text:
artikel af Niels Josephsen og Søren Steenholdt i SU 2004,1, artikel af Søren Friis Hansen i SPO.2004.415, artikel af Johanne Minke og Lars Nyhegn-Eriksen i RR.2004.06.6., artikel af Jens Wittendorff i SU 2004,204, "Skatteretten 3" af Niels Winther-Sørensen m.fl., 5. udgave, side 414-415 og "Skatteret & civilret" af Jakob Bundgaard, 1. udgave, side 702-703.
 Det er i tredje række bl.a. gjort gældende, at betingelserne for fast driftssted i henhold til artikel 5 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og USA ikke er opfyldt. Danmark er derfor også afskåret fra at beskatte renteindtægterne, selv om ejerskabet til fordringerne på H1 i sig selv anses at udgøre en drift af en erhvervsmæssig virksomhed, og selv om det lægges til grund, at renteindtægterne er omfattet af overenskomstens artikel 7.
 Uanset om der måtte foreligge et fast driftssted efter intern dansk skatteret eller ej, forudsætter beskatningen i Danmark af indkomst oppebåret af en person, der er skattemæssigt hjemmehørende i USA efter dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og USA, at der tillige foreligger et fast driftssted efter overenskomstens artikel 5.
 I henhold til artikel 5 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem USA og Danmark betyder udtrykket "fast driftssted" et fast forretningssted, gennem hvilket et foretagendes virksomhed udøves helt eller delvis.
 Definitionen indeholder derfor følgende betingelser: 1. Der skal foreligge et "forretningssted". 2. Dette forretningssted skal være "fast". 3. Foretagendets virksomhedsudøvelse skal ske gennem dette faste driftssted. Alle tre betingelser skal være opfyldt, for at der foreligger et fast driftssted.
 H2 Ltd. havde ingen tilstedeværelse i Danmark. Selv om H3 ApS var indregistreret som et dansk anpartsselskab, havde dette selskab i Danmark alene en formel kontor- og postadresse hos administrationshotellet G1. H3 ApS havde ikke adgang til G1's lokaler, og G1 varetog alene underordnede funktioner såsom videresendelse af post og indsendelse af regnskaber til Erhvervs & Selskabsstyrelsen. Ledelsen i H3 ApS bestod af en bestyrelse med fire medlemmer, hvoraf 3 var bosiddende i udlandet, og hvoraf 1 var ansat i og aflønnet af G1, men ikke udøvede selskabets virksomhed. Andre ansatte i G1 udførte administrativt arbejde for H3 ApS og H2 Ltd. Samtlige aftaler vedrørende salg af aktier i H3 ApS i 2005 og den efterfølgende etablering af udlån til moderselskabet H1 blev besluttet i udlandet.
 Det forhold, at H3 ApS havde stående udlån til koncernselskaber, medfører ikke i sig selv fast driftssted.
 Der er derfor intet grundlag for at statuere fast driftssted efter dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 5.
 Den omstændighed, at der i medfør af den dagældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 2 A, stk. 6 (nu stk. 8), var fast driftssted efter intern dansk skatteret, har ikke nogen betydning for bedømmelsen af, om betingelserne for fast driftssted i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 5 er opfyldt.
 Kammeradvokaten er i øvrigt på vegne af SKAT enig i, at H3 ApS ikke har udgjort et fast driftssted for H2 Ltd. i henhold til artikel 5 i den dansk-amerikanske dobbeltbeskatningsoverenskomst.
 Der er enighed mellem selskabet og Kammeradvokaten på vegne af SKAT om, at selskabets skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005, 2006 og 2007 udgør henholdsvis Æ DKK, Ø DKK


text:
og -Å DKK under forudsætning af, at selskabet er begrænset skattepligtigt til Danmark af renteindtægter mv.
 Kammeradvokaten har på vegne af SKAT indstillet, at SKATs afgørelse stadfæstes, idet der dog er enighed om, at selskabets skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005, 2006 og 2007 kan opgøres til henholdsvis Æ DKK, Ø DKK og -Å DKK under forudsætning af, at selskabet er begrænset skattepligtigt til Danmark af renteindtægter mv.
 Begrundelsesmangel
 Det er i første række gjort gældende, at SKATs afgørelse ikke indeholder en begrundelsesmangel, og at afgørelsen derfor ikke er ugyldig. I anden række er det gjort gældende, at afgørelsen under alle omstændigheder ikke er ugyldig, idet den hævdede begrundelsesmangel ikke er konkret væsentlig.
 Skatteforvaltningsloven indeholder ingen særlige regler om begrundelse i skatte- og afgiftssager. Kravene til begrundelse af skatteansættelser følger derfor de almindelige regler i forvaltningsloven, bl.a. § 24, stk. 1, 1. pkt.:
 "En begrundelse for en afgørelse skal indeholde en henvisning til de retsregler, i henhold til hvilken afgørelsen er truffet. ..."
 I denne sag har der i forbindelse med SKATs behandling af sagen ikke været tvist om, at H2 Ltd. for 2005-2007 var begrænset skattepligtig i henhold til selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a. Dette fremgår eksempelvis af SKATs skrivelse af 12. oktober 2005:
 "På baggrund af ovennævnte, er Selskabsbeskatningen enig med selskabets repræsentant i, at H2 Ltd. er subjektiv begrænset skattepligtig, jf. selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, jf. § 2 A, stk. 1, og 3, fra og med indkomståret 2004, omfattende selskabets regnskabsperiode 1. april til 31. december 2003."
 Dette blev bekræftet af Revisionsfirmaet R1 ved skrivelse af 26. juli 2006 til SKAT:
 "H2 Ltd., USA ("selskabet"), er registeret som begrænset skattepligtig i Danmark af to faste driftssteder, H3 ApS, ... ... , i medfør af selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, jf. § 2 A."
 Denne opfattelse er endvidere lagt til grund i Revisionsfirmaet R1's notat af 10. april 2008.
 H2 Ltd. påberåbte sig i Revisionsfirmaet R1's skrivelse af 26. juli 2006 i forbindelse med SKATs behandling af sagen dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og USA. Selskabet anerkendte herved at være begrænset skattepligtig til Danmark i medfør af selskabsskattelovens bestemmelser. Selskabet gjorde imidlertid gældende, at Danmark i henhold til overenskomstens artikel 7 kun kunne beskatte indkomsten, såfremt der eksisterede et fast forretningssted, jf. overenskomstens artikel 5. Selskabet bestred, at der forelå et fast driftssted.
 Det var denne argumentation, SKAT forholdt sig til i afgørelsen af 1. maj 2009. Afgørelsen indeholder i den sammenhæng en fuldstændig begrundelse, hvilket selskabet ikke har bestridt.
 Selskabet havde på daværende tidspunkt ved flere lejligheder anerkendt at være begrænset skattepligtig til Danmark i medfør af selskabsskattelovens bestemmelser. Det er derfor ikke en begrundelsesmangel, at afgørelsen ikke specifikt indeholder en henvisning til selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a.
 Under alle omstændigheder er H2 Ltd. allerede i oktober 2005 blevet gjort opmærksom på, hvorfor selskabet er begrænset skattepligtig.
 Det var i øvrigt først ved indgivelsen af klagen til Landsskatteretten den 14. maj 2009, at selskabet gjorde gældende ikke at være begrænset skattepligtig

type: other


text:
til Danmark i medfør af selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a. Denne argumentation har SKAT forholdt sig til i skrivelsen af 15. juli 2009 til Landsskatteretten, hvorfor det vel vanskeligt kan "undre", at skrivelsen indeholder henvisninger til bestemmelsen.
 En begrundelse skal i øvrigt ikke nødvendigvis afgives samtidig med afgørelsen, jf. UfR 2003.922 Ø.
 Ex tuto bemærkes det, at uanset om Landsskatteretten måtte nå frem til, at afgørelsen indeholder en begrundelsesmangel, så er afgørelsen ikke ugyldig, idet denne - bestridte - mangel ikke konkret har været væsentlig.
 Selskabet og dets revisor har stedse været opmærksom på de relevante bestemmelser, og er fuldt oplyst om det grundlag, der ligger til grund for SKATs afgørelse. Der er således på ingen måde tale om, at klageren ikke har kunnet foretage en bedømmelse af, på hvilket grundlag forhøjelserne er sket. Situationen er herved på ingen måde sammenlignelig med den af selskabet påberåbte afgørelse fra Østre Landsret i SKM2003.248.ØLR.
 Fra praksis på skatteområdet vedrørende konkret væsentlighed er der henvist til UfR 2008.2538 Ø og SKM2004.474.VLR.
 Klagerens principale påstand må derfor afvises.
 § 2 A blev indført i selskabsskatteloven ved lov nr. 221 af 31. marts 2004. Bestemmelsens stk. 1 og stk. 6 fik ved lovens vedtagelse følgende ordlyd:
 "Hvis et selskab eller en forening m.v. som nævnt i § 1 efter reglerne i en fremmed stat, på Færøerne eller i Grønland skattemæssigt behandles som en transparent enhed, hvorved indkomsten i selskabet m.v. medregnes ved opgørelsen af koncernforbundne juridiske personers skattepligtige indkomst i denne fremmede stat, på Færøerne eller i Grønland, anses selskabet m.v. også efter danske regler for at være transparent.
 Stk. 6. De i stk. 1 nævnte selskaber anses altid for at have et fast driftssted i Danmark. Samtlige aktiver og passiver ejet af de i stk. 1 nævnte selskaber anses altid for tilknyttet det faste driftssted."
 Det fremgår således af ordlyden af den dagældende selskabsskattelovs § 2 A, stk. 6 (nu stk. 8), at ejerne af § 2 A-selskaberne altid anses for at have fast driftssted i Danmark, og at samtlige aktiver og passiver ejet af § 2 A-selskaberne altid anses for tilknyttet det faste driftssted.
 Bestemmelsen er udtryk for en værnsregel, der skal modvirke, at udenlandske koncerner skal kunne undgå både dansk og udenlandsk beskatning ved hjælp af store koncerninterne lån, jf. de almindelige bemærkninger til lovforslaget.
 Af de særlige bemærkninger til bestemmelsen fremgår det bl.a.:
 "Hovedeksemplet for anvendelsen af den ny regel i § 2 A vil være de amerikanske såkaldte "check the box" regler. Disse regler medfører, at et amerikansk selskab frit kan vælge, at et udenlandsk selskab, som det ejer anparter i, omkvalificeres til en filial af det amerikanske selskab med den konsekvens, at alle betalinger fra det udenlandske selskab til det amerikanske selskab anses som interne overførsler inden for samme enhed, så betalingerne er uden skattemæssig betydning."
 Da H2 Ltd. efter den amerikanske skattelovgivning fra 2003 valgte at behandle H3 ApS som en transparent enhed, blev H3 ApS fra bestemmelsens indførelse anset for transparent efter de danske skatteregler.


text:
Samtidig blev H3 ApS anset for at udgøre et fast driftssted i forhold til H2 Ltd., hvortil var knyttet de aktier og fordringer, som H3 ApS ejede i perioden fra 2004 og frem.
 Af Skatteministerens svar på Foreningen af Statsautoriserede Revisorers henvendelse af 10. februar 2004 i forbindelse med lovforslagets behandling fremgår bl.a. (bilag 21 til lovforslaget):
 "Den foreslåede bestemmelse i selskabsskattelovens § 2 A medfører, at danske selskaber i skattemæssig henseende anses for at være en filial af det udenlandske selskab. Det danske selskab anses herefter ikke for at være et selvstændigt skattesubjekt og dets moderselskab er begrænset skattepligtig til Danmark efter selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a.
 Konsekvensen af lovforslaget er, at det danske selskab behandles som en filial af det amerikanske selskab og følgelig skal indkomsten i det danske selskab i både Danmark og USA behandles som indkomst, der oppebæres af et fast driftssted i Danmark."
 Selskabsskattelovens § 2 A medfører således, at H3 ApS fra 1. april 2004 ikke længere er at anse for et selvstændigt skattesubjekt, men at H2 Ltd. i stedet er skattepligtig til Danmark af filialens indtægter.
 I forbindelse med behandlingen af lovforslaget rettede Revisionsfirmaet R1 henvendelse til Folketingets skatteudvalg med følgende spørgsmål (spørgsmål 4):
 "Er Skatteministeren enig i, at et dansk selskab omfattet af den foreslåede bestemmelse i SEL § 2 A ikke er skattepligtigt af rente- og royaltyindtægter, såfremt selskabets ledelse ikke udøves her i landet, og selskabet i øvrigt ikke har et fast driftssted i Danmark."
 Skatteministerens besvarelse er optrykt i bilag 46 til lovforslaget:
 "Aktiver og passiver, som civilretligt er ejet af § 2 A, stk. 1,-filialen, anses for tilknyttet filialen, hvorfor rente- og royaltyindtægter vil være omfattet af den begrænsede skattepligt. Jeg kan i øvrigt henvise til besvarelsen af spørgsmål 1."
 Bemærkningerne til ændringsforslaget, der indeholder den efterfølgende vedtagne § 2 A, stk. 6, er sammenfaldende med det ovenfor citerede i bilag 21.
 Af G2's forespørgsel i forbindelse med lovforslagets behandling fremgår bl.a.:
 "Skatteministeren anmodes om at oplyse, hvorvidt aktiver og passiver, der henhører til selskabet, der omkvalificeres (2a-filialen), udgør den samlede virksomhed, der skal allokeres til det faste driftssted. Er afgrænsningen udtømmende"
 Skatteministeren bedes oplyse, hvorvidt betalingen vedrørende varehandel og tjenesteydelser mellem den danske 2a-filial og det amerikanske moderselskab påvirker indkomstopgørelsen for filialen."
 Skatteministeren besvarede spørgsmålene på følgende måde (bilag 90):
 "Det fremgår af den foreslåede § 2 A, stk. 5, at de aktiver og passiver, som § 2 A filialen civilretligt ejer, tilknyttes § 2 A filialen. Skulle en dobbeltbeskatningsoverenskomst føre til et andet resultat og påberåbes overenskomsten, vil der ske afståelsesbeskatning efter de almindelige regler for aktiver, der glider ud af dansk beskatning. § 2 A filialens indtægter og udgifter opgøres på baggrund af de allokerede aktiver og passiver.
 § 2 A filialen anses skattemæssigt for at være et fast driftssted af det udenlandske selskab, hvorfor indkomsten opgøres efter reglerne for faste driftssteder. De funktioner, som § 2 A filialen udøver, skal honoreres i overensstemmelse med de almindelige principper for indkomstopgørelsen som udtrykt i


text:
OECD's modeloverenskomst."
 Selskabsskattelovens § 2 A, stk. 6 (nu stk. 8), medfører således, at indtægterne fra de aktiver, der civilretligt tilhører § 2 A-selskabet, medregnes ved opgørelsen af selskabets (filialens) indkomst. Renteindtægterne fra de fordringer, som H3 ApS i 2005-2007 ubestridt var i besiddelse af, skal derfor medregnes ved opgørelsen af filialens indkomst.
 Efter intern dansk ret er H2 Ltd. således begrænset skattepligtig af renteindtægterne.
 Selskabet har gjort gældende, at hverken H2 Ltd. eller H3 ApS i 2005-2007 udøvede erhvervsvirksomhed i Danmark, hvilket er en betingelse for at blive anset for begrænset skattepligtig i henhold til selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a. Der er ingen støtte for dette synspunkt hverken i ordlyden af selskabsskattelovens § 2 A eller i bestemmelsens forarbejder.
 Det følger direkte af § 2 A, stk. 6 (nu stk. 8)'s ordlyd, at de af bestemmelsen omfattede selskaber "altid" har fast driftssted i Danmark. Der er ikke i ordlyden opstillet krav om, at der skal udøves erhvervsmæssig virksomhed. Der er heller ikke nogen støtte i lovmotiverne for den indskrænkende fortolkning af § 2 A, som selskabet påberåber sig.
 Med selskabsskattelovens § 2 A er der foretaget en kvalificering af, hvilke indtægter, der positivt skal medregnes ved opgørelsen af filialens (§ 2 A-selskabet) indkomst. Indtægter, der hidrører fra de aktiver, der civilretligt tilhører § 2 A-selskabet, skal altid medregnes ved denne opgørelse. Disse indtægter vil derfor være omfattet af den begrænsede skattepligt, jf. skatteministerens svar i bilag 46 til lovforslaget. I overensstemmelse hermed fremgår det af svaret i bilag 90, at § 2 A-filialens indtægter og udgifter opgøres på baggrund af de til filialen allokerede aktiver og passiver.
 Samtlige indtægter, der flyder fra de aktiver, som allokeres til filialen, skal derfor medregnes ved opgørelsen af filialens indkomst. Dette er en følge af selskabsskattelovens § 2 A. I det omfang filialens aktiver afstedkommer indtægter, skal disse beskattes. Der består ikke herudover krav om, at indtægterne skal erhverves i forbindelse med en nærmere bestemt "erhvervsmæssig virksomhed".
 Hertil kommer, at H3 ApS drev og driver erhvervsmæssig virksomhed. Selskabets formål er således at være holdingselskab, drive industri og handel, herunder yde lån og kreditter samt hermed beslægtet virksomhed, jf. fuldstændig rapport for selskabet fra Erhvervs- og Selskabsstyrelsen. Som forhøjelserne i sagen viser, er H3 ApS's fordringer af betydelig størrelse.
 H3 ApS er endvidere et anpartsselskab omfattet af anpartsselskabslovens bestemmelser. Denne lov finder anvendelse på alle erhvervsdrivende anpartsselskaber, jf. lovens § 1. Selskabsretligt er der således utvivlsomt tale om, at selskabet betragtes som erhvervsdrivende.
 Den skatteretlige konsekvens heraf har Højesteret draget i UfR 2004, 239 H (SKM2004.297.HR). Udgangspunktet ved anvendelsen af de skatteretlige regler er herefter, at anpartsselskaber som H3 ApS driver erhvervsmæssig virksomhed. Dette udgangspunkt kan dog med henvisning til Højesterets dom modificeres, såfremt der i selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, sammenholdt med § 2 A, er holdepunkter for at antage, at § 2 A-selskaber på trods af, at der er tale om anpartsselskaber, konkret ikke udøver erhvervsmæssig virksomhed.
 Forarbejderne til selskabsskattelovens § 2 A indeholder ingen sådanne holdepunkter -


text:
tværtimod. Alle aktiver og passiver, der civilretligt tilhører § 2 A-selskabet, skal anses for tilhørende filialen, og de indtægter og udgifter, der flyder fra disse aktiver og passiver, skal medregnes ved opgørelsen af filialens indkomst.
 Lov nr. 221 af 31. marts 2004 ændrede endvidere selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a. Ved loven blev ordlyden af bestemmelsens 8. pkt. ændret fra
 "For så vidt angår aktier, omfatter skattepligten kun fortjeneste, tab og udbytte på aktier omfattet af aktieavancebeskatningslovens § 3 opgjort efter reglerne for skattepligtige omfattet af § 1."
 "For så vidt angår aktier, omfatter skattepligten for faste driftssteder med undtagelse af selskaber omfattet af § 2 A, stk. 1, kun fortjeneste, tab og udbytte på aktier omfattet af aktieavancebeskatningslovens § 3 samt genbeskatningssaldo efter ligningslovens § 33 E opgjort efter reglerne for skattepligtige omfattet af § 1."
 Lovændringen viser, at lovgiver fandt anledning til specifikt at udeholde § 2 A-selskaber fra bestemmelsen om, i hvilket omfang skattepligten i henhold til selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, omfatter fortjeneste m.v. på aktier. Dette skyldes, at afgrænsningen af, hvilke aktiver og passiver, der skal henføres til § 2 A-selskabet og dermed ved salg m.v. er undergivet begrænset skattepligt hos den udenlandske ejer af § 2 A-selskabet, er reguleret direkte af § 2 A.
 I overensstemmelse hermed fremgår det af forarbejderne til bestemmelsen (§ 2, stk. 1, litra a, 8. pkt.), at ændringen er en konsekvensrettelse som følge af den foreslåede bestemmelse i selskabsskattelovens § 2 A (FT 2003/04 Tillæg B, side 1093).
 Baggrunden for indsættelsen af særbestemmelsen i § 2, stk. 1, litra a, var, at der i medfør af de dagældende regler i § 2, stk. 1, litra a, 8. pkt., kun var begrænset skattepligt for faste driftssteder ved salg af næringsaktier m.v. Denne begrænsning ønskede lovgiver ikke udstrakt til selskaber omfattet af lovens § 2 A. Kvalificeringen af hvilke indtægter, der skal medregnes ved opgørelsen af § 2 A-selskabets indkomst, blev i stedet indsat i § 2 A. Ved at præcisere, at begrænsningen i § 2, stk. 1, litra a, 8. pkt., ikke fandt anvendelse for § 2 A-selskaber, udelukkede lovgiver, at udenlandske ejere af § 2 A-selskaber kunne påberåbe sig bestemmelsen eksempelvis ved salg af ikke-næringsaktier.
 Selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, 8. pkt., undtager således udtrykkeligt selskaber omfattet af selskabsskattelovens § 2 A.
 Bestemmelsen blev i øvrigt ændret ved lov nr. 525/2009, hvorefter den begrænsede skattepligt for faste driftssteder blev udvidet til at omfatte alle gevinster, tab og udbytter på aktier, når afkastet vedrører det faste driftssted.
 H2 Ltd. er således efter intern dansk ret begrænset skattepligtig af renteindtægterne.
 Der er enighed om, at H3 ApS i henhold til selskabsskattelovens § 2 A skattemæssigt er transparent.
 Beskatningsretten til renteindtægterne tilkommer imidlertid Danmark som bopælsland i henhold til artikel 11, stk. 1, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten af 19. august 1999 mellem Danmark og USA, idet H3 ApS er hjemmehørende i Danmark i overenskomstens forstand, og idet H3 ApS er den retmæssige ejer af renteindtægterne.
 Af overenskomstens artikel 4,


text:
stk. 1 og stk. 3, fremgår:
 "1. Medmindre andet fremgår af dette stykke, betyder i denne overenskomst udtrykket "en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat" enhver person, som i henhold til lovgivningen i denne stat er skattepligtig dér på grund af hjemsted, bopæl, statsborgerskab, ledelsens sæde, registrering eller ethvert andet lignende kriterium."
 3. I tilfælde, hvor en ikke-fysisk person efter bestemmelserne i stk. 1 er hjemmehørende i begge de kontraherende stater, skal de kompetente myndigheder i de kontraherende stater ved gensidig aftale søge at afgøre spørgsmålet og bestemme, hvorledes overenskomsten skal finde anvendelse på en sådan person."
 Da H3 ApS er registreret som et dansk anpartsselskab, tilkommer beskatningsretten til renteindtægterne efter overenskomsten Danmark som bopælsland. H3 ApS er efter det kriterium, i dette tilfælde registreringskriteriet, der tillægges vægt i overenskomsten, at betragte som en i Danmark hjemmehørende person, uanset eksistensen af selskabsskattelovens § 2 A.
 At beskatningsretten til renteindtægterne tilkommer Danmark som bopælsland følger også af bemærkningerne til loven om indgåelse af dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og USA (lov nr. 84/1999). Det fremgår heraf, at udtrykket "en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat" betyder en person, der er fuldt skattepligtig til den pågældende stat på grund af hjemsted, bopæl, statsborgerskab, ledelsens sæde, indregistrering eller andet lignende kriterium.
 Forarbejderne understøtter dermed synspunktet om, at det i relation til dobbeltbeskatningsoverenskomsten er afgørende, om selskabet er skattepligtigt på grund af indregistrering.
 I forarbejderne til lov om indgåelse af dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og USA er endvidere anført følgende til artikel 4:
 "For andre end fysiske personer anvendes bestemmelsen i stykke 3. Et selskab, som er hjemmehørende i begge stater, skal efter OECD-modellen anses for at være hjemmehørende i den stat, hvor den virkelige ledelse har sit sæde. Efter den dansk-amerikanske dobbeltbeskatningsoverenskomst skal spørgsmålet afgøres af de kompetente myndigheder ved gensidig aftale."
 Den dansk-amerikanske dobbeltbeskatningsoverenskomst anvender således ikke som OECD-modellen ved dobbeltdomicil ledelsens sæde som kriterium. Det afgørende er herefter, at H3 ApS er registreret i Danmark som et anpartsselskab og dermed i relation til dobbeltbeskatningsaftalen er at betragte som en person, der er hjemmehørende i Danmark, jf. i øvrigt også UfR 2007, 1303 H, der omhandlede den tidligere gældende overenskomst, der heller ikke anvendte ledelsens sæde som kriterium.
 Selskabet har henvist til Højesterets afgørelser refereret i TfS 1989,605 H og TfS 2005,786 H. Sagerne vedrører indkomst optjent af kommanditselskaber, som ifølge intern ret var skattemæssigt transparente. Selskabet har anført, at Højesteret i begge domme afviste, at de pågældende stater (Schweiz og USA) havde beskatningsretten til en skattemæssigt transparent enhed, som var hjemmehørende i disse lande.
 I TfS 1989, 605 H tog Højesteret imidlertid ikke stilling til dette spørgsmål. Dommen tog alene stilling til, om de danske selskabsdeltagere havde indkomst, som kunne henføres til et fast driftssted i Schweiz. I sagen blev et skattearrangement tilsidesat af landsretten og Højesteret. Højesteret afviste bl.a., at de danske selskabsdeltagere havde indkomst, som kunne henføres til et fast driftssted i Schweiz. Selskabet anfører, at Højesteret afviste de schweiziske skattemyndigheders argumentation om, at et kommanditselskab efter dobbeltbeskatningsoverenskomsten


text:
skulle anses som hjemmehørende i Schweiz i medfør af overenskomstens artikel 4, stk. 1. Såfremt kommanditselskabet var hjemmehørende i Schweiz ville det have betydet, at Schweiz som bopælsland havde den eksklusive beskatningsret til indkomsten i medfør af overenskomstens artikel 7. Skatteyderen gjorde imidlertid ikke gældende, at Schweiz som domicilland havde den eksklusive beskatningsret til indkomsten i medfør af overenskomstens artikel 7. Og Højesteret tog (derfor) heller ikke stilling til spørgsmålet i præmisserne. Dommen understøtter dermed ikke selskabets synspunkt.
 I TfS 2005,786 H anerkendte Højesteret, at kommanditselskabet i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten var et foretagende hjemmehørende i USA. Dette udelukkede blot ikke efter overenskomsten beskatning af den danske selskabsdeltager, når der blev lempet for beskatning foretaget i USA.
 Dommene kan således ikke tages til indtægt for, at bedømmelsen af, hvem der må betragtes som "hjemmehørende i en kontraherende stat", ikke skal foretages i henhold til overenskomstens definition heraf. Tværtimod.
 Selskabet overser, at H3 ApS er et dansk indregistreret anpartsselskab, hvorfor selskabet efter det kriterium, der tillægges vægt i overenskomsten, er at betragte som en i Danmark hjemmehørende person, jf. artikel 4, stk. 1. H2 Ltd. og H3 ApS' situation er således ikke sammenlignelig med de faktiske forhold i de nævnte højesteretsdomme, hvor der var tale om kommanditselskaber.
 Selskabets påberåbelse af den dansk-amerikanske dobbeltbeskatningsoverenskomst fører således til, at Danmark må betragtes som bopælsland, idet H3 ApS er indregistreret i Danmark. Den dansk-amerikanske dobbeltbeskatningsoverenskomst fører dermed ikke til, at H3 ApS aktiver og passiver skal exitbeskattes.
 Selskabet har påberåbt sig dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 11, stk. 1, der er sålydende:
 "Renter, der hidrører fra en kontraherende stat og retmæssigt ejes af en person, der er hjemmehørende i den anden kontraherende stat, kan kun beskattes i denne anden stat."
 Selskabet har gjort gældende, at overenskomstens artikel 11, stk. 1, tillægger USA beskatningsretten til de renteindtægter, som H3 ApS har modtaget fra H1, fordi renternes retmæssige ejer er H2 Ltd., idet H3 ApS er skattemæssigt transparent.
 Såfremt selskabets argumentation følges, vil renterne imidlertid både hidrøre fra USA og retmæssigt ejes af en person, der er hjemmehørende i USA. Overenskomstens artikel 11 omfatter ikke denne situation.
 Selskabets argumentation er imidlertid forkert, idet den retmæssige ejer af renteindtægterne i overenskomstens forstand er H3 ApS. Renterne er afkast fra de fordringer, der tilhører det danske anpartsselskab H3 ApS. Det danske anpartsselskab er dermed retmæssig ejer af indkomsten, og dermed er Danmark efter overenskomsten som bopælsland berettiget til at beskatte renteindtægterne, jf. artikel 11, stk. 1.
 Danmark vil også i henhold til overenskomstens artikel 21, stk. 1, om beskatning af andre indkomster være berettiget til at beskatte renteindtægterne, idet H3 ApS er retmæssig ejer af renteindkomsten, hvorfor Danmark som bopælsland har beskatningsretten til indtægterne.
 Beskatningsretten til renteindtægterne tilkommer således af flere grunde efter overenskomsten Danmark som bopælsland.
 Selskabet har i forbindelse med sagens behandling i Landsskatteretten fremlagt en række dokumenter, som viser, at H3 ApS ikke kan anses for at have udgjort et fast driftssted i henhold til artikel 5 i dobbeltbeskatningsaftalen mellem Danmark og USA, hvorfor SKAT ikke gør gældende, at


text:
der forelå et fast driftssted i overenskomstens forstand, og at Danmark dermed havde beskatningsretten til renteindtægterne i henhold til henholdsvis artikel 11, stk. 3, jf. artikel 7, og artikel 21, stk. 2, jf. artikel 7.
 Den beløbsmæssige opgørelse
 Der er enighed om, at selskabets skattepligtige indkomst for indkomstårene 2005, 2006 og 2007 udgør henholdsvis Æ DKK, Ø DKK og -Å DKK under forudsætning af, at selskabet er begrænset skattepligtig til Danmark af renteindtægter mv.
 Selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, og § 2 A
 Hjemlen til at beskatte selskaber og foreninger m.v., der her hjemsted i udlandet, findes i selskabsskattelovens § 2.
 H3 ApS er med virkning fra den 1. april 2004 skattemæssigt transparent i henhold til selskabsskattelovens § 2 A, stk. 1, idet H2 Ltd. har valgt at "checke boxe" og dermed skattemæssigt at behandle H3 ApS som en transparent enhed efter de amerikanske skatteregler.
 H3 ApS er derfor i henhold til de interne danske skatteregler ikke et selvstændigt skattesubjekt, men et fast driftssted af H2 Ltd.
 Det fremgår af ordlyden af den dagældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 2 A, stk. 6 (nu stk. 8), at ejerne af § 2 A-selskaberne altid anses for at have fast driftssted i Danmark, og at samtlige aktiver og passiver ejet af § 2 A-selskaberne altid anses for tilknyttet det faste driftssted.
 Det udenlandske moderselskab anses således i henhold til bestemmelsens ordlyd for skattemæssigt at have et per se fast driftssted i Danmark.
 Den begrænsede skattepligt for en § 2 A-filial påhviler det kontrollerende udenlandske selskab, i dette tilfælde H2 Ltd.
 Selskabsskattelovens § 2 A, stk. 6 (nu stk. 8), medfører, at indtægterne fra de aktiver, der civilretligt tilhører § 2 A-selskabet, medregnes ved opgørelsen af indkomsten for det faste driftssted.
 Renteindtægterne fra de fordringer, som H3 ApS i 2005-2007 ubestridt var i besiddelse af, skal derfor medregnes ved opgørelsen af indkomsten for det faste driftssted.
 Det er ikke i selskabsskattelovens § 2 A, stk. 6, (nu stk. 8), en betingelse for begrænset skattepligt, at der udøves erhvervsmæssig virksomhed gennem det faste driftssted. Der er heller ikke i forarbejderne til L 119 (2003/04) støtte for en sådan fortolkning.
 H2 Ltd. er derfor i henhold til intern dansk ret begrænset skattepligtig af renteindtægterne, jf. selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, jf. § 2 A, stk. 1.
 Artikel 11, stk. 1, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten af 19. august 1999 mellem Danmark og USA har følgende ordlyd:
 Dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 11, stk. 1, tillægger domicilstaten beskatningsretten til renter, medmindre der er et fast driftssted i den anden kontraherende stat, jf. artikel 11, stk. 3.
 Artikel 21, stk. 1, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten af 19. august 1999 mellem Danmark og USA har følgende ordlyd:
 Dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 21, stk. 1, tillægger domicilstaten beskatningsretten til "andre indkomster", medmindre der er et fast driftssted i den anden kontraherende stat, jf. artikel 21, stk. 2.
 H2 Ltd. er skattemæssigt hjemmehørende i USA, og der er mellem selskabets repræsentant og Kammeradvokaten på vegne SKAT enighed om, at selskabet ikke har fast driftssted i Danmark i


text:
dobbeltbeskatningsoverenskomstens forstand.
 Udtrykket "a resident of a Contracting State" eller "en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat" er defineret i dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 4 med overskriften "Residence", der har følgende ordlyd:
 I overensstemmelse hermed fremgår følgende af den danske oversættelse til artikel 4 med overskriften "Skattemæssigt hjemsted":
 "Medmindre andet fremgår af dette stykke, betyder i denne overenskomst udtrykket "en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat" enhver person, som i henhold til lovgivningen i denne stat er skattepligtig dér på grund at hjemsted, bopæl, statsborgerskab, ledelsens sæde, registrering eller ethvert andet lignende kriterium."
 Det er ifølge artikel 4, stk. 1, en betingelse for at anse et selskab for hjemmehørende i Danmark, at selskabet i henhold til skattelovgivningen i Danmark er fuldt skattepligtigt til Danmark.
 H3 ApS er i medfør af selskabsskattelovens § 2 A skattemæssigt transparent og dermed ikke et selvstændigt skattesubjekt. Selskabet er hverken fuldt eller begrænset skattepligtigt til Danmark. Selskabet er dermed heller ikke skattemæssigt hjemmehørende i Danmark.
 Den indkomst, som er erhvervet af h3 ApS, skal efter de interne danske skatteregler i selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, jf. § 2 A, i skattemæssig henseende anses for erhvervet af moderselskabet H2 Ltd., der er indregistreret i og skattemæssigt hjemmehørende i USA. Dette selskab kan påberåbe sig den dansk-amerikanske dobbeltbeskatningsoverenskomst, jf. overenskomstens artikel 1, stk. 1.
 Renteindtægterne hidrører fra H1, der er skattemæssigt hjemmehørende i USA.
 Da H3 ApS er skattemæssigt transparent, skal den indkomst, herunder renteindtægterne, der er erhvervet gennem det faste driftssted skattemæssigt anses for erhvervet af moderselskabet H2 Ltd. som retmæssig ejer. H2 Ltd. er ligeledes skattemæssigt hjemmehørende i USA.
 Da såvel debitor som fordringernes retmæssige ejer er hjemmehørende i USA, finder dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 11, stk. 1, ikke anvendelse.
 Da H3 ApS er skattemæssigt transparent, og da renterne derfor retmæssigt er oppebåret af H2 Ltd., har USA som domicilland beskatningsretten til renteindtægterne i henhold til dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 21, stk. 1.
 Det bemærkes herved, at der er enighed mellem selskabets repræsentant og Kammeradvokaten på vegne af SKAT om, at H2 Ltd. ikke har et fast driftssted i Danmark i overenskomstens forstand.
 Retten finder herefter, at selskabets skattepligtige indkomst som begrænset skattepligtig til Danmark skal nedsættes fra X DKK til 0 DKK i indkomståret 2005, fra Y DKK til 0 DKK i indkomståret 2006 og fra Z DKK til 0 DKK i indkomståret 2007, hvilket er tiltrådt af SKAT.
 SKAT har ikke i afgørelsen henvist til den korrekte lovbestemmelse i selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, men alene til bestemmelsen i selskabsskattelovens § 2 A.
 Afgørelsen må derfor anses for at indeholde en begrundelsesmangel, der dog efter en konkret væsentlighedsvurdering ikke kan medføre, at afgørelsen anses for ugyldig.
 Der er lagt vægt på, at selskabet har været repræsenteret af en professionel repræsentant, som har haft kendskab til de for sagen relevante skatteregler, herunder reglen i selskabsskattelovens § 2, stk. 1, litra a, og som derfor har haft mulighed for at vurdere dels afgørelsens rigtighed dels klagemulighederne.


text:
Advokaten 5 - Retorik i Højesteret -Advokatens talegaver – anden akt
 Når jeg holder foredrag og fortæller om mit arbejde til almindelige mennesker, så spørger folk altid, hvilke hjælpere, vi dommere har. Mange tror, at vi har et stort forkontor fyldt med folk, der betjener en. Men jeg svarer altid, at advokaterne er vores hjælpere. De former sagen, skriver til hinanden, skaffer ny bevisførelse, finder litteratur frem og tidligere afgørelser.
 I retssalen kan advokaten ikke trække nye kaniner op af hatten. Så jeg har jo naturligt nok forholdt mig til afgørelsen. Men det gør ikke proceduren mindre vigtig, for hele mit forarbejde betyder jo, at jeg kan lytte på en anden måde, end hvis jeg sad og var fuldstændig uforberedt. Jens Peter Christensen
 Præstationen er intens, krævende og fantastisk. Jeg elsker det. Men det er oplagt, at den mundtlige procedure er de sidste få procent af indsatsen, og at hele sagens forberedelse og førelse betyder meget mere.
 Undertiden kommer de bedste argumenter først til én, når man står i skranken. At stå over for dommerne er lidt som at stå over for en forsamling med pokerfjæs. Også af den grund skal en god procedure dække alle sagens spørgsmål. Eigil Lego Andersen
 Det startede med en kronik i Jyllands-Posten om advokaters mundtlige fremlæggelse i Højesteret. Den bragte sindene i kog hos nogle advokater, der jævnligt procederer i Højesteret. Men er det fuldstændig ligegyldigt for sagens udfald, hvad advokaten siger i Højesteret? Og bliver advokaternes talegaver vejet og fundet for lette af dommerne? Vi inviterede kronikskribenten og advokaten til duel om en historie, der voksede sig stor i kampens hede, men som i ethvert eventyr landede blødt.
 “Når man vil lave æg, kan man ikke undgå at slå en omelet i stykker. Fortalelsen faldt for nylig, da en advokat procederede sin klients sag i Højesteret.”
 Sådan indledte højesteretsdommer Jens Peter Christensen en af sine faste kronikker i dagbladet Jyllands-Posten under overskriften ‘Advokaters talegaver i Højesteret’, hvor han levende beskrev sine oplevelser fra sin plads på podiet i Højesteret.
 Advokaten inviterede både højesteretsdommeren og advokat Eigil Lego Andersen, der leverede fortalelsen, til duel om advokatens talegaver en sen eftermiddag i maj.
 Men planen om et par timers armlægning om det, der er blevet månedens hotte emne i advokatstanden, viser sig hurtigt at blive tre timer med hurtige replikker og kaskader af latter i skøn forening med alvorlige miner. Ja, faktisk viser det sig, at de to tidligere elitesportsmænd er helt enige om, at et enkelt æg hurtigt kan blive til en hel omelet – og en fjer som bekendt til ti høns.
 - Ja, det var mig, der leverede fortalelsen med omeletten, fordi jeg ville give et billede på noget, som ligger i en helt anden boldgade – nemlig tekniske fremskridt. Talemåden skulle sætte mine argumenter på spidsen, og i kampens hede kom jeg så til at vende om på ordene. Jeg lagde ikke selv mærke til det, men er nu sikker på, at pointen alligevel blev modtaget, siger Eigil Lego Andersen, der


text:
igennem de sidste 30 år har haft 35 sager i Højesteret. Han har netop modtaget Christrup Prisen for blandt andet sin akademiske dristighed, omhyggelige forberedelse, juridiske indsigt og engagement ligesom han er kendt for sine retoriske evner.
 - Det er jo fuldstændig ligegyldigt, at der bliver byttet om på ordene. Det vigtigste er, at pointen er klar, men bemærkningen var sjov, og det fik mig til at bruge den i kronikken. Når jeg skriver kronikker, nytter det ikke noget at starte med at citere retsplejeloven, konstaterer Jens Peter Christensen, der hver syvende søndag har en fast spalte i Jyllands-Posten. Emnet er frit, men hans mission er at skrive om retssystemet og det, som ‘almindelige mennesker ikke kender til’.
 - Jeg fortæller om mit arbejde i Højesteret. Hele formålet er det samme, som når jeg holder foredrag to gange om året for FOF. Det er en form for folkeoplysning om, hvad der sker i en retssal. De færreste sætter nogensinde deres ben i Højesteret, men har en forestilling om, at det foregår nogenlunde som i amerikanske film, hvor advokaterne kommer og får lavet sort til hvidt, fordi de er så smarte og har fuldstændig fantastiske talegaver. Men med kronikken forsøger jeg at fortælle, at sådan er virkeligheden ikke, fortæller Jens Peter Christensen.
 Hædersmand – på lånt tid
 - Da jeg fik de første reaktioner på kronikken, blev jeg da også rigtig glad, for det var noget, der havde fanget den almindelige læser. Og mange gav udtryk for, at de var glade for at læse, at alt gik så sagligt til i retten. Så jeg gik sådan og følte mig som hædersmand, siger han med tyk ironi og et stort smil. For det skulle hurtigt vise sig, at der også var negative reaktioner på kronikken, og den gav blandt andet anledning til en stor diskussion på et møde i foreningen Højesteretsskranken, hvor medlemmerne er advokater, der jævnligt procederer i Højesteret.
 Eigil Lego Andersen var en af de advokater, der deltog i diskussionen.
 - Kronikken kan læses i retning af, at den mundtlige fremstilling er helt og aldeles ligegyldig. Og det er der mange, der har gjort. Men hvis du læser den stille og roligt igennem, holder en pause og læser den igen, så bør den faktisk ikke give anledning til anstød. Men det er et følsomt område. For tyve år siden sagde Højesteret til advokaterne, at en femtedel af procedurerne ikke var gode nok. Det vakte stor opstandelse. Når vi får kritik af præcis det, som vi ser som den fornemmeste opgave, så rammer det hårdt. Det vil jo være meget værre, at vores indsats ganske enkelt er ligegyldig, end at en mindre del af advokaterne ikke er dygtige nok. Og ja, nogle er blevet krænkede over budskabet, fordi det er blevet forstået, som om vi nu burde kunne procedere på fem minutter, siger Eigil Lego Andersen og tilføjer:
 - Men det er jo ikke det, der står i kronikken. Pointen er, at de centrale punkter i en sag skal kunne procederes


text:
intenst og rammende på få minutter. Det er en gammel lære, at man bør søge at finde og pege på det springende punkt og påvise, at lige netop her har du de afgørende argumenter. Men det er jo ikke ensbetydende med, at du skal begrænse gennemgangen af sagen. En god procedure i Højesteret tager fra tre kvarter til to timer. Du kan sammenligne det med en symfoni, hvor der er stille, lavintense perioder og meget intense perioder, hvor det centrale tema drøner igennem, og en afgørende pointe slås fast. Man må naturligvis forberede sig på, hvad der er de afgørende punkter, men det er i vekselvirkningen med modparten, at det træder klart frem. Undertiden kan man opleve en konvergens, hvor begge parter sætter de store kræfter ind på samme sted, mens andre spørgsmål får lov at træde i baggrunden.
 - Undertiden kommer de bedste argumenter først til én, når man står i skranken. At stå over for dommerne er lidt som at stå over for en forsamling med pokerfjæs. Også af den grund skal en god procedure dække alle sagens spørgsmål. Alligevel fornemmer man, hvor der hos dommerne er mental modstand, og hvor man kommer godt igennem og kan gå videre. Og selvfølgelig handler det basalt set om kommunikation, siger Eigil Lego Andersen.
 Sammenlign med et isbjerg
 Jens Peter Christensen nikker bekræftende.
 - Når jeg sætter mig i retssalen, har jeg sat mig grundigt ind i sagen. Du kan sammenligne det med et isbjerg, hvor de ni tiendedele ligger under vandet. Som arbejdet er i Højesteret i dag – i modsætning til for godt 30 år siden hvor alt foregik mundtligt – så går jeg ind i salen med viden om sagen fra materialesamling, ekstrakt, underliggende domme, sammenfattende processkrifter og alt det, der ellers kan være med til at forme sagen. I retssalen kan advokaten ikke trække nye kaniner op af hatten. Så jeg har jo naturligt nok forholdt mig til afgørelsen. Men det gør ikke proceduren mindre vigtig, for hele mit forarbejde betyder jo, at jeg kan lytte på en anden måde, end hvis jeg sad og var fuldstændig uforberedt, siger han.
 - Når du som dommer sidder med en sag, så er det som at sidde med en snebold i hænderne. Den er rund og flot, men du har ikke knuget den helt på plads endnu. Det er det, der sker, når du får den mundtlige fremstilling. Jeg kan ikke lade være med at tænke på den Disney-film, som bliver vist på tv hvert år til jul, hvor Anders And har en sneboldkamp med Rip, Rap og Rup. Til slut så gør Anders And det, at han kommer snebolden i isvand, så den bliver fuldstændig fast og hård, hvorefter han skyder plet. Ofte vil proceduren ikke få mig til at mene noget andet, end jeg gjorde, da jeg satte mig ind i retssalen. Men det sker, og under alle omstændigheder bliver jeg mere sikker – blandt andet på min begrundelse, og det er jo væsentligt, da det er


text:
begrundelsen, der får betydning for retsstillingen i al almindelighed. Så også på den måde er proceduren vigtig, understreger Jens Peter Christensen, der i sin kronik pointerer, at det i retssalen ikke kommer an på retorisk elegance.
 - Set fra min stol, er det rigtig godt, når advokaten giver en sammenhængende fortælling på jævn facon. Det er faktisk en stor hjælp for beslutningsprocessen, tilføjer han.
 At stå over for et kræsent publikum
 Men det er ikke altid nogen nem opgave, mener Eigil Lego Andersen, der anerkender, at mange kan være nervøse og stressede af at stå over for et så kræsent publikum som højesteretsdommere.
 - Præstationen er intens, krævende og fantastisk. Jeg elsker det. Men det er oplagt, at den mundtlige procedure er de sidste få procent af indsatsen, og at hele sagens forberedelse og førelse betyder meget mere. Da jeg underviste advokatfuldmægtige i procedureteknik brugte jeg netop billedet med isbjerget og betonede, at forberedelsen er det afgørende. Selvfølgelig kan en mundtlig procedure være en næsten skræmmende opgave for nogle. Selvom du er virkelig dygtig og hjemme i din sag, kan du da sagtens blive nervøs og komme til at sige forkerte ting, gentage dig selv eller glemme et argument. Det vigtigste er, at det ikke betyder noget for resultatet. Det er skønhedsfejl, som en højesteretsdommer skræller af. Det afgørende bliver argumenternes saglige vægt. Der er ikke nogen, der vinder en sag, fordi man havde den advokat, som formulerede sig mest elegant, siger han.
 Men når det er sagt, må det tilføjes, at man som procederende advokat må have som ambition ikke bare at levere en procedure, der er god nok og indeholder de fornødne argumenter, men en virkelig god procedure med en overbevisende og pædagogisk præsentation på et højt analytisk niveau. Vi må stræbe efter at gøre vores allerbedste. Men det er ikke retoriske finesser, der her er afgørende, og kvaliteten af det mundtlige indlæg er i første række afhængig af hele forberedelsen og arbejdet med det sammenfattende processkrift, understreger Eigil Lego Andersen.
 Jens Peter Christensen er enig.
 - Det er rugbrødsarbejdet, der tæller. De finere retoriske finesser har derimod ingen betydning for resultatet. Det var faktisk det, jeg forsøgte at fortælle i min kronik. Men det at kunne formidle, hvad der er kernen i en sag, på kort tid, det er en god ting. Du skal faktisk kunne din sag virkelig godt for at gøre det kort, og en god regel er, at du skal kunne forklare den for din mor på fem minutter. Men stadig er det altså ikke ensbetydende med, at der er samme begrænsning i Højesteret. Det er bare en god øvelse, siger højesteretsdommeren og minder Eigil Lego Andersen om, at han på et tidspunkt i sagen med omelet-fortalelsen opfandt et nyt ord i farten, som næppe står i den danske retskrivningsordbog, men som netop kogte en længere forklaring ned til mindre end en bouillonterning.
 Det var ordet ‘pyt-niveau’, husker Eigil Lego Andersen.
 - Det kom til mig, da jeg stod i Højesteret og skulle forklare,


text:
at når samfundet skal indføre ny teknologi – her var det en ny tv-teknologi, der kan give flere kanaler og mere HD-tv – er det underordnet, at de, der har den gamle teknologi, må investere nogle hundrede kroner i en boks. Det er under ‘pyt-niveauet’. Det er omelet-ordsproget kortet ned til ét ord. Det er bare for at understrege, at du ikke kan planlægge det hele hjemmefra, for det er virkelig en krævende præstation her og nu, hver gang du står i Højesteret. Det er noget særligt og udfordrende. Det er lidt som at spille på landsholdet i Parken, og stort – netop fordi du her bidrager til retssamfundet, til at forme reglerne og dermed er med i en vigtig funktion i demokratiet, siger Eigil Lego Andersen.
 Arbejdet i Højesteret kan udvikle sig
 Begge har ønsker til, at arbejdet i Højesteret ved fælles hjælp kan udvikle sig i de kommende år – sådan som det har været tilfældet hidtil.
 - Tidligere var det jo en dommerdyd ikke at vide noget som helst om sagen, når du mødte op i retten, for så ville du som dommer ikke være forudindtaget. Helt frem til 1998 var der ingen sammenfattende processkrifter. At de er kommet til, ser jeg som et kæmpe fremskridt, fordi man som dommer kan være forberedt på en anden måde. Som sagt står det ikke i modsætning til den mundtlige fremstilling, men det sikrer, at der er et fastere grundlag for dommen, siger Jens Peter Christensen.
 - Når jeg holder foredrag og fortæller om mit arbejde til almindelige mennesker, så spørger folk altid, hvilke hjælpere vi dommere har. Mange tror, at vi har et stort forkontor fyldt med folk, der betjener en. Men jeg svarer altid, at advokaterne er vores hjælpere. De former sagen, skriver til hinanden, skaffer ny bevisførelse, finder litteratur frem og tidligere afgørelser. Så kommer de oven i købet med processkrifter og sammenfatningen. På den måde er det essentielt, at der er et samvirke. Et samarbejde vil jeg ikke kalde det, for der skal være en distance samtidig med, at der er en god forståelse og et tillidsfuldt forhold mellem advokater og dommere. Derfor er det også vigtigt, at der er mulighed for at mødes, for eksempel når dommere holder foredrag i foreningen Højesteretsskranken, siger Jens Peter Christensen.
 Men er der plads til forbedring i dialogen mellem advokater og dommere?
 - Hvis jeg skal have et ønske til advokaterne, er det også at have fokus på det generelle i de sager, der bliver ført til Højesteret. Vores domme skal meget gerne have principiel rækkevidde, men det afhænger af, hvordan vi afgør sagen. Dermed afhænger det også af advokatens indsats, så det betyder altså noget, om advokaten forklarer om sin sags større rækkevidde, udover blot det tv eller den støvsuger, sagen konkret handler om. De principielle domme er efterspurgte, og her kan du altså sige, at advokaterne kan være med til at overskue det perspektiv, for de er jo specialister, mens vi dommere er generalister, siger Jens Peter


text:
Christensen
 Også Eigil Lego Andersen har ønsker til dommerne.
 - For 15 år siden ville det blive anset for et faresignal, hvis en højesteretsdommer spurgte ind til en sag undervejs i proceduren. Men det punkt er vi forbi. Der kan være mange gode grunde til at stille spørgsmål, og der er åbnet en smule for at gå den vej. Jeg kunne sagtens forestille mig, at netop det kan være med til at udvikle arbejdet i Højesteret i en endnu mere positiv retning. Brugen af sammenfattende processkrifter og undladelsen af lange oplæsninger er klare fremskridt.
 Højesteretsdommer, dr.jur. Tidligere professor i offentlig ret ved Aarhus Universitet. Har kandidateksamen i både statskundskab og jura og har skrevet bøger om blandt andet grundlovsfortolkning og ministres og embedsmænds ansvar, Har været formand for en række lovforberedende udvalg med videre om embedsmænd, ministre, spindoktorer, åbenhed i kommunalforvaltningen, valgret, offentligt ansattes ytringsfrihed med mere.
 Advokat med møderet for Højesteret. Adjungeret professor, dr.jur. Partner i advokatfirmaet Nielsen Nørager. Medlem af bestyrelsen for Foreningen Højesteretsskranken.
 Læs højesteretsdommer, dr.jur. Jens Peter Christensens foredrag ‘Mundtlighed i retsplejen for Højesteret’, som er afholdt for Højesteretsskranken i maj 2014 i Ugeskrift for Retsvæsen, nummer 21, side 187-191.


text:
Den fartglade hotelkarl – U.1964.806H
 Højesterets dom i sag 244/1963. Refereret af andre i U.1964.806H.
 Dom afsagt af Højesteret med 11 dommere.
 Dissens: Dissens med dommerstemmerne 7-4 om, hvorvidt ansvaret skulle begrænses eller bortfalde i medfør af den dagældende bestemmelse i forsikringsaftalelovens § 25, stk. 1, 2. pkt.
 Tema: Erstatningsret, ansvar for motorkøretøjer, principalansvar, regres.
 En hotelgæst havde overladt tændingsnøglen til sin bil til en hotelkarl, så denne kunne køre bilen i hotellets garage og køre den frem næste dag. Hotelkarlen, der ikke havde erhvervet kørekort, valgte dog at køre en tur i bilen, hvorunder han ved et sammenstød forvoldte skade på hotelgæstens bil og på en fremmed bil. Forsikringsselskabet, hvori hotelgæstens bil var ansvars- og kaskoforsikret, dækkede begge skader og gjorde efterfølgende regres gældende mod hotelejeren. Højesteret fandt, at hotelejeren ikke kunne ifalde ansvar efter Danske Lov 3-19-2 for den skade, der blev påført den fremmede bil, hvorimod hotelejeren blev ansvarlig for skaden på hotelgæstens bil i henhold til DL 3-19-2, da bilen havde været i hotellets varetægt.
 I dansk ret gælder den almindelige regel, at en arbejdsgiver hæfter for det erstatningsansvar, som hans arbejdstager måtte pådrage sig for culpøse, skadegørende handlinger forårsaget under udførelsen af sit hverv for arbejdsgiveren. Dette princip om principalansvar er lovfæstet i Danske Lov 3-19-2. Principalansvaret er en ansvarsskærpelse i forhold til det almindelige culpaansvar, da arbejdsgiveren ifalder ansvar for sine ansattes culpøse skadegørende handlinger inden for arbejdstiden, uanset om arbejdsgiveren selv har handlet uagtsomt eller ej.
 Principalansvaret efter DL 3-19-2 finder anvendelse både i og uden for kontraktforhold, men ansvaret har ikke samme rækkevidde. Uden for kontraktforhold hæfter arbejdsgiveren ikke for arbejdstagerens skadegørende handlinger, hvis der er tale om en hel usædvanlig (abnorm) adfærd. Dette illustreres bl.a. af dommen U 1964.806 H.
 I afgørelsen fandt Højesteret, at hotelejeren efter DL 3-19-2 var ansvarlig for skaderne, som hotelkarlen påførte hotelgæstens bil, da der ved overdragelsen af bilen fra hotelgæsten til hotelkarlen var etableret en forvaringskontrakt (ansvar i kontraktforhold). Hotelejeren var derimod ikke ansvarlig for den skade, som hotelkarlen påførte den fremmede bil ved påkørslen (ansvar uden for kontraktforhold).
 På baggrund af denne afgørelse samt afgørelserne U 1953.69 H og U 1955.517 H kan retstilstanden for hotellers ansvar for skader, som hotellets ansatte forvolder under kørsel med gæsters køretøjer, beskrives på følgende måde:
 Hvis kørslen sker på hotelgæstens anmodning er hotelejeren ansvarlig for skader på gæstens køretøj i medfør af principalansvaret i kontraktforhold, jf. DL 3-19-2. Ved skader på tredjemands person eller ting er gæsten, og ikke hotelejeren, derimod ansvarlig efter reglen i færdselslovens § 101, stk. 1, jf. § 104, stk. 1.
 Hvis kørslen derimod foretages uberettiget, er hotelejeren ligeledes ansvarlig for skader forvoldt på hotelgæstens bil i medfør af principalansvaret i kontraktforhold efter DL 3-19-2. Ved skader på tredjemands person eller ting er det hverken hotelejeren eller hotelgæsten, der bærer ansvaret, men derimod den ansatte på hotellet. I nærværende sag var det derfor hotelkarlen, der endeligt måtte bære ansvaret for skaden på det fremmede køretøj, men Højesteret kunne ikke gøre hotelkarlen ansvarlig, da


text:
hotelkarlen ikke var indstævnt i sagen.
 For en mere uddybende gennemgang af afgørelsen og dens problemstillinger kan man med fordel læse artiklen ”En dom om motorforsikringens regres og om forholdet mellem ansvar i og uden for kontrakt” af P. Spleth trykt i U 1965B.17.
 I dommen trykt i U 1964.806 H behandlede Højesteret spørgsmålet om, hvorvidt en hotelejer kunne gøres ansvarlig efter Danske Lov 3-19-2 for de skader, som en hotelkarl, der ikke havde kørekort, havde påført en hotelgæsts bil og en tredjemands bil ved sin uberettigede kørsel i gæstens bil.
 Højesteret fandt, at der ved overdragelsen af bilen fra hotelgæsten til hotelkarlen var etableret et forvaringsforhold (ansvar i kontraktforhold), hvorfor hotelejeren ifaldt ansvar efter DL 3-19-2's regel om principalansvar i kontraktforhold. Hotelejeren ifaldt derimod ikke ansvar for den skade, som hotelkarlen påførte tredjemands bil ved påkørslen, da der var tale om et ansvar uden for kontraktforhold. Højesteret fandt, at hotelejeren ikke skulle bære ansvaret for hotelkarlens abnorme handling.
 Retstilstanden for hotellers ansvar for skader, som hotellets ansatte måtte forvolde under kørsel med gæsters køretøjer, kan derfor opsummeres på følgende måde:
 Hvis kørslen til gengæld foretages uberettiget, er hotelejeren ligeledes ansvarlig for skader forvoldt på hotelgæstens bil i medfør af principalansvaret i kontraktforhold efter DL 3-19-2, men ved skader på tredjemands person eller ting er det hverken hotelejeren eller hotelgæsten, der bærer ansvaret, men derimod den ansatte på hotellet.


text:
Skat.dk: Fri bil - pick-up - tilkaldevagt - betalt moms - parkeret ved bopæl
 13 Jul 2006 10:12
 30 Jun 2006 08:52
 Pick-up, kørebog, tilkaldevagt, fraskrivelseserklæring, kontrol, værkstedsvogn
 Skatteyderen havde af sin arbejdsgiver fået stillet en pick-up til rådighed for kørsel i firmaets interesse. Han havde tilkaldevagt, hvorfor bilen uden for normal arbejdstid var parkeret på hans private bopæl.
 Højesteret fandt, at firmabilen var egnet til privat benyttelse. Højesteret henså herved til, at der i bilen foruden førersædet var et passagersæde, at skatteyderens udstyr, herunder trykluftsbeholder, kunne spændes fast i bilens varerum, og at bilen i øvrigt ikke var særligt indrettet.
 For så vidt angår tilkaldevagten bemærkede Højesteret, at skatteyderen som en del af sine almindelige arbejdsopgaver kunne tilkaldes døgnet rundt af virksomhedens kunder. Ordningen indebar, at han kunne benytte firmabilen til kørsel mellem sit hjem og arbejdspladsen, ligesom bilen var på hans bopæl hele året bortset fra ferieperioder, enkelte weekends og under andet fravær. En sådan ordning fandt Højesteret ikke kunne anses for omfattet af skattemyndighedernes praksis som beskrevet i pkt. 12.4.6.4 i cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 (personer med vagt fra hjemmet til "uvisse adresser" uden for normal arbejdstid), hvorefter kørsel mellem hjemmet og virksomheden uden for normal arbejdstid ikke udløser beskatning efter ligningslovens § 16, stk. 4. Skatteyderens tilkaldeordning kunne således ikke begrunde en undtagelse fra denne beskatning.
 Efter oplysningerne om omfanget af skatteyderens kørsel mellem hjemmet og virksomheden anså Højesteret denne kørsel for privat og ikke erhvervsmæssig.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at udtalelser fra skatteforvaltningen havde givet skatteyderen en berettiget forventning om, at hans brug af bilen ikke ville medføre ændringer i skatteansættelsen.
 Højesteret tiltrådte herefter, at værdien af fri bil er medregnet ved opgørelsen af skatteyderens skattepligtige indkomst i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4, og stadfæstede derfor landsrettens dom.
 Ligningsvejledningen 2006-2 A.B.1.9.2
 Indeholdelse af A-skat, AM-bidrag og SP-bidrag 2006-2 B.1.6.1
 Torben Melchior, Marie-Louise Andreasen, Poul Sørensen, Asbjørn Jensen og Marianne Højgaard Pedersen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 6. afdeling den 10. februar 2004.
 Appellanten, A, har yderligere gjort gældende, at han på baggrund af tilkendegivelser fra skattemyndighederne i 1994 har fået en retsbeskyttet forventning om, at han ikke ville blive rådighedsbeskattet vedrørende firmabilen, såfremt han fulgte den fremgangsmåde, som han havde beskrevet over for skatteforvaltningen.
 I brev af 7. april 1994 til A fra Skatteforvaltningen hedder det bl.a.:
 "I skrivelse af 3. marts 1994 forespørger De om den skattemæssige side af evt. privatkørsel i 1994 i firma-servicevogn.
 Deres forespørgsel er yderligere drøftet ved et personligt møde den 24. marts 1994 her på kontoret.
 De har oplyst, at De er ansat som servicechef i G1 A/S med ansvaret for Jylland og Fyn, med en månedlig løn på kr. 50.000. De er stillet en servicevogn på gule plader til rådighed for kørsel dels mellem hjem og fast arbejdsplads og dels for kørsel mellem hjem og skiftende arbejdspladser. Af hensyn til døgnvagtordning forlanger Deres arbejdsgiver, at servicevognen medbringes til privat adresse efter arbejdstids ophør. Deres døgnvagt forløber hele året


text:
minus ferie. Det er kun Dem, der deltager i vagtordningen, så der foreligger ingen vagtplan, og De skal ikke efterfølgende rapportere om udkald m.v. Firmabilen må ikke anvendes til privat kørsel, men De har oplyst, at der er betalt moms af bilen, og at den i øvrigt er egnet til personbefordring.
 Af Skatteministeriets cirkulære nr. 202 af 13. december 1993 punkt 2.4.5.7 fremgår:
 "Personer med vagt fra hjemmet til "uvisse adresser" uden for normal arbejdstid kan i forbindelse med vagten køre mellem hjemmet og virksomheden, uden at det udløser beskatning efter § 16, stk. 4, af fri bil.
 Det er dog en betingelse, at kørsel fra hjemmet til de adresser, som den pågældende bliver kaldt til, må forventes at kunne henføres under ligningslovens § 9 B."
 Skatteforvaltningen er dog efter de foreliggende oplysninger af den opfattelse, at Deres kørsel mellem hjemmet og virksomheden i forbindelse med Deres vagtordning ikke er omfattet af Skatteministeriets cirkulære punkt 2.4.5.7, idet Deres døgnvagtordning er af permanent karakter, omfattende hele indkomståret minus ferie, og der sker en fast aflønning pr. måned. Døgnvagtordningen er således anset som en del af Deres ansættelsesbetingelser.
 Efter cirkulærets punkt 2.4.5.2 anses kørsel mellem hjem og arbejde skattemæssigt for privat kørsel, hvis ikke kørslen kan henføres under Ligningslovens § 9 B som erhvervsmæssig. Kørsel i firmabil mellem hjem og arbejde uden for området af § 9 B udløser derfor normalt beskatning efter § 16, stk. 4.
 Ifølge Ligningslovens § 9 B, stk. 1 anses følgende kørsel for erhvervsmæssig:
 A)befordring mellem sædvanlig bopæl og arbejdsplads i indtil 60 arbejdsdage,
 B)befordring mellem arbejdspladser (for samme arbejdsgiver) og
 C)befordring inden for samme arbejdsplads.
 Ifølge lovens § 9 B, stk. 2, fremgår det, at når der er forløbet 60 på hinanden følgende arbejdsdage siden den pågældende sidst har været på en arbejdsplads, som nævnt i stk. 1, litra a, påbegyndes en ny 60 dages periode.
 Ved afgørelse af, om befordring mellem sædvanlig bopæl har fundet sted i indtil 60 arbejdsdage, tages også arbejdsdage i de sidste tre måneder af indkomståret 1993 i betragtning.
 For Deres vedkommende vil problemet sandsynligvis blive, at De begynder/slutter arbejdsdagen på arbejdsgivers adresse for ofte, hvorfor der skal ske beskatning af rådighed over firmabilen efter retningslinierne i Ligningslovens § 16, stk. 4.
 Til den af Dem afleverede "Aftale vedrørende brug af servicevogn" mellem Dem og G1 A/S bemærkes i øvrigt, at De ikke er omfattet af punkt 3, idet denne undtagelse om, at kørsel mellem hjem og virksomhed højst 1 dag om ugen, ikke betragtes som privatkørsel - kun gælder for skattepligtige, der som led i kundeopsøgende arbejde fra hjemmet i øvrigt udelukkende kører erhvervsmæssigt."
 Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaringer af A og SS.
 A har supplerende forklaret bl.a., at han stadig kører i den samme bil, som han benyttede i 1995-96. Bilen blev købt i 1991. Virksomheden betalte moms af bilen, fordi den vejede under 3 tons og ikke stod på arbejdspladsen efter almindelig arbejdstids ophør. I sådanne tilfælde krævede toldvæsenet, at der blev betalt moms


text:
af varevognene. Der blev på det tidspunkt betalt moms af alle virksomhedens varevogne. Han mente, at virksomheden dengang havde 16-17 varevogne i alt. I dag betaler virksomheden ikke moms af varevognene, fordi de er så tunge, at det ikke er nødvendigt.
 I begyndelsen af 1994 underskrev han en fraskrivelseserklæring. Han havde i dagspressen læst, at der var kommet nye beskatningsregler, og at politiet ikke længere kunne medtage deres tjenestevogne til deres bopæl uden at blive beskattet heraf. Han kontaktede derfor telefonisk skattevæsenet. Han talte med NJ, som sagde, at det ville være en god idé, at han underskrev en fraskrivelseserklæring. Han bad om et møde med skatteforvaltningen, og der blev herefter afholdt et møde i begyndelsen af marts 1994 mellem ham og NJ. Hun så den fraskrivelseserklæring, som han havde med, og der blev ændret et par punkter i fraskrivelseserklæringen. Han underskrev herefter fraskrivelseserklæringen, og NJ sagde, at det herefter var i orden, forstået på den måde, at han ikke ville blive beskattet af bilen. Hun godkendte således ordningen, og hun oplyste, at det ikke var nødvendigt, at han førte kørebog. Han er bekendt med, at virksomhedens servicemontører har underskrevet en tilsvarende fraskrivelseserklæring, og de er ikke blevet beskattet af deres biler. To år senere blev han kontaktet af skatteforvaltningen, der ikke ville godkende ordningen uden kørebog.
 Han har aldrig ført en egentlig kørebog. Det gjorde han heller ikke i 1995 og 1996, men han registrerede af hensyn til virksomheden antallet af kørte erhvervskilometer, når han fyldte brændstof på bilen.
 Virksomheden har døgnvagt, og han har haft tilkaldevagt siden den 28. oktober 1982. Tilkaldevagten indebærer, at han står til rådighed 24 timer i døgnet, når han har vagt, og at det er nødvendigt at have en servicebil til rådighed under tilkaldevagten, idet han skal bruge værktøj og teknisk udstyr, som findes i servicebilen. Der kan ikke sidde personer på passagersædet i den firmabil, han benytter, idet der er placeret dyrt udstyr på passagersædet og på gulvet ved passagersædet, fordi han ikke vil have dette dyre udstyr liggende bagved.
 Han har kørt døgnvagt på samme måde i hele den periode, han har været ansat i virksomheden. Kunderne kunne kontakte ham på alle tidspunkter af døgnet under hans tilkaldevagt. Han er gennemsnitligt kørt ud til kunder 1-2 gange pr. uge uden for almindelig kontortid. Han er ikke blevet beskattet af firmabilen i årene før 1994.
 Virksomheden, som har hovedkontor i ..., har en filial i ..., hvor der er værksted og lager på et par hundrede kvadratmeter. Der var 12 ansatte montører og servicefolk tilknyttet filialen i ... i 1995 og 1996. Han kom i filialen i ... omkring hver anden dag i 1995 og 1996. Han registrerede alt det arbejde, han udførte under døgnvagten, og oplysningerne blev sendt til virksomheden. Når han ikke havde tilkaldevagt, stillede han bilen i filialen i ..., og han overgav personsøgeren til den, der skulle have vagten i stedet for ham. Grunden til, at han stillede bilen i ..., når han eksempelvis havde ferie skyldtes, at


text:
han af skattevæsenet havde fået oplyst, at den ikke måtte stå derhjemme i disse tilfælde. Bilen kunne godt benyttes af andre, når den stod i ..., men det skete ikke, idet de øvrige montører havde deres egne biler.
 I 1995 og 1996 havde han en privatbil. I 1994 havde han købt en ny Opel Vectra, som blev skiftet ud med en ny Opel Vectra i 1996. Den private bil blev benyttet af ham og hans hustru. Hans hustru arbejdede hjemme, hvor hun havde en mindre virksomhed. Hun lavede figurer, som blev solgt primært fra hjemmet, men også på mindre markeder eksempelvis julemarkeder.
 SS har supplerende forklaret bl.a., at han blev ansat som økonomichef i G1 A/S i oktober 1991. Han undrede sig over, at virksomheden ikke afløftede momsen på servicebilerne, men det var ikke det første, han tog hånd om, og virksomheden har derfor først fra 1994 afløftet momsen på servicebilerne.
 I 1994 fik virksomheden et udkast til en fraskrivelseserklæring fra virksomhedens revisor, idet virksomheden fandtes at have bevisbyrden over for skattevæsenet for, at medarbejderne ikke benyttede servicebilerne privat. Virksomheden tillod ikke, at servicebilerne blev benyttet privat, og alle montører underskrev i 1994 en fraskrivelseserklæring. Der var på det tidspunkt ca. 24 montører i virksomheden. Der var ingen montører, der fik problemer med skattevæsenet udover A. As bil er i virksomheden altid blevet betragtet på samme måde som de øvrige montørers biler.
 Virksomheden har altid kontrolleret, at bilerne ikke benyttes privat, men virksomheden har ikke krævet, at de ansatte førte en egentlig kørebog. Det var ifølge skattevæsenets oplysninger heller ikke nødvendigt i årene 1994-96. Virksomhedens kontrol er en indirekte kontrol, det vil sige, at virksomheden vurderer, om antallet af kørte kilometer og forbruget af brændstof harmonerer med de udførte opgaver. Kontrollen af As kørsler har altid været forholdsvis nem, idet hans kørsler aldrig har varieret meget.
 Der har i virksomheden G1 altid været en stærk firmaånd, og han har sjældent mødt nogen så regelret som A, som efter hans klare overbevisning ikke på noget tidspunkt har kørt privat i firmabilen.
 A har tilkaldevagt, hvilket han også havde i 1995 og 1996, og en servicebil er en absolut nødvendighed for at kunne udføre vagten. Det er baggrunden for, at virksomheden har betragtet kørslerne mellem hjem og arbejde som erhvervsmæssig. As servicevogn er en pickup og kan betegnes som et lille værksted.
 Alle virksomhedens servicevogne indeholder udstyr og lager, og værdien heraf overstiger 100.000 kr. Virksomhedens tilkaldevagt på Sjælland fungerer på samme måde som tilkaldevagten for Jylland og Fyn, dog således at tilkaldevagten på Sjælland skifter fra uge til uge mellem forskellige montører. Montørerne kører hjem i deres servicebiler. Det har aldrig givet problemer med skattevæsenet. Montørerne kører hjemmefra direkte ud til kunderne, primært for at udføre planlagte serviceopgaver, og bilerne er fyldt op med henblik på at udføre disse opgaver. Servicefolkene er således ikke på virksomheden dagligt. Serviceindberetningerne sendes eller afleveres f.eks. i forbindelse med, at der fyldes nye varer på bilen.
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder


text:
Højesteret, at firmabilen var egnet til privat benyttelse.
 Det må som ligeledes anført af landsretten lægges til grund, at A som en del af sine almindelige arbejdsopgaver kunne tilkaldes døgnet rundt af virksomhedens kunder. Ordningen indebar, at han kunne benytte firmabilen til kørsel mellem sit hjem og arbejdspladsen i ..., ligesom bilen var på hans bopæl hele året bortset fra ferieperioder, enkelte weekends og under andet fravær. En sådan ordning kan ikke anses for omfattet af skattemyndighedernes praksis som beskrevet i pkt. 12.4.6.4 i cirkulære nr. 72 af 17. april 1996 (personer med vagt fra hjemmet til "uvisse adresser" uden for normal arbejdstid), hvorefter kørsel mellem hjemmet og virksomheden uden for normal arbejdstid ikke udløser beskatning efter ligningslovens § 16, stk. 4. As tilkaldeordning kan således ikke begrunde en undtagelse fra denne beskatning.
 Efter oplysningerne om omfanget af As kørsel mellem hjemmet og virksomheden i ..., jf. bl.a. hans forklaring herom for Højesteret, må denne kørsel anses for privat og ikke erhvervsmæssig.
 Højesteret finder det ikke godtgjort, at udtalelser fra skatteforvaltningen har givet A en berettiget forventning om, at hans brug af bilen ikke ville medføre ændringer i skatteansættelsen.
 Højesteret tiltræder herefter, at værdien af fri bil med rette er medtaget ved opgørelse af As skattepligtige indkomst for 1995 og 1996 i medfør af ligningslovens § 16, stk. 4. Højesteret stadfæster derfor dommen.


text:
Højesteret Godtgørelse af sagsomkostninger
 Godtgørelse af sagsomkostninger
 Sag 155/2013
 Kendelse afsagt den 5. november 2015
 A anmoder om omkostningsgodtgørelse i sagen
 Godtgørelse af sagsomkostninger efter retsplejelovens § 336 i en afsluttet ankesag
 A blev i byretten dømt til at betale erstatning og sagsomkostninger til B som følge af mangler ved en fast ejendom. Dommen blev ændret af landsretten, der frifandt A og pålagde B at betale sagsomkostninger. Højesteret dømte A til at betale lidt under halvdelen af det beløb, som B havde krævet. A blev samtidig dømt til at godtgøre B omkostningerne til isoleret bevisoptagelse for byretten. Ingen af parterne skulle i øvrigt betale sagsomkostninger for byret, landsret eller Højesteret.
 A ansøgte herefter i medfør af retsplejelovens § 336 Højesteret om godtgørelse fra statskassen af den del af omkostningerne, der oversteg hendes retshjælpsforsikrings maksimum. Forsikringens maksimum var 125.000 kr., og A’s resterende sagsomkostninger, som bl.a. omfattede udgiften til A’s advokat, udgjorde herefter 115.584,80 kr.
 Da Højesteret ville have haft kompetence til at give A fri proces for Højesteret, hvis ikke Civilstyrelsen havde givet hende fri proces, jf. retsplejelovens § 327, stk. 5, jf. stk. 2, havde Højesteret kompetence til at træffe afgørelse om omkostningsdækning efter § 336.
 Højesteret fandt, at betingelserne i retsplejelovens § 336, stk. 1, var opfyldt, og bestemte efter sagens værdi, karakter og omfang, at statskassen skulle godtgøre A’s sagsomkostninger med i alt 78.084,80 kr.


text:
Højesteret Frifinder Tidligere Ledelsesmedlemmer i Eik Bank Danmark - Moalem Weitemeyer Bendtsen
 Højesteret Frifinder Tidligere Ledelsesmedlemmer i Eik Bank Danmark
 Dato 23 jun. 2020
 Højesteret har den 22. juni 2020 frifundet en række tidligere ledelsesmedlemmer i Eik Bank Danmark (“Banken”) for erstatningsansvar i forbindelse med Bankens bevilling af lån til Schaumann-Koncernen (“Koncernen”). Dermed ændrer Højesteret den afgørelse, som Østre Landsret traf i 2018, hvorefter fire ledelsesmedlemmer blev fundet erstatningsansvarlige som følge af Bankens beslutning om at bevillige lån. Højesteret lægger betydelig vægt på ledelsens forretningsmæssige skøn over bevillingens forsvarlighed samt ledelsens vurdering af, at der forelå tilstrækkelige oplysninger. Således understreger Højesteret, at ledelsen i danske selskaber har et betydeligt forretningsmæssigt skøn, så længe beslutningerne rimeligvis må anses for at være forsvarlige og truffet på et oplyst grundlag. Dommen er således af stor betydning for ikke blot finansielle virksomheder, men for danske selskaber i almindelighed. Dommen og dens konsekvenser i relation til ledelsens beslutninger og ansvar vil blive nærmere gennemgået i det følgende.
 Den 19. februar 2009 bevilligede Banken et lån på 86 mio. kr. til Koncernens køb af en ejendom i Ringsted, hvorved Koncernen reelt overtog det lån, som Banken havde ydet til den tidligere ejer, Stones Invest A/S under konkurs. Banken bevilligede samtidig et lån på 40 mio. kr. til Koncernen, hvoraf 11,5 mio. kr. skulle anvendes til ombygning af en ejendom i Birkerød, mens 28,5 mio. kr., ydet med sikkerhed i ejendommen i Birkerød, skulle anvendes til forbedre Koncernens likviditet.
 Det fremgår af de afgivne forklaringer, at det var et bærende hensyn bag beslutningen, at Koncernen reelt skulle overtage den tidligere låntagers gæld, således at Banken undgik tab på dette, hvilket synes at have været det bærende argument fra Bankens side.
 Sagen i Østre Landsret angik en række engagementer. Imidlertid blev der alene statueret erstatningsansvar for ledelsesmedlemmerne i relation til lånet på 28,5 mio. kr. Østre Landsret lagde vægt på følgende momenter.
 Lånet blev ydet i februar 2009, hvor den daværende finanskrise havde stået på i ca. 1⁄2 år
 Siden oktober 2008 havde det ikke været Bankens strategi at søge efter nye ejendomsengagementer
 Engagementet med Koncernen var det eneste større ejendomsengagement, som Banken påtog sig i perioden
 I Bankens kreditindstilling var Koncernens betalingsevne, betalingsvilje og den stilledede sikkerhed blevet anset for “betænkelig”
 Det fremgik af Bankens kreditindstilling, at likviditeten var knap, og lånebeløbet på 28,5 mio. kr. skulle reelt gå til at styrke likviditeten for Koncernen
 Der var betydelige risici hos Koncernen, og denne risikerede problemer, hvis Amagerbanken ikke klarede sig gennem krisen
 Bestyrelsen var bevidst om risikoen, da bestyrelsen havde udtrykt ønske om, at bl.a. lånet vedrørende ejendommen i Birkerød skulle søges reduceret, men at dette ikke skete
 Der var ikke foretaget en vurdering af ejendommen i Birkerød eller af mulighederne for at udleje denne fuldt ud
 Banken var bekendt med, at lejeindtægterne ikke kunne servicere gælden
 Koncernen, der havde stillet selvskyldnerkaution, manglede likviditet og dens fremtid var forbundet med betydelige risici
 Østre Landsret var herefter af den opfattelse, at engagementet blev bevilliget på et ufuldstændigt grundlag.


text:
Visse af ledelsesmedlemmerne havde forklaret, at der var en sammenhæng mellem lånet vedrørende ejendommen i Birkerød og ejendommen i Ringsted, således at det kunne være en fordel at lade Koncernen overtage ejendommen i Ringsted for at undgå et tvangssalg til en meget lav pris. Ved at yde et lån til at styrke Koncernens likviditet kunne der efter de pågældende ledelsesmedlemmers opfattelse således undgås et endnu større tab ved tvangssalg.
 Hertil anførte Østre Landsret imidlertid, at vurderingen af ejendommen i Ringsted foretaget i september 2008 viste en betydeligt højere værdi uden behov for nedskrivning på engagementet. Ligeledes fremgik det, at ejendommen i Birkerød ikke kunne servicere lånet, hvilket også fremgik af kreditindstillingen, ligesom der ikke var foretaget en vurdering af ejendommen i Birkerød.
 Østre Landsret konkluderede herefter, at det havde været uforsvarligt at bevillige lånet på 28,5 mio. kr., ligesom det ikke havde været hverken nødvendigt eller forsvarligt for at afværge tab, men i stedet medførte en overhængende risiko for yderligere tab svarende til det udlånte beløb.
 Spørgsmålet for Højesteret var, om det havde været ansvarspådragende for Bankens ledelse at yde den sidste del af lånet på 28,5 mio. kr.
 Højesteret anførte, at det vil kunne indgå i forsvarlighedsvurderingen, om Banken efter en samlet vurdering ved at yde lånet ville opnå en mere fordelagtig position. Dette gælder både i tilfælde, hvor en kunde som betingelse for at overtage en anden kundes nye engagement kræver et nyt lån, samt hvor der ydes lån til nødlidende kunder i øvrigt. Vurderingen skal inddrage både risikoen ved det tidligere engagement og ved det nye lån. Hvorvidt en given bevilling er forsvarlig, afhænger herefter af en konkret vurdering, hvori størrelsen af lånet sammenholdt med risikoen for tab indgår.
 Det er i denne forbindelse særdeles vigtigt, når Højesteret anfører, at der må udvises forsigtighed med at tilsidesætte ledelsens forretningsmæssige skøn. Ligeledes anfører Højesteret, at bevillingen er sket på grundlag af en kreditindstilling, hvori indgår oplysninger om formål, økonomiske forhold, stillet sikkerhed, Koncernens evne til at drive virksomhed mv.
 Herefter konstaterer Højesteret, at der ikke i den konkrete sag er grundlag for at tilsidesætte ledelsens forretningsmæssige skøn, hvorefter beslutningen om at yde bevillingen var forsvarlig. Dette gælder både ledelsens vurdering af, hvorvidt lånet ville være egnet til at undgå eller reducere tab på den tidligere låntager, men også vurderingen af risikoen samt behovet for at indhente en vurdering.
 Med afgørelsen har Højesteret fastslået, at der skal udvises betydelig tilbageholdenhed med at tilsidesætte ledelsens forretningsmæssige skøn, når beslutninger er rimeligt begrundede og træffes på et oplyst grundlag. At en beslutning således ikke har været den rigtige eller ikke har været “nødvendig”, kan således ikke i sig selv medføre, at ledelsen ifalder ansvar, når denne i øvrigt har ageret i overensstemmelse med disse krav. Med dommen er der skabt en betydelig klarhed i retstilstanden, og dommen må antages at få stor betydning for fremtidige sager om ledelsesansvar. Dommen understreger dog samtidig vigtigheden af, at ledelsen efterfølgende kan redegøre for og dokumentere, hvorfor en beslutning konkret blev anset for at være


text:
Forside | Bjørst
 bjørst er et højt specialiseret advokatfirma, der yder kvalificeret rådgivning og anden juridisk bistand til faglige organisationer og privatpersoner særligt indenfor områderne arbejds- og personskadesager samt ansættelsesretlige sager.
 08.12.2019 Takster for AES vejledende udtalelser 25.11.2019 Takster i henhold til EAL fra 1. januar 2020 06.11.2019 Busselskab ikke ansvarlig for chaufførs ulykke 24.09.2019 Arbejdsskadesikringslovens ulykkesdefinition ændres 1. januar 2020 på baggrund af to højesteretsdomme, som ikke afspejlede Folketingets intentioner om at flere arbejdsskader skulle anerkendes 04.09.2019 Ankenævnet for Patienterstatningen fik medhold i, at en skadelidt ikke havde krav på erstatning for erhvervsevnetab 27.08.2019 Bevislempelse for årsagssammenhæng i patientskadesag 06.08.2019 Arbejdstilsynet og Videncenter for Arbejdsmiljø sætter fokus på at ansatte i bl.a. Kriminalforsorgen og psykiatrien risikerer PTSD 12.06.2019 Arbejdsgiver ansvarlig for malers fald fra stige 02.05.2019 Arbejdsgiver ansvar for stilladsarbejders skade efter væltning med truck 23.04.2019 Østre Landsrets kendelse om værneting i Danmark for udenlandsk chaufførs krav mod udenlandsk arbejdsgiver 10.04.2019 Forsvaret ansvarlig for værnepligtigs slag mod hovedet under øvelse 01.04.2019 Arbejdsskadesikringslovens ulykkesdefinition foreslås genoprettet 25.03.2019 Arbejdsgiver ansvarlig for uforsvarlig flytning af vindueskvist 18.02.2019 Ansvar for arbejdsgiver og ikke grundlag for at afskære tabt arbejdsfortjeneste. 08.02.2019 Årsagssammenhæng mellem strømstød og nervegener i ansigt og hoved. 01.01.2019 Nye EAL beløb for 2019 27.11.2018 Ankestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab ikke tilsidesat 08.11.2018 Ikke tilstrækkeligt bevis for årsagssammenhæng til tennisalbue 16.10.2018 Arbejdsgiver ansvarlig for anonym fejl 26.09.2018 Ikke grundlag for ændring af mén og erhvervsevnetab 06.09.2018 Retslægerådets vurdering af sagens lægefaglige spørgsmål er (stadig) ikke det eneste relevante bevis ved bedømmelse af den juridiske årsagssammenhæng i sager om ret til erstatning for personskade 30.08.2018 Principiel dom om erhvervsevnetabserstatning efter erstatningsansvarsloven og modregning efter arbejdsskadesikringsloven 05.07.2018 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald fra lav gangbro 03.07.2018 Arbejdsgiver ansvarlig for ulykken hvor ansat fik klemt fod under manuel håndtering 02.07.2018 Bygningsejer frifundet for ansvar ved nedfaldende lampe 11.06.2018 Følger efter vridskade ikke anerkendt af Ankestyrelsen 28.05.2018 Plejehjem ikke ansvarlig for medarbejders rygskade 15.05.2018 Værneting i Danmark for rumænsk eksportchaufførs efterbetalingskrav mod slovakisk arbejdsgiver 26.04.2018 Erstatningsansvar for skade ombord på fiskefartøj 26.01.2018 Erstatningskrav var ikke forældet som følge af forhandlinger 18.01.2018 Ankestyrelsen skulle anerkende markant personlighedsforandring efter strømstød 07.12.2017 Satser efter erstatningsansvarsloven fra 1. januar 2018 15.11.2017 Højesteret fastlægger størrelsen af godtgørelse efter arbejdstidsdirektivet 20.10.2017 Forældelsesloven gælder ikke for krav efter offererstatningsloven 12.10.2017 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats vrid i knæet mellem to paller 17.09.2017 Arbejdsgiver ansvarlig for ikke-plejers forsøg på at hjælpe ældre beboer 30.06.2017 Arbejdsgiver ansvarlig for løft af overligger 15.04.2017 Fiskeskipper ansvarlig for fiskers håndskade 30.03.2017 Siemens ansvarlig som arbejdsgiver for ansats vridskade 06.03.2017 Arbejdsgiver ansvarlig for at ansat gled på trin. Svie- og smerte for en periode, hvor der blev arbejdet på fuld tid. 15.02.2017 Vindmølleproducent ansvarlig for arbejdsskade 10.11.2016 Akutte smerter er ikke omfattet af lov om arbejdsskadesikring 09.11.2016 Kommune ikke ansvarlig for fremmed håndværkers fald 08.11.2016 Ansvar for arbejdsgiver for erfaren medarbejders fald 07.10.2016 Arbejdsgiver havde ikke sørget for tilstrækkelig glatførebekæmpelse 05.10.2016 Forsikringsselskaber solidarisk ansvarlige for 2 færdselsuheld 12.09.2016 Bortvisning var ikke berettiget 17.08.2016 Tabt arbejdsfortjeneste – også efter arbejdsgivers konkurs. 24.07.2016


text: Arbejdsgiveransvar – fiskeskipper 15.07.2016 Lovvalg – trafikulykke i Sverige 30.06.2016 Siemens Wind Power A/S ansvarlig for medarbejderes erhvervssygdomme 21.06.2016 Malermester ansvarlig for malers fald fra stige 15.06.2016 JØP – også børnepension til senere fødte børn 13.06.2016 Patientskadeankenævnet – ændring til skade for klager 07.06.2016 Ansættelsesbevis mangelfuldt – princip om drikke-øl 03.06.2016 Forsikringsselskab kunne ikke optræde som mandatar for forsikringstager 02.06.2016 Patientskade – kronisk smertesyndrom – sjælden og alvorlig komplikation 26.05.2016 Overtagelse af buslinie ikke omfattet af virksomhedsoverdragelsesloven 24.05.2016 Størrelsen af erhvervsevnetab og tabt arbejdsfortjeneste 20.05.2016 Årsagssammenhæng – kronisk smertesyndrom 21.04.2016 Arbejdsgiver frifundet for ansvar ved løft af leca-blokke 01.04.2016 Færdselslovens objektive ansvarsregel 14.03.2016 Arbejdsgiver pålagt ansvar for glideulykke 15.02.2016 Ankestyrelsen pålagt at anerkende årsagssammenhæng 08.01.2016 Arbejdsgiver ansvarlig for glideskade på byggeplads 30.12.2015 Erstatningsansvar for S-togskollision 11.12.2015 Asbest, rygning og arbejdsskade 03.11.2015 Højesteret underkender Arbejdsskadestyrelsen 28.10.2015 Arbejdsgiver pålagt ansvar for lavt loftshøjde på trods af Arbejdstilsynet efter ikke havde bemærkninger til indretningen 02.10.2015 Ikke ansvar for arbejdsgiver efter ulykke, hvor ansat fik knæk i ryggen ved løft af kasse. 16.09.2015 Ansvar for arbejdsgiver ved chaufførs udstigning fra varebil. 28.08.2015 Arbejdsskadeerstatning ved ikke permanent fleksjob 24.08.2015 Arbejdsgiver frifundet for 2 ulykker overgået medarbejder 14.08.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for erhvervssygdom 06.07.2015 Arbejdsgiver frifundet for chaufførs fald 02.07.2015 Ankestyrelsen frifundet – ikke arbejdsskade. Fortolkning af U.2014.452H. 20.06.2015 Arbejdsgiver frifundet for ansvar ved optrækning af pløkker 10.06.2015 Tilstrækkeligt godtgjort, at sygemeldt havde krav på tabt arbejdsfortjeneste 21.05.2015 Arbejdsgiver frifundet ved løft af brønddæksel 13.05.2015 Arbejdsgiver og bygningsejer frifundet efter glideskade 28.04.2015 Årsagsforbindelse mellem arbejdsulykke og erhvervsevnetab samt tabt arbejdsfortjeneste anset for godtgjort 28.04.2015 Forældelse – suspensionsaftale ikke opsagt 22.04.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for løfteskade som ikke ville være opstået i normal ryg 21.04.2015 Ansvar for ikke at skride effektivt ind over for uforsvarlig adfærd 26.03.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald over henstillet palleløfter 01.03.2015 Nye kønsneutrale kapitaliseringsfaktorer 25.02.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for skade som følge af aflæsningssteds uforsvarlige indretning 19.02.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats løft af palle 11.02.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for medarbejders benyttelse af uforsvarlig adgangsvej 07.02.2015 Et kortvarigt parkeret køretøj var ikke brug som trafikmiddel 07.02.2015 Funktionærlovens § 2a om fratrædelsesgodtgørelse forenklet 04.02.2015 Arbejdsgiver frifundet på grund af manglende årsagssammenhæng 02.02.2015 Ny vejledning om erhvervssygdomme 31.01.2015 Svie- og smertegodtgørelse frem til ménafgørelse 17.01.2015 Arbejdsgiver ansvarlig for ansat fik forbrændinger ved kraftig kortslutning 02.01.2015 Ændring af erstatningsansvarsloven om erhvervsevnetab til studerende 18.12.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for at en vaskeriansat fik vaskesæk ned over sig 19.11.2014 Arbejdsgiver frifundet for skade i ansats skulder 04.11.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for defekt i lastbils liftsystem 23.10.2014 Vestre Landsret ændrer byretsdom om årsagssammenhæng 21.10.2014 Asfaltfabrik ansvarlig for materialesvigt 29.08.2014 Eget pensionsbidrag dækkes også ved efterbetaling efter individuel kontrakt. 15.07.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren medarbejders fald 04.07.2014 Forsikringsselskabers grundløse klager til Ankestyrelsen nedsætter skadelidtes erstatningskrav 30.06.2014 Ankestyrelsen underkendes i principiel dom om lungekræft og rygning 27.06.2014 Bjørst og Rosberg & Haug flytter sammen 26.06.2014 Alvorlige fejl i Arbejdsskadestyrelsens kvalitet 24.06.2014 Forsikringsselskab fik ikke tilsidesat skadelidtes erhvervsevnetabsafgørelse 20.06.2014 Ankestyrelsen underkendes vedrørende rotator cuff lidelse. 18.06.2014 Højesteret pålægger dækfirma ansvar for kundes skade 11.06.2014 Arbejdsgiver frifundet for chaufførs


text: skade 04.06.2014 Genoptagelse af arbejdsskadesag og tabsbegrænsning 27.05.2014 Arbejdsgiver frifundet på grund af skadelidtes “tanketorsk” 19.05.2014 Højesteret tilkender efterladt erstatning for psykisk skade 15.05.2014 Læssested ansvarlig for chaufførs ulykke. Efterfølgende videoovervågning ikke tillagt betydning. 08.05.2014 Arbejdsgiveransvar for fald på trappe 06.05.2014 Ankestyrelsen pålagt at anerkende rengøringsassistents dobbeltsidige skulderlidelse. 29.04.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for armlidelse efter mangeårigt entreprenørarbejde 14.04.2014 Vestre Landsret tilsidesætter Ankestyrelsen vurdering af erhvervsevnetab i arbejdsskadesag 04.04.2014 Højesteret har afvist at nedsætte differencekrav 03.04.2014 Arbejdsskadestyrelsen ændrer praksis og inddrager efterlønspræmier i årslønsfastsættelse 24.03.2014 Bortvisning af medarbejder uberettiget 21.02.2014 Højesterets praksis om fremlæggelse af speciallægeerklæringer 12.02.2014 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald over slange 01.01.2014 Regulering af satser i EAL for 2014 14.10.2013 Erstatning – kreditorbeskyttelse 22.08.2013 Efterlønspræmier er erhvervsmæssig indkomst 15.05.2013 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats lænderyglidelse 14.05.2013 Spørgsmål om funktionsevne kunne ikke stilles til Retslægerådet 16.04.2013 Personskadeerstatning; kreditorbeskyttelse opretholdt 11.04.2013 Psykisk lidelse – arbejdsgiveransvar 14.02.2013 Hovedentreprenør ansvarlig. 13.02.2013 Arbejdsgiver ansvarlig for elektrikers ulykke med strømførende kabel 12.02.2013 Ankestyrelsen pålagt at anerkende en arbejdsulykke 23.11.2012 Arbejdskadestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab tilsidesat 14.11.2012 Erstatning til arbejdsskadet tjenestemand 11.06.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats handling i ulønnet pause 06.06.2012 Afviste sager om skulderlidelser kan genoptages 06.06.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for tungt løft 21.05.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for medarbejders fald fra tag 25.04.2012 Ikke tilbagebetaling af udbetalt arbejdsskadeerstatning 16.04.2012 Ankestyrelsen havde ikke løftet bevisbyrde for nedsættelse af méngrad 12.03.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald på produktionsgulv 01.03.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren medarbejders fald hos kunde 28.02.2012 Dødsulykke – erstatning ikke nedsat på grund af egen skyld 27.02.2012 Højesteretsdom – ansvar for tungt løft 17.02.2012 Gartneri ansvarlig for ulykke med fuldautomatisk afstandsrobot 18.01.2012 Arbejdsgiver ansvar for kørsel med trillebør 17.01.2012 Arbejdsgiver ansvarlig ved ansats tab af skarp kniv 08.01.2012 Arbejdsgiver ansvarlig for fald på grund af manglende dræning. 08.01.2012 Ikke forældelse af erstatningskrav. 21.12.2011 Ingen pligt til at sagsbehandle for uorganiserede 15.06.2011 Ændring af reglerne om tabt arbejdsfortjeneste 17.05.2011 Selvtræning er tilstrækkelig “lægebehandling” for at få svie- og smertegodtgørelse. 16.03.2011 Arbejdsgiveransvar for manglende instruktion 22.02.2011 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren tømrers arbejdsulykke 22.02.2011 Tabt arbejdsfortjeneste frem til tidspunktet for Arbejdsskadestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab 08.02.2011 Arbejdsgiveransvar – arbejdsbetinget lidelse 07.02.2011 Arbejdsgiveransvar for arbejdsbetinget lidelse 13.12.2010 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats arbejdsulykke 14.10.2010 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald fra stige 24.09.2010 Zoologisk Have ansvarlig for ponyspark 19.08.2010 Højesteret underkender Ankestyrelsen vedr. deltidsansatte 19.08.2010 Højesteret underkender krav om diagnose 18.08.2010 Hovedentreprenør ansvarlig for arbejdsulykke hos underentreprenør 28.07.2010 Svie- og smertegodtgørelse under delvis sygemelding 19.03.2010 Grundejeransvar 15.03.2010 Opsigelse af gravid i strid med ligebehandlingsloven 10.03.2010 Tabt arbejdsfortjeneste til Arbejdsskadestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab 12.02.2010 Arbejdsgiver ansvarlig for bæring af gulvslibemaskine 12.02.2010 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren ansats stigeulykke 18.12.2009 Periodisering af tabt arbejdsfortjeneste 07.12.2009 Højesteret tilsidesætter Ankestyrelsen 23.11.2009 Landsretsdom vedrørende bevisbyrden for omstændighederne ved en arbejdsulykke 18.11.2009 Højesteret tilsidesætter Ankestyrelsens principudtalelse 18.11.2009 Højesteretsdomme: Principielle afgørelser om periodisering af tabt arbejdsfortjeneste 06.10.2009 Arbejdsgiveransvar for ansats erhvervssygdom 04.09.2009 Højesteretsdom om tabt arbejdsfortjeneste i ferieperiode 05.08.2009 Arbejdsgiver ansvarlig for ansats ulykke ved pressemaskine 02.07.2009 Perioden for tabt arbejdsfortjeneste og krav til årsagssammenhæng 27.05.2009 Årsagssammenhæng 13.03.2009 Årsagssammenhæng mellem ulykke og erhvervsevnetab på


text: 65 % 03.03.2009 Arbejdsgiver ansvarlig for erfaren chaufførs arbejdsulykke 27.02.2009 Arbejdsgiver erstatningsansvarlig for ansats stigeulykke 03.12.2008 Fremlæggelse af lægejournal 01.12.2008 Grundejeransvar 25.09.2008 Forlængelse af uddannelse 01.09.2008 Ikke skadelidtes risiko, at kommunens sagsbehandling var langsommelig 27.06.2008 Erhvervsevnetab på 75 % fra piskesmæld 21.05.2008 Forudbestående lidelser uden betydning for fastsættelsen af erhvervsevnetab 21.05.2008 Østre Landsret tilsidesætter Ankestyrelsens skønsmæssige vurdering af erhvervsevnetab i arbejdsskadesag 11.03.2008 Højesteretsdom om perioden for erstatning for tabt arbejdsfortjeneste 16.01.2008 Erhvervsevnetabserstatning tilkendt med tilbagevirkende kraft 12.07.2007 Arbejdsgiveransvar for erfaren chauffør 05.07.2007 Arbejdsgiveransvar – kantsikring – kørsel med motortrillebør 26.04.2007 Glatførebekæmpelse – arbejdsgiveransvar 30.03.2007 Omvendt bevisbyrde ved forskriftstilsidesættelse 02.03.2007 Påregneligt for arbejdsgiver at der blev brugt uforsvarlig metode 28.02.2007 Perioden for tabt arbejdsfortjeneste 19.12.2006 Arbejdsskadesikring – erhvervsevnetab – forudbestående lidelses betydning 11.10.2006 Arbejdsskadeansvar – faldt over metaltråd 22.09.2006 Arbejdsgiveransvar ved flytning af so 01.03.2005 Arbejdsskadestyrelsen kan ikke udtale sig om hvornår det var muligt at skønne over erhvervsevnetabet efter erstatningsansvarsloven. 28.01.2005 Arbejdsskade – nedspring var ikke et ulykkestilfælde omfattet af den dagældende arbejdsskadesikringslov. 10.01.2005 Funktionærloven fandt ikke anvendelse mellem familieplejer og kommunen. 06.01.2005 Funktionær kunne betragte sig som fritstillet. 20.12.2004 Bortvisning uberettiget – passivitet. 20.12.2004 Lønmodtagernes Garantifond – krav på pensionsbidrag var ikke forfulgt uden ugrundet ophold. 17.12.2004 Bortvisning af ansat uberettiget. 26.11.2004 Opsigelse under barselsorlov. 08.10.2004 Bortvisning uberettiget – mangelfuldt ansættelsesbevis. 30.09.2004 Overarbejdsbetaling – ansættelsesbevis. 03.06.2004 Arbejdsskade – ikke fradrag i erstatningskravet for ferie. 23.12.2003 Arbejdsskade – erhvervsevnetab og fleksjob 18.11.2003 Ansættelsesbevis – godtgørelse ved ansættelse på under 1 måned. 02.09.2003 Kommune pålagt erstatningsansvar for smøl – bevisbyrde. 27.11.2002 Arbejdsskadeerstatning – forældelse 25.09.2002 Ryglidelse – senfølger – årsagssammenhæng 19.08.2002 Arbejdsskade – ansvar og årsagssammenhæng 17.06.2002 Principiel højesteretsdom om erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven 07.06.2002 Arbejdsskade – årsagssammenhæng og forældelse


text:
Kompensationskravet – U.1980.480H
 Højesterets dom i sag II 296/1979. Refereret af andre i U.1980.480H.
 Dom afsagt af Højesteret sat med 7 dommere
 Tema: Familieret. Ugifte samlevende. Kompensationskrav.
 En kvinde og mand havde samlevet i godt 4 år – de første 2 år i mandens lejlighed, og herefter flyttede de ind i et nyerhvervet parcelhus. Huset blev erhvervet med manden som køber, og købesummen blev erlagt ved et banklån optaget af manden. Manden indskød dog ikke selv kontante midler, idet hele udbetalingen blev tilvejebragt ved lånet.
 Parterne havde begge erhvervsarbejde i hele samlivsperioden, men mandens bruttoindtægt var igennem hele perioden cirka dobbelt så stor som kvindens. Parterne havde desuden fælles husholdning og økonomi.
 Efter i alt 4 års samliv, dvs. 2 år efter erhvervelsen af parcelhuset, ophævede parterne samlivet. Manden blev boende i parcelhuset, indtil det 17 måneder senere blev solgt. Der fremkom ved salget et nettoprovenu på 120.000-130.000 kr.
 Kvinden påstod sig tilkendt halvdelen af provenuet, subsidiært et mindre beløb. Højesteret var enige om, at der ikke mellem parterne var opstået noget egentligt sameje, men flertallet fandt efter omstændighederne, at kvinden alligevel havde krav på en andel af det nævnte salgsprovenu – skønsmæssigt bestemt til 25.000 kr.
 Udgangspunktet for ugifte samlevende er, at samlivet som sådan ikke påvirker parternes økonomiske forhold. Hver af parterne udtager således sine egne formueaktiver og parterne er i øvrigt stillet som ægtefæller med fuldstændigt særeje, dog således at ægtefælleskiftelovens § 56 ikke finder analog anvendelse.
 Med dommen U 1980.480 H introducerede Højesteret en ny juridisk konstruktion, der har fået navnet ”kompensationskrav”. Kompensationskravet betyder, at en part ved ophør af et fastere samlivsforhold, kan blive tilkendt kompensation med henvisning til de særlige omstændigheder ved parternes samliv.
 I den konkrete dom var Højesteret enige om, at der ikke var opstået sameje om ejendommen i traditionel forstand, idet ejendommen var blevet købt af manden alene. Højesteret delte sig dog for så vidt angik spørgsmålet om, hvorvidt kvinden på et andet grundlag alligevel havde et krav på en del af salgsprovenuet.
 Højesterets flertal fandt, efter en konkret vurdering, at kvinden havde krav på en andel af det nævnte salgsprovenu. Kompensationskravet blev af retten skønsmæssigt fastsat til 25.000 kr. Flertallet lagde ved denne vurdering vægt på, at det havde været en nødvendighed for købet og bibeholdelsen af ejendommen, at begge parter bidrog væsentligt til udgifterne til ejendommen og ved den fælles husførelse. Flertallet lagde således afgørende vægt på, at manden ikke uden kvindens økonomiske bistand i forbindelse med ejendommens erhvervelse og bibeholdelse, ville have været besiddelse af nettoprovenuet fra ejendommen.
 Mindretallet (2 dommere) fandt derimod, at kvinden ikke havde krav på en andel af salgsprovenuet. Mindretallet anlagde herved en konsekvent formueretlig vurdering, og konstaterede at kvinden ikke havde lidt et tab ved at bo i ejendommen sammen med manden. Mindretallet anførte således, at kvindens bruttoindtægter ikke oversteg, hvad der med rimelighed måtte anses for medgået til underhold for hende og hendes særbarn, således at der ikke af kvinden var ydet bidrag af betydning til ejendommen.
 Konkluderende kan det anføres, at