text:
side 30) ved Retten i Holstebro, at der skal kunne etableres en ståhøjde i køkkenet på 180 cm, så det er muligt at anvende køkkenet, hvilket SKAT hævder heller ikke er muligt, idet der aldrig har været monteret skinner i bagagerummet (bilag 10 ekstraktens side 165). I stedet for skinner er der monteret to beslag i køretøjet, som fremgår af fotoet fremlagt som sagens bilag 8, bilag C og bilag M (ekstraktens side 164, 156, 179-182 og 184-186).
 Sagen drejer sig derfor nu reelt om, hvorvidt køretøjet i det helt taget – og altså reelt nogensinde har opfyldt betingelserne for at kunne indregistreres som autocamper, hvis de af SKAT hævdede synspunkter vedrørende krav til fastmontering af rosette og køkken tages til følge.
 SKAT påberåber forhold, som har eksisteret siden køretøjets første indregistrering.
 Det bestrides, at en senere erhverver (A) af et indregistreret køretøj hæfter for mangler, der forelå allerede på tidspunktet for køretøjets første indregistrering, jf. afsnit 3.3. A har i god tro erhvervet køretøjet som brugt hos en efter registreringsafgiftslovens autoriseret autoforhandler (G2), jf. registreringsafgiftslovens § 17.
 3.1.2 SKATs indvendinger mod køretøjets indretning
 Indledningsvis bemærkes, at registreringsafgiftslovens § 5 a ikke foreskriver fastmontering af specifikke dele af camper udstyret i køretøjer indrettet til autocampere.
 SKAT påberåber sig som hjemmel for indretningskravene overfor den almindelig borger A følgende:
 a) et nyhedsbrev af december 1999 sendt til virksomheder, der handler med eller ombygger campingbiler (j.nr. 99/99-343-00021) – bilag ADC B ekstraktens side 209), og
 b) en forhåndsgodkendelse udstedt til H1 – den såkaldte Autocamperfortegndelse 18/2006 (sagens bilag 5 ekstraktens side 91-92),
 til støtte for kravet, om at rosette og køkken skal være fastmonteret i køretøjet.
 Ingen af disse dokumenter vil en privat borger have adgang til, eller kunne skaffe sig adgang til. Allerede det forhold, at SKAT har nægtet A aktindsigt i, hvilken virksomhed der oprindeligt har ombygget køretøjet, dokumenterer dette. SKATs nyhedsbrev fra december 1999 er end ikke fremlagt af SKAT under sagen, men af adciterede.
 Det bestrides derfor, at SKATs interne forhold til ombygger virksomhederne kan anvendes til håndhævelse af krav, der end ikke fremgår af lovgivningen.
 Det skal videre anføres, at SKAT reelt anfører følgende i sit nyhedsbrev til ombygger virksomhederne fremlagt som sagens bilag ADC B (ekstraktens side 209):
 ”Der vil endvidere blive stillet krav om, at køkkenarrangementet er fastmonteret i køretøjet. I nogle køretøjer er køkkenarrangementet indrettet på en sådan måde, at det under kørsel sammenklappes helt eller delvist, hvilket fortsat kan accepteres.”
 For det i denne sag omhandlede køretøj var situationen netop, at køkkenet var helt sammenklappet.
 Det fremgår derimod eksplicit af ordlyden i Autocamperfortegnelse 18/ 2006, at ”Alt campingudstyret samt alle sæder skal medbringes ved kørsel i bilen”. Dette har Landsskatteretten fastslået var tilfældet, og er ikke genstand for efterprøvelse i denne sag.
 Dette fremgår af billede materialet, som hører sammen med Autocamperfortegnelse 18/2006, at køkkenet er sammenklappet (bilag 5 ekstraktens side 91).
 Det bemærkes videre, at de af SKAT fremlagte fotos fra kontrol af andre køretøjer ikke har relevans for den foreliggende sag.


text:
Der foreligger således ingen dokumentation for, at disse fotos stammer fra biler, som er omfattet af autocamperfortegnelse 18/2006. Det bemærkes, at eksempelvis importøren af VW i Danmark også har ombygget VW Touareg biler. Dertil kommer, at disse fotos viser detaljer, som end ikke vises på de fotos som indgår i Autocamperfortegnelse 18/ 2006.
 Selv hvis SKAT dokumenterede, at de som bilag 10-11 (ekstraktens side 165 ff.) fremlagte fotos stammer fra biler ombygget efter retningslinjerne i Autocamperfortegnelse 18/2006, så kan SKAT ikke anvende disse til at skærpe det, der reelt fremgår af Autocamperfortegnelse 18/ 2006.
 SKAT anvender Autocamperfortegnelse 18/2006 til at fremme den konkrete og individuelle godkendelse af hver enkelt ombygget VW Touareg autocamper og intet andet.
 SKAT erkender jo også i processkrift I, side 6 (ekstraktens side 54) – modvilligt – at autocamperfortegnelsen ikke er en typegodkendelse, som SKAT ellers har hævdet i alle tidligere processkrifter.
 De pågældende fotos fremlagt som bilag 10-11 (ekstraktens side 165 ff.) har derfor ingen værdi som dokumentation i den foreliggende sag.
 Det af SKAT udsendte servicebrev fra januar 2012 foreskriver heller ikke krav om at rosette og køkken skal være fastmonteret (sagens bilag 12 – ekstraktens side 170). I stedet anføres:
 Under kørsel skal du altid medbringe udstyr, der er nødvendigt for at etablere sovepladser og bruge køkkenet. Du må heller ikke fjerne fastmonteret udstyr.
 Der må ikke være monteret flere sæder end det antal sæder, bilen er godkendt til som autocamper Der er typisk tale om et mindre antal sæder end i en almindelig personbil.
 Formålet med SKATs servicebrev var at indskærpe for ejerne af autocampere, at de altid skal medbringe udstyret, og at de ikke må foretage konstruktive forandringer på køretøjets indretning, ellers risikerer man at blive mødt med krav om betaling af fuld registreringsafgift. Servicebrevet skal læses i kontekst af lovbemærkninger til registreringsafgiftslovens § 20, der er citeret nedenfor på side 19-20 i dette påstandsdokument.
 Det gøres videre gældende, at et servicebrev fra SKAT, der modtages efter købet af køretøjet, ikke kan statuere pligt til etablere ikkespecificerede konstruktive ændringer på køretøjet. Dette gælder så meget desto mere, når A reelt ikke kan få indsigt i, hvilke krav SKAT stiller.
 En så vidtgående pligt kan ikke gøres gældende mod en almindelig forbruger, der i god tro har købt et brugt køretøj hos en autoriseret forhandler.
 A har stedse medbragt camper udstyret under kørsel i køretøjet. SKAT har under retssagen frafaldet at gøre gældende, at udstyret ikke var medbragt.
 A har ikke forandret køretøjet i sin ejertid, og SKAT har ved sine sagsfremstillinger og indlæg til Landsskatteretten samt Retten dokumenteret, at rosette og køkken aldrig ses at være monteret.
 Det kan således lægges til grund som ubestridt i sagen, at A har modtaget servicebrevet fra SKAT.
 Den af sagsøger hævede retsvirkning af modtagelsen af servicebrevet bestrides derimod fortsat, idet det gøres gældende, at A ikke har forandret køretøjet i sin ejertid, men at køretøjet som redegjort for i afsnit 3.1.1 helt fra 1. indregistrering i Danmark har lidt af de af SKAT påberåbte

type: other


text:
forhold (mangler).
 A har således ikke foretaget, hverken større eller mindre ændringer, hvorved man ”tilbagefører bilen i skikkelse af almindelig større personbil”. Dette følger allerede af, at rosette og køkken af SKAT anføres aldrig at have været monteret.
 3.2 Sagens delproblemstilling 2 - SKAT har konkret godkendt det i sagen omhandlede køretøj som autocamper
 På baggrund af det af H1 i adcitations svarskriftet anførte, gøres det gældende, at SKAT har foretaget en individuel godkendelse af køretøjet i forbindelse med dets første indregistrering i Danmark.
 Som citeret i processkrift A har H1 oplyst, at ombygningen af køretøjet blev godkendt af SKAT i forbindelse med afgiftsberigtigelsen.
 Ombygningen til autocamper blev ifølge det oplyste, gennemgået af myndighederne både i forbindelse med det lovpligtige syn og senere ved afgiftsberigtigelsen.
 I forhold til afgiftsberigtigelsen har H1 særligt bestridt, at der som anført af SKAT, er tale om en typegodkendelse.
 I SKAT processkrift I, side 6 (ekstraktens side 54) erkender SKAT, at autocamperfortegnelsen juridisk set ikke har status som en typegodkendelse.
 SKATs krav om toldsyn af ombyggede køretøjer hænger netop sammen med, at SKAT på individuelt basis godkender og fastsætter afgiftsgrundlaget på ombyggede køretøjer.
 Fortegnelsen var derimod en rettesnor for alle toldkamre i Danmark, således at reglerne blev anvendt ens, uanset hvilken toldmyndighed, der konkret behandlede en konkret sag om et ombygget køretøj.
 Som sagens bilag 19 (ekstraktens side 93) er fremlagt synsrapport, hvoraf følgende fremgår:
 at ”køretøjet er godkendt”,
 at det er markeret, at der ikke er et dansk godkendelsesnummer for køretøjet (feltet er streget ud),
 at det er markeret på blanketten, at der er tale om et køretøj ombygget til beboelse,
 at ejers fulde navn er H1,
 at de i blanketten afgivne oplysninger skal bekræftes ved ejers personlige underskrift, hvorefter navnene H1 og UM’s er anført med maskinskrift, samt at UM har underskrevet blanketten i dette felt, og
 at oplysninger anført på blanketten anvendes i forbindelse opkrævning af og kontrol med betaling af køretøjsrelaterede afgifter.
 Det fremgår videre eksplicit af Registreringsafgiftslovens § 10, stk. 3’s ordlyd, at der inden værdifastsættelse hos SKAT af brugte køretøjer, der skal registreres her i landet første gang, skal være sket en forevisning for en synsvirksomhed, og at synsvirksomhedens påtegning på synspapirerne indgår i myndighedens fastsættelse af værdifastsættelsen af køretøjet.
 Det i nærværende sag omhandlede køretøj var importeret som brugt køretøj fra Tyskland, hvorefter der tillige er foretaget ombygning af køretøjet.
 Det er derfor ikke korrekt, når SKAT i sine processkrifter, anfører, at synsrapporten ikke har indgået i SKATs godkendelse af det konkrete køretøj i den foreliggende sag.
 Endvidere fremgår det af det i SKATs replik på side 5 (ekstraktens side 29) citerede udsagn fra Skatteministeren under Folketingets Skatteudvalgs behandling af lovforslag L235 af 29. marts 2000 besvarede spørgsmål 5, at der sker godkendelse af hver enkelt bil:
 ”... Opstramningen går ud på at sikre, at der ikke efter godkendelsen som campingbil kan ske større ændringer af campingindretningen, der går ud på at tilbageføre bilen i skikkelse af almindelig større personbil.”
 Derudover fremgår det ligeledes af ordlyden i SKATs


text:
nyhedsbrev fra december 1999 til virksomheder, der handler med eller ombygger campingbiler (j.nr. 99/99-343-00021), at nyhedsbrevet relaterer sig til den enkelte bil, der ombygges. Nyhedsbrevet er fremlagt som bilag ADC B (ekstraktens side 209).
 Det fastholdes, som anført af H1, at SKAT har foretaget en konkret godkendelse af det i sagen omhandlede køretøj, som autocamper efter en besigtigelse hos toldmyndighederne.
 Der henvises til det i adcitationssagen af H1 fremførte, herunder det som bilag H (ekstraktens side 152) i sagen fremlagte brev af 10. februar 2017, hvori ovenstående ligeledes anføres.
 Det af SKAT anførte i processkrift 1 om det modsatte bestrides således i det hele.
 Det bemærkes herved, at det er dokumenteret ovenfor i afsnit 3.1.1, at SKAT kontinuerligt i sine sagsfremstillinger og indlæg til Landsskatteretten har anført, at rosette og køkken aldrig ses at have været monteret. SKAT har således godkendt køretøjet med disse forhold.
 3.3 Sagens delproblemstilling 3 – Kan SKAT på basis af oprindelige mangler ved køretøjet rejse hæftelseskrav mod A
 SKAT anfører i processkrift 1, side 4, at
 ”(...) køretøjets indretning ved dets afgiftsberigtigelse i 2007 ikke [har] betydning for afgiftskravet mod A og hans hæftelse for afgiftens betaling.”.
 SKAT anfører i den forbindelse, at afgiftspligten af køretøjet indtrådte ved SKATs kontrol i 2012 og at A derfor i henhold til registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1, hæfter for efterbetaling af yderligere registreringsafgift som ejer af køretøjet.
 SKAT har som begrundelse herfor henvist til, at bl.a. rosetten, som skal holde bordet, fortsat lå i original plastikemballage og aldrig har været fastmonteret i bilen, jf. herved bilag 12 (ekstraktens side 170-171).
 Herudover har SKAT anført som begrundelse, at der skal kunne etableres en ståhøjde i køkkenet på 180 cm, så det er muligt at anvende køkkenet, hvilket SKAT hævder heller ikke er muligt, idet der aldrig har været monteret de hertil fornødne skinner i bagagerummet (bilag 10) (ekstraktens side 165). I stedet var der monteret to beslag i køretøjet (bilag 8) (ekstraktens side 164).
 I og med at montering aldrig har været foretaget, var disse forhold, som anført ovenfor i afsnit 3.1.1, imidlertid gældende allerede på tidspunktet for første indregistrering af køretøjet den 19. december 2007.
 Som anført i processkrift A (ekstraktens side 43) følger det direkte af ordlyden af registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1, at A ikke hæfter for betaling af yderligere registreringsafgift, idet han ikke ejede køretøjet på det tidspunkt, hvor afgiftspligten indtrådte.
 Afgiftspligten er reelt indtrådt på tidspunktet for køretøjets første indregistrering den 19. december 2007, hvis køretøjet som det hævdes af SKAT aldrig har kunne registreres som autocamper.
 Det forekommer meget vidtgående og skaber betydelig retsusikkerhed, hvis SKAT i forhold til køretøjer tidsubegrænset og udenfor normale fristregler kan rejse krav på basis af endog meget gamle faktuelle forhold (hævdede mangler) ved et køretøj, der forelå allerede på tidspunktet for første indregistrering 6-7 år tidligere. Dette gælder så meget desto mere, når A mindst er ejer nr. 4 af køretøjet, at A ikke har foretaget nogen forandringer ved køretøjet i sin ejertid, og i øvrigt er


text:
i god tro i forhold til, at køretøjet opfylder de fornødne afgiftsmæssige betingelser.
 Det af SKAT anførte i processkrift 1 om A’s hæftelse er derfor ikke korrekt, jf. herved gennemgang af reglerne i registreringsafgiftsloven i afsnit 3.3.1 og 3.3.2.
 3.3.1 A hæfter under alle omstændigheder ikke for afgift som følge af en eventuel ikke-korrekt indregistrering af køretøjet
 SKAT negligerer i sin argumentation i sagen, at det følger eksplicit af registreringsafgiftslovens § 20, stk. 9, at SKAT ikke kan bringe hæftelsesbestemmelserne i § 20, stk. 1 og 2, i anvendelse mod ”en ejer” af køretøjet, når afgiften af køretøjet er anmeldt til told- og skatteforvaltningen af en ”registreret virksomhed”, jf. henvisningen i § 20, stk. 9 til bestemmelsen i registreringsafgiftslovens § 17.
 I lovbemærkningerne til registreringsafgiftslovens § 20 fremgår følgende:
 I lovbemærkningerne til § 20 (lov nr. 265 af 23. april 2007 (FT 2007/ 08, 2 saml., Lovforslag 42 af 14. december 2007) anføres følgende:
 ”Efter § 20 hæfter ejeren eller den, i hvis navn køretøjer er registret i Centralregisteret for Motorkøretøjer, for afgiftens betaling, medmindre afgiften af køretøjer er anmeldt til told- og skatteforvaltningen af en registreret virksomhed.
 Bruges køretøjet på færdselslovens område, selv om det ikke registret i Centralregisteret for Motorkøretøjer, hæfter den, der har pligt til at anmelde køretøjet til registrering.
 Er køretøjet repareret eller ombygget på en sådan måde, at køretøjet har mistet sin afgiftsmæssige identitet, således at køretøjet skal afgiftsberigtiges på ny, hæfter tillige reparatøren for afgiftens betaling.
 Er køretøjer indført brugt fra udlandet, hæfter importøren i visse tilfælde tillige for afgiftens betaling.
 Bestemmelsen er en videreførelse af den gældende § 19, stk. 2, og § 30.”
 Med registreret virksomhed i registreringsafgiftslovens § 20, stk. 9 menes en virksomhed omfattet af registreringsafgiftslovens § 17.
 H1 er netop en registreret virksomhed i henhold til registreringsafgiftslovens § 17, jf. herved bl.a. faktum om, at H1 har en godkendelse, som ombygger af biltypen VW Touareg, jf. sagens bilag 5 (ekstraktens side 91) – SKAT Autocamper fortegnelse nr. 18/2006.
 Hæftelsesbestemmelserne i registreringsafgiftslovens § 20 kan således bringes i anvendelse overfor H1, men da sagen under SKATs behandling reelt har handlet om, hvorvidt udstyret var medbragt, så har SKAT ikke haft fokus på at rette efterbetalingskravet mod den, der i givet fald er skyldig i den forkerte afgiftsberigtigelse, nemlig H1. Denne fejl fra SKATs side kan imidlertid ikke bevirke, at A hæfter for efterbetaling af registreringsafgift i medfør af registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1.
 Det forhold, at registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1 ikke kan bringes i anvendelse overfor A underbygges yderligere ved det faktum, at A er registreret ejer nr. 4 af det omhandlede køretøj. I forhold til en senere ejer af køretøjet er hjemmelsgrundlaget for hæftelse ikke registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1 men derimod § 20, stk. 4 i samme lov.
 Det fremgår direkte af ordlyden i registreringsafgiftslovens § 20, stk. 4, at en efterfølgende ejer af køretøjet alene hæfter for afgiften:
 ”hvis den pågældende ved køretøjets erhvervelse vidste eller burde have vidst, at der ikke var betalt den afgift


text:
af køretøjet, som kræves efter denne lov”.
 Da A på tidspunktet for erhvervelse af køretøjet hverken vidste eller burde have vidst, at der ikke var berigtiget korrekt registreringsafgift på køretøjet, hæfter han under alle omstændigheder ikke.
 Det bemærkes videre, at hæftelse som ejer af køretøjet direkte efter registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1, i. pkt., forudsætter, at der ikke foreligger en tidligere godkendelse af køretøjet fra SKATs side, hvilket der imidlertid gør i den foreliggende sag, jf. afsnit 3.2.
 De af SKAT påberåbte afgørelser UfR 2014.3694 H (SKM2014.728.HR) og SKM2015.655.ØLR omhandler én og samme straffesagskompleks, hvor borgeren erkender ikke have at medbragt camper udstyret under kørsler, og hvor forholdet i straffesagen blev tilregnet borgeren som groft uagtsomt.
 Der foreligger hverken grov uagtsomhed eller strafbare forhold fra A’s side, hvorfor SKAT reelt gør gældende, at der gælder et objektivt ansvar for A i forhold til køretøjets konstruktionsmæssige forhold.
 I den righoldige retspraksis, der findes om registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1 fremgår det ligeledes, at domstolene forholder sig til, om dén som hæftelsen gøres gældende overfor, var i god tro eller ej vedrørende forholdene omkring køretøjets registrering.
 Selv hvis A hæfter for betaling af yderligere registreringsafgift på køretøjet alene i kraft af, at være ejer af bilen på kontroltidspunktet, hvilket bestrides, så følger det af SKATs faste administrative praksis, at der ikke kan opkræves efterbetaling af registreringsafgift hos en godtroende omsætningserhverver, der hos en forhandler har købt et køretøj, der viser sig ikke være korrekt afgiftsberigtiget, jf. herved SKM2009.464.LSR.
 Der er ingen realitetsforskelle for den private bilejer mellem den ene situation, hvor nogen har indregistreret et køretøj til for lav registreringsafgift på basis af svigagtige forhold, og den anden situation hvor et køretøj er blevet indregistreret til lav afgift som autocamper under forhold, hvor køretøjet som dokumenteret af SKAT under denne sags forløb helt oprindeligt ikke haft fastmonteret rosette hhv. køkken. I disse tilfælde er der lige store hensyn at tage til en senere godtroende erhverver.
 Det fremhæves herved, at A ikke har forandret køretøjets indretning. I lovbemærkninger til registreringsafgiftslovens § 20 citeret på side 20 ovenfor fremgår det netop, at hæftelsen fordrer, at A har ombygget køretøjet.
 Som dokumenteret i afsnit 3.1.1 så har SKAT i samtlige sagsfremstillinger og indlæg til Landsskatteretten anført, at hverken rosetten eller køkken ses nogensinde at have været monteret i køretøjet. SKAT påpeger og har tillige fotodokumenteret, at delene lå i original emballage i køretøjets rum til reservehjul.
 Det vil sige, at heller ikke på tidspunktet for første indregistrering henholdsvis på tidspunktet for SKATs godkendelse af køretøjet, kan disse monteringer have eksisteret.
 3.3.2 Rette hæftelsessubjekt
 Det var først i forlængelse af SKATs stævning af A i nærværende sag, at A blev bekendt med, at det i sagen omhandlede køretøj, VW Touareg, var anmeldt og indregistreret første gang i Danmark af automobilforhandleren H1.
 Dette skyldes, at A har købt køretøjet brugt hos G2, der ikke har haft køretøjet indregistreret i sit navn inden videresalg til A.
 Det bemærkes i den forbindelse, at A allerede i e-mail af 2.


text:
februar 2013 anmodede SKAT om aktindsigt i, hvem der oprindeligt forestod ombygningen af bilen til en campermodel. Ved afgørelse af 6. februar 2013 blev A imidlertid nægtet oplysning om, hvem der forestod ombygningen. Anmodningen om aktindsigt i e-mail af 2. februar 2013 er fremlagt som bilag I (ekstraktens side 117). SKATs afgørelse af 6. februar 2013 vedrørende aktindsigt fremlægges som bilag J (ekstraktens side 130).
 Da A som senere erhverver af en brugt bil, ikke havde mulighed for at redegøre for omstændighederne ved første indregistrering af bilen, procestilsvarslede han (bilag D) i februar 2017 H1, der foruden indregistreringen også forestod ombygningen, toldanmeldelsen og afgiftsberigtigelsen af køretøjet første gang i Danmark, jf. sagens bilag 4, 5, 16 og 19 (ekstraktens side 91-97).
 Som anført i processkrift A har H1 bekræftet, at det er dem, som har forestået ombygning af køretøjet til en autocamper, og at virksomheden har forestået ombygning af andre tilsvarende køretøjer, samt afgiftsberigtiget og indregistreret disse første gang i Danmark. H1 har i den forbindelse også oplyst, at SKAT har foretaget en individuel godkendelse af det omhandlede køretøj.
 SKAT både burde og skulle have rejst det i sagen omhandlede krav om efterbetaling af registreringsafgift direkte mod H1 fremfor mod A, jf. registreringsafgiftslovens § 20, stk. 9, henholdsvis registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1-3 og 6-7.
 Der henvises herved som anført ovenfor også til, at A ikke er rette afgiftssubjekt, da det følger af registreringsafgiftslovens § 20, stk. 4, at der ikke kan rejses et krav om efterbetaling af registreringsafgift mod en senere omsætningserhverver af et køretøj, når denne – in casu A - på tidspunktet for køretøjets erhvervelse hverken vidste eller burde have vidst, at der ikke var betalt korrekt afgift af køretøjet.
 3.4 Delproblemstilling 4 – SKAT har ikke rettidigt truffet afgørelse om registreringspligt efter afsendt varsel om ændring
 Det er ubestridt fra SKATs side, at det omhandlede køretøj var indregistreret på tidspunktet for gennemførelse af kontrollen den 17. august 2012.
 Af SKATs afgørelse af 6. februar 2013 på side 3, jf. sagens bilag 2 (ekstraktens side 122) instrueres A om, at klage over køretøjets værdiansættelse og dermed afgiften skal påklages til Motorankenævnet, men klage over registreringsforholdet skulle indgives til Landsskatteretten.
 Spørgsmålet omkring afgiftens størrelse er underlagt skatteforvaltningslovens almindelige fristregler i §§ 31 og 32.
 Derimod er spørgsmål om ændring af registreringsforhold underlagt den særlige fristregel i skatteforvaltningslovens 32 a.
 A har indgivet klage til Landsskatteretten omkring SKATs ændring af registreringsforholdet på køretøjet henholdsvis indgivet klage til Motorankenævnet vedrørende fastsættelse af værdien og dermed afgiftens størrelse, jf. afsnit 2.1.2.
 Den foreliggende sag angår derfor registreringsforholdene vedrørende det i sagen omhandlede køretøj. Sagen omhandler derimod ikke fastsættelse af afgiftstilsvaret eller dets størrelse.
 Den foreliggende sag vedrører derfor ændring af registrering af et køretøj.
 Fristreglerne for ændring af en tidligere registrering af et køretøj er reguleret i skatteforvaltningslovens § 32 a, som er en lex speciales regel. I modsætning til den generelle genoptagelsesfristregel for afgiftstilsvar, der er reguleret i skatteforvaltningslovens § 32.
 Det følger af § 32 a, stk. 1, at


text:
der kan ske genoptagelse af registrering af et køretøj i nogle helt særlige og specifikke tilfælde, herunder hvis den afgiftspligtige eller nogen på denne vegne groft uagtsomt har bevirket, at afgiftstilsvaret er fastsat på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag, jf. skatteforvaltningslovens § 32 a, stk. 1, nr. 3.
 Det bestrides, at A eller nogen rådgiver eller andre på A’s vegne har bevirket, at afgiftstilsvaret er fastsat på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag.
 Allerede som følge af, at A ikke har udvist grov uagtsomhed vedrørende køretøjets registreringsforhold er der ikke hjemmel for SKAT til at genoptage registreringsforholdet for køretøjet.
 Dette underbygges af, at A har købt køretøjet som en brugt bil i den stand, hvori det var på tidspunktet for SKATs kontrol. Dette underbygges af SKATs sagsfremstillinger og indlæg for Landsskatteretten, at køretøjet aldrig har haft fastmonteret rosette eller køkken, jf. afsnit 3.1.1. A har været i god tro omkring køretøjets korrekt indregistrering.
 Dernæst følger det af skatteforvaltningslovens § 32 a, stk. 2, 1. pkt., at en ændring af registreringsforhold skal ske seneste 6 måneder efter, at SKAT har fået kundskab om de forhold, der begrunder ændringen.
 Derudover er der i skatteforvaltningslovens § 32 a, stk. 2, 2 pkt. en ultimativ frist, hvorefter en ændring af registreringsforhold, der er varslet af told- og skatteforvaltningen, skal foretages senest 1 måned efter den dag, hvor varslingen er afsendt.
 1) Det kan konstateres, at SKAT den 8.10.2012 sendte første varsel (varslingen) om ændring af registrering af køretøjet.
 Det vil sige, at SKAT i henhold til skatteforvaltningslovens § 32a, stk. 2, 2. pkt., senest den 8.11.2012, skulle have foretaget ændringen af registreringsforholdet på basis af varslingen pr. 8.10.2012. Dette er ikke sket.
 SKAT foretager først den 6. februar 2013 ændringen af registreringsforholdet. Det vil sige næsten 3 måneder efter varslingen pr. 8.10.2012.
 2) Det kan konstateres, at SKAT den 14.11.2012 endog sendte et andet varsel om ændring af registrering af køretøjet – altså efter udløb af 1 måneds fristen
 På dette tidspunkt havde SKAT allerede overskredet fristen for at foretage ændringen af registreringen på basis af den pr. den 8.10.2012 varslede ændring af registreringsforholdet.
 Det bemærkes videre, at der ikke var anmodet om udsættelse af frister fra A’s side før den 17. december 2012, altså over en måned efter, at SKAT udsendte andet varsel.
 Den ultimative frist i skatteforvaltningslovens § 32 a, stk. 2, 2. pkt. for at foretage ændringen er derfor under alle omstændigheder sprunget for SKAT.
 Det vil sige, at ændringen af registreringsforholdet er foretaget for sent af SKAT, og allerede på den baggrund skal A frifindes.
 Det bestrides, at SKATs ændring af køretøjets registreringsforhold er undergivet de almindelige fristregler for ændring af afgiftstilsvar i medfør af skatteforvaltningslovens §§ 31 og 32, i givet fald er skatteforvaltningslovens §32 a reelt uden indhold.
 3.5 Sammenfattende
 Det fastholdes, at sagsøgers principale påstand skal afvises.
 For det første er de af SKAT hævdede krav til indretning af køretøjet ubekendt for offentligheden, herunder fremgår det af disse kilder, hvorfra SKAT fortolker og udleder kravene, netop at et


text:
køkken kan være helt sammenklappet. Der fremgår ikke, at en rosette skal være fastmonteret.
 For det andet så har SKAT dokumenteret ved sine sagsfremstillinger og indlæg samt fotos, at de påberåbte ”mangler” (forhold) har været gældende for køretøjet i hele dets levetid som autocamper i Danmark.
 For det tredje så har SKAT foretaget en konkret godkendelse af køretøjet med den indretning, som den har haft i hele sin levetid som autocamper i Danmark.
 For det fjerde, så kan SKAT ikke anvende hæftelsesregel i § 20, stk. 1 overfor en ejer nr. 4 af et køretøj, når denne ejer ikke har foretaget konstruktive ændringer på køretøjet. Ergo kan hæftelsesreglen ikke bringes i anvendelse, når A har været i god tro på såvel erhvervelsestidspunkt som senere, jf. registreringsafgiftslovens § 20, stk. 4.
 For det femte så kan SKAT ikke genoptage registreringsforholdet på et køretøj, når ejeren ikke groft uagtsomt har bevirket en forkert registrering, jf. § 32a, stk. 1, nr. 3. Dertil kommer, at SKAT også har foretaget ændringen for sent, jf. skatteforvaltningslovens § 32a, stk. 2, 2. pkt.
 Sammenfattende fastholdes det, at A skal frifindes.
 4 SAGSOMKOSTNINGER
 Som anført i afsnit 3.3 kunne SKAT har valgt at rejse sag mod H1 i stedet for mod A.
 A er ikke rette afgiftssubjekt, da det følger af registreringsafgiftslovens § 20, stk. 4, at der ikke kan rejses et krav om efterbetaling af registreringsafgift mod en senere omsætningserhverver af et køretøj, når denne – her A på tidspunktet for køretøjets erhvervelse hverken vidste eller burde have vidst, at der ikke var betalt korrekt afgift af køretøjet.
 H1 er derimod det rette hæftelsesobjekt for et eventuelt afgiftskrav, når SKAT har dokumenteret, at der aldrig har været fastmonteret rosette og køkken i køretøjet. Dette underbygges yderligere ved, at H1 har været indehaver af forhåndsgodkendelsen i Autocamperfortegnelse 18/2006 og dermed kender betingelserne for registrering af autocampere, at H1 har underskrevet såvel synsattest som ligger til grund for afgiftsberigtigelsen (bilag 19 – ekstraktens side 93) som anmeldelse af køretøjet til registrering (bilag 16) (ekstraktens side 95).
 På sidstnævnte dokument erklærer H1, at alle oplysninger om køretøjet er afgivet korrekt overfor SKAT.
 Det fremgår ligeledes af SKATs processkrifter, herunder særligt processkrift 1, at SKAT har måtte korrigere sin fremstilling af de faktiske omstændigheder ved indregistrering af køretøjet, og hvordan omstændighederne ved første indregistrering har været.
 Det gøres på det grundlag gældende, at SKAT skal friholde A for sagsomkostninger overfor H1, idet SKAT både burde og skulle have rejst det i sagen omhandlede krav om efterbetaling af registreringsafgift direkte mod H1 fremfor mod A, jf. registreringsafgiftslovens § 20, stk. 9, henholdsvis registreringsafgiftslovens § 20, stk. 1-3 og 6-7.”
 A har i et påstandsdokument, som er uddybet under hovedforhandlingen, over for H1 blandt andet anført følgende:
 ” ANBRINGENDER
 at såfremt køretøjet ikke opfylder betingelserne for at være indregistreret som autocamper, så skyldes dette alene forhold, som adciterede udelukkende bærer ansvaret for, og følgelig skal adciterede friholde adcitanten for ethvert krav fra SKAT i denne anledning,
 idet adciterede har importeret køretøjet fra


text:
Tyskland
 idet adciterede har ombygget, afgiftsberigtiget og indregistreret køretøjet første gang i Danmark som autocamper,
 idet adciterede har underskrevet syns- og tolddokumenter, og har i disse dokumenter erklæret at køretøjet levede op til alle betingelser i den forhåndsgodkendelse (Autocamperfortegnelse 18/2006) fra SKAT, som adciterede var indehaver af,
 idet adciterede hæfter for korrekt afregning af registreringsafgift i henhold til bestemmelserne i registreringsafgiftslovens § 20,
 at adcitanten er almindelig forbruger, der har købt køretøjet som et brugt køretøj hos en brugtvognsforhandler (som ejer nr. 4) i den stand, hvori den var på tidspunktet for SKATs standsning henholdsvis den efterfølgende fremvisning den 16. oktober 2012,
 at de forhold, som SKAT påberåber til støtte for sine krav mod adcitanten beror på;
 (a) at køretøjet aldrig har haft rosette fast monteret, og
 (b) at køretøjet aldrig har haft fast monteret køkken
 at SKAT i hovedsagen har dokumenteret, at disse dele aldrig har været fast monteret i køretøjet.
 Herudover gøres det gældende, at det uanset sagens udfald i forholdet mellem adcitanten og adciterede skal have omkostningsmæssige konsekvenser for adciterede,
 at adciterede har afslået at indtræde i sagen og dermed bidrage til sagens oplysning i forhold til oplysninger, som alene adciterede råder over,
 at adciterede har afvist at underskrive suspensionserklæring, hvorfor adcitationen har været nødvendiggjort,
 at i tilfælde af at Retten fastslår, at køretøjet ikke har kunnet indregistreres som autocamper, allerede fordi løsdelene ikke har været monteret, herunder rosette og bordbenet eller køkken, så skyldes dette udelukkende adciteredes undladelser i forbindelse med køretøjets ombygning og første indregistrering i Danmark, som kan tilregnes som forsætlige eller groft uagtsomme i afgiftsmæssig henseende,
 idet adciterede har underskrevet oplysninger om køretøjets indretning autocamper som fremlagt som hovedsagens bilag 7, 16 og 19, og at autocamperfortegnelsen nr. 18/2016 er udstedt til adciterede.”
 H1 har i et påstandsdokument, som er uddybet under hovedforhandlingen, blandt andet anført følgende:
 at H1 i forbindelse med ombygningen af bilen overholdt alle dagældende regler, og
 at ombygningen af bilen blev godkendt af SKAT i forbindelse med afgiftsberigtigelsen.
 I H1’s ejertid blev køretøjet gennemgået af myndighederne ad 2 gange. Første gang i forbindelse med det lovpligtige syn, hvor det af sagens bilag 7 fremgår, at bilen må anvendes til beboelse og anden gang i forbindelse med afgiftsberigtigelsen.
 Siden 2007 har køretøjet været ejet af en række forskellige ejere, og køretøjet blev ifølge oplysninger i SKATs redegørelse (sagens bilag 3, side 3) endnu en gang afgiftsberigtiget som autocamper den 9. august 2010.
 Det bemærkes i den forbindelse, at det ikke er muligt at få udstedt en toldattest, uden at bilen fremstilles for myndighederne, og bilen er således også efter H1’s ejertid blevet godkendt af SKAT som autocamper.
 I relation til SKATs godkendelse af bilen som autocamper henvises endvidere til sagens bilag Adc. A, hvoraf det fremgår:
 ”Såfremt bilen ændres eller ombygges til fx campingbil, må der forelægges dokumentation, hvis der foretages ændringer på det udstyr, bilen originalt skal være forsynet med. Desuden skal der forelægges dokumentation, såfremt der foretages ændringer af bærende elementer, fx forhøjet tag.”
 Dette var netop tilfældet


text:
for den omhandlede VW Touareg.
 Der henvises endvidere til SKATs nyhedsbrev fra december 1999 (sagens bilag Adc. B), hvor det fremgår:
 ”De ombyggede og centralt godkendte autocampere bør ved afgiftsberigtigelsen fremstilles for told- og skatteregionerne ombygget i nøje overensstemmelse med godkendelsen.”
 Toldattesten af 19. december 2007 (sagens bilag 4) er underskrevet af SKATs medarbejder, NL. Af attesten fremgår:
 ”Der er fra SKATs side intet til hinder for køretøjets registrering som anført.”
 Det bemærkes endvidere, at H1 frem til 2007 ombyggede et meget stort antal biler til autocampere, og H1 havde en løbende dialog med SKAT for at sikre sig, at alle regler blev afholdt.
 I relation til kravene til indretningen som autocamper i 2007 fremgår det af de fremlagte bilag, at køretøjerne utvivlsomt skulle være indrettet til ophold og beboelse. Det var i den forbindelse et krav, at køkkenarrangementet skulle være fastmonteret, og at alt campingudstyr skulle medbringes ved kørsel. Af bilagene fremgår det endvidere, at der skulle medbringes borde i autocamperen, men at borde ikke behøvede at være fastmonteret.
 Som sagens bilag 5 er fremlagt en autocamperfortegnelse, og den i sagen omhandlede VW Touareg blev – som alle de VW Touaregs, som H1 var involveret i – ombygget i nøje overensstemmelse med autocamperfortegnelsen og godkendelsen af 26. oktober 2006 fra Vurderingsmyndigheden vedrørende motorkøretøjer (bilag Adc. C).
 H1 har noteret sig, at Skatteministeriet er enig i, at det på ingen måde – således som A anfører – skulle være dokumenteret, at køretøjet ikke var udstyret og indrettet i overensstemmelse med den til H1 udstedte autocamperfortegnelse, da det blev anmeldt til afgiftsberigtigelse i 2007.
 På baggrund af sagsfremstillingen fra SKAT og de i sagen fremlagte bilag, er det ganske oplagt, at køretøjet ved kontrollen den 17. august 2012 ikke fremstod med samme indretning, som den gjorde, da ombygningen af bilen blev godkendt af SKAT i forbindelse med afgiftsberigtigelsen i 2007.
 I 2007 fremstod bilen med fastmonteret køkken, hvilket tilsyneladende ikke var tilfældet i 2012, men hvilke ændringer, der præcis er foretaget på køretøjet, og hvem der har foretaget ændringerne, er det på baggrund af sagens materiale ikke muligt at vurdere, idet A har valgt at eksportere bilen, efter at SKAT har rejst krav i sagen. Det er derfor ikke muligt at vurdere sagens genstand ved eksempelvis syn og skøn, og denne bevisusikkerhed må selvsagt komme A til skade.
 A har tilsyneladende først i 2016 fået oplysninger om, at H1 ombyggede bilen, og H1 frafalder derfor at gøre forældelse gældende.”
 Det fremgår af den dagældende registreringsafgiftslov § 5 a, stk. 1, at afgiften udgjorde 60 % af den afgiftspligtige værdi for køretøjer med tilladt totalvægt over 2 tons, som utvivlsomt er konstrueret og indrettet til ophold og beboelse. Bestemmelsen var en undtagelse til hovedreglen om, at der skulle svares en højere afgift efter lovens § 4. Efter den nugældende lovs § 5 a, stk. 4, jf. den dagældende lovs stk. 3, skal et køretøj berigtiges efter § 4, når betingelserne for den foretagne afgiftsberigtigelse ikke længere er opfyldt.
 Af bemærkningerne til den


text:
oprindelige registreringsafgiftslovs § 5 a fremgår, at der med ”utvivlsomt indrettet til ophold og beboelse” var ment, at ”køretøjet skal have en passende loftshøjde og skal være indrettet med sovepladser, køkken, vand-, og spildevandstank m.m.”
 I denne sag skal der træffes afgørelse om, hvorvidt køretøjet opfyldte betingelserne for afgiftsberigtigelsen som autocamper i 2007, og om betingelserne herfor forsat var opfyldt på kontroltidspunktet den 17. august 2012.
 Efter bevisførelsen, herunder navnlig UM’s forklaring og billederne af de andre køretøjer af mærket VW Touareg, lægges det til grund, at køkkenet blev boltet fast til gulvet i de køretøjer af mærket VW Touareg, som H1 ombyggede til autocampere. Det lægges endvidere til grund, at der blev lagt en løs rosette til montering af bordbenet i disse køretøjer. Det lægges endelig til grund, at SKAT på daværende tidspunkt kontrollerede samtlige importerede køretøjer ved indregistreringen i Danmark, og det må derfor lægges til grund, at køretøjet i denne sag, har været kontrolleret og godkendt i forbindelse med udstedelsen af toldattesten i 2007.
 Retten finder det på denne baggrund bevist, at køretøjet i denne sag havde et fastmonteret køkken og en løs rosette, da det blev godkendt i 2007, og at køretøjet derfor på disse punkter dengang opfyldte betingelserne for afgiftsfritagelsen i den dagældende lovs § 5 a, stk. 1.
 Den omstændighed, at rosetten ikke var fastmonteret, medfører ikke i sig selv, at bilen ikke var omfattet af lovens § 5 a.
 Det bemærkes i øvrigt, at A solgte køretøjet i 2016, og der er ikke foretaget syn og skøn eller på anden måde ført tilstrækkelig bevis til belysning af indretningen af køretøjet, herunder en eventuel tidligere anden indretning.
 Efter SG’s forklaring og de fremlagte billeder af køretøjet optaget den 17. august 2012 og 16. oktober 2012, lægges det til grund, at køkkenet lå løst i bilen på kontroltidspunktet, og at køkkenet med den fastgørelsesanordning, der på det tidspunkt var installeret i køretøjet ikke ville kunne benyttes. Retten finder derfor, at køkkenet på kontroltidspunktet var uanvendeligt til sit formål, og at køretøjet derfor på dette tidspunkt ikke længere utvivlsomt var konstrueret og indrettet til ophold og beboelse. Betingelserne for den foretagne afgiftsberigtigelse var derfor ikke længere opfyldt på kontroltidspunktet.
 SKAT har truffet en ny afgørelse som følge af den ændrede anvendelse af køretøjet. SKAT har således ikke ændret en tidligere afgørelse, og reglen i skatteforvaltningslovens § 32 a er derfor ikke relevant.
 A var ejer af køretøjet på kontroltidspunktet, og han havde således ansvaret for, at køretøjet på dette tidspunkt opfyldt kravene til dets udstyr og indretning. Køretøjet blev ubestridt anvendt på færdselslovens område på kontroltidspunktet, og uanset at det efter bevisførelsen kan lægges til grund, at køretøjet blev ændret på et tidligere tidspunkt, indtrådte pligten for ejeren til at betale den yderligere registreringsafgift derfor på kontroltidspunktet.
 På denne baggrund, og idet det af A i øvrigt anførte ikke kan føre til andet resultat, har SKAT været berettiget til at opkræve yderligere registreringsafgift vedrørende køretøjet hos A.
 Afgiftsberegningen er påklaget til Motorankenævnet, og sagen vedrørende værdiansættelsen


text:
er den 19. juni 2013 stillet i bero på denne sags afgørelse. Det fremgår, at bilen af SKAT er afgiftsberegnet med den oplysning, at bilen er registreret første gang den 23. august 2008. I hvert fald under disse omstændigheder, hvor det fremstår, som SKAT har lagt forkerte faktiske forhold til grund, bør Skatteministeriet alene få medhold i sin anerkendelsespåstand.
 Da A ikke har godtgjort, at det skyldes H1’s forhold, at køretøjet ikke (længere) opfyldte betingelserne for nedsættelse af afgift, frifindes H1.
 A har tabt sagen og skal betale sagsomkostninger til Skatteministeriet og til H1.
 A skal betale 55.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet. Heraf udgør retsafgiften 4.000 kr. og resten af beløbet udgør et passende beløb til dækning af udgiften til advokat inkl. moms.
 A skal betale 40.800 kr. i sagsomkostninger til H1. Beløbet udgør et passende beløb til dækning af udgiften til advokat. Beløbet er fastsat ekskl. moms, da det ikke fremgår, om H1 er momsregistreret.
 Ved fastsættelsen af sagsomkostningerne er der taget hensyn til sagsgenstandes størrelse, sagens karakter og omfang, og at hovedforhandlingen blev afviklet over 11⁄2 dag. Sidstnævnte er særligt baggrunden for, at sagsomkostningerne er fastsat større end de vejledende takster.
 Sagsøger A skal anerkende, at køretøjet VW Touareg V6 3,0 TDI, med stelnummer ...21, skal afgiftsberigtiges med fuld registreringsafgift efter registreringsafgiftslovens § 4, og at han hæfter for den opgjorte yderligere afgift af køretøjet.
 Adciterede H1 frifindes.
 Sagsøger A skal inden 14 dage betale sagsomkostninger med 55.000 kr. til sagsøgte Skatteministeriet og 40.800 kr. til adciterede H1.


text:
Viser nyheder inden for Retssager og voldgift
 Den 14. august 2018 sendte justitsministeren et lovforslag i høring. Lovforslaget handler blandt andet om, at offentlige myndigheder – i [...]
 Østre Landsret har, den 29. juni 2018, frifundet Finansiel Stabilitet i en principiel sag om et stort millionkrav. Kravet var [...]
 I en ny artikel analyserer advokat Jakob Dahl Mikkelsen retspraksis vedrørende forordning 261/2004 om passagerrettigheder. Her ser han på, hvornår [...]
 Det kan være ansvarspådragende for andre end sagens parter at finansiere videreførelsen af en sag under omstændigheder, hvor det er [...]
 Ændring af navn i stævning var ikke berigtigelse i retsplejelovens forstand
 Der er ikke tale om en berigtigelse af partsangivelsen, hvis det i realiteten medfører, at et andet selskab end det [...]
 Højesterets fortolkning af Bruxelles I-forordningens artikel 8, nr. 1
 Hvor praktiske hensyn taler for det, kan en part sagsøge en modpart et andet sted end der, hvor parten har [...]
 Højesteretsdom om forholdet mellem forsikringsselskab og medarbejder dækket af firmapensionsaftale
 Højesteret afgjorde den 15. maj 2018 en principiel sag om forholdet mellem en medarbejder dækket i henhold til en firmapensionsaftale [...]
 Højesteret fandt, at en sag mod et hollandsk selskab var snævert forbundet med en sag mod en dansk virksomhed. Derfor [...]
 En afgørelse om sikkerhedsstillelse angår retssagens processuelle rammer, og en tidligere afgørelse om sikkerhedsstillelse kunne derfor omgøres, da der forelå [...]
 Folketinget har vedtaget et nyt lovforslag om reform af den civile retspleje for at udvide adgangen til at fremlægge sagkyndige [...]
 Hvor placeres et tab ved afvikling af valutalån med stop loss-aftale?
 Vestre Landsret har fastslået, at en bank ikke var ansvarlig for det tab, som en kunde led som følge af [...]
 Ny dom om afgrænsningen for at anke direkte til Højesteret
 En sag kan ankes direkte til Højesteret fra Sø- og Handelsretten, hvis sagen er af principiel karakter og har generel [...]
 Kan man omgå retsplejelovens regler om sagsomkostninger?
 Et selskab med begrænset hæftelse, som oprettes med det ene formål at føre en retssag for et krav, som det [...]
 Danmark tiltræder værnetingsaftalekonventionen
 Den 30. maj 2017 vedtog Folketinget et lovforslag, som blandt andet betyder, at lov om Bruxelles I-forordningen ændres. Med lovændringen [...]
 En aftale med Saxo Bank om adgang til blandt andet gearet valutahandel indeholdt en værnetingsklausul. Aftalen om værneting var bindende [...]
 International Chamber of Commerce indfører en ny kortere proces i mindre voldgiftssager
 International Chamber of Commerce (”ICC”) har indført nye regler om behandlingen af mindre voldgiftssager (Expedited procedure). Reglerne trådte i kraft [...]
 Folketinget vedtog den 13. december 2016 lovforslag nr. L 20 med forslag til lov om ændring af retsplejeloven. Lovændringen har [...]
 Det var en historisk sejr, da Bech-Bruun for vores klienter, Noreco-koncernen, vandt danmarkshistoriens største domsbeløb og det største tilkendte beløb [...]
 Efter forældelseslovens § 15 afbrydes forældelse, når skyldneren over for fordringshaveren udtrykkeligt eller ved sin handlemåde erkender sin forpligtelse. Men [...]
 En engelsk advokat overdrog personligt stævningen til et dansk rederi på dennes hoved-kontor. Rederiet var dog ikke blevet korrekt forkyndt [...]


text:
Retsplejerådet - Der skal tilføjes flere eksperter i retssager
 Fremover skal man ved retten i større grad kunne lade to eller flere skønsmænd foretage syn og skøn. Det skal [...]
 Afvisning af søgsmål på grund af omgåelse af retsplejelovens regler om sagsomkostninger
 Vestre Landsret afsagde den 18. marts 2016 dom i en principiel sag om partsevne – eller mangel på samme – [...]
 Østre Landsret afsagde den 10. marts 2016 en kendelse, hvormed en kære blev afvist, fordi den ikke var indgivet – [...]
 De danske domstole har meget begrænsede muligheder for at tilsidesætte voldgiftskendelser. Generelt vil domstolene ikke vurdere, hvorvidt en voldgiftskendelse er [...]
 Ved lov nr. 737 af 25. juni 2014 blev der bl.a. indført en ny bestemmelse i retsplejeloven, der i visse [...]
 I en retssag var en dommer ikke inhabil, selvom han 13 år tidligere havde været advokat for den ene part. [...]
 Sø- og Handelsretten har tilladt parter at fremlægge skriftlige vidneerklæringer og en ensidigt indhentet rapport, da det ikke kunne afvises, [...]
 Kæremål skal afvises i landsretten, hvis ikke Procesbevillingsnævnet har givet tilladelse. Det har Højesteret endnu engang bekræftet.
 Østre Landsret har benyttet sig af en nyere adgang i retsplejeloven til at afvise en ankesag, da der ikke var [...]
 Højesteret afslog Finansiel Stabilitets ønske om at få et revisionsfirma til at fremlægge firmaets arbejdsmateriale i erstatningsansvarssagen mod Roskilde Banks [...]
 Den 24. august 2015 har Justitsministeriet sendt et udkast til lovforslag i høring vedrørende digitalisering af retsprocessen i borgerlige sager, [...]
 Kæremål afvist af Højesteret: Advokaten havde ikke møderet for landsret
 En advokat uden møderet for landsret kan ikke kære en kendelse fra landsretten til Højesteret. Det har Højesteret afgjort.
 Konkursboerne efter Cimber Sterling-koncernen får medhold i retssag
 Siden Cimber Sterling-koncernen gik konkurs i 2012, har der verseret retssager imellem konkursboerne og en række motorudlejere, som forinden konkursen [...]
 Sikkerheden i de danske domstole skærpes
 En ny fast adgangskontrol er blandt nogle af de initiativer, som skal medvirke til en øget sikkerhed i de danske [...]
 Landsretten afsagde den 13. maj dom i en straffesag vedrørende kursmanipulation. Ved dommen blev de tiltalte – heraf et selskab [...]
 DK er Europa's bedste når det gælder sagsbehandlingstider
 Danmark tager igen i år førstepladsen i EU, når det gælder sagsbehandlingstider for civile sager i 1. instans.
 Landsretten burde have taget stilling til sagsomkostninger
 Højesteret har hjemvist en sag til Østre Landsret, idet landsretten i en ankesag ikke tog stilling til sagsomkostningerne for byretten.
 Højesteret omgør Vestre Landsrets kendelse om elektronisk stævning
 Højesteret omgjorde Vestre Landsrets kendelse og fandt, at en stævning sendt på mail til byretten havde fristafbrydende virkning, selvom originalen [...]
 Editionsreglerne går ikke forud for reglerne i retsplejelovens kap. 57a
 Bevissikring under civil sag ikke udelukket efter retsplejelovens regler om bevissikring ved krænkelse af immaterialrettigheder mv.
 Sager om fx skilsmisse, børn og ægtefællebidrag på tværs af landegrænser kan foregå efter samme regler som i resten af [...]
 Udtalelser fra fagmænd skulle ikke afblændes
 Bilag med faglige udtalelser fra skønsmænd, der var indhentet efter, der


text:
blev anlagt sag, skulle ikke afblændes. Selvom udtalelserne ikke [...]
 Ny domsforordning - de væsentligste ændringer
 Danmark har nu gennemført de seneste ændringer i Domsforordningen (også kaldet Bruxelles I-forordningen). Ændringerne vedrører blandt andet forordningens anerkendelse af [...]
 Principiel højesteretssag om forældelse af erstatningskrav
 Højesteret afsagde den 10. februar 2015 dom i en principiel sag om, hvorvidt forældelsesfristen for et erstatningskrav rejst af en [...]
 Retssager og voldgift, Skatte- og afgiftsret
 Kæreskrift kunne ikke anses for ankestævning
 Højesteret fandt ikke grundlag for at anse et kæreskrift som en ankestævning i en sag, hvor appellanten anmodede landsretten om [...]
 Nu bliver det lettere at kommunikere elektronisk med domstolene
 Pr. 1. januar 2015 blev kravet om, at alle processkrifter skal forsynes med original underskrift, ophævet, hvilket betyder, at processkrifter [...]
 Ny database over domme
 Regeringen har i årets finanslovsforslag sat 14,9 mio. kr. af til en database, der skal give offentligheden adgang til tusindvis [...]


text:
Skat.dk: Begrænset skattepligt - løn - arbejde udført i Danmark - udbytte - selskab i Gibraltar
 02 May 2007 10:54
 23 Apr 2007 10:22
 2. afdeling, 466/2005
 Begrænset, skattepligt, Gibraltar, udbytte, lønindkomst
 Direktør, der var fuld skattepligtig til Spanien, anset for begrænset skattepligtig af løn udbetalt af et selskab hjemmehørende i Danmark. Højesteret lagde vægt på, at hele selskabets omsætning hidrørte fra G1, Danmark, hvor selskabet også havde sit kontor. Det var appellantens arbejdsindsats i selskabet, der dannede grundlag for dets aktivitet og omsætning. Han havde en fritidsbolig i Sverige, som gjorde det muligt for ham dagligt at tage på arbejde på kontoret i Danmark, hvor han også kunne overnatte. Under de omstændigheder består der en formodning for, at appellanten har udført lønarbejde i Danmark og derfor skal betale skat i Danmark af hele lønnen.
 2. Udbytte
 Moderselskabet hjemmehørende i Gibraltar blev i relation til udbytteudbetaling ikke anset for et selvstændigt skattesubjekt adskilt fra appellantens formue, og appellanten blev anset som den reelle modtager af udlodningen.
 Højesteret lagde bl.a. vægt på, at der var tale om, at han var ulønnet, at han skulle have del i selskabets overskud, og at han fik sine penge fra moderselskabet. Udbyttet blev af det udbytteudloddende selskab indsat på en konto, som af det udbytteudbetalende selskab blev ført som mellemregningskonto med moderselskabet - en konto hvorpå der løbende blev trukket en lang række private udgifter afholdt af appellanten. Udlodningen fra selskabet var således umiddelbart anvendt til udligning af hans private udgifter. Højesteret tillagde det endvidere betydning, at der ikke var fremlagt regnskab eller bogføringsmateriale for moderselskabet eller fremkommet andre oplysninger, der kan vise, at moderselskabet indtægtsførte udlodningen eller i øvrigt førte en modsvarende mellemregning med det udloddende selskab.
 Kildeskatteloven § 2, stk. 1, litra f (dagældende)
 Ligningsvejledningen 2007-2 D.A.2.1
 Ligningsvejledningen 2007-2 D.A.2.6
 Torben Melchior, Børge Dahl, Niels Grubbe, Thomas Rørdam og Michael Rekling
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 6. afdeling den 21. september 2005.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har principalt påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning til fornyet behandling hos skattemyndighederne.
 Skatteministeriet har anerkendt, at A i årene 1997-1999 har foretaget op til i alt 3 erhvervsmæssige rejser årligt til Canada, Norge, Tyskland og Sverige (Stockholm) og endvidere har deltaget i et kursus i Sverige.
 BM, G1 A/S, Danmark, har i en erklæring af 18. juni 2004 til brug for sagen udtalt bl.a.
 "På foranledning af direktør A, H1 A/S, skal undertegnede hermed bekræfte, at G1 A/S, Danmark i en lang årrække, herunder i perioden 1997-1999 har samarbejdet med direktør A og H1 A/S, og at medarbejdere fra G1 A/S, Danmark sammen med A har deltaget i møder med underleverandører i udlandet i forbindelse med konkrete projekter, som G1 A/S, Danmark har ønsket udført. Dette sker i øvrigt fortsat som led i vores samarbejde med A og H1 A/S.
 I perioden 1997-1999 har der været afholdt en række møder for tekniske drøftelser med den svenske underleverandør G2 Group på selskabets kontor i Sverige, ligesom der har været møder med A og andre af de underleverandører,


text:
som H1 A/S har engageret til løsning af projekter for G1 A/S, Danmark, herunder med G3 i Spanien, G4, Canada, G2 i Sverige. I enkelte tilfælde har medarbejdere endvidere sammen med direktør A og enkelte andre medarbejdere fra H1 A/S deltaget i kurser i udlandet i perioden 1997-1999, herunder ASP kurser hos G2 i Sverige.
 Herudover har der været afholdt møder med A på G1 A/S, Danmarks kontorer og hos H1 A/S. Det skal imidlertid for fuldstændighedens skyld oplyses, at i den indledende projektfase, der ofte vil strække sig over flere måneder, har de tekniske drøftelser i langt overvejende grad foregået hos G2 i Sverige."
 Lønindtægten
 En person, der ikke har bopæl i Danmark, skal betale skat i Danmark af løn for virksomhed udført her i landet, jf. kildeskattelovens § 2, stk. 1, litra a.
 A, der ikke havde bopæl i Danmark, var direktør i H1 A/S med hjemsted i Danmark, og det er ubestridt, at de beløb, der er nævnt i hans påstande, må anses som løn fra selskabet.
 Hele H1s omsætning i 1997, 1998 og 1999 hidrørte fra G1, Danmark, hvor H1 også havde sit kontor. Det var As arbejdsindsats i H1, der dannede grundlag for selskabets aktiviteter og omsætning. Han havde en fritidsbolig i Sverige, som gjorde det muligt for ham dagligt at tage på arbejde på kontoret i Danmark, hvor han også kunne overnatte.
 Under disse omstændigheder består der en formodning for, at A har udført lønarbejdet i Danmark og derfor skal betale skat i Danmark af hele lønnen.
 Højesteret lægger til grund, at A, udover de forretningsrejser mv., som Skatteministeriet har anerkendt, har deltaget i møder med G2 Group i Sverige. Højesteret finder imidlertid, at han - i betragtning af hans stillings karakter - ikke herved har godtgjort, at det arbejde, han har udført uden for Danmark, er af en art og et omfang, som kan medføre, at han ikke skal beskattes i Danmark af hele lønnen.
 Højesteret tiltræder herefter, at A er beskattet af hele lønnen.
 Aktieudbyttet
 Det er oplyst, at de udstedte anparter i H2 Ltd. var ejet af F1-Bank (Gibraltar), men A har forklaret, at han reelt ejede selskabet. Han har endvidere forklaret, at det ikke var meningen, at han skulle have løn for sit arbejde i H1, men del i dette selskabs overskud, og at han fik sine penge fra H2. Udbyttet på 400.000 kr. blev af H1 indsat på en konto, som af H1 blev ført som en mellemregningskonto med H2 - en konto, hvorpå der løbende blev trukket en lang række privatudgifter afholdt af A. Udlodningen fra H1 er således umiddelbart anvendt til udligning af hans private udgifter.
 Der er ikke fremlagt regnskaber eller bogføringsmateriale for H2 eller fremkommet andre oplysninger, der kan vise, at H2 indtægtsførte udlodningen eller i øvrigt førte en modsvarende mellemregning med H1.
 På denne baggrund tiltræder Højesteret, at H2 i relation til udbyttebetalingen ikke er et selvstændigt skattesubjekt adskilt fra As formue, og at A er den reelle modtager af udlodningen på de 400.000


text:
Højesteret Højesterets virksomhed
 Højesteret Om Højesteret Højesterets virksomhed
 Folketinget, regeringen og Højesteret er landets øverste statsorganer.
 Højesteret er en appeldomstol, som behandler domme og kendelser, der er afsagt af Østre Landsret, Vestre Landsret eller Sø- og Handelsretten. Man kan altså ikke anlægge sag direkte ved Højesteret. Højesteret behandler både civile sager og straffesager. Civile sager er især sager mellem borgerne indbyrdes og sager mellem en borger og forvaltningen. I straffesager kan Højesteret ikke tage stilling til skyldspørgsmålet.
 I hver sag deltager normalt fem dommere. I sager om vigtige, principielle spørgsmål deltager dog syv eller flere dommere. Højesteret arbejder i to afdelinger samtidigt. Der er ingen forskel på, hvilken type sager der behandles i de to afdelinger, og dommerne rokerer regelmæssigt mellem afdelingerne.
 Sagerne i Højesteret forberedes af et anke- og kæremålsudvalg, der består af tre højesteretsdommere. Dette udvalg behandler også kæremål, f.eks. appel af en landsrets afgørelser, der er truffet, mens landsretten behandler en sag. I udvalget er sagsbehandlingen skriftlig, og afgørelserne træffes på grundlag af sagens bilag.
 Højesteret udgiver embedsregnskab, der blandt andet har oplysninger om sagsantal.


text:
Ny dom fra Højesteret: Konstateringstidspunktet efter jordforureningslovens § 48, er det tidspunkt, hvor forureningen konstateres af miljømyndigheden | Forum Orientering
 Ny dom fra Højesteret: Konstateringstidspunktet efter jordforureningslovens § 48, er det tidspunkt, hvor forureningen konstateres af miljømyndigheden
 Skrevet af Morten Mark Østergaard d. 6/10 - 2010
 I denne sag blev en grundejer opmærksom på en olieforurening i 2002 og anmeldte forureningen til kommunen. Der var tale om en olieforurening, som stammede fra en lækage i en nedgravet rørledning, som var ført mellem en olietank og oliefyret. Der var tidligere - formentlig før 1991 – repareret en lækage på ledningen.
 I 2004 meddelte kommunen grundejeren et undersøgelsespåbud i medfør af jordforureningslovens § 48. Det følger af denne bestemmelse, at der kan udstedes påbud, når en forurening er ”konstateret” efter den 1. marts 2000.
 Tvisten i sagen angik herefter fra hvilket tidspunkt det i § 48 anførte konstateringstidspunkt skal regnes.
 Topdanmark Forsikring A/S, der varetager olietanksforsikringsordningen, jf. jordforureningslovens § 49, indgav klage over kommunens påbud. Kommunens afgørelse blev imidlertid stadfæstet af Miljøstyrelsen i 2006.
 Miljøstyrelsens afgørelse blev indbragt for Miljøklagenævnet, der afviste at behandle klagen.
 Herefter anlagde forsikringsselskabet sag mod Miljøstyrelsen og gjorde under sagen gældende, at konstateringsridspunktet efter jordforureningslovens § 48 er det tidspunkt, hvor forureningen konstateres uanset hvem, der har gjort opdagelsen. Efter forsikringsselskabets opfattelse kunne en forurening derfor være konstateret af en grundejer, en entreprenør eller en myndighed eller lignende. I forlængelse heraf anførte forsikringsselskabet, at den daværende ejer af ejendommen måtte have konstateret forureningen i forbindelse med reparationen af olieledningen.
 Landsretten lagde i sine præmisser vægt på skønsmandens forklaring om den typiske udvikling og nedsivning af en olieforurening, som i dette tilfælde måtte formodes at have været forholdsvis beskeden, og som ikke nødvendigvis var blevet opdaget i forbindelse med reparationen af rørledningen. Landsretten fandt det ikke bevist, at forureningen blev konstateret på tidspunktet forud for 1. marts 2000. På denne baggrund frifandt Landsretten Miljøstyrelsen.
 Højesteret udtalte i sine præmisser, at det ikke i § 48, stk. 1, er præciseret hvad, der er bestemmende for, om en forurening er konstateret, herunder hvem, der skal have konstateret forureningen.
 Højesteret lagde vægt på, at det følger af bemærkningerne til lovforslagets § 48, at lovgiveren har valgt konstateringstidspunktet – frem for tidspunktet for forureningens opståen – som afgørende for, om der kan udstedes påbud uanset forureningens årsag, ud fra et ønske om at undgå komplicerede diskussioner mellem miljømyndigheden og den nuværende ejer om, hvorvidt forureningen er sket i den nuværende ejers eller den tidligere ejers tid, og om, hvem der kan anses for ansvarlig for forureningen. Der gives i bemærkningerne samtidig udtryk for, at lovforslaget har til formål at modvirke de problemer, som en tidligere retstilstand Havde medført for olietankejere, der måtte leve med forureningen, eller selv har måttet bekoste en oprydning, med mindre miljømyndigheden fandt forureningen så alvorlig, at den på et tidspunkt blev ryddet op på det offentliges regning.
 Højesteret anførte videre, at disse hovedhensyn ville blive modvirket, hvis § 48, stk. 1, skulle forstås således, at en olieforurening skal


text:
anses for konstateret, blot en tredjemand eller en tidligere ejer eller bruger har været bekendt med forureningen, da der ved en sådan retstilstand vil kunne opstå vanskelige tekniske og juridiske tvivlsspørgsmål om konstateringstidspunktets fastlæggelse.
 Højesteret anførte, at bestemmelsens formål derfor taler for at fortolke § 48, stk. 1, således, at konstateringstidspunktet er det tidspunkt, hvor miljømyndigheden konstaterer forureningen på en sådan måde, at der kan meddeles ejeren af olietanken et påbud. Højesteret fandt ikke, at det forhold, at bestemmelsen derved kan få tilbagevirkende kraft, gav anledning til at anlægge anden fortolkning af bestemmelsen. Lovgiver var således i bemærkningerne til bestemmelsen opmærksom på, at § 48 indeholdt en regulering med tilbagevirkende kraft. Bestemmelsen var samtidig sammenhængende med reglerne om forsikringsdækning af grundejeren. Højesteret fandt på denne baggrund, at konstateringstidspunktet efter jordforureningslovens § 48 er det tidspunkt, hvor miljømyndigheden konstaterer forureningen.
 Topdanmark havde under sagen fremsat anbringender om, at Miljøstyrelsen ikke havde godtgjort, at forureningen ikke blev anmeldt til kommunen forud for maj 1991. Dette anbringende blev dog afvist af højesteret som for sent fremsat. Højesteret bemærkede i øvrigt, at bevisførelsen herfor ville have påhvilet Topdanmark.
 Da olieforureningen herefter skulle anses for konstateret, da forureningen blev anmeldt til kommunen i april 2002, fandt højesteret, at Miljøstyrelsens påbud havde den fornødne hjemmel, hvorefter landsrettens dom blev stadfæstet.
 Højesterets dom af 22. juni 2010 (UFR 2010. 2518H)
 OIO Standardaftale for web-services f...


text:
Skat.dk: G.A.3.3.8 Ikke-lovreguleret hæftelse
 Afsnittet handler om hæftelse i de tilfælde, hvor hæftelsen ikke er fastlagt i loven
 Generelt om nulstilling og erstatningsansvar
 Solidarisk hæftelse når en af de hæftende frigøres for sin hæftelse
 Når en indeholdelsespligtig virksomhed med begrænset ansvar, fx et aktie- eller anpartsselskab ophører som insolvent med restancer til det offentlige vedrørende A-skat, AM-bidrag og udbytteskat, vil det offentlige næsten altid lide tab, fordi der kun betales dividende af restancen.
 Det offentlige har derfor anlagt en række sager ved domstolene og fået medhold i, at personer, der har været særligt nært knyttet til den fallerede virksomhed, under visse betingelser pålægges nulstilling eller erstatningsansvar for selskabets restancer.
 Grundlaget for sagerne har været culpareglen, der er et grundprincip i dansk ret. Ifølge culpareglen er man forpligtet til at erstatte et økonomisk tab, som man på uansvarlig vis har påført en anden.
 Efter culpareglen skal den skadegørende handling eller undladelse kunne tilregnes skadevolderen som forsætlig eller uagtsom. Det betyder, at han enten har haft til hensigt at udføre den skadegørende handling eller undladelse, eller at han burde have vidst, at hans handling eller undladelse ville medføre at skaden ville ske.
 Herudover er det en betingelse, at den ansvarspådragende adfærd har været årsag til det lidte tab, og at denne årsagssammenhæng har stået skadevolderen klart. (kausalitet = årsagssammenhæng og adækvans = påregnelighed). Se UfR1976.241.
 I en sag blev en advokat frifundet, fordi det ikke var godtgjort, at der var sammenhæng mellem den ansvarspådragende adfærd og underbalancen i et konkursbo. Se TfS2000.975.
 Hæftelsessager vedrørende indeholdt, men ikke indbetalt A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv. kan opdeles i to grupper:
 Restancer bestående af A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv. vedrørende udbetalinger til selskabets ledelse og disses nærtstående. Nulstilling
 Restancer bestående af A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv. vedrørende udbetalinger til selskabets øvrige ansatte. Erstatning
 Nulstilling betyder, at Skatteforvaltningen ser bort fra, at der er bogført A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv., og dermed ikke godskriver indkomstmodtageren beløbene i årsopgørelsen.
 Nulstillingen hindrer altså, at en skatteyder ved hjælp af indeholdelsesreglerne opnår en fyldestgørelse, som ikke vil kunne opnås i selskabet eller gennem insolvensbehandling af selskabet.
 Praksis vedrørende nulstilling er dannet på grundlag af en højesteretsdom. Se UfR1981.473. Højesteret har med denne dom accepteret, at Skatteforvaltningen under visse betingelser kan undlade at modregne ikke-indbetalt, indeholdt A-skat mv. i personens slutskat. Se KSL § 60, stk. 1. Se mere om betingelserne nedenfor.
 Når skattebeløbene ikke godskrives, vil personen komme til at hæfte for beløbet enten i form af en restskat eller ved, at en eventuel overskydende skat bliver mindre.
 I ovennævnte retssag blev selskabets direktør kendt erstatningsansvarlig for tabet af den A-skat mv., der stammede fra lønudbetalingen til de øvrige ansatte, mens erstatningsansvaret for A-skat mv. af direktørens egen løn kunne udmøntes i et hæftelsesansvar opnået gennem manglende godskrivning i slutskatten. Direktøren vidste, at der ikke var realitet i den formelle indeholdelse af A-skatten, og derfor kunne Skatteforvaltningen på tilsvarende vis se bort fra direktørens krav på modregning/godskrivning af A-skatten i slutskatten.
 Højesteret har i SKM2013.294.HR afgjort, at der også


text:
kan ske nulstilling af udbytteskat, der korrekt er blevet indeholdt, men ikke afregnet. Højesteret fandt endvidere, at der kunne statueres identitet mellem de to ægtefæller, så nulstilling kunne ske over for selskabets direktørs hustru.
 Østre Landsret nåede i en anden sag til det resultat, at en person vidste eller burde vide, at der ikke var økonomisk realitet bag de indeholdte A-skatter mv. og fandt betingelserne for nulstilling opfyldt. Se SKM2007.346.ØLR.
 Betingelser for nulstilling
 Der er følgende betingelser for nulstilling:
 Virksomhedens insolvens skal være konstateret ved ophør, konkurs eller lignende.
 Den indeholdelsespligtige skal have restancer af A-skat, AM-bidrag eller udbytteskat mv. vedrørende de perioder, hvor selskabet har godskrevet skattebeløb mv. for personer, som er omfattet af punkt d. Perioderne behøver ikke være sammenhængende.
 Nulstilling kan som hovedregel kun ske for personer, der har en væsentlig økonomisk interesse i virksomheden, og som kan disponere enerådende i virksomhedens anliggender samt for disses nærtstående.
 Nulstilling forudsætter, at de pågældende i kraft af deres tilknytning til virksomheden vidste eller burde have vidst, at der ikke var økonomisk realitet bag de formelle indeholdelser, og dermed at de bogførte A-skatter mv. ikke ville kunne afregnes til forfaldstid.
 Hvis den indeholdelsespligtige ikke er et selskab med begrænset ansvar, er der ikke behov for nulstilling, fordi den indeholdelsespligtige da hæfter umiddelbart for skattebeløbene.
 Nulstillingen forudsætter, at der er konstateret et endeligt økonomisk tab.
 xI SKM2018.465.LSR havde SKAT nulstillet indeholdt ikke-indbetalt A-skat og AM-bidrag vedrørende lønnen til en direktør i et selskab, der var gået konkurs. Landsskatteretten fandt at de almindelige forældelsesregler fandt anvendelse vedrørende nulstilling, idet der i nulstilling ikke er tale om foretagelse eller ændring af en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat.
 Det var landskatterettens opfattelse at den konstaterede insolvens på tidspunktet for konkursdekretet efter en konkret vurdering i sagen var det tidligste tidspunkt SKAT kunne kræve betaling, da det er en betingelse for nulstilling af virksomheden, at insolvens skal være konstateret ved ophør, konkurs eller lignende. Da SKATs behandling af sagen lå mere end 3 år efter afsigelse af dekret var kravet på A-skat og AM-bidrag forældet.
 Landsskatteretten annullerede derfor nulstilling. x
 Nulstilling kan kun finde sted for perioder, hvor selskabet stadig har restance med indeholdte A-skatter, AM-bidrag og udbytteskatter. Det er kun ubetalte A-skatter mv., der kan nulstilles. Perioderne behøver ikke være sammenhængende. Dvs. at betaling af enkelte måneders tilsvar ikke udelukker, at tidligere måneders tilsvar eller mellemliggende måneders tilsvar nulstilles.
 Det er en forudsætning, at der i de skyldige tilsvar for de enkelte perioder indgår bogførte indeholdte A-skatter, AM-bidrag og/eller udbytteskatter for personer omfattet af personkredsen nævnt i punkt d.
 En direktør kan ikke hindre nulstilling ved at påstå, at en delvis betaling fortrinsvis skal dække A-skatten og AM-bidragene af hans egen løn.
 Omvendt kan der ikke nulstilles over for en direktør, hvis selskabet ikke er i restance med A-skat mv. og/eller udbytteskat i de perioder, hvor hans A-skat og udbytteskat er bogført. Medmindre Skatteforvaltningen har grundlag for at antage, at selskabet i forbindelse med bogføringen af de pågældende skatter bevidst har forsøgt at hindre


text:
nulstilling.
 Hvis restancen på et senere tidspunkt betales helt eller delvist, skal nulstillingen ophæves eller reduceres tilsvarende. Afdrag, der ikke kan dække hele månedens tilsvar, skal primært afskrives på de beløb, der ikke kan nulstilles.
 Den personkreds, der kan nulstilles overfor, er primært personer, der har en væsentlig økonomisk interesse i virksomheden og som kan disponere enerådende i virksomhedens anliggender.
 Det vil typisk dreje sig om personer, hvor de selv eller hvor deres nærtstående direkte eller indirekte ejer en væsentlig del af selskabets kapital. Vestre Landsret har i en ikke offentliggjort afgørelse nulstillet direktørens samlevers skatter med baggrund i, at de havde fælles husholdning, og samleveren vidste, at selskabet ikke havde penge til at afregne A-skatter mv.
 For så vidt angår personer uden for kredsen af en virksomheds egentlige ledelse og ledelsens nærtstående, kan nulstilling ske i særlige tilfælde, hvis vedkommende har haft en særstilling i virksomheden med hensyn til løn- og arbejdsvilkår eller en væsentlig økonomisk interesse i virksomhedens drift.
 Nulstilling forudsætter, at der er udvist culpa. Det vil være tilfældet, hvis personen, som er omfattet af personkredsen i punkt d, kan bebrejdes, at udbetaling af løn og godskrivning af skatter til ham selv eller hans nærtstående er fortsat på et tidspunkt, hvor han vidste eller burde have vidst, at selskabet ikke havde økonomisk evne til at indbetale de indeholdte A-skatter og AM-bidrag.
 Der vil også være culpa, hvis han fortsætter lønudbetalingerne til sig selv på et tidspunkt, hvor han vidste eller burde have vidst, at der var en væsentlig risiko for, at beløbene ikke kunne betales til forfaldstid. Det kan fx være tilfældet, hvis en direktør fortsat udbetaler løn til sig selv uden at afregne A-skat og AM-bidrag i situationer, hvor der er opstået økonomiske problemer på grund af en stor debitors uventede konkurs, eller hvor en vigtig handelspartner ikke længere ønsker at aftage selskabets produkter. Det kan også være tilfældet, hvis selskabet vidste eller burde have haft en bestyrket formodning om, at en samhandelspartner eller debitor ikke ville kunne opfylde sine forpligtelser over for selskabet, idet den erhvervsmæssige risiko for tab i disse situationer skal bæres af den omhandlede personkreds og ikke af staten.
 Culpa vil også være til stede, hvis den person, der er enerådende i selskabet, vidste, at indeholdt A-skat, AM-bidrag og udbytteskat mv. ikke ville blive afregnet, fordi selskabets aktiviteter ville blive videreført i et nyt selskab, mens det indeholdelsespligtige selskab kan imødese en sandsynlig konkurs.
 Østre Landsret har i en sag opretholdt en nulstilling, foretaget overfor en direktør og eneanpartshaver A, i selskabet B for de indeholdte, men ikke afregnede A-skatter mv. for andet halvår af 2002 og for marts måned 2003. Selskabet B gik konkurs i februar 2004. Landsretten lagde til grund, at A havde stiftet et nyt selskab, C, med et næsten identisk navn som en direkte følge af, at B ved dom var blevet pålagt at betale en betydelig erstatning. B's aktiviteter blev efter dommen straks overført til C. Ifølge Landsretten måtte A på tidspunktet for stiftelsen af C have


text:
været klar over, at B ikke ville kunne overholde sine økonomiske forpligtelser. Desuden havde B i strid med sandheden oplyst, at der ikke var indeholdt A-skat og AM-bidrag for A i andet halvår af 2002. Nulstillingen ansås derfor for at være sket med rette. Se SKM2007.475.ØLR.
 I en anden sag afgjorde landsretten, at betingelserne for nulstilling af A-skat mv. for juli 2001 til februar 2002 var opfyldt. Sagsøgeren havde fra september 1999 været anpartshaver i et anpartsselskab, der blev taget under konkursbehandling i maj 2003. Landsretten lagde efter bevisførelsen til grund, at sagsøgeren efter den 8. juni 2001 ejede 60 % af anparterne i anpartsselskabet og dermed var majoritetsanpartshaver i den relevante periode. Sagsøgeren var ikke registreret som direktør i Erhvervs- og Selskabsstyrelsen i den omhandlede periode, men da sagsøger i selskabets regnskaber blev betegnet som direktør, og da sagsøgeren i november 2001 førte selvstændige forhandlinger med selskabets revisor og SKAT om væsentlige økonomiske spørgsmål, fandt landsretten det godtgjort, at sagsøgeren havde haft en bestemmende indflydelse i selskabet og derved kunne disponere enerådende. Retten nåede derfor til det resultat, at sagsøgeren ikke var uvidende om, at der ikke var økonomisk realitet bag selskabets bogføring vedrørende indeholdt A-skat mv. Nulstillingen var derfor sket med rette. Se SKM2008.103.ØLR og SKM2018.229.BR.
 I en tredje sag afgjorde byretten, at det var med rette, at SKAT for indkomstårene 2008 og 2009 havde foretaget nulstilling af A-skat og AM-bidrag af løn udbetalt fra et selskab til selskabets direktør, som samtidig var hovedanpartshaver. Retten fandt endvidere, at nulstilling af indeholdt A-skat og AM-bidrag for indkomståret 2009 for løn udbetalt til direktørens ægtefælle var foretaget med rette. For så vidt angik direktøren lagde retten bl.a. vægt på, at selskabet i 2008 opbyggede restancer til det offentlige i størrelsesordenen ca. 2 mio. kr., at uanset om der i efteråret 2008 blev indskudt ca. 1,5 mio. kr. i selskabet, blev der fortsat ikke afregnet restancer til det offentlige, og at direktøren ikke havde godtgjort, at der overhovedet var foretaget indeholdelse af A-skat og AM-bidrag af hans løn. Uanset om der var foretaget indeholdelse, fandtes direktøren derfor at have været i ond tro om, at der ikke var økonomisk realitet bag indeholdelserne på det tidspunkt, hvor de måtte være foretaget. For så vidt angik direktørens ægtefælle lagde retten bl.a. vægt på, at hun som følge af sin bestyrelsespost i selskabet samt sit ægteskab med direktøren måtte have været bekendt med selskabets alvorlige økonomiske situation. Se SKM2015.561.BR og SKM2018.229.BR
 Culpøs adfærd kan også forekomme, hvis parterne i et retsforhold har nær tilknytning til hinanden, fx i familieforhold, eller i forhold, hvor et aktieselskab beherskes af en enkelt eller af en snæver gruppe af kapitalindskydere, og hvor de tilrettelægger indeholdelsen på en sådan måde, at det offentlige får mindre provenu. Skatteforvaltningen skal i sådanne tilfælde vurdere, om der er tale om en lovlig udnyttelse af skattelovgivningens muligheder, eller om der er tale om dispositioner, som Skatteforvaltningen ikke skal respektere.
 Efter en samlet bedømmelse af sagen kan nulstilling undlades, hvis lønnen til direktøren mv.


text:
har været ubetydelig i forhold til virksomhedens samlede omsætning.
 Gennemførelse af nulstilling
 Fastsættelse af de beløb, der nulstilles, sker ved, at Skatteforvaltningen tæller de A-skatter, AM-bidrag og udbytteskatter, som selskabet har redegjort for i restanceperioden vedrørende den ovenfor nævnte personkreds sammen. Betalte beløb, herunder eventuel dividende fra konkursbehandling, skal trækkes fra.
 Skatteforvaltningen laver rettelsesindberetninger, hvori de tidligere indberettede indeholdte A-skatter, AM-bidrag og udbytteskatter nedskrives med de nulstillede beløb.
 Indkomstmodtageren har ikke fradragsret for nulstillede beløb ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Dette skyldes, at Skatteforvaltningen ikke kan tilsidesætte selve lønaftalen mellem indkomstmodtageren og arbejdsgiveren. Lønmodtageren kan anmelde det nulstillede beløb som en fordring i selskabets eventuelle konkursbo. Se TfS1996.165lsr.
 Nulstillede beløb skal reguleres over årsopgørelsen. Beløbene må ikke opkræves særskilt. Den afdeling, der står for ligningen, skal derfor have besked om afgørelsen om nulstilling.
 Skatteforvaltningen skal skriftligt underrette indkomstmodtageren og selskabet om nulstillingen. Afgørelsen skal være begrundet og indeholde oplysning om, at afgørelsen kan påklages.
 Hvis betingelserne for at nulstille eller for at anvende de lovfæstede hæftelsesbestemmelser ikke er opfyldt, bør Skatteforvaltningen undersøge, om der er grundlag for at kræve erstatning efter de almindelige erstatningsretlige regler.
 Nedenfor følger en række domme, som har taget stilling til erstatningsansvar:
 Højesteret har i en række domme pålagt personligt erstatningsansvar for et selskabs ikke-afregnede A-skatter mv., hvor den erstatningspligtige ved sin handlemåde har påført det offentlige tab. Den erstatningspligtige har typisk været en leder af et aktie- eller anpartsselskab. Se UfR 1981,473 og UfR 1995,43.
 Højesteret har også pålagt bestyrelsen for et aktieselskab erstatningsansvar for tab ved fortsat drift af selskabet efter at bestyrelsen burde have indset, at selskabet ikke kunne videreføres uden yderligere tab. Se UfR 1998,1137.
 I en sag blev det anset for ansvarspådragende for en tilsynsførende advokat i et betalingsstandsningsbo, at han ikke bragte betalingsstandsningen til ophør efter, at det kunne konstateres, at den likviditetsmæssiges situation var forværret. Advokaten blev dog frifundet, fordi det ikke blev bevist, at den ansvarspådragende adfærd var årsag til underbalancen i det senere konkursbo. Se TfS 2000,975
 Højesteret har i en sag idømt en bank med kendskab til selskabets økonomiske situation erstatningsansvar for at have disponeret over selskabets aktiver, så selskabet blev ude af stand til at opfylde sine forpligtelser til at betale salgsmoms. Se UfR 2002,139
 Højesteret har i en sag pålagt en advokat, der fungerede som tilsyn i betalingsstandsning, personlig hæftelse efter OPKL § 10 for momstilsvar fra et selskab, der skulle videreføre driften.
 Betalingsstandsningen, hvor advokaten var tilsyn, vedrørte en personligt drevet virksomhed. Der blev afsagt konkursdekret cirka 14 dage senere. Se SKM2005.456.HR.
 Den konkursramte virksomhed blev videreført i et selskab, der fakturerede moms for 66.069 kr. Dette selskab blev imidlertid hverken registreret hos SKAT eller hos Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, og derfor blev både fallenten og advokaten anset for at hæfte for beløbet ud fra interessentskabslignende betragtninger. Advokaten indbetalte beløbet under protest og indbragte afgørelsen for Told- og Skattestyrelsen, hvor han også gjorde gældende, at han skulle have momsfradrag for indgående moms.
 I sin afgørelse af 25. juli 2003 afviste Told- og Skattestyrelsen


text:
advokatens anbringender og udtalte, at advokaten havde pådraget sig et erstatningsansvar ved at have ladet et selskab, han kontrollerede, yde et lån til at sikre den videre drift i et selskab under stiftelse. Til sikkerhed for lånet havde advokaten modtaget en transport på fakturafordringerne. Beløbene herfra skulle indbetales på hans klientkonto. Da han var bekendt med fallentens økonomiske forhold, var han klar over, at momsbeløbet, som var indberegnet i fakturafordringerne, ikke ville blive afregnet. Herved havde advokaten efter Told og Skattestyrelsens opfattelse pådraget sig et erstatningsansvar.
 Landsretten nåede til det resultat, at advokaten hæftede direkte for momsbeløbet efter OPKL § 10 og ML § 3. Højesteret stadfæstede dommen, men med samme begrundelse som Told- og Skattestyrelsen:
 "Højesteret finder ikke grundlag for at fastslå, at A har deltaget som interessent i den nye virksomhed, som blev etableret efter SNs konkurs den 7. december 200. Højesteret finder heller ikke tilstrækkeligt grundlag for at tilsidesætte A's forklaring om, at han ikke vidste, at denne virksomhed blev drevet under navnet G1 A/S under stiftelse. A hæfter derfor hverken efter momslovens § 3 eller efter aktieselskabslovens § 12, stk. 2 for momsbeløbets betaling.
 Efter indholdet af A's brev af 7. december 200 til konkursboets kurator må det imidlertid lægges til grund, at A var bekendt med, at SN i umiddelbar forlængelse af konkursen havde begyndt en ny virksomhed, og at dette skete på grundlag af de indkøb i Italien, der var betalt af A med midler fra selskabet H1 ApS. Dette selskab havde i forbindelse hermed fået transport i salgssummerne, som i deres helhed blev betalt til As klientkonto. A måtte indse, at SN som fallent ikke havde andre midler til at betale momsen af salgssummerne. Under disse omstændigheder burde A, som havde påtaget sig at være SN behjælpelig med etablering af en ny virksomhed, have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af moms. Ved at have forsømt dette har A pådraget sig erstatningsansvar, og han kan derfor ikke kræve momsbeløbet tilbagebetalt."
 Betingelser for at kræve erstatning
 Der er følgende betingelser for at kræve erstatning:
 Der skal være tale om en virksomhed med begrænset ansvar, typisk et aktie- eller anpartsselskab
 Det offentlige skal have lidt et tab som følge af culpøs adfærd
 Virksomheden skal være ophørt som insolvent med restancer til Skatteforvaltningen, fx A-skat, AM-bidrag, moms eller punktafgifter. Tabet kan også være konstateret i forbindelse med akkord eller lignende
 Den erstatningspligtige skal have haft en væsentlig økonomisk interesse og/eller bestemmende indflydelse i selskabets anliggender. Dette gælder også, hvor disse forudsætninger samtidig er opfyldt af flere personer. Det er ikke afgørende, om de pågældende helt eller delvist ejede selskabets kapital.
 Domstolene stiller strenge krav til bevisførelsen, og bedømmelsen af, om der har foreligget culpa er strengere ved erstatning end ved nulstilling.
 Der lægges vægt på, hvornår det regnskab, der udviste det dårlige resultat, har foreligget for selskabets ledelse, og om ledelsen på trods af dette har haft berettiget grund til at tro på, at igangværende forhandlinger om overdragelse


text:
af virksomheden eller om tilførsel af ny kapital ville kunne have forhindret virksomhedens økonomiske sammenbrud. Se UfR1985.377.
 Hvis der slet ikke foreligger regnskab, vil dette som udgangspunkt blive anset som culpøs adfærd fra ledelsens side.
 Domstolene lægger endvidere vægt på, om selskabet har været pålagt forkortet afregning, og om opkrævningen har været effektiv. Se UfR1985.209
 Gennemførelse af erstatningssag
 Skatteforvaltningen har bevisbyrden for, at der er handlet culpøst.
 Ved bedømmelsen, af om der er grundlag for at rejse erstatningssag, indgår følgende:
 Opgørelse af restancen ekskl. renter og påkravsgebyrer fordelt på tilsvarsmåneder
 Redegørelse for tvangsinddrivelsens forløb, herunder oplysning om udlæg eller anden sikkerhed. Det skal fremgå, på hvilke tidspunkter RIM har været i forbindelse med de ansvarlige
 Den indeholdelsespligtiges skriftlige forklaring på årsagen til restancens opståen. Afgives forklaringen mundtligt i forbindelse med sagsbehandlingen, skal referatet af bevismæssige grunde så vidt muligt være underskrevet af den indeholdelsespligtige.
 Eventuelle rapporter fra kontrolbesøg i virksomheden i den periode, hvor restancen er opstået
 Regnskabsmateriale, dvs. virksomhedens regnskaber for de 3 seneste indkomstår, bekræftede udskrifter af bestyrelsens forhandlingsprotokol og revisionsprotokoller vedrørende forhold, der har betydning for sagen samt statusoversigt og kuratorindberetninger.
 Oplysning om personlige skatterestancer
 xOplysningsskemaerx for de seneste 3 år for de personer, der ønskes pålagt erstatningspligt. xOplysningsskemaerne xskal sammen med eventuelle andre personlige, økonomiske oplysninger bruges til at vurdere, om et eventuelt erstatningsbeløb vil kunne inddrives hos den erstatningspligtige.
 Erstatningskravet kan også rejses som et adhæsionskrav efter RPL § 991 i forbindelse med en kildeskattestraffesag efter KSL § 74, stk. 2. Hvis erstatningssagen kræver væsentligt større bevisbedømmelse end straffesagen, vil domstolene dog som oftest henvise erstatningssagen til civilt søgsmål.
 Hvis straffesagen afsluttes administrativt, kan Skatteforvaltningen indgå et forlig om erstatningsansvar.
 Inddrivelse af erstatning og renter
 Erstatningen pålægges efter almindelige erstatningsretlige regler.
 Erstatningen kan ikke inddrives efter inddrivelsesloven. Hvis erstatningskravet er fastslået ved dom, kan kravet søges inddrevet gennem den judicielle foged/fogedretten.
 Kravet kan ikke tillægges renter efter KSL, men kun procesrenter.
 Erstatningskrav kan inddrives ved modregning, og kravet skal derfor indsættes i CFR.
 Skatteforvaltningen skal skriftligt underrette den erstatningspligtige før et erstatningskrav indsættes i CFR.
 Erstatningskrav, der ikke er fastslået ved dom, forælder 3 år efter, at Skatteforvaltningen blev bekendt med tabet. Hvis kravet er fastslået ved dom, er forældelsesfristen 10 år.
 SKM2018.188.SKAT ændrer praksis vedrørende solidarisk hæftelse, når en kreditors krav mod én af de solidarisk hæftende skyldnere forældes eller eftergives, eller når en skyldner har opnået gældssanering eller rekonstruktion med tvangsakkord.
 Ved solidarisk hæftelse forstås, at en person hæfter personligt, ubegrænset og solidarisk for hele gælden. Det betyder, at en kreditor kan afkræve hver skyldner det fulde beløb, indtil kreditor har fået dækning for kravet.
 Betydning af forældelse over for én af flere solidarisk hæftende skyldnere
 Det forhold, at forældelse er indtrådt over for en af flere solidarisk hæftende skyldnere, er uden betydning for Skatteforvaltningens eller RIMs krav mod de øvrige skyldnere.
 Dette betyder, at hvis Skatteforvaltningen eller RIM lader et krav på skatter eller afgifter blive forældet over for en af skyldnerne i et skyldforhold med solidarisk hæftelse, skal der ikke ske


text:
nedsættelse af kravet mod de øvrige solidarisk hæftende skyldnere. De øvrige medskyldnere hæfter således forsat personligt, ubegrænset og solidarisk for hele gælden.
 Dette gælder, uanset om forældelse kan tilregnes Skatteforvaltningen eller RIM som en forsømmelighed.
 Eftergivelse af kravet
 Den hidtidige praksis i SKM2008.380.SKAT ændres således, at Skatteforvaltningen eller RIM i forbindelse med eftergivelse skal forbeholde sig at gøre det fulde krav gældende mod de øvrige solidarisk hæftende skyldnere.
 Hermed sidestilles eftergivelse med gældssanering og rekonstruktion med tvangsakkord, jf. punkt 2, således at eftergivelsen i lighed med gældssanering og rekonstruktion med tvangsakkord ikke har indflydelse på Skatteforvaltningens eller RIMs rettigheder mod andre, som hæfter tillige med skyldner.
 Rekonstruktion med tvangsakkord og gældssanering
 Den hidtidige praksis i SKM2008.380.SKAT videreføres, men det præciseres, at:
 Gældssanering har ingen indflydelse på Skatteforvaltningens eller RIMs rettigheder mod andre, som hæfter tillige med skyldner, jf. konkurslovens § 226, stk. 3.
 Rekonstruktion med tvangsakkord har ingen indflydelse på Skatteforvaltningens eller RIMs rettigheder mod andre, som hæfter tillige med skyldner, jf. konkurslovens § 14, stk. 3.
 Da der er tale om en skærpelse af praksis har SKM2018.188.SKAT virkning fra offentliggørelsen den 30. april 2018.
 Virkningen er, at forældelse af et krav mod én af flere solidarisk hæftende skyldnere ikke længere medfører, at kravet nedskrives over for de øvrige solidarisk hæftende skyldnere, hvis forældelsen er indtrådt fra og med offentliggørelsestidspunktet. Den ændrede praksis finder ikke anvendelse i de tilfælde, hvor forældelse er indtrådt før offentliggørelsen, men først konstateres efter offentliggørelsen af styresignalet.
 Virkningen er, at eftergivelse, der sker i henhold til en afgørelse, der træffes efter offentliggørelsestidspunktet, ikke længere medfører nedskrivning af kravet over for de øvrige solidarisk hæftende skyldnere.
 Afgørelse samt evt. tilhørende SKM-meddelelser mv.
 SKM2013.294.HR
 Dommen drejede sig om, hvorvidt SKAT kunne foretage nulstilling af indeholdt, men ikke afregnet udbytteskat til den ægtefælle, der ejede selskabet - manden. Dommen drejede sig endvidere om, hvorvidt der kunne foretages nulstilling af den indeholdte, men ikke afregnede A-skat af løn til hustruen, der var ansat i selskabet.
 Højesteret fastslog, at de hensyn, der begrunder nulstillingspraksis for A-skatter, jf. UfR 1981.473.H, gør sig tilsvarende gældende for udbytteskat.
 Bevismæssig lagde Højesteret til grund, at manden på udbyttetidspunkterne vidste eller burde vide, at selskabet ikke ville kunne opfylde forpligtelsen til at betale indeholdt udbytteskat, og der heller ikke var udsigt til, at selskabet senere ville kunne dække forpligtelsen.
 Højesteret fandt endvidere, at der kunne foretages nulstilling over for hustruen for så vidt angik hendes indeholdte, men ikke betalte A-skatter. På baggrund af det oplyste om ægtefællernes forhold fandt Højesteret, at mandens viden på tidspunktet for lønudbetalingen måtte føre til, at SKAT med rette havde bortset fra de indeholdte, men ikke betalte A-skatter.
 SKM2005.456.HR
 Højesteret pålagde en tilsynsførende advokat erstatningsansvar for en klients momstilsvar. Advokaten måtte indse, at klienten ikke havde penge til at betale momsen. Advokaten, som havde hjulpet klienten med at etablere ny virksomhed, burde have sikret sig, at virksomheden blev momsregistreret, og at der blev afsat midler til betaling af momsen. Ved at have forsømt dette, havde advokaten pådraget sig erstatningsansvar.
 UfR


text:
2002.139
 Højesteret pålagde en bank, med kendskab til selskabets økonomiske situation, erstatningsansvar for at have disponeret over selskabets aktiver, så selskabet blev ude af stand til at opfylde sine forpligtelser.
 TfS2000.975
 Højesteret fastslog, at en tilsynsførende advokat i et betalingsstandsningsbo havde handlet ansvarspådragende. Advokaten blev frifundet for erstatningskravet, fordi der ikke var godtgjort en sammenhæng mellem den ansvarspådragende adfærd og underbalancen i konkursboet.
 Øster Landsrets afgørelse TfS1999,251
 UfR 1998.1137
 Højesteret fastslog, at bestyrelsen havde pådraget sig erstatningsansvar ved uforsvarligt at fortsætte selskabets drift. Bestyrelsen burde have indset, at det ikke var muligt at videreføre selskabet uden yderligere tab. Bestyrelsen havde derfor handlet uforsvarligt ved at fortsætte driften
 UfR1995.43
 Højesteret fastslog en direktør og eneejers erstatningsansvar for ikke-betalte A-skatter.
 Han burde have indset, at det ikke var muligt at videreføre selskabet.
 UfR 1985.377
 To direktører, der begge ejede 25 %, og som sammen med en søster og en svigerinde udgjorde bestyrelsen, blev ikke anset for erstatningsansvarlige. Direktørerne forklarede, at driften var blevet fortsat, fordi de vurderede, at dette ville give kreditorerne en gunstigere stilling.
 Højesteret mente ikke, at direktørerne måtte indse, at videreførelse af selskabet ville medføre tab.
 UfR 1985.209
 Højesteret fandt ikke at ledelsen måtte indse, at videreførelse af selskabet ville medføre tab for kreditorerne. De havde derfor ikke handlet uforsvarligt og var derfor ikke erstatningsansvarlige.
 UfR 1981.473
 Der blev gennemført nulstilling i forhold til en direktør og hovedaktionær, der var enerådende i et selskab. Han måtte vide, at selskabet hverken havde penge til at kunne indbetale A-skatten af hans eller de øvrige ansattes løn. Han blev også erstatningsansvarlig for de ansattes A-skatter
 SKM2008.103.ØLR
 Landsretten stadfæstede nulstilling i forhold til en anpartshaver, der ikke var anmeldt som direktør i selskabet. Anpartshaveren ejede 60% af anparterne og blev betegnet som direktør i regnskabet. Desuden førte han selvstændige forhandlinger med selskabets revisor og med skattevæsenet.
 Landsretten fandt derfor, at han havde en bestemmende indflydelse og kunne disponere enerådende.
 SKM2007.475.ØLR
 Landsretten stadfæstede nulstilling i forhold til en direktør og eneanpartshaver. Landsretten fastslog, at da aktiviteterne i forbindelse med en erstatningssag straks blev overført til et nyt selskab, havde direktøren forudset at selskabet ikke kunne betale.
 Landsretten stadfæstede nulstilling i forhold til en direktør og bestyrelsesmedlem i et selskab.
 Landsretten lagde vægt på, at direktøren kunne disponere enerådende, samtidig med at han selv havde besluttet at indeholde A-skatterne. Landsretten afgjorde, at direktøren vidste eller burde have vidst, at der ikke var økonomisk realitet bag de indeholdte A-skatter.
 UfR 1976.241
 Direktør, daglig leder og hovedaktionær blev fundet ansvarlig for at have undladt rettidigt at angive og indbetale A-skat. Direktøren fik en bøde og blev dømt til at betale erstatning.
 xSKM2018.489.BR x
 xSagen drejede sig om, hvorvidt skattemyndighederne havde været berettiget til at foretage nulstilling, så skatteyderen kunne nægtes godskrivning af indeholdte A-skatter og AM-bidrag vedrørende sin løn og feriepenge fra et aktieselskab.
 Skatteyderen var direktør i og ultimativ ejer af selskabet. Selskabet udbetalte løn og feriepenge til skatteyderen, hvoraf der blev indeholdt men ikke afregnet A-skat og AM-bidrag. Udbetalingen skete på et tidspunkt, hvor selskabet


text:
var under kontrolleret afvikling grundet store økonomiske vanskeligheder. Selskabet gik efterfølgende konkurs. Afregningen til SKAT af den indeholdte A-skat og AM-bidrag afhang i det hele af en afviklingsaftale med en engelsk hovedleverandør. Retten fandt, at skatteyderen som direktør i selskabet var berettiget til at tegne selskabet alene på tidspunktet for de omhandlede udbetalinger af løn og feriegodtgørelse. Derudover var han gennem et holdingselskab eneejer af selskabet og havde dermed bestemmende indflydelse og kunne disponere enerådende i selskabet.
 Herudover fandt retten, at skatteyderen havde grund til at anse afviklingsaftalen med den engelske hovedleverandør som usikker, og skatteyderen derfor burde have vidst, at der ikke var økonomisk realitet bag indeholdelserne, og at afregning ikke ville kunne ske til forfaldstid. På den baggrund blev Skatteministeriet frifundet.x
 SKM2018.229.BR
 Sagen handlede om, hvorvidt skattemyndighederne med rette havde nulstillet A-skat og AM-bidrag over for hovedaktionæren og dennes ægtefælle, som var ansat i selskabet.
 Retten fandt, at hovedaktionæren under de foreliggende omstændigheder i hvert fald burde have vidst, at der ikke var økonomisk realitet bag de formelle indeholdelser, og dermed at de bogførte A-skatter og AM-bidrag ikke ville kunne afregnes til forfaldstid.
 For så vidt angår hovedaktionærens ægtefælle udtalte retten, at ægtefællen som følge af ægteskabet med hovedaktionæren havde en sammenfaldende økonomisk interesse i selskabets drift. På baggrund af ægtefællernes forhold og i øvrigt af de grunde, som Skatteankestyrelsen havde anført, fandt retten, at hovedaktionærens viden måtte føre til, at betingelserne for nulstilling også var opfyldt over for hovedaktionærens ægtefælle.
 Sagsøger har anket dommen til Østre Landsret
 Byretten fandt, at det var med rette, at SKAT for indkomstårene 2008 og 2009 havde foretaget nulstilling af A-skat og AM-bidrag af løn udbetalt fra et selskab til selskabets direktør, som samtidig var hovedanpartshaver. Retten fandt endvidere, at nulstilling af indeholdt A-skat og AM-bidrag for indkomståret 2009 for løn udbetalt til direktørens ægtefælle var foretaget med rette. For så vidt angik direktøren lagde retten bl.a. vægt på, at selskabet i 2008 opbyggede restancer til det offentlige i størrelsesordenen ca. 2 mio. kr., at uanset om der i efteråret 2008 blev indskudt ca. 1,5 mio. kr. i selskabet, blev der fortsat ikke afregnet restancer til det offentlige, og at direktøren ikke havde godtgjort, at der overhovedet var foretaget indeholdelse af A-skat og AM-bidrag af hans løn. Uanset om der var foretaget indeholdelse, fandtes direktøren derfor at have været i ond tro om, at der ikke var økonomisk realitet bag indeholdelserne på det tidspunkt, hvor de måtte være foretaget. For så vidt angik direktørens ægtefælle lagde retten bl.a. vægt på, at hun som følge af sin bestyrelsespost i selskabet samt sit ægteskab med direktøren måtte have været bekendt med selskabets alvorlige økonomiske situation.
 Byretten fandt endvidere under henvisning til, at sagsøgerne havde anmodet SKAT om at træffe afgørelser på de foreliggende grundlag med henblik på påklage, samt at Skatteankestyrelsen havde begrundet sine afgørelser i sagen, at begrundelsesmanglerne ved SKATs oprindelige afgørelser ikke kunne medføre ugyldighed.
 xSKM2018.465.LSRx
 xSKAT havde nulstillet indeholdt ikke-indbetalt A-skat og AM-bidrag vedrørende lønnen til en direktør i et selskab,


text:
der var gået konkurs. Landsskatteretten fandt at de almindelige forældelsesregler fandt anvendelse vedrørende nulstilling, idet der i nulstilling ikke er tale om foretagelse eller ændring af en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat.
 Det var landsskatterettens opfattelse at den konstaterede insolvens på tidspunktet for konkursdekretet efter en konkret vurdering i sagen var det tidligste tidspunkt SKAT kunne kræve betaling, da det er en betingelse for nulstilling af virksomheden, at insolvens skal være konstateret ved ophør, konkurs eller lignende. Da SKATs behandling af sagen lå mere end 3 år efter afsigelse af dekret var kravet på A-skat og AM-bidrag forældet.
 Landsskatteretten annullerede derfor nulstilling.x
 TfS1996.165
 Lønmodtageren kan anmelde det nulstillede beløb som en fordring i selskabets eventuelle konkursbo.