appellanten eller dennes husstand, således som dette skal forstås i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Landsretten stadfæstede byrettens dom af de at byretten anførte grunde.
 SKM2010.265.ØLR. En ejendom, der var registreret som enfamilieshus, blev anset for omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Ejeren havde erhvervet ejendommen som sommerhus og havde selv udelukkende anvendt ejendommen


text:
som sådan. Imidlertid var ejendommen også blevet anvendt og udlejet til personer, der var tilmeldt adressen i Det Centrale Personregister. Et medlem af Landsskatteretten havde under henvisning hertil fundet, at ejendommen ikke kunne afstås skattefrit, medens Landsskatterettens flertal havde fundet, at ejendommen kunne afstås skattefrit, fordi den havde tjent til feriebolig for ejeren. Landsretten fandt i overensstemmelse med dissensen til Landsskatterettens afgørelse, at ejendommen sideløbende med anvendelsen som sommerhus måtte anses for anvendt til helårsbeboelse i ejerens ejertid. Ministeriet fik derfor medhold i, at ejendommen ikke kunne afstås skattefrit.
 SKM2009.399.SR. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at matrikel kunne frasælges uden avancebeskatningsmæssige konsekvenser, såfremt ejendommens vurderingsmæssige status ændredes til beboelse.
 SKM2009.617.BR. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt avancen ved sagsøgerens salg af et sommerhus var skattefri i medfør af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sagsøgeren havde i størstedelen af ejertiden samtidig ejet et andet større sommerhus i samme sommerhusområde, som han havde benyttet privat. Sagsøgeren var ikke blevet beskattet ved afståelsen af dette sommerhus, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2. Sagsøgeren havde udlejet begge sommerhuse i væsentligt omfang. Det var under sagen ubestridt, at sagsøgeren i ejertiden havde anvendt sommerhuset privat i en weekend. Byretten lagde til grund, at sommerhuset måtte anses for erhvervet fortrinsvis med henblik på udlejning. Retten lagde yderligere til grund, at det store sommerhus i al væsentlighed havde tjent som sagsøgeren og hans families sommerhus. På dette grundlag fandt retten det ikke godtgjort, at det sagen omhandlende sommerhus havde været benyttet som sommerhus til private formål for sagsøgeren eller dennes husstand, således som dette skal forstås i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 2.
 SKM2009.619.BR. (Anket) Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerens afståelse af en ejendom i 2003 var omfattet af parcelhusreglen, herunder navnlig hvilken ejerperiode, der var relevant for bedømmelsen efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Sagsøgeren havde tidligere i forbindelse med Landsskatterettens behandling af to andre skattesager gjort gældende, at ejendommen i 1997 var blevet overdraget til sagsøgerens søn og svigerdatter og siden hen tilbagekøbt af sagsøgeren i slutningen af 1998. I denne sag gjorde sagsøgeren imidlertid gældende, at overdragelsen i 1997 efterfølgende var blevet annulleret. Retten fandt imidlertid ikke, at der under sagen var fremkommet nye oplysninger, der medførte, at ejendomsoverdragelsen skulle anses for annulleret. Retten fandt det endvidere ikke godtgjort, at ejendommen havde tjent til bolig for sagsøgeren eller dennes husstand i den anden ejerperiode, idet sagsøgeren i denne periode havde været tilmeldt folkeregistret og haft bopæl på en anden ejendom.
 SKM2009.632.BR Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt skatteyderen var omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, og dermed kunne afstå sin ejendom skattefrit. Skatteyderen havde forud for opholdet på den ejendom, han senere solgte med fortjeneste, haft bopæl hos sin nuværende ægtefælle, hvortil han flyttede tilbage ca. 7 måneder efter salget. Skatteyderen nåede dog at være registreret i folkeregistret på adressen i ca. 12 måneder, hvortil kom den nævnte periode på ca. 7 måneder, som han tilbragte hos sin søn. Der havde under skatteyderens ophold været et vist, ikke urimeligt lavt forbrug på ejendommen. Under


text:
sagen blev der afgivet forklaring af bl.a. skatteyderens nuværende ægtefælle samt en kæreste, han havde haft under opholdet. Disse forklarede samstemmende, at skatteyderens ophold på ejendommen var foranlediget af ophævelse af samlivet med skatteyderens nuværende ægtefælle, og at opholdet havde haft karakter af reel beboelse. Henset hertil samt længden af den periode, der forløb før skatteyderen vendte hjem til sin nuværende ægtefælle tillige med det forhold, at skatteyderen efter rettens vurdering ikke havde haft alternative bopælsmuligheder i det omhandlede tidsrum, fandt retten, at skatteyderen havde løftet bevisbyrden for, at ejendommen var omfattet af parcelhusreglen. Retten tog herefter skatteyderens påstand til følge.
 SKM2009.762.ØLR Sagen drejede sig om, hvorvidt avancen ved salget af appellanternes ejerlejlighed var skattefri, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Grundet udstationering i udlandet havde appellanterne i en nærmere angivet periode udlejet den villa, som hidtil havde fungeret som appellanternes faste helårsbolig. Efter ophør af udstationeringen flyttede appellanterne fra den 1. januar 2006 og 4 måneder frem folkeregisteradresse til en af dem ejet ejerlejlighed, som indtil den 15. november 2005 havde været udlejet til deres datter. Landsretten lagde til grund, at appellanterne forud for 1. januar 2006 havde truffet beslutning om at bosætte sig i ejerlejligheden, idet appellanterne på daværende tidspunkt måtte påregne, at deres sædvanlige helårsbolig grundet udlejning til tredjemand først ville være til disposition på et senere tidspunkt. Landsretten lagde ligeledes til grund, at appellanterne i perioden fra 15. november 2005 og frem til 1. januar 2006 havde opholdt sig i lejligheden 4-5 gange af 2-3 dages varighed, at appellanterne allerede den 30. november 2005 var blevet gjort bekendt med, at deres helårsbolig ville være til disposition den 1. januar 2006 som følge af førtidig opsigelse fra lejers side, og endelig at appellanterne herefter havde valgt at istandsætte helårsboligen, således at de først kunne flytte tilbage hertil efter 4 måneder. Landsretten fandt, at lejligheden alene havde tjent som midlertidigt opholdssted for appellanterne, som følge af at appellanternes sædvanlige helårsbolig efter appellanternes eget valg ikke kunne benyttes, og at et sådant midlertidigt opholdssted ikke falder ind under ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1's bestemmelse om, at ejendommen skal tjene som bolig for ejeren.
 SKM2010.38.BR. Det blev af Byretten ikke anset for bevist, at ophold i helårshus havde karakter af reel beboelse i lovens forstand Avancen ved salget af huset var derfor ikke skattefri i medfør af "parcelhusreglen" i ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1.
 SKM2010.168.BR. Retten fastslog, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at han havde taget bolig i den omhandlede ejerlejlighed, men at denne alene havde tjent til ophold for ham. Avancen ved salget af ejerlejligheden var derfor ikke skattefritaget efter ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1.
 SKM2010.267.VLR. Landsretten fandt ikke, at appellanten havde godtgjort, at han reelt benyttede sommerhuset til privat formål i en del af den periode, han ejede sommerhuset, hvorfor landsretten stadfæstede byrettens dom. Som følge af dette skulle appellanten beskattes af avancen ved salget af sommerhuset. Landsretten lagde til grund, at appellanten ikke ændrede sin benyttelse af sommerhuset, efter at lejeindtægten for udlejningen af sommerhuset overgik fra


text:
beskatning efter virksomhedsskatteordningen, der udelukker privat anvendelse, til beskatning efter ligningsloven § 15 0, der tillader privat anvendelse. Landsretten lagde vægt på, at sommerhuset indgik i appellantens udlejningsvirksomhed, og at appellanten i samme periode havde ejet andre sommerhuse i samme område. Disse andre huse var også blevet udlejet, og tre af dem var allerede blevet solgt skattefrit efter sommerhusreglen, da det i sagen omhandlede sommerhus blev solgt.
 SKM2010.485.BR. I sagen, hvor der ikke forelå tilbageflytning til en tidligere adresse, fanst retten at kravet om reel bolig ikke var opfyldt. Der blev ved vurderingen lagt vægt på de hurtigt indledte salgsbestræbelser, omstændighederne vedr. opgivelse af et tidligere lejemål og erhevrvelse af en ny ejendom, at den pågældende lejlighed i perioder var uegnet som bolig pga. renovering, manglende flytning af indbo og lavt el-forbrug.
 SKM2010.493.BR. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt skatteyderen var omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1, hvorefter avancen ved salg af skatteyderens ejendom ville være skattefri. Skatteyderen havde forud for opholdet på ejendommen boet i nogle måneder hos sine forældre. Efter 4-5 måneder solgte han ejendommen og flyttede tilbage til forældrene og boede der i ca. 1,5 måned. Skatteyderen var 35 år og havde i flere og længerevarende perioder af sit voksenliv været tilmeldt folkeregistret på forældrenes adresse.Under sagen blev der afgivet en række samstemmende forklaringer om, at skatteyderens ophold hos forældrene kun havde været kortvarigt og af midlertidig karakter. Skatteyderens mor forklarede, at skatteyderens tidligere tilmeldinger til folkeregisteret på forældrenes adresse kun havde været af praktiske hensyn til postlevering, og at han ikke havde boet hos dem ud over de kortvarige perioder før og efter opholdet på den efterfølgende solgte ejendom. Retten fandt, at skatteyderen havde beboet den efterfølgende solgte ejendom med henblik på varigt ophold, og at skatteyderen ikke i tidsrummet havde haft rådighed over en anden bolig. Retten tog herefter skatteyderens påstand til følge.
 SKM2010.523.SR Såfremt spørger købte en lejlighed i København til brug som bolig i forbindelse med sit arbejde i København, ville et senere salg af lejligheden være omfattet af ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1 under froudsætning af at den benyttes til beboelse 4-5 dage om ugen og i perioder 1-12 dage i træk, samt at ansættelsen har en vis varighed.
 SKM2010.565.BR. Retten fandt det ikke tilstrækkelig godtgjort, at den omtvistede ejendom havde tjent som bolig for sagsøgeren, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 8, stk. 1. Der blev lagt vægt på, at sagsøgeren flyttede tilbage til den ejendom, hvor han hidtil havde været tilmeldt folkeregisteret, og at han i den periode, hvor han havde været tilmeldt folkeregisteret på den omtvistede ejendom, tillige havde rådighed over den ejendom, som han flyttede tilbage til, og som midlertidigt blev beboet af hans bror. Sagsøgeren gjorde subsidiært gældende, at der var afholdt udgifter til renovering af ejendommen. Retten fandt ikke, at der på grundlag af sagsøgerens forklaring sammenholdt med de fotos, der var fremlagt, var ført det fornødne bevis for de påberåbte forbedringsarbejder.
 SKM2010.605.SR. Skatterådet svarede nej til, at spørger kunne sælge sin lejlighed i Warszawa skattefrit som bolig nr.


text:
2 iht. parcelhusreglen. Spørger var selvstændig erhvervsdrivende og havde fast bopæl i x-by.. Virksomheden var de seneste år primært udøvet i Polen. Lejligheden i Warszawa var benyttet af spørger af arbejdsmæssige årsager. Det fremgik af regnskaberne og selvangivelser at lejligheden indgik i virksomhedsordningen og samtlige udgifter til lejligheden er tilsyneladende fratrukket i regnskabet. Spørger har endvidere ikke selvangivet lejligheden som grundlag for ejendomsværdiskat. Skatterådet fandt, at lejligheden ikke kan anses for at have tjent som egen bolig for spørger, da lejligheden må antages udelukkende at være anvendt erhvervsmæssig jfr. spørgers egne tilkendegivelser i selvangivelser.
 SKM2010.633.ØLR. Sagsøgeren boede i ...2 sammen med sin ægtefælle, indtil han for en periode på ca. 11⁄2 måned flyttede ind i en ejendom i ...1, som han havde udlejet i mange år, for derefter at flytte tilbage til ...2. Forud for indflytningen i ejendommen i ...1 havde han henvendt sig til skattemyndighederne for at forhøre sig om den skattemæssige behandling af ejendommen. Landsretten tiltrådte af de af byretten anførte grunde, at det ikke var godtgjort, at ejendommen reelt havde tjent som bolig for sagsøgeren .
 SKM2010.664.SR. Spørgers lejlighed i København, der indtil da havde været udlejet til spørgers datter, var ikke omfattet ejendomsavancebeskatningslovens § 8, uanset at spørgeren i perioden oktober 2010 til slutningen af 2011 ville benytte lejligheden 2-3 dage om ugen i forbindelse med deltidsarbejde. Det gjorde ingen forskel om skatteyderen flyttede sin folkeregisteradresse til lejligheden.
 SKM2010.752.BR. Sagsøgeren havde på et tidspunkt, hvor han i forvejen ejede og boede på en anden ejendom (ejendom 1), fået udlagt en ejendom (ejendom 2) ved arveudlæg. Sagsøgeren og hans ægtefælle flyttede deres folkeregisteradresser i en ca. 6-måneders periode, hvorefter sagsøgeren flyttede til en ny ejendom (ejendom 3), som var erhvervet efter sagsøgeren havde meldt folkeregisteradresse til den arveudlagte ejendom (ejendom 2). Sagsøgeren havde imidlertid ikke opgivet sin hidtidige bolig (ejendom 1), som sagsøgeren sammen med ægtefællen havde beboet en lang årrække, og denne bolig blev således først sat til salg, efter sagsøgeren havde købt og overtaget ejendom 3. Retten fandt ikke, at oplysningerne om forbrug af el og vand på den arveudlagte ejendom samt ændring af folkeregisteradresse og postadresse over for oplysningerne om, at sagsøgeren havde rådighed over den oprindelige ejendom i hele perioden inden overtagelsen af ejendom 3 kunne dokumentere, at sagsøgeren og hans ægtefælles ophold på den arveudlagte ejendom havde karakter af reel, permanent beboelse og ikke blot midlertidigt ophold.
 Begrebet husstand fortolkes snævert til ægtefælle og/eller mindre børn (skd. 1974.30.251), således at studerende børn, der ikke bor sammen med forældrene, ikke tilhører husstanden, hvilket ejerens forældre, funktionærer m.m. heller ikke gør. Af skd. 1980.54.215 fremgår, at begrebet husstand ikke omfatter en søn, der med ægtefælle bebor et parcelhus, som hørte under faderens landbrugsejendom. Sønnen havde etableret sin egen husstand og kunne ikke med rette siges også at høre til sine forældres husstand.
 En voksen datter og dennes ægtefælle samt en søn på 25 år og dennes samlever kunne ikke anses for hørende til ejerens husstand i relation til EBL § 8, stk. 1, jf.


text:
TfS 1988, 612 LSR.
 SKM2004.102.ØLR. Sagen drejede sig om, hvorvidt sagsøgerens børn var omfattet af sagsøgerens husstand, uanset skatteyder og børnene ikke havde boet sammen i huset. Østre Landsret fandt, at dette ikke var tilfældet.
 SKM2006.760.LSR.En ejerlejlighed, der i en periode var beboet af klagerens fraseparerede ægtefælle, ansås for at have tjent som bolig for klagerens husstand og kunne derfor sælges skattefrit.
 SKM2009.340.LSR. Landsskatteretten bekræftede, at en ejendom kunne sælges skattefrit, da det måtte antages, at den havde tjent til bolig for klagerens husstand. Landsskatteretten bekræftede, at begrebet husstand også omfattede klagerens søn, idet klageren havde delt forældremyndighed over denne. På grund af opholdenes omfang og længde hos klageren blev disse perioder efter Landsskatterettens opfattelse ikke blot anset for kortvarige ophold/besøg. Ejendommene på de to adresser må i stedet anses for at have været sønnens hjem i en sådan forstand, at de må siges at have tjent til bolig for ham, når han var der.
 Opbevaring af indbo m.v. - medens ejeren har bopæl f.eks. i udlandet - kan ikke sidestilles med beboelse for så vidt angår kravet om, at ejendommen skal have tjent til bolig.
 Opdeling i ejerlejligheder
 Efter opdeling af et tofamilieshus i 2 ejerlejligheder, vil eventuel avance ved salg af den af ejeren beboede lejlighed være omfattet af fritagelsesbestemmelsen, medens avancen ved salg af den lejlighed, der hidtil har været anvendt til udlejning, ikke vil være omfattet, uagtet ejendommen som helhed var omfattet af fritagelsesbestemmelsen forinden opdelingen i ejerlejligheder.


text:
Højesteret mister glans i offentlighedens øjne - politik + samfund - 2019
 Højesteret mister glans i offentlighedens øjne
 Demokrater og republikanere skifter skriger
 Langtids tab i populær støtte
 Indflydelsen fra den partisiske opdeling
 I sin ikoniske gengivelse af "Stolt Mary" begynder Tina Turner med en sultrig hiss:
 Nogle gange kan vi godt lide at gøre tingene godt og nemt. Men vi har aldrig lyst til at gøre ting helt flot og nemt, for nogle gange kan vi godt lide at gøre tingene godt
 og ru!
 Det samme kan siges, når det kommer til at analysere offentlige undersøgelsesdata om Højesteret (for at styrke metaforen, kunne du forestille dig denne lovprofessor på tastaturet i en sequined cocktailkjole, men jeg anbefaler det ikke).
 Der er visse "lette" ting, man kan sige om tallene, og jeg vender først til dem. Derefter er der dybere konsekvenser, hvilket er hvor den går hårdt, og jeg vil diskutere de andre.
 Først den lette bit.
 Pew Research Center har gennemført undersøgelser i højesteret i mere end 30 år. Deres seneste undersøgelse fra 2015 viser, at 48 procent af offentligheden har en positiv udtalelse fra Højesteret, sammenlignet med 43 procent, der rapporterer en negativ udtalelse.
 Pew rapporterer en nylig nedgang i offentlig godkendelse, som det tilskrives et kraftigt fald i støtte fra konservative efter Højesterets afgørelser i samme køn ægteskab og Obamacare sager.
 Men før du konservative bliver for varmt og generet, bemærk dette: Så længe som 2010 var skoen på den anden fod, da faldende offentlig støtte til højesteret blev fremskyndet af liberale, som derefter betragtede retten mindre gunstigt end konservative.
 Intet af dette er særlig overraskende.
 For det første mener 70 procent af os, ifølge Pew, at politik påvirker valgmulighederne, der gør retfærdige. Og samfundsvidenskabelige data bekræfter offentlighedens synspunkt ved at vise en stærk sammenhæng mellem retfærdighedens ideologiske prædiktioner og de beslutninger, han eller hun laver.
 For det andet mener 56 procent, at retsvæsenerne "bør overveje, hvad de fleste amerikanere tror", når de beslutter sig for sager.
 Det er rigtigt, at canons of the judicial ethics direkte dommere ikke at blive påvirket af "offentlighedens klamre" når de beslutter sager. Og faktisk deler mange kollegiumuddannede folk denne opfattelse.
 Men når et vigtigt segment af offentligheden mener, at justitserne træffer politiske valg, og at offentlighedens politiske præferencer skal påvirke disse valg, følger det, at offentligheden vil se retten mere eller mindre positivt afhængigt af om retten gennemfører offentlighedens politiske præferencer.
 Alle af dem kan have lidt at gøre med de juridiske spørgsmål, som domstolen beslutter.
 For eksempel, om offentligheden tænkte positivt af Højesteret efter sin beslutning om at opretholde sagen om økonomisk omsorgslov, kan det mere have at gøre med, om offentligheden kunne lide Obamacare, end om det troede, at lovgivningen oversteg kongresens forfatningsmyndighed til at regulere handel eller hæve skatter.
 Og så skifter republikanere og demokrater sig til retten, afhængigt af hvis okse retten har gored i det seneste.
 Hidtil, så let.
 Men her er hvor slæden bliver mere robust.
 I de sidste 30 år viser Pew-tallene, at


text:
gunstige synspunkter i højesteret er faldet fra 64 procent i 1985 til 48 procent i 2015, mens ugunstige udtalelser er steget fra 28 procent til 43 procent.
 Det er ikke så enkelt at sige, at højesteret er blevet for liberalt eller for konservativt, fordi liberaler og konservative har begge bidraget til det lange, langsomme fald i den populære støtte til højesteret.
 En del af svaret kan være, at offentligheden simpelthen er træt af den føderale regering generelt, som omfatter højesteret af grunde, der ikke har noget at gøre med retten specifikt.
 Men der er noget mere på arbejde her, som har politiseret retten på nye og forskellige måder. Tjek blot denne politiske tegneserie, hvor et træ, der har mistet sine blade, afslører kviste, der staver ud af fejlene i hver af regeringens tre grene. "Incompetence" er lovgivningsafdelingens problem og "hemmeligholdelse" udøvende.
 Og retsvæsenets? "Politik." Men hvad betyder det?
 Det er ikke kun, at retten eller dens retfærdige har erhvervet en ideologisk bøjning - vi har kendt det i lang tid, og politiske forskere Greg Caldeira og James Gibson har vist, at offentligheden ikke genspejler domstolens legitimitet på den baggrund .
 I en ny bog, Courting Peril: Den amerikanske politiske domstols politiske transformation argumenterer jeg for, at en kombination af begivenhedsgenerationer i frembringelsen gør det amerikanske retsvæsen til et meget mere politisk sted, hvor offentligheden i stigende grad er skeptisk over for dommere og deres motiver.
 Dette begyndte alvorligt i 1987 med senatets afvisning af Robert Borks nominering til højesteret. Det var en nomineringsproces, så kontroversiel, at den inspirerede en ny verb, "to bork", defineret af Oxford English Dictionary som:
 At forhindre (nogen, især en kandidat til offentligt kontor) gennem systematisk ærekrænkelse eller vilification.
 Den nye politik i retslige udnævnelser har ændret retlig udvælgelse til en ideologisk slagmark, der forstærkes i den offentlige debat.
 De traditionelle medier forklarer nu højesterets afgørelser med henvisning til domstolens ideologiske stemmeblokke; kabel nyhed stationer såsom Fox og CNBC rapport om højesteret fra bestemt partisan perspektiver; mens en ny race med statsborgersjournalister tilbyder en kritik af domstole i en række online-arenaer, der er ubegrænset af normerne for traditionel journalistik.
 Samtidig er lovgivningsmæssigt tilsyn med sådanne tilsyneladende godartede emner som retspraksis, procedure, struktur, jurisdiktion og budgetter blevet mere og mere politisk ladet. For eksempel, med domstolens afgørelse om Obamacare overhængende, ideologisk justerede interessegrupper clamored for diskvalifikation af både Justices Kagan og Thomas.
 Offentlens tillid til domstole tænder ikke, at de sterile fortolkninger af "lov" er lige så vigtige for retfærdiggørelser, eller at ideologien ikke spiller nogen rolle i valgmulighederne.
 Men offentligheden forventer dommere at være retfærdige og at tage loven alvorligt. Når folk begynder at tro at dommere er intet andet end politiske hacks i klæder, følger problemer.
 Det er derfor ikke overraskende, at Caldeira og Gibson har fundet ud af, at domstolens legitimitet lider under, at højesterets udnævnelser går ud på partisk krigsførelse, hvor hver side beskylder den anden til at udnævne ideologiske ekstremister. Dette skaber den opfattelse, at retsvæsenet er blandet med nidkærere, der er


text:
ligeglade med lov og retfærdighed.
 Jeg mener ikke, at retten selv burde ikke bære noget af ansvaret for faldende offentlig støtte. Men det er svært for offentligheden at føle sig godt til sin højesteret i et partisk klima, som dette polariserede.
 Efter Justice Scalia's død for eksempel erklærede senatet forhåbentlig, at præsidentens nominerede var uegnet til at tjene, før han eller hun selv blev navngivet, idet man antog, at det var umuligt at arbejde sammen om at finde en hæderlig politisk acceptabel erstatning.
 Mistet i denne partisiske fæcesfest er en vigtig sandhed: dyre kvalificerede og ærede dommere er ikke enhjørninger. De eksisterer - og de er ikke mindre dygtige, kvalificerede og hæderlige, simpelthen fordi de ikke altid er enige med hinanden, hos os eller med de politikere, der har udpeget dem.


text:
Højesteret Skydevåben på bopælen
 Skydevåben på bopælen
 Sag 46/2011
 Dom afsagt den 16. september 2011.
 Fængsel i 1 år for blandt andet besiddelse af skydevåben på bopælen, henført under straffelovens § 192 a, stk. 1, nr. 1.
 T blev i landsretten idømt ubetinget fængsel i 1 år for overtrædelse af straffelovens § 192 a, ved under særlig skærpende omstændigheder at have opbevaret en pistol med ammunition og magasiner i et uaflåst skab på sin bopæl, hvor han boede sammen med andre. T havde endvidere overtrådt bekendtgørelse om euforiserende stoffer og lov om forbud mod visse dopingmidler.
 Højesteret fandt, at landsretten ikke havde begået rettergangsfejl ved at tillade, at en ransagningsrapport blev læst op i landsretten, og at der ikke var grundlag for at hjemvise sagen til fornyet behandling i landsretten.
 Højesteret fandt, at besiddelsen af pistolen efter en samlet vurdering måtte anses at have indebåret en nærliggende risiko for, at den ville blive brugt til fare for andre. Højesteret tiltrådte dermed, at forholdet var henført under straffelovens § 192 a, stk. 1, nr. 1. Højesteret lagde vægt på, at T var fundet skyldig i besiddelse af en funktionsduelig halvautomatisk pistol med to tilhørende magasiner, der hver var isat 7 skarpe patroner, at pistolen og magasinerne befandt sig i en pose i et skab på T’s værelse, at T ikke havde ønsket at forklare, hvordan han var kommet i besiddelse af pistolen, eller hvad formålet med at erhverve den var, at der på værelset blev fundet 6,1 gram kokain fordelt i 7 salgsposer, og at landsretten havde fundet det bevist, at T besad kokainen med henblik på videresalg.
 Højesteret tiltrådte endvidere, at straffen var fastsat til fængsel i 1 år, og at der ikke var grundlag for at gøre straffen helt eller delvist betinget.
 Højesteret stadfæstede derved landsrettens dom.
 Sidst opdateret: 16-09-2011


text:
Højesteret har afsagt dom i Prom-sagen - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret afsagde den 29. marts 2012 dom i en erstatningssag, der var anlagt af Miljøstyrelsen i anledning af oprydning på den såkaldte Prom-grund. Ved dommen nåede Højesteret frem til, at fætrene Prom var erstatningsansvarlige for en mindre del af de udgifter, som Miljøstyrelsen havde anvendt til oprydning på grunden. Erstatningen blev nedsat i forhold til landsrettens dom i sagen.
 Erstatningssagen var anlagt mod de to fætre, der ejede og drev virksomheden i de sidste år ind til den blev tvangslukket af det tidligere Storstrøms Amt i 1997. Sagen drejede sig om, hvorvidt fætrene kunne gøres personligt ansvarlige for udgifterne til oprydning af kemikalieaffald fra ejendommen.
 Affaldet var ophobet på ejendommen siden 1960’erne, og vedrørte både gammelt og nyere affald generet i forbindelse med driften på ejendommen. Alle kemikalier på ejendommen blev med en enkelt afgørelse fra Langebæk Kommune i 1991 kvalificeret som affald.
 Miljøstyrelsen gjorde under retssagen et krav gældende på 6,7 mio. kr. svarende til en del af de samlede udgifter til oprydning på ejendommen.
 Påbuddenes gyldighed
 Under sagen gjorde fætrene gældende, at de påbud om affaldsbortskaffelse, som blev udstedt til virksomheden, var ugyldige, og at delvis manglende efterkommelse af påbuddene derfor ikke kunne anses for erstatningspådragende. Herudover ville anbringendet have betydning i forhold til den i 2001 afsluttede straffesag om samme emne mod den ene af fætrene.
 Begrundelsen for argumentet om, at påbuddene var ugyldige, var, at der alene med hjemmel i miljøbeskyttelseslovens § 41 kan stilles vilkår, der retter sig mod den fremtidige drift på ejendommen. I en dom vedrørende jordforurening fra 2006 (UfR 2006.1531 H) fandt Højesteret således, at bestemmelsen i miljøbeskyttelsesloven ikke kunne anvendes til at udstede påbud overfor en stedfunden forurening men alene kunne anvendes i forhold til foranstaltninger til nedbringelse af den fremtidige forurening fra en virksomhed. Denne dom var en omstødelse af Højesterets udtalelse i den såkaldte Herlev-sag (UfR 2001.1709 H).
 Højesteret fandt imidlertid, at påbuddene var gyldige, idet affaldsoplaget ikke kunne sidestilles med en stedfunden jordforurening. Højesteret har således med dommen slået fast, at oplag af gammelt affald på en virksomhed kan reguleres med hjemmel i miljøbeskyttelseslovens § 41.
 Ersatningens størrelse
 Højesteret fandt, at fætrene på grund af omstændighederne ved stiftelsen af anpartsselskabet i 1994 og fætrenes tidligere deltagelse i ledelsen af driften på ejendommen kunne gøres ansvarlig for manglende overholdelse af påbud, som var udstedt til virksomheden inden virksomheden blev overdraget til fætrene i 1994.
 Højesteret fandt imidlertid, at fætrene alene var ansvarlige for de øgede affaldsmængder, som var produceret i forbindelse med fætrenes drift af virksomheden på ejendommen fra 1. januar 1995 til tvangslukningen af virksomheden i april 1997. Dette svarede til en udgift på 534.000 kr.
 Modsat landsretten, der havde pålagt fætrene at betale godt 1,3 mio. kr. i erstatning, fandt Højesteret, at erstatningskravet skulle reduceres med de mængder af gammelt affald, som fætrene havde fjernet i perioden.
 Advokat Poul Hvilsted repræsenterede fætrene Prom under retssagen.
 Principiel dom om forsyningspligt
 I ny principiel dom fastslår Københavns Byret, at spildevandsselskaberne