text:
det
 vist sig, at medarbejderne typisk vil udnytte optionerne før udløb,
 hvorfor løbetiden ved beregningen skal sættes væsentlig
 lavere den maksimale løbetid. Black-Scholes beregningen findes
 derfor ikke at kunne lægges til grund ved fastsættelse af
 optionernes værdi.
 Værdien af en option, tildelt til markedskurs eller derover, er
 værdistigningspotentialet på den underliggende aktie, hvilken
 stigning kan skyldes en række forhold af markedsmæssig og politisk
 art, og som ikke er relateret til den enkelte medarbejders
 indsats. Denne værditilvækst er således ikke en pligtmæssig ydelse
 i arbejdsforholdet, hvorfor der ikke skal svares feriepenge af
 denne værdi.
 Med denne begrundelse stemmer flertallet for at frifinde Intel
 for *As påstand 4, Is påstand 3 og Hs påstand 4.
 En dommer (Peter Sand Mortensen) finder, at optionen må have en
 vis værdi på tildelingstidspunktet, men at Black-Scholes
 beregningen som anført af flertallet indeholder en række
 beregningsfaktorer, som ikke kan anvendes for optionerne i
 denne sag. Denne dommer stemmer derfor for at tage As subsidiære
 påstand 4, *Is subsidiære påstand 3, og Hs subsidiære påstand
 4 til følge.
 Da optionerne er en del af lønnen, skal de som udgangspunkt
 indgå i beregningen af fratrædelsesgodtgørelsen i henhold til
 4 dommere (Mette Christensen, Fritz Ganzhorn, Aksel Gybel og
 John Tyrrestrup) stemmer med samme begrundelse som anført
 vedrørende påstanden om feriepenge for at frifinde Intel, da
 optionerne ikke findes at have en arbejdsrelateret værdi på
 tildelingstidspunktet.
 En dommer(Peter Sand Mortensen) stemmer med samme begrundelse
 som anført under påstanden om feriepenge for at tage As og Hs
 subsidiære påstand 5 til følge.
 I ansættelsesaftalen mellem A er der specifikt taget stilling
 til, hvorledes fratrædelsesgodtgørelsen skal beregnes. Ved
 ansættelsen i Intel blev der udarbejdet et tillæg til
 ansættelsesaftalen, hvorved der skete visse ændringer i
 ansættelsesforholdet, herunder at A blev omfattet af
 optionsprogrammet. Bestemmelsen om aftalt
 fratrædelsesgodtgørelse fortsatte derimod uændret, hvorfor der ikke
 er grundlag for at medtage værdien af optionerne ved
 beregningen af denne godtgørelse. Intels frifindelsespåstand tages
 derfor til følge.
 Ad SPP-ordning
 Deltagelse i SPP-ordningen var frivillig for de ansatte og
 indebar, at de skulle foretage en opsparing, som var en betingelse
 for at kunne købe aktier til favørkurs, og at det var frivilligt,
 om de ansatte ville foretage denne investering, da opsparingen
 frit kunne hæves. Under hensyn hertil, samt at købet er
 forbundet med en ikke uvæsentlig investering for de ansatte,
 finder retten, at denne ordning ikke er omfattet af
 funktionærlovens § 17 a, hvorfor Intel frifindes for
 Hs påstand 5.
 Under hensyn til den forligte del af sagen samt udfaldet af
 denne dom bør hver part bære egne omkostninger.
 I sagen F 21/02: A
 udnyttelsestidspunktet, og at Intel Denmark ApS er
 forpligtet til at levere aktierne til brug for denne
 til - mod erlæggelse af den ved udnyttelsen heraf allerede
 opnåede gevinst - at oppebære værdien af de 10.200 optioner, som A
 inden den 31. marts 2002 udnyttede, opgjort som forskellen
 mellem udnyttelseskursen og markedsaktiekursen på det
 tidspunkt, hvor A inden for den resterende ordinære
 udnyttelses-periode bindende giver meddelelse om et
 udnyttelsestidspunkt, at forrente med procesrente fra det
 tidspunkt,


text:
hvor optionerne genudnyttes.
 Intel frifindes for påstand 3.
 Intel frifindes for påstand 4.
 Intel frifindes for påstand 5.
 Intel frifindes for påstand 6
 I sagen F 22/02: I
 Intel frifindes for påstand 2
 Intel frifindes for påstand 3
 I sagen F 23/02: H
 udnyttelsestidspunktet, og at Intel Denmark ApS er forpligtet
 til at levere aktierne til brug for denne udnyttelse.
 gevinst - at oppebære værdien af de 3.800 optioner, som H
 tidspunkt, hvor H inden for den resterende ordinære
 bindende giver meddelelse om et udnyttelsestidspunkt, at forrente
 med procesrente fra det tidspunkt, hvor optionerne
 genudnyttes.
 Intel frifindes for påstand 4
 Intel frifindes for påstand 5
 Hver af parterne bærer egne sagsomkostninger.
 Aksel Gybel John Tyrrestrup Peter Sand Mortensen Fritz
 ArtiklerIværksætterselskab
 Erhvervsstyrelsen har en revision af selskabsloven i hørring og
 heraf fremgår ...»Generationsskiftet
 Det er sjældent en nem beslutning at starte et generationsskifte
 i en virksomhed, og gennemførelse ...»Se flere artikler
 Når der anlægges sag ved domstolene,
 eller når der handles fast ejendom, skal der som udgangspunkt altid
 svares ...»Østre Landsret
 Østre Landsret er appelinstans i forhold til
 byretterne i Østdanmark. Alle øvrige data og kontaktdata
 DommeAgenturaftale - H-0074-11
 Tessilform Scandinavia var berettiget til at ophæve en
 agenturaftale med OTB Holding AS, om »Rejsegarantifonden - H-0078-10
 Rejsegarantifonden var berettiget til at trække en garanti
 stillet af en rejseudbyder der »Se flere domme
 Videoer7:36Ejeraftale - indgåelse og fortolkningSe flere videoer

type: other


text:
Dom vedr. ansvarsfritagelse ved erhvervelse af fast ejendom
 Dom vedr.
 ved erhvervelse af
 Højesteret har medio december 2014 afsagt en dom vedrørende spørgsmålet om rækkevidden af den ansvarsfritagelse, som Lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom §2, stk. 1 giver sælger.
 Højesteret skulle tage stilling til, om mangler ved et omfangsdræn ved en solgt ejendom var omfattet af sælgers ansvarsfritagelse i den situation, hvor sælger i forbindelse med handlen havde fået udfærdiget en tilstandsrapport og rekvireret et tilbud på ejerskifteforsikring. Spørgsmålet var således, om lovens §2, stk. 1 afskærer køberen fra at påberåbe sig mangler ved omfangsdrænet.
 Køber (K) købte med overtagelsesdag 15. august 2005 ejendommen for en kontantpris på kr. 1.750.000,00. K valgte ikke at tegne ejerskifteforsikring. Kort tid efter overtagelsen konstaterede K fugt i ejendommens kældervægge. Der blev afholdt syn og skøn. Skønsmanden konkluderede, at fugtproblemerne i kælderen kunne henføres til fejl ved ejendommens omfangsdræn. Drænet var etableret i forbindelse med ejendommens opførelse. Det fremgår af sagens oplysninger, at grundvandsspejlet i området lå meget højt, og at ejendommen var forsynet både med omfangsdræn, dræn under selve bygningen og drænpumpe.
 Højesterets afgørelse udmærker sig ved en meget udførlig begrundelse for resultatet.
 For det første slår Højesteret fast, at sælgerens i medfør af lovens §2, stk. 1 begrænsede hæftelse for en bygnings mangelfulde fysiske tilstand alene angår de mangler, som den bygningssagkyndiges undersøgelse af ejendommen (i forbindelse med udarbejdelsen af tilstandsrapporten) retter sig imod, dvs. fysiske mangler ved bygningerne.
 For det andet fastslår Højesteret, at det er forudsat i loven, at der må være en vis sammenhæng mellem sælgerens fritagelse for mangelshæftelsen, tilstandsrapportens sigte og indhold og de generelle forsikringsmuligheder. Forudsætningen begrundes med – loven fraviger det generelle udgangspunkt, at en sælger kan mødes med mangelsindsigelser, hvis den solgte vare ikke svarer til det aftalte. Lovens ordning bygger på det princip, at sælgeren til gengæld herfor, inden handlen indgås, skal forsyne køber med et fyldestgørende beslutningsgrundlag (en tilstandsrapport). Gennem tilstandsrapporten får køberen en detaljeret viden om bygningernes fysiske tilstand, og endelig informeres køberen gennem det ejerskifteforsikringstilbud, som sælger ligeledes skal fremskaffe, om mulighederne for at forsikre sig mod skjulte fejl, som ikke er omtalt i tilstandsrapporten.
 For det tredje slås det fast, at indretninger uden for selve bygningen falder uden for den bygningssagkyndiges gennemgang. og at det følger af reglerne om minimumsvilkår for ejerskifteforsikringer, at der ikke gælder et krav om, at fejl ved omfangsdræn skal være dækket af en ejerskifteforsikring
 Da omfangsdræn ligger i jorden og ikke er en del af selve bygningen, finder Højesteret på den anførte baggrund, at K herefter ikke er afskåret fra at påberåbe sig manglerne ved omfangsdrænet i medfør af lovens §2, stk. 1. Højesteret fastsætter herefter afslaget til skønsmæssigt kr. 150.000,00, idet man ved skønnet tager udgangspunkt i de oplyste udbedringsomkostninger vedrørende omfangsdrænet.
 Det kan tilføjes, at Højesteret ikke fandt det bevist, at der var mangler ved drænet under huset, der forelå derfor ingen mangel.
 Henset til, at overtagelsesdagen var 15. august 2005, var det uden betydning for bedømmelsen i sagen, at


text:
Lov om forbrugerbeskyttelse ved overdragelse af fast ejendom blev ændret i 2011. Ved denne lovændring blev det præciseret, at køber uanset ansvarsfritagelsen kan påberåbe sig forhold vedrørende bygningens stikledninger, herunder kloakker, medmindre forholdet på tidspunktet for tilstandsrapportens udarbejdelse havde manifesteret sig i sådanne fejl ved bygningen, at den bygningssagkyndige burde have omtalt forholdet. Det skal præciseres, at begrænsningen i sælgers fritagelse omhandler stikledninger, herunder kloakker, der er placeret uden for bygningens fundament.
 Det er vigtigt at notere sig, at sagen for Højesteret ikke omhandlede spørgsmålet om hæftelse for sælger som følge af en afgivet garanti eller grov uagtsomhed og svig. Spørgsmålet var derimod – er køber forsynet med de samme mangelsbeføjelser som i situationer, hvor reglerne om tilstandsrapporter og ejerskifteforsikringer ikke finder anvendelse – eksempelvis ved overdragelse af erhvervsejendomme og overdragelser, hvor sælger har fravalgt ordningen (ejerlejligheder).
 Trods lovændringen i 2011 er Højesterets afgørelse principiel, idet der fremover stadig vil være flere tvister om mangler ved fast ejendom, der skal afgøres efter de regler, der var gældende indtil lovændringen i 2011.
 Selv om man som sælger handler i overensstemmelse med lovens hensigter og fremskaffer tilstandsrapport og ejerskifteforsikringstilbud og i enhver henseende opfylder sin loyale oplysningspligt, så kan man ved særlige typer af mangler blive pålagt at betale et afslag i købesummen i en situation, hvor ansvarsfritagelsen i §2, stk. 1 indskrænkes/begrænses – dette vel og mærke, selv om der intet er at bebrejde sælgeren.


text:
Højesteret har i en afgørelse fra den 11. december 2019 klarlagt retstilstanden vedrørende arbejdsgivers ret til at modregne i funktionærens krav på erstatning for løn i opsigelsesperioden.
 Hvis en virksomhed uberettiget bortviser en funktionær, skal virksomheden i medfør af funktionærlovens § 3 betale erstatning for løn i opsigelsesperioden. Den del af kravet, som svarer til lønnen i op til 3 måneder af opsigelsesperioden, er ”minimalerstatning” og skal betales uanset, om funktionæren opnår anden indkomst i opsigelsesperioden. Erstatningskravet herudover afhænger af, om der er lidt et tab, jf. funktionærlovens § 3, stk. 2. Højesteret har i dommen U 1972.77 H fastslået, at bestemmelserne i funktionærlovens § 3 fuldt ud finder anvendelse i forhold til arbejdsgiverens konkursbo.
 Det har siden Højesterets dom af 24. april 1951 (UfR 1951.577) været fast antaget, at kravet på løn ud over minimalerstatningsperioden kunne kræves reduceret med den indtægt, herunder i form af sygedagpenge – som medarbejderen har oppebåret i hele opsigelsesperioden, og således også i minimalerstatningsperioden.
 Højesteret kom i sagen om Skibby-Supermarked U 2015.3827 H imidlertid frem til, at der ved beregning af erstatningskravet efter funktionærlovens § 3 skulle ses bort fra anden indtægt udbetalt til funktionæren i de tre første måneder af opsigelsesperioden (minimalerstatningsperioden) , og at der alene kunne kræves modregning for anden indtægt, som var oppebåret fra og med fjerde måned af opsigelsesperioden. I sagen var problemstillingen et bispørgsmål i forbindelse med en overtrædelse af forskelsbehandlingsloven, men for så vidt angik modregningsproblematikken var resultatet ikke i overensstemmelse med retspraksis og den funktionærretlige litteratur.
 Det var derfor interessant, i hvilket omfang Højesteret i den nye sag ville lægge vægt på U 2015.3827 H som et enkeltstående tilfælde og ikke et udtryk for en ny retstilstand.
 Den nye sag handlede om en funktionær, der blev bortvist fra sin arbejdsplads den 4. marts 2014. Virksomheden gik efterfølgende konkurs. Den pågældende modtog sygedagpenge i hele opsigelsesperioden.
 Medarbejderen rejste krav om erstatning for fem måneders løn (svarende til medarbejderens opsigelsesvarsel) mod Lønmodtagernes Garantifond.
 Højesteret fandt ikke, at der i ordlyden og forarbejderne til funktionærlovens § 3 var holdepunkter for, at medarbejderen, uanset anden indtægt i opsigelsesperioden, havde ret til tabsuafhængig erstatning udover minialeerstatningsperioden.
 Højesteret kom på den baggrund frem til, at funktionærlovens § 3, stk. 2 - som fastslået ved tidligere Højesteretsdom af 24. april 1951 (U 1951.577 H) - måtte forstås således, at anden indtægt i hele opsigelsesperioden skal fradrages i den tabsafhængige del af erstatningen.
 Lønmodtagernes Garantifond var derfor berettiget til at fradrage de sygedagpenge, som medarbejderen havde modtaget i hele sin opsigelsesperiode i funktionærens krav på erstatning ud over minimalerstatningen.
 Det er værd at bemærke, at Højesteret i præmisserne præsenterede sagen som et spørgsmål om, hvorvidt retsstillingen er som fastslået i U 1951.577 H (fuld adgang til modregning) eller som lagt til grund i U 2015.3827 H (kun modregning for indtægt i måneder efter minimalerstatningsperioden).
 Med den nye dom er vi tilbage på sporet – retstilstanden er som antaget i dommen fra 1951:
 Krav om erstatning for løn ud over minimalerstatningsperioden kan kræves reduceret med


text:
Skat.dk: Selskabs støtte til politisk parti - Maskeret udlodning
 29 May 2015 14:08
 28 Apr 2015 13:41
 14-4631128
 Støtte, politisk parti, udbytte, selskab, aktionær
 Den juridiske vejledning 2015-1, afsnit C.B.3.5.2.1.
 Den juridiske vejledning 2015-1, afsnit C.C.2.2.1.10.
 1. Kan Skatterådet bekræfte, at A A/S kan yde støtte til politiske foreninger uden skattemæssige konsekvenser for selskabets ledelse og ultimative ejer B?
 A A/S valgte i 2013 at støtte tre politiske partier i forbindelse med valg til kommunalbestyrelsen.
 A A/S støttede med i alt 398.370 kr. Støtten blev givet til:
 F-partiet, X kommune, 377.086 kr.
 F-partiet Ungdom, X kommune og Y kommune, 16.284 kr.
 G-partiet, Z-kommune, 5.000 kr.
 A A/S har givet støtten, fordi disse tre foreninger har vist speciel interesse i at støtte projekter, som relaterer til A A/S' forretningsområde.
 Ledelsen vurderede, at det var i selskabets interesse, at de kommende kommunalbestyrelser i henholdsvis X Kommune og i Z-kommune var mere positivt stemt for kommende projekter i kommunerne.
 I X Kommune var der i 2012 og 2013 store politiske drøftelser og beslutninger vedrørende projekterne. I denne proces var det tydeligt, at F-partiet var positivt stemt over for projekterne. F-partiets velvilje over for projekterne ses i særdeleshed ved byrådsbeslutningerne vedrørende Projekt C og Projekt D, som blev behandlet i 2012. Da A A/S ́ væsentligste aktiviteter har været i X Kommune, valgte A A/S at støtte F-partiet og F-partiet Ungdoms lokale valgkamp i X Kommune.
 A A/S vurderede, at en styrkelse af F-partiet ved kommunalvalget ville betyde gunstigere vilkår for kommende projekter og dermed bedre forhold for A A/S.
 Støtten på 398.370 kr. står efter A A/S ́ opfattelse i naturligt forhold til de gunstige indtjeningsmuligheder, der er i branchen. I nabokommunen Z kommune er A A/S involveret i et nyt muligt projekt. På den baggrund besluttede A A/S at støtte den lokale vælgerforening for G-partiet i Z kommune.
 Der er ikke tillagt A A/S eller selskabets direktør og ultimative ejer særlige fordele.
 A A/S ́ ultimative ejer, B, har siden 1980'erne været politisk aktiv først som folketingsmedlem valgt for E-parti og nu som medlem af F-partiet
 B ́s medlemskab af F-partiet er ikke relevant i forhold til vurderingen af, om et selskabs udgifter isoleret set er afholdt i selskabets interesse.
 A A/S havde over en længere periode i samarbejde med X Kommune arbejdet på et projekt. A A/S havde under forløbet investeret betydelige midler i projektet. Som det fremgår af referatet fra byrådsmødet i 2012 blev det besluttet at opgive projektet. På byrådsmødet talte F-partiet for en gennemførelse af projektet. Det samme skete for Projekt D, hvor der var stemmelighed.
 A A/S havde således betydelig erhvervsmæssig interesse i, at F-partiet fik et godt valg i X Kommune. Støtten er givet i A A/S ́ interesse og ikke i A A/S ́ ledelse og ultimative ejer B ́s interesse.
 Støtten er givet uden skattemæssige konsekvenser for B.
 Det skal bemærkes, at selskabet ikke har fradraget omkostningerne til støtte af de politiske partier i selskabets skattepligtige indkomst for 2013, jf. reglerne herom.
 Det ønskes


text:
bekræftet, at A A/S kan yde støtte til politiske foreninger uden skattemæssige konsekvenser for selskabets ledelse og ultimative ejer B.
 Ligningslovens § 16 A (uddrag)
 Cirkulære nr. 72 af 17/4-1996 om ligningsloven
 20.1. Ligningslovens § 8 A - gaver til almennyttige foreninger m.v.
 Efter ligningslovens § 8 A er der fradragsret for gaver til almenvelgørende eller på anden måde almennyttige foreninger, stiftelser, institutioner m.v.
 Almennyttige formål foreligger, såfremt støtten kommer en vis videre kreds til gode, og såfremt formålet ud fra en almindelig fremherskende opfattelse kan karakteriseres som nyttigt. Blandt sådanne almennyttige formål kan nævnes sociale, kunstneriske og andre kulturelle formål, miljømæssige, videnskabelige, - herunder forskningsmæssige eller sygdomsbekæmpende - humanitære, undervisningsmæssige, religiøse eller nationale formål. Også idrætsforeninger og dyreværnsorganisationer kan anses for almennyttige.
 Derimod kan organisationer, der varetager politiske, økonomiske eller erhvervsmæssige interesser, ikke anses for almennyttige.
 Den juridiske vejledning, C.B.3.5.2.1 Udgifter der er selskabet uvedkommende
 Den juridiske vejledning, C.C.2.2.1.10 Visse udgifter, der efter deres art ikke kan trækkes fra
 Efter praksis findes der udgifter, som ikke kan fratrækkes, uanset hvor nært eller direkte udgiften i øvrigt er forbundet med den løbende indkomsterhvervelse. Det gælder altså uafhængigt af almindelige omkostningsbetragtninger.
 Der er i disse tilfælde tale om, at udgiften efter sin art er udelukket fra fradrag. Som eksempel kan nævnes udgifter til støtte af politiske partier eller politiske formål.
 H1 ApS uddelte i indkomståret 2000 en gave på 100.000 kr. til G1 Mission. Foreningen var godkendt efter ligningslovens § 8 A, stk. 2, til at modtage fradragsberettigede gaver, og skattemyndighederne havde dermed anerkendt, at foreningens midler blev anvendt i almennyttigt øjemed til fordel for en større kreds af personer. Gaver, som gives til en sådan almennyttig forening, måtte som udgangspunkt forventes at blive ydet ud fra en ideel interesse i at fremme foreningens formål.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at den gave, som A som eneanpartshaver lod sit selskab yde G1 Mission, blev givet i strid med de selskabsretlige regler, eller at gaven blev ydet for direkte eller indirekte at tilgodese andre interesser end hans ideelle interesse i at fremme foreningens almennyttige formål. Det gjaldt, selv om hans hustru var medlem af foreningen og virkede som præceptor til fremme af foreningens aktiviteter.
 Højesteret fandt det på denne baggrund ikke godtgjort, at A havde en sådan direkte eller indirekte økonomisk eller personlig interesse i at begunstige foreningen, at gaven kunne anses for ydet af ham personligt med den virkning, at der forelå en maskeret udlodning, som var skattepligtig efter ligningslovens § 16 A. Højesteret tog derfor hans påstand til følge.
 TfS 1999, 728 H
 Skatteyderen var eneanpartshaver i selskabet ApS, som i 1992 ydede en sponsorgave på 700.000 kr. til SIF Support A/S.
 Højesteret bemærkede, at SIF Support A/S efter vedtægterne havde til formål at drive professionel fodbold og dermed associeret virksomhed. Dette selskab havde drevet virksomhed i overensstemmelse hermed og skulle efter sine vedtægter ikke anvende overskud til almennyttige formål. Selv om selskabet i et vist omfang havde ydet økonomisk støtte og anden bistand til Silkeborg Idrætsforening, tiltrådte Højesteret, at


text:
der var tale om en erhvervsdrivende virksomhed. Gaven fra ApS til SIF Support A/S kunne derfor ikke anses for ydet til almennyttige eller dermed ligestillede formål.
 Højesteret fandt, at ydelsen af de 700.000 kr. ingen tilknytning havde til ApS erhvervsmæssige virksomhed, men alene var begrundet i eneanpartshaveren A's ideelle interesse i den virksomhed, som blev udøvet af SIF Support A/S, hvor han var ulønnet direktør og bestyrelsesmedlem.
 På denne baggrund tiltrådte Højesteret, at gavebeløbet måtte anses som en skattepligtig udlodning fra ApS til A.
 SKM2006.559.LSR
 A ejede hele aktiekapitalen i selskabet C A/S, der ejede hele kapitalen i selskabet D A/S.
 Selskaberne havde i 2002 ydet bidrag til B's valgkampagne med henholdsvis 17.000 kr. og 16.000 kr., dvs. i alt 33.000 kr. Selskaberne havde ikke selvangivet fradrag for bidragene til B's valgkampagne.
 Landsskatteretten fandt, at:
 Det følger af aktieselskabslovens § 114, at selskaber kan træffe beslutninger om, at der af selskabets midler ydes gaver til almennyttige og dermed ligestillede formål i det omfang, det under hensyntagen til hensigten med gaven, selskabets økonomiske stilling samt omstændighederne i øvrigt må anses for rimeligt.
 Bidragene fra selskaberne C A/S og D A/S til B's valgkampagne må anses som gaver.
 Selskaber er selvstændige juridiske enheder, hvorfor gaver, der ydes af sådanne selskaber, som udgangspunkt er selskabets gaver, jf. herved aktieselskabslovens § 114. Det kan dog ikke antages at gælde i de tilfælde, hvor gavedispositionen må anses at tilgodese private interesser, således at aktionæren må anses for den reelle gavegiver. Gaven er i disse situationer maskeret udbytte, der er skattepligtig for aktionæren efter ligningslovens § 16 A.
 I den foreliggende sag har selskaberne ydet bidrag til en valgkampagne med den begrundelse, at B anses som det politiske parti, der i størst muligt omfang tilgodeser erhvervslivets interesser. Dette kan ikke sidestilles med gaver ydet til almennyttige formål, idet organisationer, som varetager politiske, økonomiske eller erhvervsmæssige interesser, ikke kan anses for almennyttige.
 Bidragene må derfor anses at være ydet ud fra hovedaktionærens personlige interesse, hvorfor beløbet på 33.000 kr. er at betragte som maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
 Det fremgår af Den juridiske vejledning, C.B.3.5.2.1, at SKAT statuerer maskeret udbytte, hvis selskabets udgift er afholdt i aktionærens interesse og udgiften ikke er en driftsomkostning.
 I TfS 1999, 728 H fandt Højesteret, at et selskabs sponsorgave til et ikke-almennyttigt selskab ingen tilknytning havde til selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men alene var ydet i eneanpartshaverens interesse og var maskeret udlodning til eneanpartshaveren, mens Højesteret i SKM2009.29.HR fandt, at et selskabs gave til en almennyttig forening ikke var ydet i eneanpartshaverens interesse og ikke var maskeret udlodning til eneanpartshaveren.
 Det fremgår imidlertid af cirkulære nr. 72 af 17/4-1996 om ligningsloven, pkt. 20.1 om gaver til almennyttige foreninger m.v., at organisationer, der varetager politiske, økonomiske eller erhvervsmæssige interesser, ikke anses for almennyttige.
 I kendelsen offentliggjort som SKM2006.559.LSR havde nogle selskaber ydet bidrag til en valgkampagne med den begrundelse, at B måtte anses som det politiske parti, der i størst muligt omfang tilgodeså erhvervslivets interesser.
 Landsskatteretten fandt imidlertid ikke, at bidragene


text:
kunne sidestilles med gaver ydet til almennyttige formål, idet organisationer, som varetager politiske, økonomiske eller erhvervsmæssige interesser, ikke kunne anses for almennyttige. Landsskatteretten fandt derfor at bidragene måtte anses for ydet ud fra hovedaktionærens personlige interesse, og derfor var maskeret udlodning.
 Det fremgår endvidere af Den juridiske vejledning, C.C.2.2.1.10, at udgifter til f.eks. støtte af politiske partier eller politiske formål ikke kan fratrækkes uanset hvor nært eller direkte udgifterne i øvrigt er forbundet med den løbende indkomsterhvervelse. Det gælder altså uafhængigt af almindelige omkostningsbetragtninger.
 Det er tilsvarende SKATs opfattelse, at A A/S ́ støtte til de politiske foreninger ingen tilknytning havde til selskabets erhvervsmæssige virksomhed, men alene blev ydet i hovedaktionæren B ́s personlige interesse.
 Det er herefter SKATs opfattelse, at A A/S ́ støtte til de politiske foreninger skal anses for maskeret udlodning til B.


text:
Højesteretsdom: Pligt til forlænget uddannelsesaftale ved barselsorlov - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har fastslået, at en elev havde ret til at få forlænget sin uddannelsesaftale, som udløb under hendes barselsorlov.
 Elevplads tilbød ikke forlængelse af uddannelsesaftale
 En gartnerelev blev under sit uddannelsesforløb gravid og kunne derfor ikke færdiggøre uddannelsesforløbet før påbegyndelse af graviditets- og barselsorlov. Eleven blev derudover sygemeldt på grund af graviditet som følge af arbejdets fysiske karakter. Uddannelsesaftalen udløb under elevens barselsorlov, og ansættelsesforholdet hos praktikpladsen ophørte. Arbejdsgiveren tilbød ikke eleven en forlængelse af uddannelsesaftalen, og eleven færdiggjorde derfor ikke sin uddannelse.
 Eleven gjorde under retssagen gældende, at arbejdsgiveren efter erhvervsuddannelseslovens § 58 havde haft pligt til at forlænge elevens uddannelsesaftale, som udløb under hendes barselsorlov. Hun krævede derfor godtgørelse for overtrædelse af erhvervsuddannelsesloven og ligebehandlingsloven.
 Landsretten: Elev havde ikke ønsket forlængelse
 Sagen blev i første omgang indbragt for Tvistighedsnævnet, som afgør tvister mellem en elev og praktikpladsen. Nævnet fandt, at var ikke var sket forskelsbehandling i strid med ligebehandlingsloven, og at erhvervsuddannelsesloven var overholdt, fordi en manglende forlængelse ikke kunne sidestilles med en afskedigelse.
 Eleven indbragte derefter sagen for Østre Landsret, der fandt det afgørende, om eleven overhovedet havde fremsat ønske om forlængelse af uddannelsesaftalen over for arbejdsgiveren.
 Landsretten fandt på baggrund af bevisførelsen i sagen, at eleven ikke havde fremsat skriftligt ønske om forlængelse af uddannelsesaftalen over for arbejdsgiveren, og allerede af den grund havde arbejdsgiveren ikke handlet i strid med ligebehandlingsloven eller erhvervsuddannelsesloven. Landsretten frifandt derfor arbejdsgiveren.
 Højesteret: Pligt til at afklare behov for forlængelse
 Højesteret bemærkede, at erhvervsuddannelseslovens § 58 giver en elev og en arbejdsgiver mulighed for at indgå aftale om forlængelse af uddannelsesaftalen, hvis eleven har orlov i forbindelse med graviditet eller barsel.
 På baggrund af forarbejderne til bestemmelsen udtalte Højesteret, at en elev, der bliver gravid og som påbegynder barselsorlov inden uddannelsesaftalens udløb, kan kræve, at aftalen forlænges i nødvendigt omfang. I modsat fald vil eleven få ringere mulighed for at gennemføre uddannelsen end elever, der ikke er gravide. Dette vil være i strid med ligebehandlingsloven.
 Højesteret udtalte desuden, at arbejdsgiveren og eleven skal forsøge at opnå enighed om en forlængelse af uddannelsesaftalen. Initiativet hertil vil naturligt komme fra eleven selv, men arbejdsgiveren har i kraft af sin pligt til oplæring også en forpligtelse til at søge afklaret, om der er behov for forlængelse af uddannelsesaftalen.
 I forhold til den konkrete sag fandt Højesteret, at eleven havde krav på at få forlænget sin uddannelsesaftale grundet barselsorlov. Det var efter bevisførelsen ikke godtgjort, at eleven havde tilkendegivet, at hun ikke ønskede forlængelse.
 Højesteret fandt, at arbejdsgiveren havde handlet i strid med erhvervsuddannelseslovens § 58. Arbejdsgiverens tilkendegivelser i breve til eleven om, at hun skulle tilbagelevere firmaets ejendele, måtte derudover sidestilles med en afskedigelse af eleven, og der var derfor også sket overtrædelse af ligebehandlingslovens § 9.
 Rets-usikkerhed førte til mindre godtgørelse
 Spørgsmålet om elevens ret til forlængelse af uddannelsesaftalen som følge af fravær grundet graviditet var et spørgsmål forbundet med betydelig rets-usikkerhed. Derfor fraveg Højesteret sædvanlig praksis for udmåling af godtgørelse


text:
i sager om krænkelse af ligebehandlingsloven og udmålte godtgørelsen til 40.000 kr. svarende til ca. 2 måneders løn.
 Højesteret fandt ikke grundlag for at tilkende godtgørelse for uberettiget opsigelse efter erhvervsuddannelsesloven, da en sådan godtgørelse i væsentlig grad ville kompensere for de samme forhold, som godtgørelsen efter ligebehandlingsloven.
 Dommen fastslår, at en arbejdsgiver i kraft af sin forpligtelse til oplæring af eleven også har en særlig forpligtelse til at afklare, om eleven ønsker en forlængelse af uddannelsesaftalen grundet graviditet.
 Det er derfor vigtigt, at man som arbejdsgiver af egen drift sørger for at afklare, om en elev ønsker en forlængelse af uddannelsesaftalen i henhold til erhvervsuddannelseslovens § 58.
 Endelig viser dommen, at der i sager, hvor der både er sket overtrædelse af erhvervsuddannelsesloven og ligebehandlingsloven, ikke kan opnås godtgørelse efter begge regelsæt, hvis godtgørelsen kompenserer for de samme forhold.


text:
Skat.dk: Erhvervsobligation i virksomhedsordningen
 20 Dec 2018 14:32
 27 Nov 2018 13:54
 SKM2018.647.LSR
 18-0001446
 Erhvervsobligation, virksomhedsordningen, overskudslikviditet, hævning, hæverækkefølge
 En selvstændig erhvervsdrivende, der drev virksomhed med anvendelse af virksomhedsordningen, kunne anvende overskudslikviditet til placering i en erhvervsobligation, uden at det ville medføre en hævning i hæverækkefølgen.
 Virksomhedsskattelovens § 1, § 1, stk. 2
 Se tidligere instans (SKM2017.717.SR)
 Klagen vedrører et bindende svar i anledning af, at der er stillet følgende spørgsmål:
 ”Kan Skatterådet bekræfte, at en selvstændigt erhvervsdrivende, der driver sin virksomhed i virksomhedsordningen, kan placere overskudslikviditet i en erhvervsobligation udstedt af spørger (debitor) uden at det vil medføre en hævning i hæverækkefølgen, jf. virksomhedsskattelovens § 5?”
 Skatterådet har besvaret spørgsmålet med et ”nej”.
 Landsskatteretten ændrer Skatterådets afgørelse og besvarer spørgsmålet med ”ja”.
 Selskabet, H1 A/S, indgår i H1-koncernen som et 100 pct. ejet datterselskab. Selskabet ønsker at udbyde et nyt investeringsprodukt i form af erhvervsobligationer. I første omgang vil der blive udstedt en obligationsserie ”H1 A/S, Obligationsserie 1”.
 Obligationsserien udstedes med henblik på at finansiere et af spørgers [...]projekter. Som led i finansieringen af projektet vil låneprovenuet fra obligationerne blive videreudlånt fra spørger til et af spørger 100 pct. ejet datterselskab (”Holdingselskabet”). Holdingselskabet videreudlåner, mod sekundær pant i [projektets anlæg], provenuet til et 100 pct. ejet projektselskab (”Projektselskabet”), som er den direkte ejer af [...]anlægget, og som forestår den daglige drift i forbindelse med projektet.
 I serien udstedes der obligationer for nom. 25.000.000 DKK. Obligationerne vil få en løbetid på 6 år. Obligationerne udstedes som stående lån til kurs 100 – og skal indfries til kurs 100 pr. 31.8. 2023. Obligationerne vil ikke blive inddelt i forskellige obligationsklasser. Obligationerne vil blive udstedt med pant i spørgers kapitalandele.
 Obligationerne vil blive forrentet med en fast rente på 5 pct. p.a. Renten tilskrives én gang årligt.
 Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på et reguleret marked. Obligationerne vil blive påført en negotiabilitetsklausul, og der gælder ingen begrænsning i obligationernes omsættelighed i Danmark. Obligationerne vil blive registreret i Værdipapircentralen.
 Obligationerne henvender sig både til fysiske personer og selskaber. Der vil blive stillet krav om en minimumsinvestering på 750.000 kr.
 Af tegningsaftalen fremgår blandt andet følgende tekst:
 ”UNDERTEGNEDE, H1 A/S, CVR nr. [...] erkender herved at være skyldig til [____________________] eller ordre. Det skyldige beløb andrager [____________________] DKK, skriver kroner [____________________].”
 ”H1 A/S, Obligationsserie 1” indeholder en standardiseret tekst, og at der gælder fælles vilkår for samtlige af de udstedte obligationer, jf. Vilkårsaftalen.
 Skatterådet har tiltrådt SKATs indstilling og begrundelse, som har besvaret spørgsmålet med et ”nej”.
 SKAT har begrundet afgørelsen med følgende:
 Alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen. Dette fremgår af virksomhedsskattelovens § 1, stk. 1 og § 1, stk. 3 modsætningsvis samt af lovens forarbejder. Se også SKM2013.505.HR.
 Foretages der for virksomhedsmidler investering i et finansielt aktiv, der ikke kan være i ordningen, betragtes dette som en hævning i ordningen med et beløb svarende til investeringen efter hæverækkefølgen i § 5.
 Der spørges til, om overskudslikviditet i virksomhedsordningen kan placeres i virksomhedsobligationer, udstedt som led i en serie på


text:
nominelt 25 mio. kr., med et minimumstegningsbeløb på 750.000 kr. pr. obligation. Obligationerne er registreret i værdipapircentralen. Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på et reguleret marked.
 En obligation er et gældsbrev, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve med fælles tekst, jf. herom nedenfor.
 Grundlæggende er der således tale om et udlån af penge fra virksomhedsordningen (et pengeudlån) imod modtagelse af et gældsbrev som dokumentation for den ved udlånet opståede fordring.
 Forarbejderne til virksomhedsskatteloven (L 107 1985/86, Skatteministerens besvarelse af spørgsmål 49 og 89,) nævner da også obligationer i konteksten ”udlån” fra virksomhedsordningen.
 Højesteret fandt ved SKM2013.505.HR, at udlån fra en lægevirksomhed drevet under anvendelse af virksomhedsordningen til et af virksomhedens indehaver ejet anpartsselskab, måtte anses for en hævning i virksomhedsordningen.
 Højesteret udtalte, at spørgsmålet, om et lån måtte anses for overførsel af værdier til den skattepligtige var omtalt i forarbejderne (L 107 1985/86, Skatteministerens besvarelse af spørgsmål 89, red.). Heraf fremgik, at virksomheden kunne yde lån, der havde erhvervsmæssig karakter, uden at dette ville blive anset for overførsel af værdier til den skattepligtige. Virksomheden kunne således give kredit til personer, som havde en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden, f.eks. varedebitorer. Virksomheden kunne endvidere placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer mv. Hvis den skattepligtige derimod finansierede privat långivning, herunder til ægtefælle eller nært beslægtede, ved at hæve beløb i virksomheden, var der tale om overførsel af værdier til den skattepligtige i henhold til virksomhedsskattelovens § 5.
 Højesteret fandt, at de ydede lån ikke havde erhvervsmæssig karakter. Der var derimod tale om, at indehaveren af virksomhedsordningen finansierede privat långivning, idet han, uden at det havde tilknytning til lægevirksomhedens aktiviteter, hævede beløb i virksomheden.
 Skatterådet fandt ved SKM2016.15.SR og SKM2015.719.SR at investering i pantebreve med sikkerhed i fast ejendom og udlån til virksomheder via en crowdfunding model ikke kunne ske under anvendelse af overskudslikviditet i virksomhedsordningen, uden at det måtte anses som en hævning. Rådet henviste til SKM2013.505.HR.
 Det er SKATs opfattelse, at anbringelse af overskudslikviditet i de nærmere angivne virksomhedsobligationer vil indebære en hævning i virksomhedsordningen, da det til grund for modtagelse af obligationerne liggende udlån ikke kan anses foretaget i tilknytning til den inden for virksomhedsordningen drevne aktivet, jf. SKM2013.505.HR.
 Set fra virksomhedsordningens side gør det ikke i sig selv en afgørende forskel, om gældsbrevet er led i en serie af ensartede gældsbreve med fælles (standardiseret) tekst eller ej.
 Der er i øvrigt ikke noget til hinder for, at én og samme person erhverver samtlige obligationer, således at der alene består et låneforhold imellem én kreditor og én debitor.
 Nærværende obligationer er omsættelige, dematerialiserede og registreret i værdipapircentralen (VP Securities). At en fordring/en obligation er dematerialiseret vil sige, at dokumentationen af de rettigheder, som værdipapiret bærer, sker ved elektronisk registrering. Værdipapiret findes ikke i papirform. Se hertil bemærkningerne til § 59 i ”Værdipapirhandelsloven med kommentarer” (13. udgave, 2017).
 Det følger af værdipapirhandelsloven og Bekendtgørelse om registrering af fondsaktiver i en værdipapircentral (bekendtgørelse. nr. 819/2013), at udstedelse af omsættelige (overdragelige) dematerialiserede værdipapirer som


text:
fondsaktiver skal registreres i værdipapircentralen, og at værdipapircentralen selv fastsætter regler om, hvilke værdipapirer, der kan optages til registrering som fondsaktiver.
 Værdipapircentralen har bestemt, at alle omsættelige dematerialiserede værdipapirer, omfattende bl.a. virksomhedsobligationer, kan registreres i værdipapircentralen uden begrænsninger bl.a. med hensyn til antal (VP Rule Book, Part 3).
 Det gør efter SKATs opfattelse ikke nogen afgørende forskel, om obligationen er dematerialiseret, omsættelig og registreret i værdipapircentralen eller ej.
 Skatteministeren tilkendegav under behandlingen af forslaget til virksomhedsskatteloven (L 107 1985, besvarelse af spørgsmål 89), at virksomheden kan placere ledig kapital i bl.a. ”obligationer”.
 Obligation forstås normalt synonymt med massegældsbrev, jf. de af spørger angivne henvisninger og Skatterådets bemærkninger i SKM2008.786.SR.
 Ved massegældsbreve forstås i henhold til gældsbrevslovens (lovbekendtgørelse nr. 669 af 23. september 1986) § 4, stk. 2, ”gældsbreve, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve med fælles tekst.”
 Uanset om de sagen vedrørende erhvervsobligationer i gældsbrevslovens forstand måtte siges at udgøre massegældsbreve (obligationer), så gør dette – efter SKATs opfattelse – dog ikke i sig selv, at aktivet kan være i virksomhedsordningen.
 Skatteministerens udtalelse er således ikke sket under henvisning til gældsbrevsloven, og skal derfor ikke nødvendigvis forstås med direkte reference hertil.
 Skatteministerens bemærkning kan i øvrigt ikke forstås løsrevet fra sin historiske kontekst, hvorved bemærkes, at markedet for virksomhedsobligationer var af underordnet betydning i 1986.
 Samtidig forholder det sig således, at andre - almindelige - udlån, ikke kan være (og ikke har kunnet være) i virksomhedsordningen, jf. bemærkningerne ovenfor.
 Henset til ovenstående, samt til konteksten i ministersvaret (”bankindskud og obligationer”) må det efter SKATs opfattelse være et krav, at de pågældende obligationer er relativt likvide og genstand for almindelig omsætning.
 Se hertil Skatterådets bemærkning i SKM2016.15.SR, hvor Skatterådet bemærkede, at udlånet (pantebrevene) ikke kunne sidestilles med de af Skatteministeren ved besvarelsen af spørgsmål 49 og 89 nævnte (dvs. bankindskud og obligationer) ”sædvanlige, særligt likvide og sikre anbringelsesformer for ledig kapital”. Se en tilsvarende bemærkning i SKM2015.719.SR.
 I førstnævnte sag bemærkede rådet endvidere, at ”Disse værdipapirer [pantebreve, red.] [historisk, red.] var genstand for almindelig omsætning, og havde således betydelige fællestræk med obligationer. Det var derfor naturligt at pantebreve med disse karaktertræk [historisk, red.] kunne indgå i virksomhedordningen.”
 I tilknytning til høringssvaret skal i denne forbindelse bemærkes, at ovenstående er en retvisende gengivelse af de pågældende afgørelser.
 Der er i nærværende sag tale om maksimalt 33 obligationer inden for en serie. Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på reguleret marked.
 En investering i disse obligationer kan derfor ikke karakteriseres som en sædvanlig, likvid og sikker anbringelsesform for ledig kapital. Obligationerne dækker i realiteten over et illikvidt udlån til selskabet H1 A/S. Dette uanset repræsentantens bemærkninger om, at serien er fuldtegnet, og at man har måttet afvise personer, der ønskede at investere.
 Efter SKATs opfattelse opfylder obligationerne – af ovenanførte årsager – ikke betingelserne for at kunne indgå i virksomhedsordningen.
 Spørger har til støtte for sit synspunkt henvist til virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, 1. pkt., hvoraf bl.a. fremgår, at uforrentede obligationer og præmieobligationer ikke


text:
kan indgå i virksomhedsordningen.
 Det er anført, at det, hvis bestemmelsen sammenholdes med Skatteministerens besvarelse af spørgsmål 49 og 89 (L107 1985/86), bør være muligt at placere overskudslikviditet i alle andre typer obligationer, end dem, der direkte er undtaget.
 Under henvisning til SKM2008.786.SR gøres det gældende, at bestemmelsen i praksis også er fortolket på denne måde.
 SKAT skal hertil for det første bemærke, at alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen, jf. ovenfor.
 Der kan efter SKATs opfattelse ikke foretages en modsætningsslutning fra en undtagelsesbestemmelse, som gjort af spørger.
 Ved SKM2008.786.SR blev Skatterådet anmode om at vurdere, om en uforrentet indlånskonto, hvor afkastet blev reguleret i forhold til en valutakurs, og som derfor blev beskattet efter dagældende bestemmelse i kursgevinstlovens § 16 om fordringer i fremmed valuta, kunne indgå i virksomhedsordningen.
 Skatterådet fandt, at indlånskontoen ikke kunne anses som en indeksobligation eller en uforrentet obligation, jf. undtagelsesbestemmelsen i virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, 1. pkt., og at indlånskontoen derfor kunne indgå i virksomhedsordningen.
 Afgørelsen må forstås i denne kontekst, og kan, efter SKATs opfattelse, ikke udstrækkes til at gælde andre aktivtyper, konkret nærværende sags udlån.
 Spørger har i sit høringssvar endvidere henvist til SKM2014.711.SR. Det anføres, at afgørelsen ikke stiller krav om sædvanlighed, likviditet og sikkerhed. Afgørelsen stiller som eneste betingelse, at værdipapirerne er forrentet.
 Skatterådet bekræftede ved SKM2014.711.SR, at nærmere specificerede ”hybride” produkter, udstedt af finansielle institutioner (eller selskaber kontrolleret af finansielle institutioner) med henblik på at forbedre disse institutioners kapitalgrundlag i henhold til – gældende eller forventede – nationale regler og/eller EU-regler - kunne indgå i virksomhedsordningen. Det blev stillet som betingelse, at de pågældende værdipapirer var forrentet. Der var ikke oplyst nærmere om bl.a. likviditet vedrørende de pågældende værdipapirer.
 Afgørelsen indeholder ikke noget generelt udsagn – hverken direkte eller forudsætningsvis - om, at obligationer, blot de obligationsretligt kan karakteriseres som sådanne, kan indgå i virksomhedsordningen. Afgørelsen etablerer derfor ikke en sådan praksis.
 Klagerens repræsentant har nedlagt påstand om, at spørgsmålet skal besvares med et ”ja”.
 Klagerens repræsentant har begrundet påstanden med følgende:
 3. Vores bemærkninger til det bindende svar
 Som det måske fremgår må Skatterådet gennem en række "krumspring" for at nå i mål med sit forehavende.
 Ved afgørelsen foretager Skatterådet en indskrænkende fortolkning af "obligationsbegrebet". Skatterådet finder herefter, at en investering i obligationer med midler fra virksomhedsordningen alene kan finde sted såfremt den pågældende obligationsinvestering kan karakteriseret som en sædvanlig, likvid og sikker anbringelsesform.
 I forhold til den konkrete sag, anfører Skatterådet, at der maksimalt vil blive udstedt 33 obligationer i den af H1 A/S udbudte obligationsserie 1, og under hensyn til at obligationerne ikke vil blive optaget til handel på et reguleret marked - finder Skatterådet at obligationen i realiteten dækker over et illikvidt og usikkert udlån til H1 A/S. Som konsekvens heraf finder SKAT ikke, at obligationen kan placeres i virksomhedsordningen.
 Skatterådet finder støtte for sin indskrænkende fortolkning i en række forskellige afgørelser - indledningsvis i Højesterets afgørelse optrykt i SKM2013.505.HR. Sagen drejer sig om et udlån fra en lægevirksomhed i virksomhedsordningen. Udlånet var


text:
sket til et anpartsselskab, der var ejet 100 pct. af virksomhedsindehaveren. I sagen var det spørgsmålet om udlånet reelt var båret af virksomhedsindehaverens / hovedaktionærens private interesser.
 I præmisserne anførte Højesteret:
 "X drev i 2001 og 2002 lægevirksomhed under virksomhedsordningen i henhold til virksomhedsskatteloven. Fra lægevirksomheden blev der i 2001 og 2002 ydet lån på henholdsvis 400.000 kr. og 113.000 kr. til et anpartsselskab, G1 ApS, som X var 100 % ejer af. Anpartsselskabets aktiviteter bestod primært i handel med aktier for lånte midler. Skattemyndighederne har anset de nævnte beløb for overført til X personligt som opsparet overskud i henhold til virksomhedsskattelovens § 5 og har som følge heraf bl.a. forøget hans personlige indkomst med 400.000 kr. i 2001 og 113.000 kr. i 2002. Sagen angår, om skattemyndighederne har været berettiget hertil.
 I virksomhedsskattelovens § 5 er rækkefølgen for »overførsel af værdier fra virksomheden til den skattepligtige« fastsat. Det er ikke i lovteksten nærmere angivet, hvornår der er tale om
 »overførsel af værdier til den skattepligtige« i bestemmelsens forstand, men spørgsmålet, om et lån må anses for overførsel af værdier til den skattepligtige, er omtalt i forarbejderne til loven. Heraf fremgår, at virksomheden kan yde lån, der har erhvervsmæssig karakter, uden at dette anses for overførsel af værdier til den skattepligtige. Virksomheden kan således give kredit til personer, som har en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden, f.eks. varedebitorer. Virksomheden kan endvidere placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer mv. Hvis den skattepligtige derimod finansierer privat långivning, herunder til ægtefælle eller nært beslægtede, ved at hæve beløb i virksomheden, er der tale om overførsel af værdier til den skattepligtige i henhold til lovens § 5 (vores fremhævelse og understregning).
 Højesteret finder, at de lån, som blev ydet til G1 ApS, ikke havde erhvervsmæssig karakter. Der var derimod tale om, at X finansierede privat långivning (vores fremhævelse og understregning), idet han, uden at det havde tilknytning til lægevirksomhedens aktiviteter, hævede beløb i virksomheden. Herved skete der »overførsel af værdier« fra virksomheden »til den skattepligtige« som nævnt i virksomhedsskattelovens § 5.
 Højesteret tiltræder, at det ikke er godtgjort, at der foreligger en administrativ praksis, som udelukker ændring af Xs indkomstansættelse.
 Højesteret stadfæster herefter dommen."
 Som det fremgår anførte Højesteret, at udlånet til hovedaktionærselskabet skulle kvalificeres som privat långivning fra virksomhedsindehaveren / hovedaktionæren, hvorfor udlånet medførte en hævning i hæverækkefølgen.
 Vi er enige i Højesterets præmisser og resultat. Det interessante ved Højesterets præmisser er imidlertid, at Højesteret nærmest ordret gengiver forarbejderne til loven - herunder at en virksomhed naturligvis kan placere ledig kapital i obligationer - uden at det medfører en hævning i hæverækkefølgen. Vi kan ikke udlægge præmisserne anderledes, end at Højesteret (i modsætning til Skatterådet) forholder sig helt loyalt i forhold til lovens forarbejder. Som led heri sondrer Højesteret (ligesom os) skarpt mellem at yde private udlån fra virksomhedsordningen - set i forhold til placering af virksomhedens overskudslikviditet i obligationer og som bankindskud.
 Skatterådet opererer - i modstrid med Højesteret - ikke med samme begrebsmæssige sondring. I SKATs indstilling anføres det således:
 "En


text:
obligation er et gældsbrev, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve med fælles tekst, jf. herom nedenfor.
 Grundlæggende er der således tale om et udlån af penge fra virksomhedsordningen (et pengeudlån) (vores fremhævelse) imod modtagelse af et qældsbrev som dokumentation for den ved udlånet opståede fordring."
 Som det fremgår mener Skatterådet øjensynligt, at en investering i en obligation med virksomhedsmidler helt grundlæggende er det samme som, at foretage et udlån af penge fra virksomhedsordningen.
 Vi er begrebsmæssigt meget uenige i med Skatterådet i dette synspunkt. Begrebsmæssigt foretager man en investering i obligationer - og placerer penge på en indlånskonto i et pengeinstitut. Man foretager ikke et udlån til en obligationskreditor - lige så lidt som man foretager et udlån til et pengeinstitut, når man sætter penge ind på sin indlånskonto. Skatterådet begrebsdannelse i nærværende sag, er således i åbenbar modstrid med almindelig sprogbrug og tillige i strid med Højesterets præmisser i SKM2013.505.HR.
 I forhold til den konkrete sag er der således begrebsmæssigt ikke tale om, at en virksomhedsindehaver foretager et udlån til H1 A/S - men derimod om at en virksomhedsindehaver med virksomhedsmidler investerer i en obligation udstedt af professionel og uafhængig udbyder af erhvervsobligationer.
 Skatterådet finder støtte for det bindende svar med henvisning til SKM2016.15.SR og SKM2015.719.SR. Det er således indledningsvis værd at fremhæve, at Skatterådet primært finder støtte for sit bindende svar af 28. november 2017 i sin egen praksis. Det virker noget påfaldende.
 Vi vil i det følgende analyserer SKM2016.15.SR og SKM2015.719.SR. Vi vil i den forbindelse ikke tage stilling til, om vi er enige i den retsstilling, der kom til udtryk ved de to afgørelser. Vi skal dog påpege, at de to afgørelse på ingen måde understøtter Skatterådets bindende svar i nærværende sag - nærmest tværtimod.
 I SKM2015.719.SR påtænkte en virksomhedsindehaver at udlåne midler fra sin virksomhedsordning via et online-låneformidlingssystem der fungerer efter en crowd lending model. Det var i sagen spørgsmålet om udlånet kunne ske med midler fra virksomhedsordningen.
 Skatterådet fandt at udlånet ville medføre en hævning i hæverækkefølgen. Til støtte herfor anførte SKAT/ Skatterådet bl.a. (se indstillingen til spørgsmål 3):
 "Det bemærkes endvidere, at udlånet ikke er at sidestille (vores fremhævelse og understregning) med de af Skatteministeren under behandling af L 107, som svar på spørgsmål 89 til Skatte- og Afgiftsudvalget, nævnte særligt likvide og sikre anbringelsesformer, i form af bankindskud og obligationer (vores fremhævelse og understregning) (massegældsbreve) for ledig kapital."
 Som det fremgår finder Skatterådet støtte for det i sagen afgivne bindende svar ved en henvisning til lovens forarbejder. Vi skal imidlertid fremhæve, at der ikke er tale om en loyal henvisning til lovens forarbejder. Skatterådet indsniger således en lille "selvopfundet" tilføjelse til lovbemærkningerne. I forarbejderne udtaler Skatteministeren således helt objektivt, at en virksomhed kan placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v. - uden at det medfører en hævning i hæverækkefølgen. Der er således tale om en juridisk nydannelse - som ikke finder støtte i lovens forarbejder - når Skatterådet i SKM2015.719.SR - tilføjer, at bankindskud


text:
og obligationsinvesteringer er karakteriseret ved, at være "særliqt likvide oq sikre anbrinqelsesformer". Denne tilføjelse finder ikke støtte i Skatteministerens oprindelige svar - der er med andre ord tale om en subjektiv meningstilkendegivelse som må stå for Skatterådets egen regning.
 Skatterådet kører videre i samme spor i SKM2016.15.SR. Sagen omhandler en investering i en "særlig pantebrevstype". Skatterådet fastslog efter en konkret vurdering, at investeringen ville medføre en hævning i hæverækkefølgen. Til støtte herfor anførte SKAT/ Skatterådet bl.a. (se indstillingen til spørgsmål 1):
 "Det bemærkes herved, at udlånet (pantebrevsinvesteringen; vores bemærkning) ikke er at sidestille med de af Skatteministeren, under behandling af L 107, som svar på spørgsmål 89 til Skotte- og Afgiftsudvalget, nævnte sædvanlige, særligt likvide og sikre anbringelsesformer for ledig kapital (bankindskud og obligationer (massegældsbreve))."
 Som det fremgår anfører Skatterådet igen, at der skal være tale om "særligt likvide og sikre anbringelsesformer" for ledig kapital i form af bankindskud og obligationer. Og vi skal gentage, at denne tilføjelse finder ikke støtte i Skatteministerens oprindelige svar - ligesom "postulatet" naturligvis ikke bliver mere rigtigt af at blive gentaget flere gange.
 I den konkrete afgørelse tiltræder Skatterådet følgende indstilling fra SKAT: "Skatteministerens bemærkning kan i øvrigt ikke forstås løsrevet fra sin historiske kontekst, hvorved bemærkes, at markedet for virksomhedsobligationer var af underordnet betydning i 1986.
 Henset til ovenstående, samt til konteksten i ministersvaret ("bankindskud og obligationer") må det efter SKATs opfattelse være et krav, at de pågældende obligationer er relativt likvide og genstand for almindelig omsætning (vores fremhævelse)."
 Som det fremgår finder Skatterådet, at nærværende sag skal ses i en historisk kontekst - herunder ses i lyset af, at markedet for virksomhedsobligationer var af underordnet betydning i 1986. Som konsekvens heraf må det efter Skatterådets opfattelse være et krav, at de pågældende erhvervsobligationer er "relativt likvide og genstand for almindelig omsætning."
 Vi har ikke indblik i, om markedet for virksomhedsobligationer var af underordnet betydning i 1986 som anført af Skatterådet. Vi må imidlertid konstatere at Skatterådet bindende svar i nærværende sag, fremstår i åbenbart modstrid med lovens forarbejder. I forarbejderne konstaterer Skatteministeren således helt nøgternt og objektivt, at en virksomhed kan placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v. - uden at det medfører en hævning i hæverækkefølgen. Skatteministeren har således aldrig opstillet det som et yderligere krav, at de pågældende obligationer skal være likvide og genstand for almindelig omsætning. Det er alt sammen noget som Skatterådet har fundet på hen af vejen.
 Vi forstår ganske simpelt ikke Skatterådets mission i nærværende sag. Vi har i forlængelse heraf lidt svært ved at gennemskue /afgrænse, hvilke investeringer - udover investeringen i H1 obligationer - det er Skatterådet forsøger at ramme.
 Vi skal i forlængelse heraf gøre gældende, at vi syntes at det er ærgerligt, at Skatterådet skaber juridisk usikkerhed på et område, som tidligere ikke gav anledning til problemer.
 Endvidere deler vi ikke SKATs opfattelse af, at de af H1 A/S udstedte erhvervsobligationer udgør et særligt illikvidt eller usikkert udlån.
 Obligationerne er således frit omsættelige i hele løbetiden. Herved adskiller de sig således


text:
ikke fra andre obligationer, der ikke er optaget til handel på et reguleret marked. Vi kan supplerende oplyse, at den i sagen omhandlende Obligationsserie 1 blev fuldtegnet på rekordtid, og at H1 A/S desværre har måttet afvise flere potentielle obligationsinvestorer. Set i lyset heraf vurderes mulighederne for at afstå obligationerne i løbetiden som overordentligt gode.
 Desuden kan vi ikke følge SKAT's synspunkt om, at obligationerne er meget usikre. Vi skal i den forbindelse bemærke, at H1 A/S til sikkerhed for betaling af hovedstol og renter har stillet pant i aktierne i det 100 pct. ejede obligationsselskab, der har fået låneprovenuet stillet til rådighed, jf. punkt 2.19 i "Vilkårsaftale for obligationsserie 1 - 2017". Obligationsselskabet - og derved indirekte obligationsejerne - opnår på sin side sikkerhed i [...], der er kendetegnet ved et stabilt og forudsigeligt cash-flow. I det lys fremstår investeringen betydelig mere sikker end andre (typiske) erhvervsobligationer.
 Al investering er forbundet med en risiko. Selv investering i statsobligationer - tænk f.eks. på græske statsobligationer, der som følge af finanskrisen blev til "junk-bands"! Opsummering Hvis vi skal opsummere retstillingen på området, så kan aktier, uforrentede obligationer og præmieobligationer aldrig indgå i virksomhedsordningen (medmindre virksomhedsindehaveren helt undtagelsesvist driver næring med sådanne aktiver), jf. virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, 1. pkt.
 Herudover er det ikke muligt at indskyde private aktiver i virksomheden. Der sondres i den forbindelse mellem:
 at yde lån fra virksomheden - set i forhold til
 placering af virksomhedens ledige kapital
 Hvis et udlån reelt er motiveret af virksomhedsindehaverens private interesser, vil lånet utvivlsomt medføre en hævning i hæverækkefølgen. Lånet / tilgodehavendet anses med andre ord som et privat aktiv i dette tilfælde. Se hertil Højesterets præmisser i SKM2013.505.HR.
 I modsætning hertil er det altid muligt, at placere virksomhedens overskudslikviditet på en indlånskonto i et pengeinstitut - og tilsvarende er det muligt at placere virksomhedens overskudslikviditet i obligationer (dog ikke i uforrentede obligationer og præmieobligationer, jf. ovenfor), uden at det medfører en hævning i hæverækkefølgen.
 Udover den manglende mulighed for at investere i uforrentede obligationer og præmieobligationer gælder ingen begrænsninger i hvilke typer obligationer, der kan investeres i - herunder om obligationerne skal være noterede eller unoterede. Desuden fremstår det som uden betydning, hvem der er debitor på obligationen - herunder om det er staten (statsobligation), et realkreditinstitut (realkreditobligation) eller en erhvervsvirksomhed (erhvervsobligation).
 H1 A/S er en professionel og uafhængig udbyder af erhvervsobligationer. I forhold til den konkrete sag kan der derfor ikke herske nogen tvivl om, at en virksomhedsindehaver med virksomhedsmidler kan investerer i en obligation udstedt af H1 A/S. Vi skal derfor på det kraftigste anmode Landsskatteretten om, at besvare det i sagen stillede spørgsmål "JA" - og i forlængelse heraf gøre gældende, at Skatterådets bindende svar er udtryk for en uhørt juridisk skærpelse af praksis på området - en skærpelse der fremstår i åbenbar modstrid med lovens forarbejder og intention.
 Skattestyrelsen har i deres erklæring til Skatteankestyrelsens indstilling, anført følgende:
 Idet der i øvrigt henvises til SKATs indstilling i den påklagede afgørelse, hermed visse opsummerende og supplerende


text:
bemærkninger.
 Alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen
 Det overordnede synspunkt bag virksomhedsskatteloven er at alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen.
 Reglen fremgår af VSL § 1, stk. 1 og § 1, stk. 3 modsætningsvis samt af lovens forarbejder.
 Synspunktet kan genfindes i domspraksis og af praksis for landsskatteretten. Dette er ikke bestridt af H1, så vidt ses.
 Fra domspraksis kan bl.a. henvises til SKM2013.505.HR.
 Fra landsskatterettens praksis kan f.eks. henvises til SKM2010.98.LSR, hvor landsskatteretten skriver, at,
 ”Det følger af virksomhedsskattelovens § l og bestemmelsens forarbejder, at samtlige erhvervsmæssige aktiver i virksomheden skal medtages i virksomhedsordningen, og at ikke-erhvervsmæssige aktiver ikke kan medtages.”
 Dette overordnede udgangspunkt indgår ikke i landsskatterettens vurdering i den aktuelle kontorindstilling.
 Hvis man har ændret synspunkt i forhold til 2010-afgørelsen, bør det fremgå af kontorindstillingen.
 Der er tale om et udlån af penge
 I nærværende sag blev Skatterådet blev spurgt til, om en person, der driver virksomhed under anvendelse af virksomhedsordningen kan placere overskudslikviditet i en virksomhedsobligation som ovenfor beskrevet.
 Obligationer, herunder virksomhedsobligationer, er blot er en serie af ensartede gældsbreve. På samme vis som enkeltstående, individuelle, gældsbreve tjener obligationen som dokumentation for fordringen og indholdet heraf.
 Der er altså fra virksomhedsordningens side tale om et sædvanligt udlån af penge som anlægsinvestering, dvs. uden for næringsvirksomhed (finansieringsnæring), imod modtagelse af et gældsbrev.
 Den ledende dom på området for udlån er SKM2013.505.HR.
 Højesteret fandt, at udlån fra en lægevirksomhed drevet under anvendelse af virksomhedsordningen til et af virksomhedens indehaver ejet anpartsselskab måtte anses for en hævning i virksomhedsordningen. Begrundelsen var, at lånet ikke havde erhvervsmæssig karakter. Lånet var ikke erhvervsmæssigt, fordi det ikke havde tilknytning til lægevirksomhedens aktivitet.
 På samme vis som i højesteretsdommen, er det ydede lån i nærværende sag ydet ganske uden tilknytning til den inden for rammerne af virksomhedsordningen drevne aktivitet.
 Det bemærkes, at som højesterets præmisser er formuleret, har interessefællesskabet imellem indehaveren af den under anvendelse af virksomhedsordningen drevne aktivitet og det låntagende selskab ikke været tillagt betydning. Se hertil også nævnte SKM2010.96.LSR, hvor et udlån til en ikke interesseforbundet part blev anset for en hævning.
 Det er i øvrigt ikke afgørende, om udlånet er sket på markedsvilkår (eller over). Se SKM2006.555.LSR og SKM2010.96.LSR.
 Gælder der noget særligt for udlån imod modtagelse af ét i en serie af gældsbreve
 Virksomhedsskatteloven synes ikke at skelne imellem udlån imod modtagelse af et individuelt gældsbrev og udlån imod modtagelse af et gældsbrev, der er udstedt som led i en serie.
 Er der tale om gældsbreve, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve, er der i civilretlig forstand tale om et massegældsbrev (en obligation).
 Massegældsbreve er omtalt i gældsbrevslovens § 4:
 ”§ 4. Ved gældsbreve, der er udstedt til ihændehaveren, skal betaling dog ske i skyldnerens forretningslokale, når ikke andet er aftalt.
 Stk. 2. Samme regel anvendes på gældsbreve, der fremtræder som led i en sammenhørende udgivelse af et større antal gældsbreve med fælles tekst (massegældsbreve), eller som i anledning af indlån udstedes af banker eller andre, hvis virksomhed omfatter


text:
modtagelse af indlån.”
 Det er ikke, særligt med hensyn til antallet, nærmere defineret, hvornår der er tale om en obligation (et massegældsbrev). Det er næppe – hverken civil- eller skatteretligt - afgørende, om gældsbrevet betegner sig obligation eller ej.
 Det må derfor også anses uafklaret, om de gældsbreve, der udstedes af H1 kvalificerer til betegnelsen obligation (maksimalt 33 stk.).
 Gældsbrevsloven indeholder i kapitel 5 og kapitel 6 særlige regler om henholdsvis notering af massegældsbreve og forældelse af massegældsbreve.
 De pågældende bestemmelser synes ikke af synderlig relevans i en skatteretlig kontekst. Der er i øvrigt ikke knyttet særlige civilretlige retsvirkninger til det forhold, at der er tale om en obligation.
 Der er vel heller ikke inden for virksomhedsskatteloven (skattemæssigt) i udgangspunktet særlige reale grunde til at behandle et udlån imod modtagelse af en obligation (eller ét gældsbrev af flere udstedt som led i en serie) anderledes end et udlån imod modtagelse af et enkeltstående, individuelt gældsbrev.
 I udgangspunktet kan det fra virksomhedsordningens perspektiv næppe være afgørende, om et gældsbrev er led i en serie eller ej.
 Det kan derfor ikke være afgørende, om et lån på 1 mio. kr. optages ved udstedelse af 10 obligationer á 100 t.kr. (eller 3 á 300 t.kr. eller 33 á 33 t.kr.) – der eventuelt erhverves af den samme kreditor – eller om selvsamme finansieringsbehov løses ved udstedelse af et enkeltstående gældsbrev til en enkelt kreditor, eller kreditorer i fællesskab (sameje).
 Det ville også åbne for store omgåelsesmuligheder.
 Det afgørende er fortsat, om udlånet sker som led i den sædvanlige, løbende drift af erhvervsvirksomheden eller om dette ikke er tilfældet.
 Det afgørende må i den konkrete sammenhæng være, om pengeudlånet har karakter af en driftsmæssigt betinget normal og naturlig midlertidig anbringelse af overskydende likviditet for en virksomhed af en given karakter – på samme måde som køb af en post realkreditobligationer eller et indskud på en bankkonto.
 Uanset om de sagen vedrørende erhvervsobligationer i gældsbrevslovens forstand måtte udgøre obligationer (massegældsbreve), så gør dette dog ikke i sig selv, at aktivet kan være i virksomhedsordningen:
 Skatteministerens udtalelse er ikke sket under henvisning til gældsbrevsloven og skal ikke forstås med direkte reference hertil
 Ministersvaret skal forstås i sin historiske kontekst, hvorved bemærkes, at der på daværende tidspunkt alene var et marked for statsobligationer og realkreditobligationer.
 Samtidig forholder det sig således, at andre – ”almindelige” udlån ikke kan være (og ikke har kunnet være) i virksomhedsordningen, jf. herved også bemærkningerne ovenfor.
 Henset til ovenstående samt ministersvaret, må det afgørende herefter være, at de pågældende obligationer er relativt likvide og genstand for almindelig omsætning.
 I den konkrete sag er der tale om maksimalt 33 obligationer inden for en serie. Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på et reguleret marked.
 En investering i disse obligationer kan derfor ikke karakteriseres som en sædvanlig og likvid anbringelsesform for ledig kapital. Obligationerne dækker i realiteten over et illikvidt udlån til selskabet H1.
 Øvrige bemærkninger til kontorindstillingens synspunkter
 Det bemærkes indledningsvis, at Skatteankestyrelsen i sin vurdering tilsyneladende ikke har inddraget det i domspraksis


text:
og landsskatterettens praksis anerkendte synspunkt, hvorefter alene erhvervsmæssige aktiver kan indgå i virksomhedsordningen, jf. ovenfor.
 Skatteankestyrelsen skriver i sin kontorindstilling følgende:
 ”Henset til Skatteministeriets svar på spørgsmål 89, og det forhold, at virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, positivt omtaler, at uforrentede obligationer ikke kan være i virksomhedsordningen, må det ud fra en almindelig sproglig forståelse lægges til grund, at forrentede obligationer som hovedregel kan placeres i virksomhedsordningen. Hvis ikke havde lovgiver formuleret, at obligationer generelt ikke kan indgå i virksomhedsordningen med undtagelse af blandt andet finansielle kontrakter, som lagerbeskattes.
 Dette ses også understøttet i SKM2011.44.BR, hvor forrentede realkreditobligationer kunne forblive i virksomhedsordningen.”
 Der er efter Skattestyrelsens opfattelse ikke ud bestemmelsens ordlyd, systematik eller forarbejder grundlag for en modsætningsslutning (eller hovedregel) som antaget i kontorindstillingen.
 At der ikke er belæg herfor, fremgår også ovenfor anførte SKM2010.96.LSR, hvor Landsskatteretten i forlængelse af det ovenfor citerede skriver at
 ”I lovens § 1, stk. 2, er anført en række aktiver, der ikke kan medtages i virksomhedsordningen, medmindre den skattepligtige driver næring med sådanne aktiver.
 Det drejer sig om almindelige aktier, indeksobligationer, uforrentede obligationer og præmieobligationer. Det følger imidlertid ikke af ordlyden af bestemmelsen, at alle øvrige former for fordringer kan erhverves for virksomhedsmidler, idet fordringen som udgangspunkt skal være erhvervsmæssig.”
 Se i samme retning SKM2006.555.LSR og SKM2013.505.HR.
 For så vidt angår skatteministerens besvarelse af spørgsmål 89 henvises til det ovenfor anførte
 Den aktuelle kontorindstilling argumenterer for sit synspunkt endvidere under henvisning til SKM2011.44.BR.
 I sagen havde en landmand frasolgt 22 ud af 30 hektar landbrugsjord, og fik som følge heraf likvide midler til anbringelse. Det var oplyst, at landmanden skulle bruge midler 2 år senere, og der blev derfor for virksomhedsordningens midler indkøbt realkreditobligationer, henholdsvis 6 pct. Realkredit Danmark og 2 pct. Nykredit obligationer, med udløb i 2011. Værdipapirerne blev placeret i et privat depot, der i forvejen indeholdt værdipapirer med en anden fondskode.
 Spørgsmålet i sagen var, hvorvidt der ved anbringelsen i det private depot var hævet midler i virksomhedsordningen svarende til værdien af obligationerne. Dommen indeholder derfor ikke en retlig vurdering med hensyn til spørgsmålet om realkreditobligationer kan indgå i virksomhedsordningen. Det er dog Skattestyrelsens opfattelse, at sædvanlige – likvide – realkreditobligationer kan indgå i virksomhedsordningen, jf. ovenfor.
 Dommen vedrører for det andet alene sædvanlige realkreditobligationer. Der kan næppe i afgørelsen indfortolkes en retlig vurdering, som antaget ved kontorindstillingen, hvorefter alle forrentede obligationer som hovedregel kan indgå i virksomhedsordningen.
 Det fremgår ikke af kontorindstillingen, hvad der skal til for at karakterisere et gældsbrev som en obligation (der så muligt behandles væsentligt mere lempeligt end et enkelt eller en flerhed af enkeltstående gældsbreve), andet end at der i det foreliggende tilfælde tilsyneladende er tale om en obligation. Det ville selvfølgelig være ønskeligt, om man kom nærmere ind herpå.
 Landsskatteretten skriver i sin kontorindstilling videre:
 ”Det må herefter vurderes, om der i den konkrete situation er andre forhold der gør, at de forrentede obligationer alligevel skal anses for hævet i virksomhedsordningen.
 SKAT har henvist til praksis om udlånssager, jf. f.eks. SKM2013.505.HR. I nærværende tilfælde


text:
vil der ikke være tale om, at en virksomhedsejer i virksomhedsordningen udlåner penge i form af obligationer til eget selskab eller til nærtstående, hvori virksomhedsejeren har en personlig interesse. Der er i dette tilfælde tale om en investering af virksomhedens kapital på almindelige markedsvilkår mellem uafhængige parter. Der ses endvidere, en tydelig beskrivelse for vilkår og tegning af obligationerne.
 Det er herefter Skatteankestyrelsens opfattelse, at obligationerne kan placeres i virksomhedsordningen, uden at disse anses for hævet i virksomhedsordningen.”
 Vi skal hertil bemærke, at praksis omkring udlånssager ikke har ladet det være afgørende, om udlån er sket til nærtstående, jf. vore bemærkninger ovenfor til bl.a. SKM2013.505.HR. Det har heller ikke været tillagt afgørende betydning, om udlånet er sket på markedsvilkår eller om der er en tydelig beskrivelse for vilkår for tegning af obligationerne.
 Afgørende er, om udlånet sker som led i den sædvanlige, løbende drift af erhvervsvirksomheden eller om dette ikke er tilfældet.
 Muligvis er dette også Skatteankestyrelsens synspunkt, når indstillingen henviser til praksis omkring udlån. I dette tilfælde bliver den antagne hovedregel dog formentlig indholdsløs.
 Det er på baggrund af ovenstående Skattestyrelsens opfattelse, at den indbragte afgørelse fra Skatterådet bør stadfæstes.”
 Klagerens repræsentant har haft følgende bemærkninger til Skatteankestyrelsens indstilling:
 ”Vi har modtaget Skatteankestyrelsens kontorindstilling af 10. august 2018 - og vi har gennemgået det af Skattestyrelsen afgivne høringssvar i anledning heraf.
 I kontorindstillingen anfører Skatteankestyrelsen bl.a.:
 "SKAT har henvist til, praksis om udlånssager jf. f.eks. SKM2013.505.HR. I nærværende tilfælde vil der ikke være tale om, at en virksomhedsejer i virksomhedsordningen, udlåner penge i form af obligationer, til eget selskab eller til nærtstående, hvori virksomhedsejeren har en personlig interesse. Der er i dette tilfælde tale om en investering af virksomhedens kapital på almindelig markedsvilkår mellem uafhængige parter."
 Vi er fuldstændig enige i den af Skatteankestyrelsen anlagte sondring mellem ”udlån” og ”investering”. Vi er med andre ord fuldstændig enig i indstillingen og begrundelsen herfor.
 På retsmødet med Landsskatteretten oplyste repræsentanten, at obligationserien var solgt på ganske kort tid, og at der havde været mange interesserede købere til obligationerne. Parterne fremførte og fastholdt i øvrigt deres påstande og begrundelser.
 Det følger af virksomhedsskattelovens § 1, og bestemmelsens forarbejder, at samtlige erhvervsmæssige aktiver i virksomheden skal medtages i virksomhedsordningen, og at ikke-erhvervsmæssige aktiver ikke kan medtages.
 Virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, har følgende ordlyd:
 ”Aktier m.v. omfattet af aktieavancebeskatningsloven, uforrentede obligationer og præmieobligationer kan ikke indgå i virksomhedsordningen, medmindre den skattepligtige driver næring med sådanne aktiver. Konvertible obligationer omfattet af aktieavancebeskatningsloven, andele i foreninger omfattet af selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 3 og 4, obligationer, der beskattes efter reglerne for finansielle kontrakter, samt aktier og investeringsbeviser m.v., når aktier og investeringsbeviser m.v. er udstedt af et investeringsselskab, jf. aktieavancebeskatningslovens § 19, kan dog indgå i virksomhedsordningen.”
 Ved lovforslagets behandling af virksomhedsskatteloven afgav Skatteministeriet følgende svar til spørgsmål 89 (L-107 1985/86), hvor der blev anført følgende:
 ”Da virksomheden ikke er et selvstændigt retssubjekt, kan der ikke fra virksomheden ydes lån, når dette ikke har erhvervsmæssig karakter. Hvis den skattepligtige finansierer privat långivning ved


text:
at hæve beløbet i virksomheden, sker hævningen efter prioritetsorden i § 5. Virksomheden kan dog godt give kredit til personer, som har en erhvervsmæssig tilknytning til virksomheden, f.eks. varedebitorer. Endvidere kan virksomheden placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v.”
 Klageren spørger til, om virksomhedsejere, der anvender virksomhedsordningen, kan placere overskudslikviditet i virksomhedsobligationer, udstedt af spørger, som led i en serie på nominelt 25 mio. kr., med et minimumstegningsbeløb på 750.000 kr. pr. obligation. Obligationerne er registreret i værdipapircentralen. Obligationerne vil ikke blive optaget til handel på et reguleret marked. Obligationerne forrentes med 5%.
 Det følger af lovforarbejderne til virksomhedsordningen, at virksomhedsejere skal kunne placere ledig kapital i obligationer mv. i virksomhedsordningen.
 I virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, fremgår det, at uforrentede obligationer og præmieobligationer ikke kan indgå i virksomhedsordningen. Det følger endvidere af bestemmelsen, at obligationer, der beskattes efter reglerne for finansielle kontrakter, dog kan indgå i virksomhedsordningen.
 Forrentede virksomhedsobligationer nævnes ikke direkte i lovteksten.
 Henset til skatteministeriets svar på spørgsmål 89, og det forhold, at virksomhedsskattelovens § 1, stk. 2, positivt omtaler, at uforrentede obligationer ikke kan være i virksomhedsordningen, må det ud fra en almindelig sproglig forståelse lægges til grund, at forrentede obligationer som hovedregel kan placeres i virksomhedsordningen. Hvis ikke, havde lovgiver formuleret, at obligationer generelt ikke kan indgå i virksomhedsordningen med undtagelse af blandt andet finansielle kontrakter, som lagerbeskattes.
 Dette ses også understøttet i SKM2011.44.BR, hvor forrentede realkreditobligationer kunne forblive i virksomhedsordningen.
 Det må herefter vurderes, om der i den konkrete situation er andre forhold, der gør, at de forrentede obligationer alligevel skal anses for hævet i virksomhedsordningen.
 SKAT har henvist til praksis om udlånssager, jf. f.eks. SKM2013.505.HR. I nærværende tilfælde vil der ikke være tale om, at en virksomhedsejer i virksomhedsordningen udlåner penge i form af obligationer til eget selskab eller til nærtstående, hvori virksomhedsejeren har en personlig interesse. Der er i dette tilfælde tale om en investering af virksomhedens kapital på almindelige markedsvilkår mellem uafhængige parter. Der ses endvidere en tydelig beskrivelse for vilkår og tegning af obligationerne, hvor der er lagt vægt på, at der, som beskrevet, er tale om en uafhængig og professionel udbyder.
 Herefter finder disse retsmedlemmer, at obligationerne er erhvervsmæssige og kan placeres i virksomhedsordningen, uden at disse anses for hævet i virksomhedsordningen.
 Efter det oplyste har H1 A/S's obligationsudstedelse til formål at lånefinansiere et kapitalbehov i et koncernforbundet projektselskab. Der er ingen forretningsmæssig forbindelse mellem debitor og långiver, og udlånet er uden tilknytning til den indenfor långivers virksomhedsordning drevne aktivitet.
 Det fremgår af skatteministerens besvarelse af spørgsmål 89 til skatte- og afgiftsudvalget, at der ikke fra virksomheden kan ydes lån, der ikke har erhvervsmæssig karakter. Når svaret tillige anfører, at virksomheden kan "placere ledig kapital som bankindskud, i obligationer m.v.", må dette utvivlsomt sigte til midlertidig anbringelse af overskydende kapital i bank eller i de på det tidspunkt gængse typer af obligationer, typisk stats- og realkreditobligationer, der er genstand for almindelig omsætning. Derimod har det formodningen imod sig, - og vil være i direkte strid med indledningen i


text:
besvarelsen - at det med svaret tilsigtes at skabe hjemmel for ydelse af lån af ikke-erhvervsmæssig karakter, herunder ved investering i finansielle instrumenter, der ikke var kendte på tidspunktet for lovens tilblivelse. Det i nærværende sag omhandlede pengelån, der i spørgsmålet til skatterådet betegnes som "et nyt investeringsprodukt i form af erhvervsobligationer", kan således ikke anses for omfattet af den citerede sætning i ministersvaret. Debitors valg af terminologi ("erhvervsobligationslån") og opdelingen af gældsbrevet i et antal sideordnede gældsbreve ("obligationer") med ens stykstørrelse fører ikke til andet resultat.
 Dette retsmedlem anser udlån af penge, der sker ved køb af de pågældende gældsbreve, for en anlægsinvestering i et finansielt aktiv udenfor virksomhedsindehaverens næringsvirksomhed. Udlånet må derfor anses som den skattepligtiges private långivning. Da udlånet gennemføres ved at hæve penge i virksomheden, finder dette retsmedlem med henvisning til højesteretsdommen SKM2013.505.HR og øvrig praksis, herunder bl.a. SKM2010.98.LSR., at der ved transaktionen sker overførsel af værdier til den skattepligtige, og at hævning derfor skal ske i hæverækkefølgen. Dette retsmedlem voterer herefter for stadfæstelse af Skatterådets afgørelse.
 Landsskatterettens afgørelse træffes efter stemmeflertal, hvorefter Skatterådets svar på spørgsmålet, ændres til et ”ja”.


text:
ABA-forum - Canadas højesteret skal afgøre om børn med autisme har ret til tidlig og intensiv indsats - Canada (maj 2003)
 Forside » ABA i andre lande » Canada (maj 2003)
 Canadas højesteret skal afgøre, om børn med autisme har ret til tidlig og intensiv indsats
 Regeringen i den canadiske provins British Columbia har nu fået den føderale Højesterets tilladelse til at appellere en tidligere kendelse fra provinsens egen højeste domstol B.C. Supreme Court; en kendelse, som pålagde regeringen at betale for tidlige og intensiv ABA-behandling til børn med autisme (se Børn med autisme i British Columbia får nu ret til intensiv og tidlig behandling. Samtidig gav den føderale højesteret forældre til børn med autisme fra British Columbia lov til at kontra-appellere. Appelsagerne ventes at komme for højesteret senere i år, men der er ikke fastsat en startdato.
 Baggrunden for appelsagerne er, at forældre til børn med autisme i provinsen i årevis har kæmpet for at få fuld offentlig støtte til ABA-behandling af deres børn. Der har været ført en række af retssager, som forældrene, der er organiseret i FEAT (Families for Early Autism Treatment), har vundet. Men regeringen i British Columbia har valgt at sidde domstolenes afgørelser overhørig og har i stedet appelleret kendelserne til højere retsinstanser.
 Talskvinden for FEAT i British Columbia, Sabrina Freeman, hilser den kommende appelsag ved Canadas Højesteret velkommen. »Appelsagen betyder, at alle børn over hele Canada vil blive beskyttet af Højesterets afgørelse i denne sag. Det er en vigtig konsekvens af appelsagen, fordi konflikterne om bevillinger til ABA-behandling mellem forældre og regeringer finder sted over hele Canada«, siger Sabrina Freeman. Hun vil ikke gætte på, hvad Højesteret når frem til, men siger dog, at »jeg er sikker på, at Højesteret vil beskytte børnenes konstitutionelle rettigheder. Jeg kan ikke forestille mig, at Højesteret vil svigte disse børn«. I følge den canadiske lov, Charter of Rights and Freedoms, er diskrimination på baggrund af køn, alder, etnicitet, race, religion samt handicap en lovovertrædelse.
 Regeringens advokat, Geoff Plant, sagde, at sagen kan koges ned til en afgørelse om, i hvilket omfang Charter of Rights af domstolene kan anvendes til at pålægge provinserne bestemte sundheds- og sociale udgifter. I mellemtiden, sagde Geoff Plant, vil regeringen i British Columbia opfylde sine forpligtelser ved at betale for den nødvendige autismebehandling. For øjeblikket har børn under seks år ret til en støtte på op til CAD 20.000 om året (ca. 94.000 DKK), mens dem over seks år kun har mulighed for at få støtte for CAD 6.000 om året (28.000 DKK).
 FEAT i British Columbia har kritiseret disse beløbsgrænser for at være helt utilstrækkelige. Sabrina Freeman siger, at Lovaas-behandling, som er den eneste videnskabeligt dokumenterede autismebehandling, koster omkring CAD 60.000 (282.000 DKK) om året, og bevillingerne til børn under seks år dækker således kun en tredjedel af de reelle udgifter.
 Michael Lewis, som er formand for Autism Society of B.C. (provinsens autismeforening) siger, at »40-timers ABA-terapi om ugen i mange tilfælde er nødvendigt for børn med autisme. 20.000 dollars kan ikke dække


text:
20 Sep 2015 - 31 May 2018
 Højesteret i dag
 Jens Peter Christensen, højesteretsdommer, professor, dr. jur.
 Født 1956 i Skive, dommer i Højesteret fra 2006.
 Student 1975
 Cand. scient. pol. 1982
 Lic. jur. 1990
 Cand. jur. 1992
 Fuldmægtig i Københavns Kommune 1983-84
 Adjunkt ved Institut for Statskundskab, Aarhus Universitet 1984-85
 Fuldmægtig i Undervisningsministeriet 1985-88
 Kandidatstipendiat ved Juridisk Institut, Aarhus Universitet 1988-90, lektor i offentlig ret 1990-98
 Professor i offentlig ret 1998-2011
 Konstitueret landsdommer i Vestre Landsret 1999-2000
 Tillige undervisningsassistent i nationaløkonomi ved Aarhus Universitet 1979-82, ved Københavns Universitet 1983-87 og ved Handelshøjskolen i København 1986-92, i erhvervsret 1992-94, i statsret ved Københavns Universitet 1987-97
 Fagkonsulent ved Jurist- og Økonomforbundets Forlag fra 1995
 Censor i statskundskab ved Aarhus og Københavns Universiteter fra 1997
 Medlem af forretningsudvalget for Nordisk Administrativt Forbund fra 1999
 Medredaktør af Ugeskrift for Retsvæsens litterære afd. fra 2003
 Medlem af Udvalget vedr. Undersøgelsesorganer 1994-96 (betænkning 1315/1996)
 Medlem af Statens Samfundsvidenskabelige Forskningsråd 1995-98
 Medlem af Folketingets Grundlovskomité 1996-99
 Medlem af Udvalget om forholdet mellem minister og embedsmænd 1997-98 (betænkning 1354/1998)
 Udpeget af Finansministeriet til at udarbejde udredningen ”Offentligt Ansatte Chefers Ansvar” udg. 1998
 Medlem af Udvalget vedr. PET og FE fra 1998-2012 (betænkning 1529/2012)
 Medlem af Valgretsnævnet (senere Valgnævnet) fra 1999 til 2012
 Formand for Ekspertgruppen vedr. indsigt i den kommunale administration 2002 (betænkning 1425/2002)
 Formand for Valgretsudvalget 2003 (betænkning 1432/2003)
 Formand for Udvalget om embedsmænds rådgivning og bistand (Spindoktorudvalget) 2003 (betænkning 1443/2004)
 Medlem af Procesbevillingsnævnet 2004-06
 Formand for Udvalget om offentligt ansattes ytringsfrihed og meddeleret 2004 (betænkning 1472/2006)
 Formand for Domstolsstyrelsens bestyrelse fra 2011
 Formand for Valgnævnet fra 2012
 Formand for Udvalget om særlige rådgivere (spindoktorer) 2012 (betænkning 1537/2013)
 Formand for § 66-udvalget (lovforberedende udvalg til opfølgning på Farum-Kommissionens anbefalinger om afsættelse af borgmestre og forberedelse af byrådsmøder) 2012 (betænkning 1538/2013)
 Formand for Udvalget om offentlig ansattes ytringsfrihed og whistleblowerordninger fra 2014 (betænkning 1553/2015)
 Formand for Udvalget om Undersøgelseskommissioner fra 2016
 Formand for en række bedømmelsesudvalg vedr. erhvervelse af den juridiske doktorgrad og besættelse af juridiske professorater mv.
 Har bl.a. skrevet:
 Forfatningsretten og Det Levende Liv (lic.-afhandling, 1990)
 Ministeransvar (disputats, 1997)
 "Højesteret og statsmagten" i bogen Højesteret - 350 år (2011)
 Dansk Statsret (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2012)
 Grundloven med kommentarer (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2015)
 ”The Supreme Court in Today’s Society” i bogen The Supreme Court of Denmark (2015)
 ”Højesteret i dagens samfund” i bogen Højesteret (2015)
 Dansk Statsret, 2. udg. (sammen med Jørgen Albæk Jensen og Michael Hansen Jensen) (2016)
 Sidst opdateret: 22-09-2016


text:
SKAT: Momsfritagelsen vedrørende betalinger og overførsler- køb af it-system
 17-0872705
 Momsloven § 4, stk. 1, og 13, stk. 1, nr. 11, litra c
 Kan Skatterådet bekræfte, at Spørger ikke skal afregne moms (reverse charge), når Spørger indkøber et system til varetagelse af Spørgers pensionsind- og udbetalinger af en leverandør etableret i en anden medlemsstat?
 Spørger er et pensionsinstitut.
 For at nedbringe omkostningerne i forbindelse med administrationen af Spørgers pensionsordninger, overvejer Spørger at indkøbe et nyt ind- og udbetalingssystem, der kan håndtere selskabets proces vedrørende pensionsind- og udbetalinger (benævnes i det følgende samlet "ind- og udbetalingssystemet"). Spørger har derfor intentioner om at afholde et udbud til forskellige leverandører, herunder forskellige virksomheder fra andre EU-lande.
 Spørger vil selvsagt vælge den leverandør, der kan levere den billigste løsning og samtidig opfylde kravene til funktionaliteten i processen. Det betyder samtidig, at det er afgørende for Spørger, at det særligt udviklede system, der vælges, er omfattet af momsfritagelsen for betalinger og overførelser. Det skyldes, at det vil reducere prisen og dermed gøre omkostningen til håndtering af pensionsind- og -udbetalinger mindre og dermed alt andet lige gøre afkastet til pensionskunderne større.
 Den nærmere beskrivelse af det ind- og udbetalingssystem, som Spørger påtænker at indkøbe, vil fremgå nedenfor.
 Den del af processen, der vedrører pensionsindbetalinger, er nærmere beskrevet i det følgende.
 Der sondres overordnet mellem indberetning og indbetaling af pensionsbidrag.
 Indberetning af pensionsbidrag - registrering af arbejdsgivere og medlemmer (stamdata)
 Spørger modtager [...] og får herved oplysning om de medlemmer, der skal indbetale pensionsbidrag og samtidig oplysninger om de arbejdsgivere, der har foretaget en indberetning. Disse oplysninger registreres automatisk i ind- og udbetalingssystemet, og såfremt den enkelte arbejdsgiver (og de respektive medlemmer) ikke tidligere er registreret, registreres disse automatisk ved træk af oplysninger fra [...]. Denne automatiske registrering af stamdata foretages i "masterdata-systemet", som er koblet til ind- og udbetalingssystemet, og derefter bliver der automatisk oprettet en konto i Spørgers pensionsadministrationssystem.
 Indbetaling af pensionsbidrag - registrering af indbetalinger
 Spørger foretager registrering af alle indbetalinger af pensionsbidrag i ind- og udbetalingssystemet.
 Pensionsbidraget identificeres ved arbejdsgiverens SE-nr./CVR-nr. (og en række yderligere oplysninger om arbejdsgiveren) og den enkelte lønmodtager, og de afstemmes i samme rækkefølge, som de modtages.
 I forbindelse med selve indbetalingen er processen, at Spørger modtager en betalingsfil, således at kravet mod arbejdsgiveren udlignes, og der sker en retlig og økonomisk ændring, således at pengene nu er overført til Spørger. Arbejdsgiver vil således være fri af sine forpligtelser på det tidspunkt, hvor virksomhederne indbetaler det skyldige pensionsbidrag som følge af betalingsfilen.
 Tidspunktet for indbetaling sker som udgangspunkt kvartalsvis, mens indberetningen sker månedligt. For ganske få danske virksomheder er indbetalingen sammenfaldende med tidspunktet for indberetning.
 Den del af processen, der vedrører pensionsudbetalingerne, er nærmere beskrevet i det følgende.
 Udbetaling af pensionsmidler
 Pensionen udbetales, når pensionering indtræder. Spørgers pensionsadministrationssystem beregner udbetalingen og meddeler Ind- og udbetalingssystemet de beløb, der skal udbetales (til hvem og hvornår), og den efterfølgende proces består af, at der herefter genereres en betalingsfil, som sikrer, at pengene overføres til medlemmets bankkonto. Det er således generering af


text:
betalingsfilen, der sikrer, at pengene udbetales.
 Det afstemmes, at det, der forventes udbetalt, effektueres via træk på bankkontoen.
 Ind- og udbetalingssystemets andel af processen
 Ind- og udbetalingssystemet vil varetage over 97 % af processen vedrørende Spørgers pensionsind- og udbetalinger og vil således varetage den væsentligste del af denne proces. Ind- og udbetalingssystemet vil imidlertid også varetage andre mindre støttefunktioner i forhold til Spørgers pensionsind- og udbetalinger, herunder eksempelvis afstemning af indberetninger og indbetalinger. Disse elementer vil udgøre bi-transaktioner til selve ind- og udbetalingsprocessen.
 Ind- og udbetalingssystemet har til hensigt fuldt ud at automatisere Spørgers proces i forbindelse med Spørgers pensionsind- og udbetalinger. Dog kræver igangsættelse af pensionsudbetalinger til pensionskunder bosiddende i udlandet en underskrift.
 Spørgsmålet i det bindende svar er, om indkøb af ind- og udbetalingssystemet (der varetager ovenstående processer) er momsfritaget i henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c.
 Det er Spørgers opfattelse, at det stillet spørgsmål skal besvares med "Ja".
 Bestemmelsen implementerer momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra d, der har følgende ordlyd:
 d) transaktioner, herunder formidling, vedrørende anbringelse af midler, løbende konti, betalinger, overførsler, fordringer, checks og andre handelsdokumenter dog ikke inddrivelse af fordringer."
 Retspraksis om momsfritagelse af transaktioner vedrørende betalinger og overførsler
 Det fremgår af EU-Domstolen praksis, at de udtryk, der er anvendt til at beskrive fritagelserne i ovennævnte bestemmelse, skal fortolkes strengt, da de er undtagelser fra det almindelige princip, hvorefter moms opkræves af en levering af goder og enhver tjenesteydelse, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person, jf. bl.a. EU-Domstolens dom i sag C-175/09, AXA, præmis 25. Fortolkningen af udtrykkene skal imidlertid ikke ske således, at fritagelsen fratages sin effektive virkning, jf. ligeledes præmis 25 i AXA-dommen.
 Det er desuden i Domstolens praksis fastslået, at de transaktioner, der er momsfritaget i henhold til ovennævnte bestemmelse i momssystemdirektivet, er defineret på grundlag af arten af de leverede tjenesteydelser og ikke på grundlag af tjenesteyderen eller ydelsesmodtageren. Momsfritagelsen er således ikke underlagt betingelser om, at transaktionerne udføres af en bestemt virksomhed eller juridisk person, når transaktionerne hører under området for finansielle transaktioner, jf. bl.a. EU-Domstolens dom i sag C-464/12, ATP PensionService, præmis 78.
 Det er endvidere uden betydning for fritagelsen, om ydelserne leveres elektronisk, automatisk eller manuelt. Hvis ydelserne derimod kun omfatter teknisk eller elektronisk bistand til den, der udfører de væsentlige og specifikke funktioner i forbindelse med de transaktioner, der er momsfritaget, opfylder ydelsen ikke betingelserne for fritagelse. Dette følger imidlertid af ydelsens art og ikke af den måde, hvorpå den udføres, jf. bl.a. EU-Domstolens dom i sag C-2/97, SDC, præmis 37.
 Domstolen har fastslået, at en betalingsoverførsel er en transaktion, der består i at udføre en ordre om overførsel af et beløb fra én bankkonto til en anden. Den er navnlig karakteriseret ved, at den medfører en ændring af det retlige og økonomiske forhold dels mellem ordregiver og beløbsmodtager, dels mellem disse to og deres respektive pengeinstitutter, og eventuelt mellem pengeinstitutterne indbyrdes. Den transaktion, der medfører den pågældende ændring, er i øvrigt den blotte overførsel af beløb mellem konti,


text:
uanset årsagen, jf. i denne retning SDC-dommen, præmis 53, sag C-350/10, Nordea Pankki Suomi, præmis 25 og ATP-dommens, præmis 79.
 EU-Domstolen har i ATP-dommen præmis 80 og 81 (henholdsvis) videre udtalt følgende:
 "Denne fortolkning omhandler ikke måden, hvorpå overførsler kan foretages, idet disse kan foretages ved posteringer. Dette vil være tilfældet for overførsler mellem kunder i det samme pengeinstitut eller mellem konti, der tilhører samme person, da denne person både vil være ordregiver og beløbsmodtager. Under retsmødet har ATP anført, at selv om overførslen af et beløb fra en kurantkonto til en opsparingskonto, der begge tilhører samme person, hverken ændrer på, hvem der er fordringshaver, eller på fordringens beløb, ændres betingelserne for fordringen over for pengeinstituttet derimod. Denne overførsel mellem to konti, der tilhører samme person, foretages ved posteringer på disse konti, som herved danner grundlag for, at nye betingelser finder anvendelse på fordringen.
 Sådanne transaktioner udgør, hvad enten de finder sted ved overførsler i tilknytning til en overførsel af et beløb eller ved posteringer, tjenesteydelser, der er omfattet af fritagelsen i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra d), nr. 3)."
 Højesteret har i dom af 16. september 2016, som refereret i SKM2017.3.HR, anført følgende:
 "På denne baggrund og i lyset af EU-Domstolens praksis finder Højesteret, at G1s generering og fremsendelse af en betalingsfil til brug for betaling af låntagerens løbende ydelse må anses for en transaktion vedrørende betalinger eller overførsler som nævnt i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c. Betalingsfilen kan således ikke blot anses for en teknisk ydelse, som G1 stiller til H1s eller andres rådighed.
 Højesteret finder, at G1s opgave med at generere og sende en betalingsfil med henblik på låntagerens betaling af den løbende ydelse må anses for hovedydelsen for så vidt angår det, som i punkt 2 i Schedule B, Agreement Services, til Master Service Agreement af 1. juni 2005 er benævnt "Processing Services". Som sagen er forelagt, må de øvrige ydelser, som G1 skal levere i henhold til det nævnte punkt i aftalen, anses for at være så nært forbundne med denne hoved-ydelse, at de er sekundære hertil (bi ydelser). De må derfor i momsmæssig henseende behandles på samme måde som hovedydelsen."
 De ovenfor beskrevne processer i forbindelse med indbetalinger, herunder processerne vedrørende tilskrivning på pensionskundernes konti, er ikke af rent teknisk art, men realiserer pensionskundernes rettigheder over for Spørger, idet de ændrer den fordring, som arbejdstageren har over for sin arbejdsgiver, til en fordring over for Spørger, hvor den pågældende er kunde. Sådanne transaktioner (der resulterer i et debitorskifte) er omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c."
 Dette er bekræftet af EU-Domstolen i ATP-dommens præmis 82:
 "Som det er anført i denne doms præmis 70, forekommer visse af de ydelser, hvis momsfritagelse er omtvistet i hovedsagen, såsom transaktioner vedrørende tilskrivning på pensionskundernes konti, ikke at være af rent teknisk art, men synes at realisere pensionskundernes rettigheder over for pensionskasserne, idet de ændrer den fordring, som arbejdstageren har over for sin arbejdsgiver, til en


text:
fordring over for den pensionskasse, hvor den pågældende er kunde."
 Den del af systemet, der varetager indbetalingerne, medfører således en ændring af det retlige og økonomiske forhold i momsfritagelsens forstand og er derfor i sin helhed omfattet heraf. De øvrige processer vedrørende indbetalinger er så nært forbundet med transaktionerne vedrørende tilskrivning på pensionskundernes konti, at de objektivt set udgør én enkelt, udelelig økonomisk ydelse, som det ville være kunstigt at opdele.
 Ovenstående konklusion finder desuden støtte i den juridiske vejledning 2017-1, afsnit D.A.5.11.6.3, Betalinger og overførsler, hvor SKAT anfører følgende:
 "I overensstemmelse med EU-Domstolens dom i sag C-464/12, ATP PensionService A/S, anerkender SKAT, at de ydelser, der opregnes i dommens præmis 35 er fritaget for moms som transaktioner vedrørende betalinger og overførsler henholdsvis biydelser til transaktioner vedrørende betalinger og overførsler, i det konkrete tilfælde".
 De ydelser, der er anført i ATP-sagens præmis 35, er følgende:
 "(1) registrering af arbejdsgivere, der skal indbetale pensionsbidrag, ud fra oplysninger modtaget fra arbejdsgiverne
 (8) udsendelse af kontoudskrifter."
 I forbindelse med udbetalinger generer ind- og udbetalingssystemet en betalingsfil, som sikrer, at pengene overføres til medlemmets bankkonto. Det er således generering af betalingsfilen, der sikrer, at pengene udbetales. En sådan transaktion er momsfritaget, jf. det ovenfor citerede fra Højesterets dom af 16. september 2016, som refereret i SKM2017.3.HR.
 Når ind- og udbetalingssystemet har afsendt betalingsfilen, indtræder der en retlig og økonomisk ændring, således at pengene nu er overført til pensionskunden, og kunden har dermed ikke længere et retligt eller økonomisk krav mod Spørger. Den del af systemet, der varetager udbetalingerne, medfører således en ændring af det retlige og økonomiske forhold i momsfritagelsens forstand og er derfor i sin helhed omfattet heraf, jf. også ovenfor.
 Da det ind- og udbetalingssystem, som Spørger påtænker at indkøbe, håndterer de ovenfor anførte processer, som både EU-Domstolen og SKAT anser som momsfritaget i henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra c, er det således vores opfattelse, at det stillede spørgsmål skal besvares med et "ja".
 Domstolen har i en anden sammenhæng fastslået, at sekundære ydelser momsmæssigt skal stilles som hovedydelsen, og at en ydelse skal anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men er et middel til at udnytte tjenesteyderens hoved-ydelse på de bedst mulige betingelser, jf. bl.a. præmis 30 i EU-Domstolens dom i sag C-349/96, Card Protection Plan. Domstolen har endvidere udtalt, at en række ydelser, der formelt set er særskilte og kan leveres isoleret, og som dermed kan danne grundlag for særskilt afgiftsfritagelse, i visse tilfælde skal anses for at udgøre en enkelt transaktion, såfremt ydelserne ikke er uafhængige af hinanden. Dette er bl.a. tilfældet, når to eller flere elementer eller handlinger, som en afgiftspligtig person foretager for sin kunde, er så nært forbundne, at de objektivt set udgør en enkel, udelelig erhvervsmæssig ydelse, som det ville være kunstigt at opdele, jf. bl.a. præmis 21 i AXA-dommen.
 For så vidt angår den del af ind- og udbetalingssystemet, der håndterer selve indberetningerne, er denne del