text:
fastsatte fradrag (...) ”. Videre følger det i 6. afsnit, at ”Boligselskabet har ikke påvist et grundlag for at tilsidesætte Skatteministeriets skøn”. [mine understregninger]
 En sådan situation, hvor Skatteministeriet under retssagen ”omgør” klageinstansens afgørelser og nedsætter allerede godkendte fradrag er at sidestille med, at ministeriet træffer afgørelser om fradragsfastsættelsen og dermed ejendomsvurderingen.
 Det følger således af vurderingslovens § 5, stk. 1, at der ved vurderingen ansættes en ejendomsværdi og en grundværdi samt et eventuelt fradrag i grundværdien for forbedringer. En afgørelse om fradragsansættelsen er dermed også en afgørelse om en vurdering af fast ejendom.
 Skatteforvaltningsloven indeholder en række kompetenceafgrænsningsbestemmelser. Det følger bl.a. af § 1, at ”Told- og skatteforvaltningen udøver forvaltning af lovgivning om skatter og lov om vurdering af landets faste ejendomme". Endvidere følger det af § 6, stk. 1, nr. 1, at vurderingsankenævnene afgør klager over told- og skatteforvaltningens afgørelser efter vurderingsloven.
 Østre Landsrets dom af 24. april 2013, offentliggjort som SKM2013.384.ØLR, hjemler heller ikke mulighed for Skatteministeriet til at ”omgøre” vurderingsankenævnets afgørelser og sætte sin egen i stedet.
 Skatteministeriet har i processkrift af 23. marts 2012 som følge af skønserklæringerne og Landsskatterettens kendelser af 9.september 2011 omgjort de ved Landsskatterettens kendelser af 22. oktober 2004 og 2. december 2004 skønsmæssigt ansatte fradrag og har forhøjet disse til 60.000 kr. pr. år. Under disse omstændigheder finder landsretten, at der alene skal ske en prøvelse af de af Skatteministeriet skønsmæssigt ansatte fradrag, jf. herved Højesterets dom gengivet i UfR 2011.1616 (SKM2011.242.HR). [mine understregninger]
 Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for en ejendom i Y3-by efter skatteforvaltningslovens nugældende genoptagelsesregler. I denne vurdering indgår et væsentlighedselement. SKAT havde fastsat grundforbedringsfradraget til 1.561.200 kr. Under retssagen gjorde Skatteministeriet bl.a.. gældende, at grundejerens fradrag burde nedsættes til 1.031.000 kr. og at væsentligheden skulle ses i forhold til dette lavere fradrag. Hertil udtalte Østre Landsret følgende:
 Skatteministeriet har i de foreliggende sager ikke godtgjort, at vurderingsankenævnets afgørelser er forkerte, og det kan ikke pålægges sagsøger at føre bevis for rigtigheden af disse afgørelser.
 Det er således vurderingsankenævnets afgørelser (bilag 1 i begge sager) og de vurderinger og skøn, der er indeholdt heri, der er til prøvelse i nærværende sag – og ikke Skatteministeriets skøn. I overensstemmelse med ovenstående, er det Skatteministeriet, der må føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets afgørelser.
 4.2. Er der grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets afgørelser?
 Vurderingsankenævnet har foretaget en sådan juridisk vurdering af, hvilken del af de på grundene anlagte kloakforsyningsanlæg, der udgør et fradragsberettigede hovedanlæg, og tildelt fradrag herfor svarende til den værdiforøgelse, som nævnet vurderer, at disse anlæg har tilført grundenes værdi i ubebygget stand.
 Vurderingsankenævnets skøn i sagerne er en del af den administrative praksis, som Højesteret i SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og senest SKM2017.330.HR anser for at have hjemmel i vurderingslovens bestemmelser.
 Med henblik på sagens oplysning har sagsøger i begge sager opfordret (1) Skatteministeriet til på et ledningskort at indtegne de dele af kloakforsyningsanlæggene, som vurderingsankenævnet i sine afgørelser (bilag 1 i begge sager) har


text:
anset som fradragsberettigede hovedanlæg.
 Skatteministeriet har til besvarelse af sagsøgers opfordring fremlagt bilag H og bilag I, der er e-mails af 8. maj 2017 fra IH, der nu øjensynligt er ansat i SKAT.
 IH oplyser indledningsvist, at hun var sekretær for vurderingsankenævnet, da de traf afgørelse i sagerne. Det er da også IH’s navn, der fremgår af vurderingsankenævnets afgørelser.
 IH oplyser, at nævnet ikke har optegnet præcist, hvilken del af kloakanlægget, der er hovedanlæg (og altså det, som vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for), men at nævnet har vurderet, at en mindre del af kloakanlægget kan anses som et hovedanlæg.
 Endvidere oplyser IH, at nævnet på baggrund af sagens oplysninger, herunder ledningskort, efter et skøn har indrømmet sagsøgeren et fradrag på henholdsvis 225.000 kr. (Y1-adresse) og 200.000 kr. (Y2-adresse) for den mindre del af kloakforsyningsanlæggene, som nævnet har fundet udgjorde hovedanlæg.
 Med besvarelsen af opfordringerne er vi for så angår, hvilke ledninger som vurderingsankenævnet har anset for hovedanlæg, altså ikke blevet klogere.
 Vi ved dog, at det kun er en mindre del af ledningerne, som vurderingsankenævnet anså for hovedanlæg – akkurat som det kun var en mindre del af ledningerne, som Skatteankestyrelsens ingeniør vurderede var hovedanlæg, jf. bilag D og F.
 Vi ved også, at vurderingsankenævnet har haft ledningskort til rådighed til brug for sin vurdering. Af sagsfremstillingen til vurderingsankenævnets afgørelser (bilag 1 i begge sager) på side 5 ses det, at det er de samme ledningskort, som er fremlagt i retssagen og det er de samme ledningskort, som var fremlagt i forbindelse med sagens behandling i Skatteankestyrelsen/Landsskatteretten.
 Sagsøger udnyttede i juni 2015 sin lovmæssige ret, jf. skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 2, til at indbringe vurderingsankenævnets afgørelse for domstolene, idet sagerne havde henlagt i Landsskatteretten i 2 år og 3 måneder uden at der var sket noget i sagerne.
 Indbringelse af sagerne for domstolene gav endvidere sagsøgeren mulighed for at føre det bevis (syn og skøn), som Østre Landsret i SKM2015.89.ØLR havde lagt afgørende vægt på. Det bemærkes i den forbindelse, at det følger af Skatteforvaltningslovens § 47, stk. 1, nr. 2, at der ikke kan føres syn og skøn i det administrative klagesystem i sager om vurdering af fast ejendom.
 Det påhviler, som redegjort for under pkt. 4.1., Skatteministeriet at føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet skønsmæssigt fastsatte fradrag, herunder at værdiforøgelsen, som de på grunden anlagte kloakforsyningsanlæg har medført, er mindre end skønnet af nævnet.
 Det eneste Skatteministeriet har fremlagt til støtte for de skærpede påstande om nedsættelse af de godkendte fradrag er ledningskort medmarkering (bilag D og F) samt en beregning efter V&S-prisbogen foretaget med udgangspunkt i disse markeringer (bilag E og G).
 Af Skatteministeriets duplik, side 2, 3. og 5. afsnit, fremgår det, at der er tale markeringer af de dele af kloakforsyningsanlæggene, som efter ingeniørens vurdering udgør fradragsberettigede hovedanlæg. Der er i øvrigt ikke oplyst noget om denne ingeniørs baggrund for at foretage denne juridiske vurdering.
 Idet der netop er tale om en juridisk vurdering forekommer det mærkværdigt,

type: other


text:
at man lader denne foretage af en ingeniør.
 Vurderingsankenævnets skøn er udøvet på præcis det samme grundlag, som var forelagt Skatteankestyrelsen/Landsskatteretten. Skatteankestyrelsen er i de foreliggende sager alene sekretariat for Landsskatteretten og har ingen afgørelseskompetence i sagerne. Skatteankestyrelsens skøn er endvidere udøvet af en ingeniør.
 Det er vurderingsankenævnets afgørelser (bilag 1) i begge sager, der er til prøvelse i de foreliggende sager – og altså ikke Skatteankestyrelsens ingeniørs vurdering. Vurderingen af hvilke ledninger på en ejendom, der kan anses for hovedanlæg, er en juridisk vurdering, som ingeniøren ingen forudsætninger har for at foretage.
 Der er således ikke grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn, hvorfor sagsøger bør frifindes i forhold til de af Skatteministeriet nedlagte skærpende påstande.
 Skatteministeriethar procederet sagen i overensstemmelse med sit påstandsdokument, hvori er gjort gældende, at
 Skatteministeriets påstande støttes overordnet på, at boligselskabet ikke har godtgjort, at der på grundene er anlagt grundforbedrende kloakledninger i et større omfang end markeret med lyserød og blå farve på bilag D og F.
 Vurderingslovens dagældende § 17 fastslår, at der med visse begrænsninger skal
 ”[...] gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien.”
 Det samme fastslås i § 18, hvorefter fradrag:
 ”[...] må kun gives i det omfang, hvori forbedringerne må antages at virke værdiforøgende ved ansættelse af grundværdien, [...]”
 Efter lovens §§ 17 og 18 er det altså klart, at der alene gives grundforbedringsfradrag, når forbedringen øger grundværdien.
 Grundværdien er defineret i vurderingslovens § 13, stk. 1, hvor det fremgår, at grundværdien er værdien af grunden i ”ubebygget” stand (med grundforbedringer).
 Efter den dagældende §§ 17 og 18 i vurderingsloven sammenholdt med vurderingslovens § 13, stk. 1, kan der således alene indrømmes fradrag for anlæg, der medfører en stigning af grundens værdi i ubebygget stand.
 Hovedreglen er, at udgifter til anlæg på selve grunden ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17. Arbejder på ejendommen henregnes i sådanne tilfælde som udgangspunkt til byggeomkostningerne.
 Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til denne hovedregel, jf. blandt andet Den juridiske vejledning 2017-2, afsnit H.A.3.3.2, hvor det fremgår, at der for større ejendomme, der er udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
 Højesteret har i flere domme anerkendt myndighedernes praksis på området, jf. UfR 2013.2277H (SKM2013.369.HR), UfR 2014.859H (SKM2013.879.HR), UfR 2014.3322H (SKM2014.574.HR) og senest UfR 2017.2052H.
 Højesteretspraksis viser, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg kan anses for grundværdiforøgende og dermed kan anses for et fradragsberettiget hovedanlæg, skal ses på anlæggets placering i forhold til den på grunden opførte bebyggelse.
 Den seneste Højesteretsdom, UfR 2017.2052H, som nærværende sag har været sat i bero på, fastslår klart, at det er en forkert udlægning af praksis, hvis man tror, at der gives fradrag for forsyningsanlæg på store grunde, blot fordi anlægget i tilfælde af en fiktiv udstykning i mindre grunde ville forsyne mere end en af disse grunde.
 Det af boligselskabets fremførte synspunkt om, at fradragsretten beror på ledningernes placering ved en fiktiv


text:
udstykning, jf. stævningen, side 7, 5 og 6. afsnit, er altså ikke korrekt. Syn- og skønsmand, landinspektør NM’s besvarelse af spørgsmål om udstykning i skønserklæring af 13. maj 2016, har derfor heller ingen betydning i sagerne.
 Boligselskabet bærer bevisbyrden for at være berettiget til fradrag. Det har Højesteret fastslået generelt i UfR 2004.1516H (SKM2004.162.HR) og gentaget i UfR 2016.3592H. Det samme har Højesteret fastslået konkret vedrørende grundforbedringsfradrag, blandt andet i UfR 2017.2052H.
 Boligselskabet har ikke godtgjort at være berettiget til fradrag for udgiften til yderligere ledninger, end de ledninger, der er markeret med lyserød og blå farve i bilag D og F.
 De markerede dele af kloakledningerne i bilag D og F udgør den del af kloakanlægget på ejendommene, som kan anses for at forsyne en større del af ejendommene. De markerede dele af ledningerne løberind til første forgrening på ejendommene, hvorefter de øvrige ledninger fortsætter rundt til det konkrete byggeri. Markeringen af den del af kloakanlæggene, der udgør fradragsberettigede hovedanlæg, er dermed i overensstemmelse med Højesteretspraksis.
 De øvrige ledninger er anlagt således, at de nøje følger bebyggelsen. De er så tæt knyttet til bebyggelsen, at de ikke har nogen værdi uden bebyggelsen. Skønsmand, NO, har i skønserklæring af 12. maj 2016 blandt andet udtalt (besvarelsen af spørgsmål 7a), at en forudsætning for, at ledningerne ville kunne genanvendes helt eller delvist, er, at der ”[...] bygges tilsvarende række/kædehuse, men selvfølgeligt afhænger det af placeringen af disse.” Der er givet tilsvarende besvarelse af spørgsmål 14a og 14b. Skønserklæringen bekræfter således, at kloakledningerne knytter sig til det konkrete byggeri, og at kloakledningerne dermed ikke har nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand.
 Efter Højesterets praksis er der ikke fradragsret for disse ledninger.
 Der er imidlertid ingen tvivl om, at boligselskabet med Vurderingsankenævnets afgørelser har opnået fradrag for en større del af ledningsnettet end de i bilag D og F markerede ledninger.
 For ejendommen, Y1-adresse, er der indrømmet et fradrag på kr. 225.000,-. Udgifterne til etablering af det fradragsberettigede hovedanlæg på denne ejendom (markeringen med lyserød og blå farve i bilag D) er af Skatteankestyrelsens ingeniør beregnet til kr. 80.733,-, jf. bilag E. Begningen er udarbejdet efter de principper, der sædvanligvis anvendes ved udøvelse af skønnet over, hvad det har kostet at udføre et givet anlæg i et givet år. Det indrømmede fradrag er ca. tre gange større end den beregnede udgift til at anlægge det fradragsberettigede hovedanlæg. Der er således ingen tvivl om, at boligselskabet har opnået et fradrag, der meget væsentligt overstiger det fradrag, som boligselskabet er berettiget til.
 Det samme gør sig gældende vedrørende ejendommen, Y2-adresse, hvor der er indrømmet et fradrag på kr. 200.000,-, og hvor Skatteankestyrelsens ingeniør har beregnet udgiften til det fradragsberettigede hovedanlæg til kr. 49.567,-, jf. bilag G.
 De af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag skal derfor nedsættes i overensstemmelse med Skatteministeriets principale påstande.
 Afgørelsen om fradrag er overladt til retten, og det forhold, at Landsskatteretten ikke nåede at træffe afgørelse, inden boligselskabet indbragte sagerne for domstolene i medfør af overspringsreglen i skatteforvaltningslovens § 48, stk. 2,


text:
medfører ikke, at sagerne skal hjemvises.
 Den omstændighed, at Skatteministeriets principale påstande er baseret på et skøn ud fra de beregninger over udgiften, som Skatteankestyrelsens ingeniør har foretaget, medfører heller ikke, at der skal udvises tilbageholdenhed med at ændre Vurderingsankenævnets afgørelser, således som det hævdes af boligselskabet, eller at sagerne hjemvises.
 Boligselskabet har endvidere ikke godtgjort, at de skønsmæssige beløb, som Skatteministeriets principale påstande er baseret på, er opgjort på et forkert grundlag eller fører til et åbenbart urimeligt resultat.
 Højesteret har i sagen U 2011.1616 H (SKM2011.242.HR) fastslået, at Skatteministeriet under en sag for domstolene kan nedlægge en ny og skærpet påstand, og at skattekontrollovens § 14, stk. 1, nr. 1, ikke indeholder nogen begrænsninger heri. Der er herefter ikke noget til hinder for, at Skatteministeriet også under denne sag nedlægger en ny og skærpet påstand.
 H1 har gjort realitetsindsigelse mod Skatteministeriets skærpede påstand og bestridt, at der er grundlag for at tilsidesætte Vurderingsankenævnets afgørelser.
 Ved vurderingen af dette lægger retten vægt på, at Vurderingsankenævnets medlemmer er politikere udnævnt efter indstilling fra kommunerne, og at Landsskatteretten er bredt sammensat af juridiske og læge medlemmer, herunder politikere.
 Skatteministeriet har under denne sag nedlagt en påstand, som alene er begrundet i en ingeniørs vurdering af den konkrete betydning af Højesterets dom i SKM2017.330.HR. Påstanden har således været undergivet en helt anderledes og mere snæver faglig behandling end skattesager i øvrigt. Dertil kommer, at det er ganske uvist, hvilken del af ledningsnettene, som Vurderingsankenævnet i sine afgørelser skønsmæssigt har udmålt fradrag for.
 Retten finder på denne baggrund, at sagerne i overensstemmelse med H1’s subsidiære påstand bør hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden.
 Sagerne drejede sig oprindeligt om, hvorvidt der skulle ske forhøjelse af de af Vurderingsankenævnene fastsatte fradrag. Denne del af sagen må anses for tabt af H1. Fra foråret 2017 har sagerne i stedet drejet sig om, hvorvidt der skal ske nedsættelse af disse fradrag. Henset til at H1 har fået medhold i den subsidiære påstand, må H1 anses som vinder af denne del af sagen. Hver part skal derfor bære egne advokatomkostninger og egne udgifter til retsafgift.
 Der er under den første del af sagen indhentet 2 syn og skøn, som har ingen eller meget begrænset betydning for sagernes endelige problemstillinger. H1 skal derfor endeligt afholde udgifterne til disse syn og skøn.
 Fradragsansættelsen for vurderingerne 2003-2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse, og for ejendommen beliggende Y2-adresse for afholdte udgifter til etablering af kloakanlæg hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden.


text:
Radioaktivitet fundet i tidligere Mærsk-skib - Danwatch
 Der er fundet ulovlige mængder radioaktivt materiale på tidligere Mærsk-skib 'North Sea Producer'. Foto: Shipbreaking Platform.
 Radioaktivitet fundet i tidligere Mærsk-skib
 Ny inspektion viser, at der er fundet ulovlige mængder radioaktivitet i et tidligere Mærsk-skib sendt til skrot i Bangladesh. Højesteret i Bangladesh kræver nu inspektionsrapporten udleveret.
 Det tidligere Mærsk-fartøj ‘North Sea Producer’ indeholder radioaktivt materiale, som overstiger grænsen for den tilladte mængde, oplyser miljømyndighederne i Bangladesh til Danwatch.
 I oktober 2016 dokumenterede Danwatch, Politiken og TV2 i undersøgelsen ‘Mærsk og det farlige affald i Bangladesh’ at skibet North Sea Producer, var sendt til skrot af den køber, som Mærsk havde solgt skibet til, på et strand-værft i Chittagong, berygtet for usædvanligt dårlige arbejdsvilkår og miljøforurening.
 Fakta: North Sea Producer
 Skibet Producer er en flydende olieplatform, der siden 1984 har sejlet med olie i Nordsøen og været ejet og opereret af Mærsk under skiftende virksomhedskonstruktioner.
 Skibet blev oprindeligt bygget som et tankskib ved navn Dagmar Maersk d. 22. september 1983 på Lindøværftet i Odense. I 1997 ændrer skibet navn til North Sea Producer og funktion til en såkaldt FPSO (Floating Production, Storage and Offloading), som er en flydende olieplatform. Det operative ansvar overgår i den forbindelse til et joint venture-selskab kaldet North Sea Production Company Limited, som ejes 50 procent af Mærsk og 50 procent af selskabet Odebrecht.
 Producer er 333 m. lang, hvilket omtrent svarer til tre fodboldbaner. Skibet vejer 276.000 ton, svarende til 500 Airbus 380, som er verdens største passagerfly.
 I sin tid som flydende olieplatform kunne den producere op til 76,000 tønder olie hver dag og havde plads til samlet 560,000 tønder olie om bord.
 Skibet opererede på havet i en dybde på 147 meter. Ud over en helikopterlandingsplads, havde Producer plads til en besætning på 73 mand, en kantine og en biograf.
 North Sea Production Company Limited sælger North Sea Producer i april 2016. I August 2016 bliver skibet solgt til skrot til Janata Steel-værftet i Bangladesh for næsten 45 millioner kroner af GMS, som er verdens største mellemhandler af skibe til skrot. I forbindelse med salget, skifter skibet navn til Producer. Skibet sælges som et ‘dødt fartøj’ og trækkes af en bugserbåd fra England til Bangladesh, hvor det nu skrottes.
 Kilder: www.solarshipping.net, http://shipandbunker.com/news/features/risk-management/698729-weekly-vessel-scrapping-report-2016-week-32,. http://cpa.gov.bd/, http://www.odebrechtonline.com.br/materias/01301-01400/1343/, www.maersk.com/en/hardware/fleet
 “I nogle dele af skibet fandt vi nogle rør, som har et niveau af radioaktivitet, der overstiger den tilladte grænse”, siger Masud Kamal, inspektør ved Atomic Energy Centre i Chittagong.
 Masud Kamal har været med til at inspicere skibet og i et telefoninterview med Danwatch fortæller han de overordede konklusioner fra inspektionsrapporten. Men selve rapporten, der angiver den specifikke mængde af radioaktivitet, får Danwatch afslag på at se.
 Mængden af radioaktivitet er afgørende for, hvor miljøskadeligt skibet er, og hvilken sundhedsrisiko det har for arbejderne at skære skibet op, samt hvilket udstyr det kræver.
 Højesteret kræver rapporten
 Højesteret kræver svar
 De tre myndigheder Bangladesh Atomic Energy Commission, Bangladesh Atomic Energy Regulatory Authority og Marine Port Initiative of Bangladesh er blevet pålagt


text:
at indlevere inspektionsrapporten til Højesteret i Bangladesh.
 Højesteret i Bangladesh har nu involveret sig i sagen vil have indsigt i rapporten. Højesteret kræver, at rapporten bliver udleveret til retten indenfor 10 uger, skriver avisen The Daily Star torsdag.
 Det sker efter, at foreningen for miljøadvokater i Bangladesh (BELA) stiller sig kritisk overfor, om myndighederne havde loven på deres side, da de godkendte, at skibet kunne ophugges på et strand-værft i Chittagong, skriver the Daily Star.
 Miljømyndigheder har fået tre uger af Højesteret til at forklare, hvorfor det var lovligt at give grønt lys for ophugningen af Producer, når det nu viser sig at skibet indeholder ulovlige mængder radioaktivt materiale.
 Mærsk har tidligere oplyst, at før de solgte skibet, blev der lavet en rapport til køberen, som oplyser, at der stadig er farlige stoffer i skibet. Mærsk har afvist at svare på, om der varradioaktivt materiale i skibet, da det blev solgt. Tilsyneladende fulgte den lovpligtige liste over farlige stoffer ikke med skibet til Bangladesh, fordi skibet er ikke renset i det omfang, det burde være.
 Højesteret har derfor yderligere bedt om en forklaring på, hvorfor der ikke bliver rejst sigtelse mod sælgeren af skibet for at have givet falske oplysninger om skibets tilstand, og hvorfor der ikke er blevet udpeget udenlandske eksperter til at sikre, at ophugningen af skibet sker forsvarligt, skriver The Daily Star.
 Fakta: Hvad er beaching?
 Chittagong-stranden i Bangladesh er sammen med Alang-stranden i Indien verdens største destination for skibsophug.
 På værfterne i Chittagong benyttes ‘beaching’-metoden, hvor skibene sejles med fuld hastighed op på stranden, når tidevandet er på sit højeste. Når tidevandet trækker sig tilbage, er skibet gået på grund, og ophugningen kan ske, når der er lavvande.
 Tidevandsforskellen i Chittagong er seks meter, og stranden er meget flad. Det gør, at skibene ofte strander mange meter fra værfterne på stranden. Sandbunden er kendetegnet ved at være blød og mudret og svært tilgængelig for større maskineri som kraner.
 Først tømmes skibene for væsker og gasser samt for alt maskineri og inventar, der kan genbruges og videresælges. Herefter ophugges størstedelen af skroget manuelt.
 Ved hjælp af skærebrændere skæres store blokke løs, så de falder ud og ned på sandbunden.
 Herfra trækkes de enten op mod værftet ved brug af spil eller skæres i mindre stykker og trækkes derefter op ved manuel kraft. Når de mindre stykker er på land, skæres og sorteres de igen i mindre stykker, hvorfra de kan videresælges til valsning eller omsmeltning.
 Ophugning genoptages snarest
 Ophugningen af skibet var ellers gået i gang, da miljømyndighederne i Bangladesh standsede skrotningen i november 2016. Myndighederne mistænkte skibet for at indeholde stoffer, som er skadelige for miljøet og farlige for arbejdere, som ophugger det uden det fornødne sikkerhedsudstyr, som radioaktivitet og farlige kemikalier kræver.
 Ophugningen har derfor været på standby i et halvt års tid, mens myndighederne har undersøgt skibets tanke og kilometervis af rørsystemer. Nu er mistanken blevet bekræftet.
 “Vi fandt naturligt opstået radioaktivt materiale, som overstiger den tilladte mængde. Ingen kunstige radioaktive elementer blev fundet”,


text:
siger skibsinspektør Masud Kamal og uddyber, at det radioaktive materiale er “en smule” højere end det tilladte, og blev fundet i “nogle få” rør.
 Skibet ligger på værftet Janata Steel, som ligger direkte på stranden, hvor det ifølge inspektør Masud Kamal skal have afmonteret rørene med det radioaktive materiale snarest.
 I 18 år lå skibet ’Producer’ fast ved et oliefelt i Nordsøen som en flydende installation, hvor olien fra undergrunden blev bearbejdet og oplagret. Der blev brugt tonsvis af kemikalier om bord, og inspektionen viser nu, at olien har bragt naturligt forekommende radioaktive stoffer med op fra undergrunden.
 De radioaktive stoffer kan samle sig på indersiden af de mange rør, som olien løber igennem, og der blive koncentreret så meget, at strålingen når et niveau, så den kan udgøre en risiko for de arbejdere, som skal skille rørene ad.
 Inspektionen af skibet er dog ikke færdig endnu, fortæller Masud Kamal. Myndighederne undersøger, om der er andre skadelige stoffer, som skal renses, inden den overordnede ophugning genoptages.
 Danwatch dokumenterede i efteråret 2016, at arbejdere der ophugger skibe på de primitive værfter på strandene i Chittagong, mangler basalt sikkerhedsudstyr såsom åndedrætsværn og arbejder i klip-klap sandaler, shorts.
 I 2016 mistede 19 værftsarbejdere livet på værfterne i Bangladesh ifølge organisationen Global Labour Rights.
 UndersøgelseMÆRSK OG DET LIVSFARLIGE AFFALD I BANGLADESH
 Danwatch kan igen dokumentere, at endnu et Mærsk-skib lige nu bliver skrottet på et livsfarligt værft - denne gang i Bangladesh, hvor forholdene er langt værre end i Indien. Arbejdere flammeskærer i bare fødder og uden beskyttelse mod farlige gasser. Mærsk fralægger sig ansvaret, men selskabet erkender over for Danwatch, at de har svigtet.
 Erhvervsminister Brian Mikkelsen (K) og Udenrigsminister Anders Samuelsen (LA) er nu kaldt til samråd på baggrund af ulovlige mængder radioaktivitet i det tidligere Mærsk-skib ‘North Sea Producer’ der blev sendt til ophugning i Bangladesh.
 Miljøministeren kaldt til endnu et samråd om Mærsk-sagen
 Efter to timers samråd om Mærsk-sagen, mener oppositionen ikke, de har fået fyldestgørende svar fra Miljøministeren, Esben Lunde Larsen, i sagen om de tre Mærsk-skibe, der nu skrottes i Indien og Bangladesh under kritisable forhold. Derfor kalder partierne ministeren til samråd igen.
 Mærsks hovedpine i Bangladesh
 Hvordan havnede det tidligere Mærskskib Producer på stranden i Bangladesh?
 Nye oplysninger rejser tvivl om Mærsks forklaringer, og lokale myndigheder har grebet ind.
 Nye ejere ser ud til at have skjult oplysninger om farlige kemikalier og
 muligt radioaktivt materiale i skibet.
 Dansk Aktionærforening kritiserer Mærsk for skibsophug på farlige værfter
 De seneste afsløringer af Mærsk-skibe der ophugges i Indien og Bangladesh, får nu også Dansk Aktionærforening til at rejse kritik af shipping-giganten.
 SF vil have Mærsk politianmeldt
 SF's formand, Pia Olsen Dyhr vil have miljøminister Esben Lunde Larsen (V) til at politianmelde Mærsk. Det sker efter Danwatch, Politiken og TV 2 lørdag aften kunne afsløre, at endnu et Mærsk-skib hugges op på et livsfarligt værft i Bangladesh.


text:
TAX.DK skat & afgift: Individualforfølgning og modregning i konkurs
 G.A.3.4.1.4.2 Individualforfølgning og modregning i konkurs
 Afsnittet handler om fordringshavers muligheder for at inddrive sit krav mod den konkursramte skyldner.
 Individualforfølgning
 Ved konkursen indledes en universalforfølgning, hvor kreditorfællesskabet bestående af de fordringshavere, der på dekrettidspunktet har et krav mod skyldneren, forfølger deres krav gennem boet. Fra dekrettidspunktet kan der ikke foretages udlæg eller arrest i de aktiver, der omfattes af bomassen. Se KL § 31, stk. 1. En arrest foretaget inden konkursen bortfalder. Se KL § 31, stk. 3.
 Individualforfølgning mod skyldneren er kun udelukket for de aktiver, der indgår i boet. Se om disse KL § 32.
 RIM kan lønindeholde i skyldnerens lønindtægt under konkursen efter de almindelige regler for lønindeholdelse, fordi skyldnerens indtægter ved egen virksomhed i denne periode ikke indgår i konkursmassen. Se KL § 33. Lønindeholdelsen kan foretages for både simple og fortrinsberettigede krav.
 De beløb, der indbetales ved lønindeholdelse, kan ikke omstødes og skal ikke reducere det dividendeberettigede beløb, medmindre restancen herved er fuldt indfriet. Se UfR 1987, 755 HD.
 Fyldestgørelse på grundlag af udlæg
 RIM må ikke uden boets samtykke foranstalte, at der afholdes tvangsauktion over et aktiv, hvori RIM har foretaget udlæg. Se KL § 90 sammenholdt med KL § 85, stk. 1. Der er dog intet til hinder for, at RIM efter aftale med boet fortsætter et udlæg til tvangsauktion eller selv inddriver et udlagt tilgodehavende. Hvis RIM ikke har fået en sådan aftale, skal aktiverne afleveres til boet.
 Aktiver, der holdes uden for boet
 Skyldnerens indtægter ved egen virksomhed under konkursen, og hvad der træder i stedet derfor, indgår ikke i konkursmassen. Se KL § 33.
 Det er derfor muligt at foretage udlæg i de aktiver, der holdes uden for boet.
 Konkurslovens regler om modregning i konkurs angår fordringshavers modregning med modfordringer, der kan gøres gældende mod konkursboet efter KL § 38, i hovedfordringer, der indgår i konkursmassen efter KL § 32.
 Ikke modregning hen over fristdagen
 Den fordringshaver, som på fristdagen havde en fordring på skyldneren, kan benytte fordringen, selv om den var uforfalden, til modregning med dens fulde beløb over for en fordring, som da tilkom skyldneren, medmindre modregning var udelukket på grund af fordringernes beskaffenhed.
 Se KL § 42, stk. 1.
 Der kan ligeledes ske modregning mellem fordringer, som begge er erhvervet efter fristdagen, men inden konkursdekretets afsigelse.
 Se KL § 42, stk. 2.
 Der kan derfor modregnes mellem fordringer, der
 begge er stiftet på eller før fristdagen,
 begge er stiftet efter fristdagen, men inden klokkeslættet for konkursdekretet.
 Der kan derfor populært sagt ikke modregnes hen over fristdagen, ligesom der ikke kan ske modregning hen over klokkeslættet for konkursdekretet.
 Se KL § 1 om fristdagen og afsnit G.A.3.4.1.4.9.1 Generelt om omstødelse Generelt om omstødelse.
 SKAT kan derfor ikke modregne med skyldige skatte- og afgiftskrav, som er stiftet på eller før fristdagen, i krav, som skyldneren efter fristdagen måtte få mod statskassen, fx negativ moms vedrørende perioden efter fristdagen.
 SKAT kan heller ikke modregne med skatte- og afgiftskrav, som er


text:
stiftet efter fristdagen, i krav, som konkursboet måtte få mod statskassen efter afsigelsen af konkursdekretet.
 Idet MF angiver modfordringen, dvs. fordringshavers krav mod boet efter KL § 38, og HF angiver hovedfordringen, dvs. boets krav mod fordringshaver efter KL § 32, kan muligheden for modregning efter KL § 42, stk. 1-2, illustreres med følgende figur, hvor pilene angiver kravenes stiftelsestidspunkt:
 Modregning henover fristdagen kan dog ske, hvis kravene er konnekse (nært forbundne). Dette har Højesteret afgjort i to principielle sager. Se SKM2016.561.HR.
 Sagerne handlede om, hvorvidt SKAT var berettiget til at modregne sit krav på skyldig moms i konkursboernes krav på fradrag for tab på moms på ubetalte uerholdelige fakturaer. Se momslovens § 27, stk. 6.
 SKATs momskrav var stiftet før de pågældende fristdage i konkursboerne. Konkursboernes krav var stiftet efter de pågældende fristdage. Kravene var således stiftet på hver sin side af fristdagen.
 Spørgsmålet for Højesteret var, om kravene var nært forbundne, og dermed om kravene var konnekse. Højesteret kom i sagerne frem til, at kravene var konnekse, idet de udsprang af samme retsforhold (ubetalte momsbelagte fakturaer). Højesteret udtalte
 også, at såfremt de pågældende fakturaer ikke fandtes, ville konkursboerne ikke have noget krav efter momslovens § 27, stk. 6, ligesom SKATs krav på skyldig moms ville have været tilsvarende mindre. Højesteret fandt derfor, at de beløb, som
 konkursboerne havde krav på i medfør af momslovens § 27, stk. 6, også indgik i SKATs krav på skyldig moms for den afgiftsperiode, hvor momsbeløbet indgik. Derfor fandt Højesteret, at kravene var nært forbundne, og at den nære forbindelse bestod, uanset
 om en del af momskravet i afgiftsperioden var betalt.
 Højesteret fandt det i øvrigt ikke godtgjort, at der forelå en administrativ praksis, der kunne afskære SKAT fra at foretage modregning.
 Ifølge Højesteret kunne det ikke føre til et andet resultat, at fradraget efter momslovens § 27, stk. 6, først kan ske, når tabet konstateres, og fradraget dermed ikke sker i samme afgiftsperiode, som SKATs krav på skyldig moms vedrører. Se også afsnit G.A.3.1.4.3.3 Tvungen konneks modregning.
 Stiftelsestidspunkt
 Om stiftelsen af krav på overskydende skat, restskat og særlig indkomstskat har Højesteret fastslået, at disse krav stiftes ved indkomstårets udløb - dvs. den første dag efter indkomståret, fordi udløbet først da er en realitet - uanset hvornår skatten opgøres eller pålignes. Se UfR 1985, 619 HD. Hvis et krav på overskydende skat er omfattet af konkursmassen efter KL § 32, er modregningen reguleret af KL § 42. Er kravet på overskydende skat derimod undtaget fra konkursmassen efter KL § 33, kan der modregnes efter de almindelige regler. Se UfR 1997, 910 HD.
 Krav på A-skat stiftes som udgangspunkt på tidspunktet for udbetalingen af A-indkomsten. Se KSL § 46, stk. 2.
 I henseende til modregning i konkurs anses krav på positiv eller negativ moms som stiftet ved den momsudløsende begivenheds foretagelse. Se ML § 23.
 Kontraktlige krav, herunder erstatningskrav ved misligholdelse af kontrakten, stiftes normalt, når kontrakten er indgået. Det gælder, selv om kravet først viser sig senere.
 Krav på erstatning uden for kontrakt


text:
må anses for at være stiftet, da den ansvarspådragende handling fandt sted, eller - i tilfælde af ansvar for undladt handling - da der burde være handlet.
 Bødekrav stiftes ved den strafbare handling eller undladelse.
 Tilbagebetalingskrav vedrørende tilbagebetalingspligtig kontanthjælp, uddannelseslån og boliglån anses for stiftet på udbetalingstidspunktet, mens krav på tilbagebetaling af for meget udbetalt boligsikring eller boligydelse anses for stiftet på det tidspunkt, hvor forudsætningen for beregningen af støtten ændres eller bortfalder. Var forudsætningen aldrig opfyldt, stiftes tilbagebetalingskravet derfor på udbetalingstidspunktet.
 Højesteret har i to sammenlagte sager taget stilling til, om SKAT var berettiget til at modregne sit krav på skyldig moms i konkursboernes krav på fradrag for tab på moms på ubetalte uerholdelige fakturaer. Se momslovens § 27, stk. 6.
 Spørgsmålet for Højesteret var, om kravene var nært forbundne, og dermed om kravene var konnekse. Højesteret kom i sagerne frem til, at kravene var konnekse, idet de udsprang af samme retsforhold (ubetalte momsbelagte fakturaer). Højesteret udtalte også, at såfremt de pågældende fakturaer ikke fandtes, ville konkursboerne ikke have noget krav efter momslovens § 27, stk. 6, ligesom SKATs krav på skyldig moms ville have været tilsvarende mindre. Højesteret fandt derfor, at de beløb, som konkursboerne havde krav på i medfør af momslovens § 27, stk. 6, også indgik i SKATs krav på skyldig moms for den afgiftsperiode, hvor momsbeløbet indgik. Derfor fandt Højesteret, at kravene var nært forbundne, og at den nære forbindelse bestod, uanset om en del af momskravet i afgiftsperioden var betalt.
 UfR 1997, 910 HD
 A, der drev selvstændig virksomhed, blev erklæret konkurs den 30. marts 1990. Skattevæsenet anmeldte et krav på 707.000 kr. i boet. I 1993 startede A ny selvstændig virksomhed og fik et krav på negativ moms på ca. 14.000 kr. Skattevæsenet modregnede herpå det i konkursboet anmeldte krav i A's krav på negativ moms. A's krav var omfattet af KL § 33, hvorfor § 42, stk. 1, ikke fandt anvendelse på kravet, og da betingelserne for modregning var opfyldt, var modregningen berettiget.
 UfR 1987, 755 HD
 Skattemyndighedens pålæg om lønindeholdelse under en gældssanering blev ikke omstødt, da lønindeholdelsen ikke var omfattet af KL §§ 72 og 74. Højesteret fandt desuden, at skattemyndigheden var berettiget til dividende af det fulde krav, der bestod ved gældssaneringens indledning, så det dividendeberettigede krav ikke skulle nedbringes med det beløb, der blev lønindeholdt under gældssaneringen.
 UfR 1985, 619 HD
 En vognmand, hvis bo blev taget under konkursbehandling i november 1981, havde i perioden marts til juli 1981 solgt nogle køretilladelser. Skattevæsenets krav på særlig indkomstskat heraf ansås først for opstået ved indkomstårets udløb og kunne derfor ikke anmeldes i boet.


text:
Ansættelsesret06.11.2019
 Sagen handlede om en borger, som på grund af en straffedom var blevet indlagt på et retspsykiatrisk afsnit. Under den halvandet år lange indlæggelse blev borgeren kropsvisiteret 41 gange. Kropsvisitationerne blev foretaget, når borgeren havde haft uovervåget besøg eller uledsaget udgang.
 Ifølge den dagældende psykiatrilov kunne visitation gennemføres på baggrund af et frivilligt informeret samtykke, eller hvis der forelå en begrundet mistanke.
 Borgeren mente ikke at have givet samtykke til at blive kropsvisiteret under indlæggelsen – og hvis han havde, var samtykket trukket tilbage, inden visitationerne blev gennemført. Derudover mente borgeren, at betingelserne for at gennemføre tvangsmæssige kropsvisitationer ikke var opfyldt, og at visitationerne var sket i strid med Menneskerettighedskonventionen.
 Regionen, som i sagen var blevet stævnet af borgeren, mente, at borgeren havde givet samtykke til kropsvisitationerne. Derudover mente regionen, at betingelserne i den dagældende psykiatrilov for at kunne foretage visitationer uden samtykke/tvangsmæssigt var opfyldt.
 Højesteret fandt, at det efter bevisførelsen kunne lægges til grund, at borgeren gennem det første år af sit ophold på det retspsykiatriske afsnit jævnligt protesterede mod at skulle visiteres og stillede spørgsmål ved lovligheden af kropsvisitationerne – og at han kun accepterede visitation, fordi han ellers ikke ville kunne få uovervåget besøg eller uledsaget udgang.
 Højesteret udtalte, at ved vurderingen af, om det var godtgjort, at der havde været tale om et gyldigt samtykke, måtte karakteren af de vilkår, som han blev stillet over for, tages i betragtning – med andre ord måtte det forhold, at borgeren ikke kunne modtage uovervåget besøg eller uledsaget udgang uden at samtykke til visitation, tages i betragtning.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der var givet et gyldigt samtykke, eller at der forelå begrundet mistanke. På den baggrund fandt Højesteret, at kropsvisitationerne var sket i strid med den dagældende psykiatrilov.
 Godtgørelse efter Menneskerettighedskonventionen
 Borgeren gjorde under sagen gældende, at han havde ret til godtgørelse for tort efter erstatningsansvarslovens § 26 eller princippet i denne sammenholdt med Menneskerettighedskonventionen, da betingelserne for at gennemføre tvangsmæssige kropsvisitationer ikke var opfyldt, og fordi visitationerne var sket i strid med Menneskerettighedskonventionen.
 Under sagen havde borgeren forklaret, hvordan visitationerne var foregået. Her havde borgeren bl.a. forklaret, at visitationerne foregik fuldstændig afklædt med indtagelse af ydmygende stillinger, og at intime steder på kroppen blev undersøgt.
 Højesteret fandt, at kropsvisitationerne indebar en nedværdigende behandling af borgeren i strid med Menneskerettighedskonventionens forbud mod totur og umenneskelig eller vanærende behandling (artikel 3).
 Højesteret tilkendte borgeren en godtgørelse på 25.000 kr. efter princippet i erstatningsansvarslovens § 26 sammenholdt med Menneskerettighedskonventionen. Godtgørelsens størrelse blev fastsat efter et skøn over sagens samlede omstændigheder og under hensyn til Menneskerettighedsdomstolens praksis. Ved udmålingen lagde Højesteret vægt på krænkelsernes karakter og antal og på, at visitationerne fandt sted gennem en længere periode.
 at dommen viser, at der skal retsstridige krænkelser af en vis grovhed til, førend der kan blive tale om tilkendelse af godtgørelse for tort, og
 at godtgørelsen blev udmålt på baggrund af et skøn over sagens samlede omstændigheder, herunder krænkelsens karakter og antal samt det forhold, at de foregik over en længere


text:
Ny kendelse fra Højesteret om prøvelse af forvaltningsafgørelser
 Højesteret har fastslået, at domstolenes prøvelse af Ankenævnet for Patienterstatningens afgørelser vedrørende genoptagelse skal ske på baggrund af patientens forhold på tidspunktet for myndighedens afgørelse.
 22. marts 2018 Af Regitze Aalykke Hansen og Mariam Sheikh
 Sagen drejede sig om en person, der var blevet påført en patientskade i armen. Patientskaden var anerkendt og erstatning/godtgørelse udmålt, men skadelidte ønskede en administrativ genoptagelse af udmålingssagen efter erstatningsansvarslovens § 11. Det afslog ankenævnet, og skadelidte indbragte dette afslag for retten.
 Under sagens forberedelse i byretten blev sagen i 2014 forelagt for Arbejdsmarkedets Erhvervssikring med henblik på en vejledende udtalelse om skadelidtes varige mén og erhvervsevnetab som følge patientskaden.
 Skadelidte blev i henholdsvis 2015 og 2016 opereret i sin arm.
 Efter operationerne anmodede Arbejdsmarkedets Erhvervssikring om en speciallægeerklæring med henblik på en beskrivelse af skadelidtes akuelle helbredstilstand.
 Ankenævnet protesterede herimod, da speciallægeerklæringen ville belyse forhold, som lå efter det tidspunkt, hvor ankenævnet vurderede om betingelserne for genoptagelse var opfyldt, og derfor ikke ville kunne føre til en tilsidesættelse af den indbragte afgørelse. Det gav byretten Ankenævnet medhold i.
 I landsretten fik skadelidte til gengæld medhold i, at en speciallægeerklæring kunne tillades indhentet.
 Under henvisning til bestemmelsens forarbejder fandt landsretten, at erstatningsansvarslovens § 11 må forstås sådan, at der i sager om genoptagelse kan indhentes og lægges vægt på senere tilkomne oplysninger, der belyser skadelidtes helbredsmæssige tilstand – selv om de oplysninger ikke forelå på tidspunktet for den indbragte afgørelse – hvis oplysningerne vurderes at være af væsentlig betydning for sagen. Da landsretten ikke på forhånd kunne udelukke, at en ny speciallægeerklæring kunne bidrage til sagens oplysning, tillod landsretten, at erklæringen blev indhentet.
 Ankenævnet kærede kendelse med Procesbevillingsnævnets tilladelse til Højesteret.
 Højesteret har i sine præmisser indledningsvist bemærket, at der hverken i erstatningsansvarslovens § 11 eller dens forarbejder er taget stilling til, om der ved domstolenes efterprøvelse af forvaltningsafgørelser om afslag på genoptagelse, kan tages hensyn til ændringer, der er indtruffet efter det tidspunkt, hvor myndigheden afslog at genoptage sagen.
 Højesteret fastslog, at domstolenes prøvelse af ankenævnets afgørelser må ske på grundlag af skadelidtes forhold på afgørelsestidspunktet. Dette indebærer, at oplysninger, som ikke forelå for ankenævnet, kan indgå i sagen, hvis de belyser skadelidtes forhold på tidspunktet for afgørelsen. Oplysninger om senere ændringer i helbredstilstanden, der eventuelt kunne begrunde, at der på et tidspunkt, efter myndighedens afgørelse, har været grundlag for at genoptage sagen, vil derimod være uden betydning for domstolenes prøvelse af afslaget på genoptagelse.
 Højesteret lagde derfor til grund, at den speciallægeerklæring, som Arbejdsmarkedets Erhvervssikring havde anmodet om, havde til formål at belyse hans helbredsforhold på nuværende tidspunkt og ikke på tidspunktet for ankenævnets afgørelse fra 2013.
 Højesteret fandt på den baggrund, at en sådan speciallægeerklæring derfor måtte antages at være uden betydning for sagen. Der var derfor ikke grundlag for at udsætte sagen på indhentelsen af en sådan erklæring.
 Højesteret stadfæstede derved byrettens kendelse.
 Kendelsen er med til at angive rækkevidden af domstolsprøvelsen af forvaltningsafgørelser i sager om genoptagelse efter erstatningsansvarslovens § 11. Derudover


text:
illustrerer kendelsen de almindelige principper, som gælder ved prøvelse af forvaltningsafgørelser.
 Man skal dog være opmærksom på, at kendelsen angår det tilfælde, hvor det er en myndighedsafgørelse, som prøves ved domstolene, og ikke det tilfælde, hvor der er tale om en tvist mellem eksemplevis et forsikringsselskab og en skadelidt.
 Advokat Sanne H. Christensen og advokat Regitze Aalykke Hansen.
 Højesteret.dk
 Læs mere om Højesterets kendelse afsagt den 20. marts 2018.


text:
Rådighedsløn til tjenestemand
 Ikke siden Højesterets dom af 18. oktober 1979 (UfR1979.997) om førstelærer Herluf Pedersen, har Højesteret givet en tjenestemand medhold i et krav på rådighedsløn.
 Dette er ændret i en ny højesteretsdom, anlagt af Dansk Magisterforening på vegne af et medlem, der blev repræsenteret af Schebye Jacobsen.
 Højesteret skulle tage stilling til fastlæggelsen af forflyttelsesgrænsen for en tjenestemand i forbindelse med lukning af Maritimt Uddannelsescenter Vest i Esbjerg på grundlag af et synspunkt om, at den nye stilling indebar en sådan forandring i hans stilling, at det ændrede tjenestens karakter udover, hvad han skulle tåle.
 Tjenestemanden havde i gennem flere år varetaget en funktion, som underviser først på Københavns og siden (da Navigationsskolen i København blev nedlagt) på Fanø Navigationsskole. I 1994 blev han forfremmet til afdelingsleder, og da Fanø Navigationsskole i 2001 blev en del af Maritimt Uddannelsescenter Vest (MUV), fortsatte han som leder af simulatorafdelingen. Stillingen som afdelingsleder omfattede pædagogisk ledelsesansvar, dels i forhold til ansatte undervisere dels i forhold til eksterne undervisere, undervisningsopgaver, administrative funktioner samt vedligeholdelse af simulatoren. MUV blev nedlagt i juni 2005, og Søfartsstyrelsen pålagde tjenestemanden at overtage en stilling, som sagsbehandler i styrelsens planlægningssekretariat i København, hvilket han ikke ville acceptere. Han udeblev derfor fra tjenesten, idet han anførte, at den tilbudte stilling indebar en sådan ændring af tjenestens karakter, jf. tjenestemandslovens § 12, stk. 1, at han ikke var forpligtet til at overtage stillingen.
 Stillingen som sagsbehandler omfattede opgaver med forskellige administrative projekter.
 Højesteret fandt i modsætning til landsretten, at tjenestemanden ikke var forpligtet til at overtage den tilbudte stilling. Højesteret lagde således en anden bevisbedømmelse til grund, idet Højesteret dels fandt, at tjenestemanden i meget væsentligt omfang – selvom det ikke fremgik af stillingsbeskrivelsen – var beskæftiget med undervisning dels, at stillingen i et vist omfang var forbundet med ledelsesmæssige beføjelser, navnlig i forhold til de eksterne undervisere.
 To forhold i dommen giver anledning til bemærkninger.
 Det ene angår fastlæggelsen af forflyttelsesgrænsen i tjenestemandslovens § 12, stk. 1. I sagen erklærede tjenestemanden sig enig i, at den tilbudte stilling som sagsbehandler var passende men, at han alligevel på grund af ændringen i tjenestens karakter ikke var forpligtet til at tåle ændringen.
 Spørgsmålet om forflyttelsesgrænsen for tjenestemænd er et tema, som ofte giver anledning til tvist, når staten og kommunerne gennemfører større omlægninger af forvaltningen. Forflyttelsesgrænsen er for tjenestemænd fastlagt i tjenestemandslovens § 12, stk. 1, hvor det hedder;
 ”Inden for sit ansættelsesområde har en tjenestemand pligt til at underkaste sig sådanne forandringer i sine tjenesteforretningers omfang og beskaffenhed, der ikke ændrer tjenestens karakter, og som ikke medfører, at stillingen ikke længere kan anses for passende for ham. I samme omfang kan det pålægges ham at overtage en anden stilling.”
 Hvis en tjenestemand ikke anser sig forpligtet til at overtage en anden stilling, sker det som regel med udgangspunkt i en opfattelse af, at den nye stilling ikke er passende.
 På den ene side er det klart – hvilket er blevet fastlagt i et betydeligt antal afgørelser – at grænsen


text:
for, hvad den enkelte tjenestemand skal tåle af ændringer, er vid, når sådanne ændringer er begrundet i generelle strukturelle ændringer, som f.eks. nedlæggelse eller sammenlægning af forvaltningsenheder. Dette er begrundet dels i et behov for fleksibilitet dels i, at forvaltningen skal kunne gennemføre større ændringer uden, at det udløser store økonomiske forpligtelser i form af rådighedsløn og/eller aktualisering af tjenestemandspension. Intet er uforanderligt, hvorfor tjenestemanden må forvente, at der vil kunne ske ændringer i stillingen som følge af udviklingen i samfundet.
 På den anden side indebærer dette udgangspunkt for fastlæggelsen af forflyttelsesgrænsen ikke, at ledelsesretten i en sådan situation er så vid, at der reelt ikke er en grænse. Højesteretsdommen indebærer, at forflyttelsesgrænsen i tjenestemandslovens § 12, stk. 1, er toleddet, idet det ikke alene drejer sig om, hvorvidt den nye stilling er passende, men også forudsætter, at der ikke sker en ændring af stillingens karakter.
 Det andet forhold, der giver anledning til bemærkninger, er, den bevisvurdering dommen er baseret på. Der blev ikke gennemført nye afhøringer eller fremlagt nye dokumenter for Højesteret.
 Landsretten havde lagt til grund, at stillingen som afdelingsleder omfattede arbejde med udvikling af kurser, tilrettelæggelse af kursusforløb, udarbejdelse af tilbud på kurser til eksterne betalende kunder samt projektdeltagelse og, at stillingen på den baggrund havde haft en overvejende administrativ, koordinerende og projektorienteret karakter med elementer af projektledelse og med ca. 30 % undervisning. Om den anviste stilling som maritim faglig sagsbehandler i Søfartsstyrelsen, lagde landsretten til grund, at den havde et væsentligt indhold af projektarbejde, at stillingen ikke indebar undervisning, ligesom der ikke blev fordret undervisningserfaring eller undervisningskompetence ved besættelse af stillingen. Landsretten fandt således, at stillingen var ændret i forhold til tjenestemandens hidtidige stilling.
 Landsretten fandt imidlertid, at tjenestemanden på baggrund af stillingsbeskrivelsen og forholdene i øvrigt ville have været forpligtet til at tåle en beslutning fra ledelsen på MUV om, at han for fremtiden ikke længere skulle varetage egentlig undervisning men alene beskæftige sig med eksempelvis udvikling af projekter.
 Dommen er derfor et eksempel på, at Højesteret på grundlag af de samme faktuelle oplysninger foretager en helt anden bevisvurdering end Landsretten.
 Dommen er afsagt af Højesteret den 2. oktober 2008 og kan rekvireres ved henvendelse til receptionist Henriette Kaiser
 Spørgsmål til dommen kan rettes til advokat Arvid Andersen, der repræsenterede tjenestemanden under sagen.


text:
Skat.dk: C.A.11.2.2.1 Retlig forpligtet til at betale renter
 Højesteret fandt, at A ikke havde fradrag for renter på et lån, der var ydet fra en fond i Liechtenstein. Fonden i Liechtenstein var tidligere blevet tilsidesat som et selvstændigt retssubjekt. A var i familie med en af fondens stiftere, og Højesteret fandt, at henset til de familiemæssige relationer mellem A og B, må beviskravene til, at der er et reelt gældsforhold og en retlig forpligtelse til at betale renter, skærpes.
 "Lån" fra en udenlandsk trust, som var tilsidesat som selvstændigt retssubjekt - familiemæssig relation til en af stifterne - skærpet bevisbyrde
 SKM2009.487.HR
 A havde i 1997 og 1998 foretaget fradrag for renter på et familielån. Retten fandt, at der som følge af familieforholdet til faderen var en skærpet bevisbyrde for, at der forelå et reelt gældsforhold samt en retlig pligt til at forrente gældsforholdet. Retten fandt ikke denne bevisbyrde løftet henset til, at en "bekræftelse" af låneaftalen var udarbejdet mere end to år efter, at lånet angiveligt blev ydet, og at udarbejdelsen var sket til brug for dokumentation af rentefradraget. Desuden lagde retten vægt på, at "bekræftelsens" vilkår om hovedstol og forrentning ikke stemte overens med en næsten samtidig udarbejdet oversigt over lånets afvikling. Retten lagde også vægt på, at A ikke havde selvangivet renteudgiften i indkomståret 1997, og at der ikke løbende var beregnet eller tilskrevet renter, ligesom faren på intet tidspunkt havde søgt hovedstolen eller påløbne renter inddrevet.
 Lån hos far - skærpet bevisbyrde - dokumentation udarbejdet i forbindelse med skattesagen
 SKM2007.90.HR
 A havde fratrukket renteudgifter fra et gældsforhold indgået med familiemedlemmer i Syrien. Vestre Landsret havde fastslået, at A ikke havde godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold med en retlig forpligtelse til at betale renter, hvorfor rentefradrag efter SL § 6, stk. 1, litra e, blev nægtet. Af de grunde, der var anført af landsretten, og da det der var fremkommet for Højesteret, ikke kunne føre til et andet resultat, stadfæstede Højesteret dommen.
 Lån hos familie i Syrien - ikke retligt forpligtet
 Et kommanditselskab underskrev et pantebrev den 22. december 1992, men gælden skulle ifølge ordlyden forrentes allerede fra den 1. december 1992. Højesteret fastslog, at debitor først ved underskriften den 22. december 1992 påtog sig en aktuel gældsforpligtelse. En kommanditist kunne derfor ikke foretage fradrag for renter, som var påløbet før dette tidspunkt.
 Gæld opstået før et pantebrev var underskrevet, kunne ikke fradrages, da der ikke havde været en aktuel gældsforpligtelse.
 TfS 2000, 542 HR
 A havde sammen med 3 andre investorer købt hver for en million kr. anparter i et anpartsselskab, som var ejet af en udenlandsdansker. Købesummen skulle betales ved, at investorerne hver skulle betale sælgeren eller dennes livsarvinger en årlig ydelse på 145.200 kr. i 12 år, dog ikke ud over sælgeren eller dennes daværende hustrus levetid. Højesteret fandt, at den løbende ydelse som betaling for anparterne ikke kunne anerkendes som en løbende ydelse i en gensidigt bebyrdende aftale, jf. LL § 12. A kunne heller ikke fradrage en del af den løbende


text:
ydelse som en renteudgift, da der ikke på forhånd var indgået aftale om betaling af renter.
 Renten var ikke aftalt på forhånd
 TfS 1999, 404 HR
 I 1992 og 1993 havde A fratrukket renter vedrørende lån optaget hos nærtstående. Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte A's forklaring om, at der ved udgangen af 1993 fortsat var en tilbagebetalingsforpligtelse.
 Nærtstående - tilbagebetalings-
 SKM2012.586.ØLR Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt A havde krav på rentefradrag i 2006 og 2007 i forbindelse med hævdede afdrag på rente i medfør af et gældsbrev oprettet i 1996. Byretten fandt, at låneforholdet var etableret mellem interesseforbundne parter, idet A havde et langt og tæt venskab med gældsbrevets kreditor. Året forinden havde de to parter oprettet et gældbrev på samme beløb og tilsvarende vilkår, hvor A i stedet var kreditor, og den interesseforbundne part var debitor. Gældsbrevene blev efterfølgende overdraget til en række selskaber, hvori de to parter havde bestemmende indflydelse. Retten fandt, at bevisbyrden var skærpet som følge af interessefællesskabet og det udsædvanlige låneforhold. Byretten fastslog herefter, at A ikke havde godtgjort, at der var tale om et reelt lån med en retlig forpligtelse til at betale renter, hvorfor skatteyderen ikke kunne få fradrag for de opgjorte renteudgifter.
 SKM2011.583.ØLR
 Selskab S havde lånt penge af et holdingselskab hjemmehørende i Gibraltar.
 Landsretten anså det for dokumenteret, at ejendomsselskabet S havde fået tilført midler, svarende til gældsbeløbet på godt 2,2 mio. kr., og at S i årene 1997 - 2001 havde betalt faste månedlige beløb på kr. 42.459,18, svarende til forrentningen ifølge gældsbrevet på 12 pct. p.a. og et årligt administrationshonorar på 240.000 kr. I perioden 2002 - 2004 ophørte S med betalingerne, men optog i sine reviderede regnskaber gælds- og rentebeløb, svarende til en nedsat forrentning af gælden på 9 p.a. og et årligt administrationsbidrag på 252.000 kr., inden S i marts 2008 betalte holdingselskabet et beløb, svarende til gælden. Landsretten fandt på den baggrund, at S - uanset at der var tale om interesseforbundne parter og der gælder skærpede krav til dokumentationen - havde godtgjort, at S havde modtaget de omhandlede beløb som lån fra holdingselskabet eller A.
 Renter kunne derfor fradrages.
 Lån mellem selskaber - interessefor-
 bundne parter
 SKM2010.278.ØLR
 A hævdede, at han havde optaget lån hos sin fætter i Israel. Landsretten bemærkede, at fradrag for renteudgifter forudsætter, at gældsforholdet indeholder en retlig bindende forpligtelse såvel til at betale gælden som til at forrente den. A's forklaring og de afgivne forklaringer om lån var ikke således bestyrket ved objektive kendsgerninger i form af kontoudskrifter eller andet, at eksistensen af familielånene og pligten til at forrente dem kunne anses for godtgjort.
 SKM2009.245.ØLR
 Sagsøgeren havde ikke godtgjort, at betalinger efter et retsforlig til en bank og dens helejet factoringselskab i skattemæssig henseende skulle anses for betaling af renteudgifter til banken ud over de allerede godkendte renter.
 Ikke dokumenteret, at der var tale om betaling af renteudgifter.
 SKM2008.82.ØLR
 Sagsøgerne var sambeskattede, og sagsøger 1 var kommanditist i et kommanditselskab. Et aktieselskab havde på vegne af


text:
kommanditselskabet opført en fast ejendom, og sagen angik spørgsmålet om, hvorvidt kommanditselskabet havde betalt byggerenter til aktieselskabet, som sagsøgerne kunne fratrække deres forholdsmæssige andel af.
 Landsretten udtalte, at det påhvilede sagsøgerne at dokumentere, at det omtvistede beløb udgjorde renteudgifter vedrørende et gældsmellemværende, og at beviskravet var skærpet som følge af interessefællesskabet mellem de involverede selskaber og det betydelige personsammenfald. Rentebeløbet var beregnet af revisor, og der forelå ikke en skriftlig aftale om lån og forrentning heraf. Under disse omstændigheder fandt landsretten det ikke godtgjort, at der var indgået en aftale om, at det påståede tilgodehavende skulle forrentes. Landsretten lagde herved også vægt på, at beløbet i en faktura ikke var angivet som rente, at beløbet ikke svarede til det rentebeløb, der var bogført på en mellemregningskonto, samt at der i fakturaen var opkrævet moms af beløbet.
 Kommanditist - interessefællesskab -
 skærpet beviskrav
 Et moderselskab påstod rentefradrag for kr. 60.000,-, der var betalt til et datterselskab.
 Landsretten udtalte, at bevisbyrden for, at der var tale om renteudgifter vedrørende et gældsmellemværende, påhvilede moderselskabet, og at beviskravet var skærpet som følge af interessefællesskabet mellem de to selskaber.
 Landsretten fandt det ikke godtgjort, at der var indgået aftaler om, at det påståede tilgodehavende skulle forrentes. Videre fandt landsretten det ikke godtgjort, at det betalte beløb var beregnet som rente, hvorved landsretten bemærkede, at det korrekt beregnede rentebeløb efter en vidneforklaring var mindre end det faktisk opkrævede, at det ved opkrævningen af de kr. 60.000,- ikke blev angivet, at fakturaen vedrørte en rentebetaling, og at der blev opkrævet moms. Landsretten fandt det herefter ikke godtgjort, at moderselskabet havde afholdt en fradragsberettiget renteudgift.
 Ikke dokumenteret, at der var en renteudgift vedrørende et gældsforhold
 A kunne ikke få fradrag for renteudgifter, da de omhandlede lån ikke var retligt bindende aftaler, men kun indholdsløse dispositioner i A's bogholderi og derfor savnede realitetsindhold (var fiktive).
 Fiktive låneaftaler - ikke retligt bindende aftale
 SKM2003.478.ØLR
 Landsretten fandt, ud fra en konkret vurdering af hele arrangementet sammenholdt med formålet med bestemmelsen i PSL § 13, stk. 6, at den påståede gældsforpligtelse og deraf følgende forpligtelse til at betale renter ikke kunne tillægges skattemæssig betydning. Landsretten fandt, at der på generalforsamlingen kun var truffet en upræcis beslutning, som der først 10 måneder senere blev fulgt op på med en skrivelse til kommanditisterne. Der var heller ikke blevet udsendt rykkerskrivelser, og gælden var på ingen måder forsøgt inddrevet.
 SKM2003.210.ØLR
 A havde lånt et stort beløb af et Panamaselskab, som var ejet af hans mor.
 Landsretten fandt, at da der reelt var tale om en låneaftale mellem mor og søn, hvilket A først meget sent i sagsforløbet havde klarlagt, og hvor der på fordelagtige vilkår var ydet lån af en ikke ubetydelig størrelse, og begge parter i låneforholdet havde set stort på den aftalte betalingstermin og på etablering og opretholdelse af sikkerhedsstillelser for lånene, måtte der stilles skærpet krav til As bevis for, at der var tale om egentlig långivning med reel forpligtelse til at betale renter.
 Landsretten fastslog videre, at de bankoplysninger, som A


text:
havde valgt at fremlægge i sagen sammen med det øvrige materiale i sagen, kun gav et begrænset indblik i transaktionerne mellem det långivende selskab og A, eller de af ham kontrollerede selskaber. Da A således ikke havde tilvejebragt en fyldestgørende og sammenhængende beskrivelse af pengestrømmene vedrørende låneforholdet, fandtes det ikke bevist, at hans påståede rentefradrag var knyttede til reelle kapitaltilførsler fra Panamaselskabet.
 Lån hos Panamaselskab ejet af skatteyderes mor - skærpede beviskrav til retlig forpligtelse
 SKM2002.344.VLR
 A fik ikke fradrag for den del af renter, som ikke kunne dokumenteres.
 SKM2001.90.ØLR
 En række gældsforhold var oprettet mellem personer og selskaber med nært interessefællesskab. Omstændighederne ved gældsforholdenes oprettelse og gældsbrevenes atypiske vilkår indebar, at det påhvilede sagsøgerne at godtgøre, at der har bestået en retlig forpligtelse til at tilbagebetale og forrente disse gældsforhold, og denne bevisbyrde var ikke løftet. Under hensyn lånearrangementernes usædvanlige karakter måtte der stilles strenge krav til beviset for realiteten af renteforpligtelserne. I mangel af dokumentation fandt landsretten det ikke bevist, at indbetalinger til en række selskaber og en fond var sket med sagsøgernes private midler, hvorfor rentefradrag blev nægtet.
 Manglende dokumentation for at der var et låneforhold og betalt renter
 TfS 1999, 201 VLR
 Selskab A havde foretaget fradrag for renter på lån, som efter låneaftalen var ydet af selskab K i Liechtenstein. Selskab A's hovedaktionærer var døtre af direktøren i K. Landsretten bemærkede, at selskab A og K var interesseforbundne parter. K's direktør kunne efter det oplyste råde frit over K's midler. Der var tale om lån uden sikkerhed og i en størrelse, som betydeligt oversteg K's egenkapital. Derfor måtte der stilles skærpede krav til beviset for, at der forelå et reelt gældsforhold. Det blev ikke bevist, at der mellem parterne havde bestået et gældsforhold, hvor A havde haft en retlig forpligtelse til at betale renter af gælden. Der var derfor ikke fradrag for renterne.
 Interesseforbundne selskaber - ikke retlig forpligtelse til at betale renter
 TfS 1999, 180 ØLR
 A fratrak i 1993 renter for lån, som var angivet ydet af familiemedlemmer bosat i Israel. Landsretten tiltrådte, at der må stilles skærpede krav til beviset for, at lån er reelle og medfører pligt til at betale renter, når der er tale om familieforhold. Landsretten fandt, at det beskrevne bilagsmateriale talte for, at der var reel låneforpligtelse og forpligtelse til at betale renter. Landsretten tillagde det særlig betydning, at bilagene stammede fra tiden forud for skattevæsnets anmodning om dokumentation for låneforholdene. Det forekom ikke sandsynligt, at de skulle være fremstillet med henblik på en skattesag som den foreliggende, hvilket de heller ikke i øvrigt bar præg af. A ansås at have løftet sin relativt tunge bevisbyrde for, at renteudgiften var reel.
 Familie i udlandet - skærpede beviskrav opfyldt
 TfS 1999, 132 ØLR
 A var deltager i et investeringsarrangement, hvor A havde optaget lån i et canadisk selskab og anvendt lånebeløbet til køb af obligationer udstedt af et andet canadisk selskab. Arrangementet var uden økonomisk og forretningsmæssig realitet og kunne ikke godkendes skattemæssigt. A fik derfor ikke fradrag for


text:
nettorenteudgiften.
 TfS 1990, 149 ØLR
 A's nu afdøde ægtefælle deltog fra 1971 i det af Mogens Glistrup etablerede administrationssystem, idet han optog lån på 119.000 kr. mod sikkerhed i sin faste ejendom. Senere blev pantegælden øget med yderligere 125.000 kr. Pantegælden skulle forrentes med 16 pct. p.a., og renten skulle betales 11/6 og 11/12. Der skulle ikke betales afdrag. A's ægtefælle fik i 1972 udbetalt 35.000 kr. kontant til køb af bil, og i 1978 betales over hans konto 13.948 kr. til dækning af restskat. Endvidere blev der udstedt gavebrev til 3 børnebørn på 40.000 kr. til hver. For disse blev der købt pantebreve, som blev deponeret i en bank. Retten fandt at deltagelse i det af Mogens Glistrup etablerede administrative system var et arrangement uden erhvervsmæssig og økonomisk realitet og uden skattemæssig betydning. Låneaftalen blev ikke efterlevet af parterne, da rentebetalinger ikke skete til de fastsatte terminer og - indtil de ophørte - kun udgjorde ca. 3/4 af de fastsatte beløb. De udbetalinger, der skete fra systemet til de nævnte enkeltstående dispositioner, oversteg ikke de samlede indbetalinger til systemet. Udbetalingerne til dispositionerne kunne herefter ikke anses for retsgyldige lån. Der var derfor ikke fradragsret for renteudgifterne.
 Mogens Glistrups administrationssystem - ikke retsgyldig forpligtelse -skattearrangement
 Skd 1981.53D (Vester landsrets dom)
 A lånte i forbindelse med køb af en landejendom 100.000 kr. af sin svigerfar i 1970. A udstedte et pantebrev for gælden, som blev forrentet med 6 pct. p.a. I 1973 overdrog svigerfaren som gave pantebrevet til A's datter på 2 år. Overdragelsen blev ordnet af en advokat, der foretog gaveanmeldelse. Efter bevisførelsen fandt Landsretten, at der påhvilede A en retlig forpligtelse over for datteren i overensstemmelse med pantebrevets indhold, og A var derfor retligt forpligtet til at betale renterne. Herefter samt efter det i sagen i øvrigt oplyste fandtes A, uanset at reglerne om værgens beføjelser og pligter muligt var tilsidesat, at have været berettiget til at fradrage renteudgifterne.
 Retligt forpliget - lån hos mindreårig datter
 SKM2013.435.BR Retten udtalte, at A havde bevisbyrden for låneforholdets realitet. Lånet blev ydet i norske kroner af et selskab i Panama til en årlig rente på 34,883 % uden sikkerhedsstillelse. Som dokumentation for låneforholdet havde sagsøgeren alene fremlagt kopi af et lånedokument, idet originalen ifølge sagsøgerens forklaring var sendt til den schweiziske bank. Sagsøgeren havde ikke fremlagt det originale lånedokument eller en bekræftet kopi heraf. Det var uoplyst, hvem der ejede selskabet i Panama, og forløbet forud for udbetalingen af beløbet, herunder forhandlingerne om lånevilkårene, var udokumenteret. Långiver havde ikke kvitteret for indfrielsen af lånet, og sagsøger ville ikke under sagens forberedelse medvirke til indhentelse af relevante oplysninger fra den schweiziske bank til belysning af pengestrømmene mellem ham og selskabet i Panama. Retten fandt på den baggrund ikke, at sagsøgeren havde bevist, at renteudgifter og kurstab var knyttet til et reelt og retligt forpligtende gældsforhold.
 Retten tilsidesatte ud fra en konkret realitetsbedømmelse As (med)ejendomsret til noget leasingudstyr i USA samt rentefradragsret på et non recourse-lån i det omhandlede 10-mandsprojekt.
 Non recourse-lån
 SKM2010.500.BR
 Sagen


text:
handlede om, hvorvidt et beløb, der blev indsat på As konto stammede fra et privat lån fra en ven i Dubai. A mente, at da der var udstedt et gældsbrev umiddelbart før beløbets indbetaling, var der både dokumentation for lånet og pengestrømmene. Beløbet var indsat på As konto af et selskab, som A hævdede varetog bankoverførsler, og de påståede afdrag på lånet var betalt til As samhandelspartner, som A hævdede videreførte afdragene til långiver. Retten lagde vægt på, at A ikke havde godtgjort, at det indsatte beløb var ydet af den person, som var anført som långiver i gældsbrevet, at lånet ikke kunne anses for endeligt afdraget på trods af gældsbrevets bestemmelser herom, og at afdrag var sket til en anden end långiver, hvorfor det ikke var godtgjort, at der var tale om et lån.
 Der forelå ikke et lån
 SKM2014.147.LSR Der kunne ikke godkendes fradrag for renteudgifter hos et selskab. B havde anmeldt et krav mod selskabets konkursbo, herunder et rentekrav. Da kravet ikke var tilstrækkeligt dokumenteret, kunne selskabet ikke få fradrag for renteudgifterne.
 Kravet ikke tilstrækkeligt dokumenteret.
 SKM2005.157.LSR Et gældsforhold blev som følge af manglende dokumentation ikke anset for reelt. Der blev derfor ikke godkendt fradrag for renteudgifter vedrørende gældsforholdet.
 SKM2002.436.LSR
 Landsskatteretten fandt, at A ikke kunne fradrage renteudgifterne vedrørende lån optaget hos et mindreårigt barn, da lånet var ugyldigt efter den daværende myndighedslov § 34, og A derfor ikke var retligt forpligtet ifølge gældsbrevet.
 Ikke retligt forpligtet - lån hos mindreårigt barn
 SKM2001.620.LSR
 Et selskabs betaling af godtgørelse for indfrielse af et fastrentelån før forfaldstidspunktet ansås ikke for en renteudgift.
 TfS 1995, 542 LSR
 En indbetaling til en bank ifølge en renteforhøjelse på et lån blev ikke anset for en fradragsberettiget renteudgift, da den ikke hvilede på en retlig forpligtelse, da det var klageren selv, som havde anmodet banken om at forhøje rentesatsen. Årsagen til, at skatteyderen havde bedt om renteforhøjelsen var at undgå beskatning efter KGL § 7 A.
 Ikke retligt forpligtet
 LSRM 1983.150
 A havde ved et ustemplet gældsbrev i 1978 erkendt at skylde sin svoger 10.000 kr. Lånet var afdragsfrit i 10 år, hvorefter det forfaldt til betaling. For hele perioden var rentebeløbet på 25.000 kr. svarende til en årlig rente på 25 pct. Renten for hele perioden forfaldt til betaling i 1978. Under hensyn til familieforholdet og låneaftalens usædvanlige karakter, var der ikke holdepunkter for at anerkende, at der eksisterede en fradragsberettiget renteudgift.
 Familieforhold og låneaftale af usædvanlig karakter. Det kunne ikke anerkendes, at der eksisterede en fradragsberettiget renteudgift.
 LSRM 1978.200
 A's mindreårige børn havde hver fået en gave på 39.000 kr. af deres farfar. Deres farfar ønskede, at gavebeløbet ikke blev indsat i overformynderiet. A og hans hustru havde som værge for børnene udlånt de modtagne pengegaver til A i 1973, og der blev i den forbindelse udstedt et gældsbrev, hvorefter gælden skulle forrentes med 15 pct. Ifølge gældsbrevet kunne lånet indfries af A når som helst, også ved underhold og uddannelse til børnene. Hvis beløbene ikke var betalt, når børnene fyldte


text:
25 år, kunne de kræve gældsbrevet indfriet. Det var oplyst, at A i 1974 kun havde betalt en del af renterne. Landsskatteretten fandt ikke, at der var en så klar og utvetydig renteforpligtelse, at fradrag kunne anses for berettiget.
 Ikke retligt forpligtet - lån hos mindreårige børn
 LSRM 1955.76
 A havde udstedt et pantebrev til en katolsk stiftelse med sikkerhed i A's ejendom. Pantebrevet var uopsigeligt fra kreditors side bortset fra i tilfælde af ejerskifte. Ud over almindelige pantebrevsvilkår indeholdt pantebrevet følgende bestemmelse: Skulle jeg på grund af alder eller længere tids uforskyldt arbejdsløshed stå uden nævneværdig indtægter, skal stiftelsen være forpligtet til, så længe dette forhold vedvarer, at nedsætte eller endog helt lade de af pantebrevet i dette tidsrum forfaldne renter bortfalde.
 Landsskatteretten fandt, at A var berettiget til at fradrage renteudgifterne, da A ved tinglyst pantebrev havde forpligtet sig til at erlægge de fastsatte renter, og da adgangen til nedsættelse eller evt. bortfald af ydelsen ikke beroede på A's skøn, men på stiftelsens skøn.
 LSRM 1939.73
 A havde i sin tid tegnet en livsforsikring for sine børn, som han efterfølgende ophævede, og han fik i den forbindelse udbetalt 42.500 kr. Han havde fratrukket en renteudgift på 6 pct. af beløbet. Bl.a. under hensyn til at A ikke havde pligt til at opretholde policerne, kunne renterne ikke fradrages.
 Retlig forpligtet
 SKM2014.643.SR Ved en forsikringsordning, hvor et forsikringsselskab forpligter sig til at betale renter og afdrag på forsikringstagerens gæld til låntager under forsikringstagerens ufrivillige ledighed, anses forsikringstager fortsat som debitor med forpligtelse til at betale renter og afdrag til låntager, hvis låntager ikke er part i forsikringsordningen. Forsikringstageren bevarer derfor fradragsret for rentebetalingerne i denne periode. Hvis låntager derimod er part i forsikringsordningen og i medfør heraf accepterer, at forsikringsselskabet midlertidigt indtræder som debitor, har forsikringstageren ikke fradragsret for renteudgifter betalt via forsikringsydelserne, idet forsikringstageren i denne periode ikke er retligt forpligtet til at betale renterne til låntager. Hvis långiver via forsikringsaftalen accepterer, at låntager ikke længere har en betalingsforpligtelse for gælden, er låntager ikke længere debitor og har derfor heller ikke i denne situation fradragsret for renter betalt via forsikringsydelserne.
 Retligt forpligtet
 SKM2013.709.SR Uanset at størrelsen på aktionærenes udlån til selskabet skal afhænge af, hvor stor en aktiekapital de har i selskabet, er der tale om en gæld, da der er en retlig forpligtelse til at betale gælden.
 SKM2010.37.SR
 SKAT udtalte, at selskaber er selvstændige juridiske enheder. At det selskab, som andelshaverne har lånt penge af skifter ejer, har ingen betydning for selskabets selvstændighed. Det afgørende for fradragsretten er, at der er stiftet et gældsforhold, hvor der påhviler debitor en retlig pligt til at forrente og tilbagebetale gælden.
 Forelå der et gældsforhold inden ejerskiftet af selskabet vil ejerskiftet ikke i sig selv ændre gældsforholdet.
 SKM2008.230.SR
 Skatterådet fandt, at et moderselskab havde fradrag for udgifter til renter på et lån, der var ydet af datterselskabet, selvom låneprovenuet stammede fra en kapitalforhøjelse i datterselskabet, der tidligere samme år var foretaget af moderselskabet. Skatterådet fandt ikke, at kapitalforhøjelsen og lånet - hver


text:
for sig eller set under ét - kunne tilsidesættes skatteretligt, selvom de gennemførte dispositioner var foretaget med den forretningsmæssige begrundelse at spare i skat. Skatterådet fandt, at der var tale om et lån og ikke en udlodning, Væsentlig ved denne vurdering var, om der forelå en egentlig tilbagebetalingsforpligtelse for moderselskabet. Skatterådet vurderede, at når et beløb er ført på en mellemregningskonto og denne indgår i det reviderede årsregnskab, så taler det bevismæssigt for, at der er et retligt krav på tilbagebetaling af lånet.
 Et moderselskab havde foretaget en kapitalforhøjelse i et datterselskab, som samme år blev udlånt til moderselskabet - retligt forpligtet.


text:
Skat.dk: Gaver - kompensationsbeløb - ophævelse af samliv - ugifte
 14 Feb 2012 13:25
 01 Feb 2012 12:39
 2. afdeling, 94/2010
 Gave, ophævelse, samlevende, kompensation
 Højesteret fandt under henvisning til Højesterets tidligere praksis bl.a. UfR 1985, side 607/2, at der ved ophøret af et flerårligt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem deltagelse i parternes fælles udgifter - eller på anden måde - i væsentlig grad har bidraget til, at en anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen til bl.a. samlivets varighed og parternes økonomiske forhold ved dets ophør. Dette krav opfyldte skatteyderen ikke, og Højesteret ville ikke udvide tidligere praksis.
 Skatteyderen gjorde gældende, at når hun blev behandlet ringere end ægtefæller ved samlivets ophør, var dette en krænkelse af hendes menneskerettigheder efter Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 14 sammenholdt med art. 8 eller art. 1 i tillægsprotokol 1. Højesteret fandt ikke, at Menneskerettighedskonventionen var til hinder for, at ugifte samlevende i økonomisk henseende behandles anderledes end ægtefæller ved samlivsophævelse.
 Statsskatteloven § 5, stk. 1, litra b
 Ligningsvejledningen 2012-1 E.B.4.2.1
 Den juridiske vejledning 2012-1 C.A.6.1.2.1
 (advokat Poul Bostrup, beskikket)
 Peter Blok, Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Michael Rekling og Oliver Talevski.
 I tidligere instanser er afsagt dom af byretten den 26. februar 2009 og af Østre Landsrets 11. afdeling den 14. december 2009.
 Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at hendes ansatte indkomst for 2003 yderligere nedsættes med 6 mio. kr., subsidiært et mindre beløb. Mere subsidiært har hun nedlagt påstand om, at sagen hjemvises til ligningsmyndighederne.
 Der er fremlagt korrespondance mellem A og BA fra perioden efter den 22. april 2003, hvor hun forlod deres fælles bolig sammen med børnene. I en udateret e-mail skrev A om baggrunden herfor, at hun ikke "kunne fortsætte mit liv sammen med dig". I en e-mail af 30. april 2003 skrev BA, at "Jeg synes også at det nok er det bedste at du finder et eget sted at bo, så må vi jo se tiden an derfra." BA nævnte muligheden for, at parterne atter flyttede sammen i en e-mail af 3. juni 2003 til A. I en e-mail af 17. oktober 2003 til A omtalte BA sin nye kæreste OL.
 Den 10. november 2003 underskrev A en købsaftale vedrørende en ejendom med overtagelse den 1. januar 2004.
 A har yderligere anført, at beskatning ved ophør af et papirløst samlivsforhold er i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 14, jf. artikel 8 og artikel 1 i tillægsprotokol 1, idet der er tale om en urimelig forskelsbehandling i forhold til beskatning ved ophør af et ægteskab, hvor det økonomiske opgør er skattefrit. Hun har navnlig henvist til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 19. juli 2005 i sagen P.M. mod UK (sag nr. 6638/03).
 Skatteministeriet har heroverfor anført, at de påberåbte bestemmelser i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention m.v. ikke er til hinder for, at ugifte samlevende behandles anderledes ved samlivets ophør end ægtefæller, herunder skattemæssigt. Ministeriet har navnlig henvist til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols


text:
dom af 27. april 2000 i sagen Joanna Shackell mod UK (sag nr. 45851/99), dom af 29. april 2008 i sagen Burden mod UK (sag nr. 13378/05) og dom af 2. november 2010 i sagen Serife Yigit mod Tyrkiet (sag nr. 3976/05).
 De påberåbte domme fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol
 Domstolen anførte i sin dom af 27. april 2000 i sagen Shackell (sag nr. 45851/99) mod UK bl.a.:
 these are not analogous situations. Though in some fields, the de facto relationship of cohabitees is now recognised, there still exist differences between married and unmarried couples, in particular, differences in legal status and legal effects. Marriage continues to be characterised by a corpus of rights and obligations which differentiate it markedly from the situation of a man and woman who cohabit
 (Lindsay v. the United Kingdom, Comm. Dec. 1.11.86, D.R. 49, p. 181).
 In any event, the Court recalls that under its case-law, a difference in treatment is discriminatory for the purposes of Article 14 if it "has no objective and reasonable justification", that is if it does not pursue a "legitimate aim" or if there is not a "reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aim sought to be realised" (see, among other authorities, see the Schmidt and Dahlström v. Sweden judgment of 6 February 1976, Series A no. 21, pp. 32-33, § 24, and the Van Raalte v. the Netherlands judgment of 21 February 1997, Reports of Judgments and Decisions 1997-I, p. 186, § 39).
 Further, the Court reiterates that
 States enjoy a certain margin of appreciation in assessing whether and to what extent differences in otherwise similar situations justify a different treatment in law. The scope of the margin of appreciation will vary according to the circumstances, the subject matter and its background
 (see the Petrovic v Austria judgment of 27 March 1998, Reports of Judgments and Decisions 1998-II, p. 587, § 38). The Court again notes that marriage remains an institution that is widely accepted as conferring a particular status on those who enter it and, indeed, it is singled out for special treatment under Article 12 of the Convention. The Court considers that the promotion of marriage, by way of limited benefits for surviving spouses, cannot be said to exceed the margin of appreciation afforded to the respondent Government.
 I dom af 19. oktober 2005 i sagen P.M. mod UK (sag nr. 6638/03) hedder det bl.a.:
 27. The Court notes the Government's arguments that this case is not about paternity/maternity but the married status of the parents. It is true that any person, not married to the mother of the child concerned, would not qualify for tax deductions for maintenance payments made. That said however, it is nonetheless the case that the applicant may claim to be treated differently as an unmarried father than a married father, though both are parents of the child to be maintained and under obligations to pay maintenance. This is not a situation where the applicant seeks to compare


text:
himself to a couple living in a subsisting marriage (see, for example, Lindsay v. the United Kingdom, cited above, where married and unmarried couples, taxed differently, were not found in be in a comparable position), but one where the married father has separated or divorced and is also living apart from the child of the family. Other persons, not parents, are not covered by the child support provisions and are generally in a different situation. This applicant differs from a married father only as regards the issue of marital status and may, for the purposes of this application, claim to be in an relevantly similar position.
 28. The justification for the difference in treatment relied on by the Government is the special regime of marriage which confers specific rights and obligations on those who choose to join it. The Court recalls that it has in some cases found that differences in treatment on the basis of marital status has had objective and reasonable justification (see, for example, McMichael v the United Kingdom, judgment of 24 February 1995, Series A no. 307-B, § 98, concerning legislation which did not grant automatic parental responsibility to unmarried fathers who inevitably varied in their commitment and interest in, or even knowledge of, their children). It may be noted however that as a general rule unmarried fathers, who have established family life with their children, can claim equal rights of contact and custody with married fathers (see Sahin v. Germany [GC], no. 30943/96, § 94, ECHR 2003-VIII). In the present case, the applicant has been acknowledged as the father and has acted in that role. Given that he has financial obligations towards his daughter, which he has duly fulfilled, the Court perceives no reason for treating him differently from a married father, now divorced and separated from the mother, as regards the tax deductibility of those payments. The purpose of the tax deductions was purportedly to render it easier for married fathers to support a new family; it is not readily apparent why unmarried fathers, who undertook similar new relationships, would not have similar financial commitments equally requiring relief.
 29. The Court concludes therefore that there has been a violation of Article 14 of the Convention in conjunction with Article 1 of Protocol No. 1 in this case.
 Storkammeret udtalte i dom af 29. april 2008 i sagen Burden mod UK (sag nr. 13378/05) bl.a.:
 63. Moreover, the Grand Chamber notes that it has already held that marriage confers a special status on those who enter into it. The exercise of the right to marry is protected by Article 12 of the Convention and gives rise to social, personal and legal consequences (B. and L. v. the United Kingdom, cited above, § 34). In Shackell (cited above), the Court found that the situations of married and unmarried heterosexual cohabiting couples were not analogous for the purposes of survivors' benefits, since "marriage remains an institution which is widely accepted as conferring a particular status on those


text:
who enter it". The Grand Chamber considers that this view still holds true.
 64. Since the coming into force of the Civil Partnership Act in the United Kingdom, a homosexual couple now also has the choice to enter into a legal relationship designed by Parliament to correspond as far as possible to marriage (see paragraphs 16-18 above).
 65. As with marriage, the Grand Chamber considers that the legal consequences of civil partnership under the 2004 Act, which couples expressly and deliberately decide to incur, set these types of relationship apart from other forms of co-habitation. Rather than the length or the supportive nature of the relationship, what is determinative is the existence of a public undertaking, carrying with it a body of rights and obligations of a contractual nature. Just as there can be no analogy between married and Civil Partnership Act couples, on one hand, and heterosexual or homosexual couples who choose to live together but not to become husband and wife or civil partners, on the other hand (see Shackell, cited above), the absence of such a legally binding agreement between the applicants renders their relationship of co-habitation, despite its long duration, fundamentally different to that of a married or civil partnership couple. This view is unaffected by the fact that, as noted in paragraph 26 above, Member States have adopted a variety of different rules of succession as between survivors of a marriage, civil partnership and those in a close family relationship and have similarly adopted different policies as regards the grant of inheritance tax exemptions to the various categories of survivor; States, in principle, remaining free to devise different rules in the field of taxation policy.
 66. In conclusion, therefore, the Grand Chamber considers that the applicants, as cohabiting sisters, cannot be compared for the purposes of Article 14 to a married or Civil Partnership Act couple. It follows that there has been no discrimination and, therefore, no violation of Article 14 taken in conjunction with Article 1 of Protocol No.1 .
 Storkammeret udtalte i dom af 2 november 2010 i sagen Serife Yigit mod Tyrkiet (sag nr. 3976/05) bl.a.:
 67. According to the Court's settled case-law, discrimination means treating differently, without an objective and reasonable justification, persons in relevantly similar situations (see D. H. and Others v. the Czech Republic [GC], no. 57325/00, § 175, ECHR 2007-XII). A difference in treatment has no objective and reasonable justification if it does not pursue a legitimate aim or if there is not a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aim sought to be realised (see Larkos v. Cyprus [GC], no. 29515/95, § 29, ECHR 1999-I). The provisions of the Convention do not prevent, in principle, Contracting States from introducing general policy schemes by way of legislative measures whereby a certain category or group of individuals is treated differently from others, provided that the difference in treatment which results for the statutory category or group as a whole can be justified under the Convention


text:
and its Protocols (see, mutatis mutandis, Zdanoka v. Latvia [GCJ, no. 58278/00, § 112, ECHR 2006-IV).
 68. In other words, Article 14 does not prohibit distinctions in treatment which are founded on an objective assessment of essentially different factual circumstances and which, being based on the public interest, strike a fair balance between the protection of the interests of the community and respect for the rights and freedoms safeguarded by the Convention (see Ünal Tekeli v. Turkey, no. 29865/96, § 51, ECHR 2004-X).
 69. The right not to be discriminated against in the enjoyment of the rights guaranteed under the Convention is also violated when States without an objective and reasonable justification fail to treat differently persons whose situations are significantly different (see Thlimmenos, cited above, § 44).
 70. The Contracting States enjoy a certain margin of appreciation in assessing whether and to what extent differences in otherwise similar situations justify a different treatment in law (see Marckx v. Belgium, 13 June 1979, § 33, Series A no. 31; Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom, 28 May 1985, § 72, Series A no. 94; and Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 72, Reports 1996-IV). That margin is wider when it comes to the adoption by the State of general fiscal, economic or social measures, which are closely linked to the State's financial resources (see Burden v. the United Kingdom [GC], no. 13378/05, § 60, ECHR 2008-..., and Petrov v. Bulgaria, no. 15197/02, § 55, 22 May 2008). However, it is ultimately for the Court to decide, in the light of the circumstances of the case in question, whether such measures are compatible with the State's obligations under the Convention and its Protocols (see James and Others v. the United Kingdom, 21 February 1986, § 46, Series A no. 98, and National & Provincial Building Society, Leeds Permanent Building Society and Yorkshire Building Society v. the United Kingdom, 23 October 1997, § 80, Reports 1997-VII).
 71 As to the burden of proof in this sphere, the Court has established that once the applicant has shown a difference in treatment, it is for the Government to show that it was justified (see D.H. and Others, cited above, § 177; Timishev v Russia, nos. 55762/00 and 55974/00, § 57, ECHR 2005-XII; and Chassagnou and Others v. France [GC], nos. 25088/94, 28331/95 and 28443/95, §§ 91-92, ECHR 1999-III).
 72. With regard to Article 12 of the Convention, the Court has already ruled that marriage is widely accepted as conferring a particular status and particular rights on those who enter it (see Burden, cited above, § 63, and Shackell v. the United Kingdom (dec.), no. 45851/99, 27 April 2000). The protection of marriage constitutes, in principle, an important and legitimate reason which may justify a difference in treatment between married and unmarried couples (see Quintana Zapata v. Spain, Commission decision of 4 March 1998, Decisions and Reports (DR) 92, p. 139). Marriage is characterised by a corpus of


text:
rights and obligations that differentiate it markedly from the situation of a man and woman who cohabit (see Nylund v. Finland (dec.), no. 27110/95, ECHR 1999-VI, and Lindsay v. the United Kingdom (dec.), no. 11089/84, 11 November 1986). Thus, States have a certain margin of appreciation to treat differently married and unmarried couples, particularly in matters falling within the realm of social and fiscal policy such as taxation, pensions and social security (see, mutatis mutandis, Burden, cited above, § 65).
 101. As to the applicant, she chose, together with her partner, to live in a religious marriage and found a family. She and Ö.K. were able to live peacefully as a family, free from any interference with their family life by the domestic authorities. Thus, the fact that they opted for the religious form of marriage and did not contract a civil marriage did not entail any penalties - either administrative or criminal - such as to prevent the applicant from leading an effective family life for the purposes of Article 8. The Court therefore finds no appearance of interference by the State with the applicant's family life.
 102. Accordingly, the Court is of the view that Article 8 cannot be interpreted as imposing an obligation on the State to recognise religious marriage. In that regard it is important to point out, as the Chamber did (see paragraph 29 of its judgment), that Article 8 does not require the State to establish a special regime for a particular category of unmarried couples (see Johnston and Others, cited above, § 68). For that reason the fact that the applicant does not have the status of heir, in accordance with the provisions of the Civil Code governing inheritance and with the domestic social security legislation, does not imply that there has been a breach of her rights under Article 8.
 A og BA havde boet sammen siden sommeren 1993 uden at have indgået ægteskab. I anledning af parternes samlivsophævelse meddelte BA ved e-mail af 27. oktober 2003 A, at han havde bedt sin bank om at overføre 6 mio. kr. til hendes konto. Sagens første spørgsmål er, om det overførte beløb på 6 mio. kr. helt eller delvist skal anses for et skattefrit kompensationsbeløb.
 Det forhold, at A i forbindelse med modtagelsen af beløbet på 6 mio. kr. medunderskrev et antedateret gavebrev og en gaveanmeldelse til skattemyndighederne, kan under de foreliggende omstændigheder ikke afskære hende fra at gøre gældende, at der rettelig i det hele eller delvist var tale om et kompensationsbeløb, som hun modtog i forbindelse med samlivsophævelsen, og som hun havde et retligt krav på.
 Det er i Højesterets praksis fastslået, jf. bl.a. UfR 1985, side 607/2, at der ved ophør af et flerårigt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem deltagelse i parternes fælles udgifter - eller på anden måde - i væsentlig grad har bidraget til, at en anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen


text:
til bl.a. samlivets varighed og parternes økonomiske forhold ved dets ophør.
 Af de grunde, som byretten har anført, tiltræder Højesteret ligesom landsretten, at det ikke er godtgjort, at A havde et kompensationskrav mod BA.
 Højesteret tiltræder derfor også, at det overførte beløb på 6 mio. kr. - i overensstemmelse med den anmeldelse, som A og BA indgav til skattemyndighederne - må anses for en gave. Spørgsmålet er herefter, om gaven falder ind under § 22, stk. 1, litra d, i lov om afgift af dødsboer og gaver (boafgiftsloven) og dermed ikke skal henregnes til hendes skattepligtige indkomst, jf. statsskattelovens § 5, stk. 1, litra b.
 Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at A og BA ikke havde fælles bopæl efter den 22. april 2003. Det tiltrædes endvidere, at det ikke er godtgjort, at BA forud for As fraflytning havde afgivet et gaveløfte til hende om betaling af 6 mio. kr., ligesom det tiltrædes, at et gaveløfte først blev afgivet i oktober 2003.
 A modtog således ikke gaven på et tidspunkt, hvor hun og BA havde fælles bopæl som krævet efter boafgiftslovens § 22, stk. 1, litra d. Gaven er dermed ikke omfattet af statsskattelovens § 5, stk. 1, litra b, men skal henregnes til As skattepligtige indkomst, jf. statsskattelovens § 4, litra c.
 Højesteret finder, at Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 14 sammenholdt med artikel 8 eller artikel 1 i tillægsprotokol 1 ikke er til hinder for, at ugifte samlevende i økonomisk henseende behandles anderledes end ægtefæller ved samlivets ophør, herunder skattemæssigt, jf. herved bl.a. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 29. april 2008 i sagen Burden mod UK og dom af 2. november 2010 i sagen Serife Yigit mod Tyrkiet.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen betale 125.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Advokaten 10 - Ny højesteretspraksis om sagsomkostninger
 En gennemgang af principielle højesteretsafgørelser om sagsomkostninger fra de seneste år om bl.a. adcitation, fast ejendom og kæreforbehold.
 Om 14 dage træder landsretspræsidenternes reviderede takster for sagsomkostninger i civile sager i kraft. Revisionen indebærer bl.a., at udgifter ved fremstilling af ekstrakt og materialesamling fremover indregnes i det samlede beløb, der tilkendes til dækning af udgifterne til advokatbistand. De nye takster vil kunne læses på landsretternes hjemmesider.
 De hidtil gældende takster blev udsendt i forbindelse med sagsomkostningsreformen i 2005. Om den praktiske håndtering af de nye regler fra 2005 kan i øvrigt henvises til landsretspræsident Bjarne Christensens artikel i Advokaten 11/2005. Set med dommerbriller er det glædeligt at konstatere, at advokaterne i meget vidt omfang følger henstillingen heri om at overlevere retten en specificeret oversigt over de konkrete udgifter, som parten mener at skulle have dækket som sagsomkostninger.
 Revisionen af sagsomkostningstaksterne kan i øvrigt give anledning til at sætte fokus på nyere praksis om sagsomkostninger. Advokater er – som dommere – travle mennesker, der ikke har tid til at dvæle ved alle juraens discipliner, men må koncentrere deres faglige ajourføring til de emner, som erfaringsmæssigt presser sig mest på. Og sagsomkostningsafgørelser i Ugeskrift for Retsvæsen er formentlig ikke et af de emner, der får højst prioritet i gennemgangen af aktuel retspraksis.
 Men ingen advokat, der skal rådgive klienter i forbindelse med sagsanlæg, kan undgå at skulle besvare spørgsmål om udgifterne ved at føre sagen. Procesadvokater vil have en ret sikker fornemmelse af de fundamentale principper, men ændringer forekommer løbende. I det følgende gennemgås en række principielle afgørelser fra Højesteret fra de seneste år, som reviderer og justerer praksis.
 Delvist vundne sager
 • Sagsomkostninger i delvist vundne sager, når der er tvist både om grundlaget for kravet og om dets opgørelse:
 Ingen, der interesserer sig for sagsomkostninger, bør snyde sig for den glæde at læse Højesterets pædagogiske kendelse i sagen om Blue Willi’s – U 2004.1313 H. Blue Willi’s, som er en tøjproducent, havde ophævet sit samarbejde med sin eneforhandler, der svarede igen med et sagsanlæg med påstand om 1,5 mio. kroner i erstatning for tabt fortjeneste i opsigelsesperioden og 2,8 mio. kroner i godtgørelse for tabt goodwill. Sagen blev efter tilkendegivelse fra Sø- og Handelsretten forligt således, at eneforhandleren fik 500.000 kroner for mistet fortjeneste, men intet for tabt goodwill. Sagsomkostningsmæssigt anså Sø- og Handelsretten Blue Willi’s for den tabende part.
 Højesteret ændrede sagsomkostningsafgørelsen og pålagde eneforhandleren at betale sagsomkostninger. Det centrale i Højesterets præmis er kursiveret i følgende citat fra præmisserne:
 ”Højesteret finder, at der i medfør af retsplejelovens § 312, stk. 4, jf. § 316, stk. 1 [i dag § 314, jf. § 313, stk. 1], som udgangspunkt skal gives den part, der er nærmest ved at have vundet, delvise sagsomkostninger hos modparten, og at bedømmelsen af, hvem der er nærmest ved at have vundet, må ske med udgangspunkt i de nedlagte påstande. Hvis der gives delvist medhold i et krav i tilfælde, hvor der har været tvist både om grundlaget for