text:
middel til at udnytte opholdsdelen på de bedst mulige betingelser, jf. herved præmis 30 i EF-domstolens dom i sag C-349/96, Card Protection Plan Ltd.
 Institutionen leverer derfor to selvstændige hovedydelser bestående af både social forsorg og bistand og undervisning, der er omfattet af lønsumsafgiftspligten. Se SKM2006.355.LSR.
 C-449/17, A & G Fahrschul-Akademie
 Begrebet »skole- og universitetsundervisning« som omhandlet i artikel 132, stk. 1, litra i) og j), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at det ikke omfatter køreskoleundervisning, der gives af en køreskole som den i hovedsagen omhandlede med henblik på at opnå kørekort til køretøjer i kategori B og C1 som omhandlet i artikel 4, stk. 4, i direktiv 2006/126. (Kørekortdirektivet)
 Køreskoleundervisning til erhvervelse af de nævnte kørekort, hvis ellers undervisningen vedrører forskelligartet praktisk og teoretisk viden, er ikke desto mindre er en specialiseret undervisning, der ikke i sig selv er ensbetydende med at overføre viden og færdigheder vedrørende en bred og varieret mængde af emner såvel som uddybning og udvikling heraf, hvilket kendetegner skole- og universitetsundervisning.
 xSe også C‐47/19, HA, om undervisning i sejlsport og surfing (kendelse på fransk og tysk).x
 C-319/12, MDDP
 Artikel 132, stk. 1, litra i), i Rådets direktiv 2006/112/EF af 28. november 2006 om det fælles merværdiafgiftssystem, sammenholdt med direktivets artikel 133 og 134, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at uddannelsesydelser, der leveres af ikke-offentlige organer i erhvervsmæssigt øjemed, er fritagede for merværdiafgift. Direktivets artikel 132, stk. 1, litra i), er imidlertid til hinder for en generel fritagelse af alle leveringer af uddannelsesydelser, uden at der tages hensyn til de formål, som forfølges af de ikke-offentlige organer, der leverer disse ydelser.
 C-445/05, Werner Haderer
 Uden at det er nødvendigt i denne dom at give en præcis definition af fællesskabsbegrebet »skole- og universitetsundervisning« med hensyn til momsordningen, er det i det foreliggende tilfælde tilstrækkeligt at bemærke, at dette begreb ikke er begrænset til undervisning, der leder til eksamener med henblik på opnåelse af en kvalifikation, eller som gør det muligt at opnå en uddannelse med henblik på udøvelse af et erhverv, men omfatter aktiviteter, hvor undervisningen gives i skoler eller på universiteter med henblik på at udvikle elevernes eller de studerendes kundskaber eller evner, forudsat at disse aktiviteter ikke er af rent rekreativ karakter.
 De omstændigheder, der fremhævet i foregående præmis, indikerer således, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at undersøge under hensyntagen til samtlige omstændigheder i hovedsagen, at Werner Haderer - idet han ikke giver timerne for egen regning og under eget ansvar - i realiteten i sin egenskab af underviser har stillet sig til rådighed for delstaten Berlin, som har lønnet ham som en tjenesteyder, der leverer ydelser til fordel for det undervisningssystem, som administreres af denne delstat.
 På baggrund af de forudgående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, kan virksomhed, som består i at give hjælp til lektielæsning og lede et keramik- og drejekursus ved et voksenundervisningscenter, og som udøves af en privatperson, der har status af freelance-medarbejder,


text:
kun være omfattet af momsfritagelsen i medfør af sjette direktivs artikel 13, punkt A, stk. 1, litra j), hvis denne virksomhed udgør timer givet på skole- eller universitetsniveau af en underviser for dennes regning og under dennes ansvar. Det tilkommer den forelæggende ret at undersøge, om dette er tilfældet i tvisten i hovedsagen.
 C-434/05, Horizon College.
 Udtrykket »uddannelse af børn og unge, skole- og universitetsundervisning, faglig uddannelse eller omskoling« omfatter ikke den omstændighed, at en lærer mod vederlag stilles til rådighed for en undervisningsinstitution i denne bestemmelses forstand, hvor denne lærer midlertidigt skal undervise under sidstnævnte institutions ansvar, selv om den institution, der foretager tilrådighedsstillelsen, selv er et offentligretligt organ med undervisningsformål eller et andet organ, der er anerkendt af den pågældende medlemsstat som havende tilsvarende formål
 C-349/96, Card Protection Plan Ltd.
 Det bemærkes, at der er tale om en enkelt ydelse, navnlig i den foreliggende sag, hvor et eller flere elementer skal anses for at udgøre hovedleveringen, mens omvendt et eller nogle elementer skal anses for sekundære ydelser, der er afgiftsmæssigt stillet som hovedydelsen. En ydelse skal anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser.
 SKM2006.621.HR
 Højesteret stadfæster Landsretten dom SKM2005.313.VLR.
 Som anført af landsretten må kurset afholdt i efteråret 1998 på Aulum Kro primært anses for rettet mod personer, der praktiserer akupunktur erhvervsmæssigt, og afholdt med gevinst for øje. Uanset om kurset måtte være omfattet af xML § 13x, stk. 1, nr. 3, 1. pkt., er det derfor ikke fritaget for moms, jf. bestemmelsens 2. pkt.
 Herefter og af de grunde, der i øvrigt er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen.
 SKM2003.299.HR
 Den Rejsende Højskole har ikke for Højesteret bestridt, at højskolens virksomhed vedrørende "solidaritetsarbejderlinjen" er lønsumsafgiftspligtig efter § 1, stk. 1, 1. pkt., i den dagældende lønsumsafgiftslov sammenholdt med § 13, stk. 1, nr. 3, i den dagældende momslov.
 Til støtte for den principale påstand har højskolen for Højesteret anført, "at såfremt appellanten får medhold i anbringendet om, at appellantens virksomhed er omfattet af fritagelsesbestemmelsen i lønsumsafgiftslovens § 2 a, nr. 2, vil appellanten ikke være lønsumsafgiftspligtig for nogen del af sin virksomhed, idet 54 pct. af appellantens omsætning hidrører fra "fremtidskurset".
 Af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen.
 Højesteret stadfæster Landsrettens dom SKM2002.393.VLR.
 SKM2007.576.ØLR
 Det må lægges til grund, at Nautilus Club ApS i et vist omfang modtager kunder, der er henvist af kiropraktorer og fra kommuner. Der foreligger imidlertid ikke nogen oplysninger om, at den af Nautilus Club ApS drevne virksomhed i noget væsentligt omfang skulle bestå af behandling af patienter, herunder genoptræning og sundhedsfaglige forebyggelsestiltag. Det bemærkes i den forbindelse, at virksomheden på Amager ifølge Landsskatterettens kendelse havde 6-800 medlemmer, og ca. 100 daglige brugere. Når dette sammenholdes med udtalelserne fra Sundhedsstyrelsen og med oplysningerne om personalets uddannelse, finder landsretten ikke, at den af Nautilus Club ApS drevne virksomhed kan anses for ?anden egentlig sundhedspleje", jf.

type: other


text:
xML § 13x, stk. 1, nr. 1.
 Det fremgår af sagens oplysninger, at en kunde i Nautilus Club ApS normalt ville modtage mindst 15 timers undervisning som led i et 12-måneders abonnement. Det er endvidere oplyst, at virksomheden anbefaler, at man maksimalt trænede to gange ugentligt. Efter forholdet mellem omfanget af træningen og omfanget af undervisningen indeholder virksomheden herefter ikke et så væsentligt element af undervisning, at der er grundlag for at anse den for afgiftsfritaget efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3.
 Landsrettens dom er stadfæstet i SKM2008.843.HR, dog blev spørgsmålet om momsfritagelse iht. ML § 13 ikke indbragt for Højesteret.
 Det fremgår af vedtægterne for sagsøgerne, at de har til formål at drive fri- eller efterskole efter de til enhver tid gældende regler herom. Det fremgår endvidere af vedtægterne, at hvis de selvejende institutioner ophører med at drive skolevirksomhed i overensstemmelse med formålsbestemmelsen, skal skolerne nedlægges. Det fremgår af årsprogrammet for friskolen, at skoletilbuddet i princippet retter sig mod alle børn i den skolepligtige alder, men at målgruppen navnlig er børn og unge med indlæringsvanskeligheder, særligt udsatte børn og unge, børn og unge fra opholdssteder og plejefamilier og andre børn og unge, som har brug for særlig pædagogisk omsorg og støtte. Noget tilsvarende fremgår ikke af programmet for efterskolen, og der er ikke fremlagt programmer eller lignende for DIE. Det lægges efter de afgivne forklaringer og de dokumenterede "elevhistorier" til grund, at elevgruppen for alle sagsøgerne har bestået af en forholdsvis stor andel af børn og unge med behov for særlig støtte, enten socialt eller indlæringsmæssigt, og at sagsøgernes ydelser til denne gruppe også har bestået af social forsorg og bistand. Efter at statstilskuddet til sagsøgerne bortfaldt med udgangen af 1996, har en stigende andel af eleverne været anbragt af de sociale myndigheder som følge af foranstaltninger i medfør af lov om social service § 40. Disse særlige forhold vedrørende elevgruppen kan imidlertid ikke begrunde, at sagsøgernes hovedydelse - modsat det, der fremgår af vedtægter og programmer - ikke skal anses for undervisning, men for social forsorg eller bistand. At det væsentligste element i sagsøgernes ydelser til eleverne må anses at være undervisning underbygges også af, at de fleste elever går op til folkeskolens afgangsprøve og af, at flere af de elever, der er fremlagt oplysninger om, ikke kunne fortsætte hos sagsøgerne, men måtte anbringes andre steder, fordi de ikke kunne modtage undervisning.
 Sagsøgernes aktiviteter er således omfattet af xML § 13x, stk. 1, nr. 3, og dermed lønsumsafgiftspligtige.
 Tidligere SKM2001.43.LSR.
 SKM2003.249.ØLR
 Landsretten finder ikke, at en lydkliniks behandling af børn med lydterapi for ordblindhed er momsfritaget efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3, om skoleundervisning mv., idet sagsøgers ydelser ikke er undervisning mv. i lovens forstand.
 Der er efter forarbejderne til xML § 13x, stk. 1, nr. 3, heller ikke tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at ydelsen kan karakteriseres som levering af varer og ydelser med nær tilknytning hertil, ligesom ydelsen klart er adskilt fra undervisningen af klienterne i folkeskolen.
 SKM2002.393.VLR
 Kursisterne på Solidaritetsarbejderlinjen er


text:
primært på højskolen for at modtage undervisning, der skal forberede dem på opholdet og arbejdet i Afrika. Da højskoleundervisning er omfattet af momsfritagelsen i xML § 13x, stk. 1, nr. 3, og dermed omfattet af afgiftspligten efter lønsumsafgiftsloven, jf. dennes § 1, stk. 1, 1. pkt., er denne del af sagsøgerens aktiviteter, der omfatter 46 pct. af omsætningen, derfor afgiftspligtig efter lønsumsafgiftsloven.
 Fremtidskurset er rettet mod unge med særlige behov for støtte. På baggrund af C's forklaring og den under sagen fremlagte korrespondance kan det lægges til grund, at Højskolens ydelser til fremtidskursisterne består af såvel undervisning som social forsorg og bistand.
 Efter en samlet afvejning af de under sagen fremkomne oplysninger lægges det til grund, at det væsentligste element i Højskolens ydelser er selve undervisningen. Landsretten har navnlig lagt vægt på indholdet af de af sagsøgeren udarbejdede program- og kursusoplæg, hvoraf fremgår, at undervisningselementet er det primære formål med opholdet.
 Sagsøgerens aktiviteter i relation til fremtidskursisterne er således ligeledes omfattet af xML § 13x, stk. 1, nr. 3, og dermed afgiftspligtig efter lønsumsafgiftsloven.
 Højesteret har i SKM2003.299.HR stadfæstet landsrettens dom, nærmere bestemt den del hvorefter kommunernes tilskud anses som betaling for konkrete modydelser og ikke driftstilskud.
 SKM2001.121.VLR
 Det fremgår af ordlyden af xML § 13x, stk. 1, nr. 3, at skoleundervisning eller anden undervisning, der har samme karakter, eller faglig undervisning er undtaget fra lovens generelle afgiftspligt for erhvervsmæssig levering af varer og ydelser. Af bestemmelsens tilblivelseshistorie fremgår, at undtagelsen for afgiftspligt ikke kun omfatter undervisning, der har karakter af egentlig skolemæssig eller faglig uddannelse, men også f.eks. undervisning i sprog, musik og legemsøvelser.
 Efter de foreliggende oplysninger modtager kunderne hos sagsøgeren en introducerende instruktion i brugen af træningsfaciliteterne og får udarbejdet et træningsprogram, hvorefter træningen foregår på selvvalgte tidspunkter uden fast medvirken af instruktør, der dog kan træde til med råd og vejledning, idet der på hver af de to etager, hvor aktiviteterne udøves, er en instruktør til stede. På baggrund af disse oplysninger finder landsretten ikke, at aktiviteterne indeholder et så væsentligt element af reel undervisning, at der er grundlag for at anse dem for afgiftsfritaget efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3.
 Tidligere landsskatteretskendelse TfS1999, 218LSR
 SKM2008.313.BR
 Det er ikke tilstrækkeligt for, at en tjenesteydelse kan siges at have karakter af anden "skolemæssig" eller "faglig" undervisning, at denne foregår i fysiske rammer, der også anvendes til almindelig skoleundervisning, og at der gøres brug af skoleskemaer, klasseundervisning og kursusbevis, idet det afgørende er, om undervisningen efter sit indhold er "skolemæssig" eller "faglig".
 Efter beskrivelserne af "Born to win" i blandt andet ansøgningen om støtte fra Den Europæiske Socialfond lægges til grund, at formålet med projektet var at udvikle deltagernes sociale kompetencer, at lære dem at bryde uhensigtsmæssige mønstre og danne netværker, at tage ansvar for deres eget liv og at tro på sig selv. En sådan ydelse findes ikke at kunne karakteriseres som anden skolemæssig eller faglig undervisning, idet undervisningen ikke har til formål at bibringe eller vedligeholde kundskaber alene med erhvervsmæssigt sigte. Herefter, og idet


text:
retten har lagt vægt på, at de enkelte elementer i "Born to win", der har karakter af egentlig skolemæssig eller faglig undervisning, som for eksempel undervisning i "Job - skriv ansøgning", ikke efter, hvad der fremgår af ugeskemaerne eller oplysningerne i øvrigt, har udgjort et så væsentligt element, at der er grundlag for afgiftsfritagelse efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3, tager retten i det hele Skatteministeriets påstand til følge.
 SKM2013.48.LSR
 Undervisning i tegning og maling over for privatpersoner blev ikke anset for momsfritaget jf. xML § 13x, stk. 1, nr. 3.
 Ved afgørelsen af, hvad der forstås ved faglig uddannelse, lægges der vægt på, om undervisningen har til hensigt at bibringe eller vedligeholde kundskaber alene med et erhvervsmæssigt sigte. I tvivlstilfælde lægges der vægt på, om undervisningen er godkendt af det offentlige og/eller en faglig organisation samt på, om der er knyttet adgangskrav og eksaminer til kurset.
 Endvidere skal der være tale om egentlige kompetencegivende uddannelser. Hvorvidt en uddannelse kan anses for kompetencegivende afhænger af en konkret bedømmelse.
 I bedømmelsen kan indgå momenter som:
 er der ved lov eller på anden måde en betingelse for at kunne udøve et bestemt erhverv, at den pågældende uddannelse er bestået
 vil uddannelsen kvalificere eleven til at udøve et bestemt erhverv
 er der tale om en offentligt anerkendt uddannelse
 Landsskatteretten vurderede at undervisningen ikke opfylder betingelserne for momfritagelse iht. xML § 13x, stk. 1, nr. 3. Det er herved tillagt vægt, at klagerens undervisning i tegning og maling retter sig mod privatpersoner, at den ikke i særlig grad har til hensigt at bibringe eller vedligeholde kundskaber alene med et erhvervsmæssigt sigte.
 SKM2008.522.LSR
 Landsskatteretten finder, at den af A ApS udbudte undervisning i japansk madlavning ikke er skoleundervisning eller faglig uddannelse, herunder omskoling omfattet af første og andet led i fritagelsen.
 I en situation som den foreliggende, hvor spørgerens undervisningsydelse falder uden for området af den momsfri undervisning, er leverancen momspligtig, uanset til hvem fakturaen udstedes.
 Uanset om fakturaen udstedes til en privatperson eller til en virksomhed eller institution, er der i det konkrete tilfælde ikke tale om undervisningsvirksomhed omfattet af fritagelsen i xML § 13x, stk. 1, nr. 3, 1. pkt.
 Institutionens ydelser til de anbragte børn og unge består både af undervisning og af social forsorg og bistand.
 Skoledelen kan endvidere ikke anses for en sekundær ydelse til institutionens hovedydelse, som består i opholdsdelen, idet skoledelen udgør et mål i sig selv for de anbragte børn og unge, nemlig at modtage undervisning efter Undervisningsministeriets overordnede læseplaner med henblik på at kunne bestå folkeskolens afgangsprøve. Endvidere er skoledelen ikke et middel til at udnytte opholdsdelen på de bedst mulige betingelser, jf. herved præmis 30 i EF-domstolens dom i sag nr. C-349/96 (Card Protection Plan Ltd.) (SU 1999, 158, red.).
 Det bemærkes herved, at det socialpædagogiske element i undervisningen, herunder specialundervisningen i henhold til § 2, stk. 1, i bekendtgørelse nr. 896 af 22/9 2000 om folkeskolens specialundervisning og anden socialpædagogisk bistand, må anses for en ydelse i nær tilknytning til selve undervisningen,


text:
hvorfor skoledelen som helhed må anses for omfattet af xML § 13x, stk. 1, nr. 3.
 TfS2000, 943LSR
 En privat kursusvirksomhed, hvor undervisningen består i gennem samtaler og øvelser at udvikle elevernes personlighed, er ikke momsfritaget efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3.
 Af bemærkningerne til bestemmelsen fremgår, at denne - på nær den erhvervsrelaterede kursusvirksomhed - svarer til den gældende lovs § 2, stk. 3, litra c, der er sålydende:
 Videre fremgår af bemærkningerne, at den foreslåede begrænsning af afgiftsfritagelsen sker under hensyn til omfanget af den tilsvarende fritagelsesbestemmelse i 6. momsdirektiv.
 At der i direktivteksten er lagt vægt på undervisningsvirksomhedens status, er der ifølge bemærkningerne til § 13, stk. 1, nr. 3, taget højde for ved den foreslåede ændring, for så vidt angik den erhvervsrelaterede kursusvirksomhed.
 Landsskatteretten finder, at det omhandlede kursusforløb ikke kan anses for omfattet af afgiftsfritagelsen efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3. Der er herved lagt vægt på, at kurset efter sit indhold ikke kan karakteriseres som skolemæssig eller faglig undervisning. Det kan på grundlag af kursusbeskrivelsen ikke lægges til grund, at undervisningen er med henblik på at bibringe eller vedligeholde kundskaber alene med erhvervsmæssigt sigte, ligesom kurset ikke ses tilrettelagt med henblik på at gennemføre et forløb med eksamensbevis som samtaleterapeut. Indtægter vedrørende det omhandlede kursusforløb er herefter momspligtige efter xML § 4x.
 TfS1996, 732MNA
 Momsnævnet træffer afgørelse om, at virksomhed med afholdelse af kurser i selvudvikling, healing, drømme og lign. ikke er omfattet af afgiftsfritagelsen efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3, 1. pkt., og at der derfor skal svares moms af denne virksomhed.
 Klager har anført, at den pågældende virksomhed er momsfri, da aktiviteterne primært er undervisning, og undervisningen retter sig mod enkeltpersoner. Klager har peget på, at lignende virksomheder heller ikke betaler moms, og har henvist til nævnets tidligere afgørelse i sag nr. 967/87, hvorefter undervisning i healing og intuitiv massage er undtaget fra momspligten.
 Nævnet træffer afgørelse om, at den pågældende kursusvirksomhed ikke er omfattet af afgiftsfritagelsen efter ML § 13, stk. 1, nr. 3, 1. pkt., og at der derfor skal svares moms af denne virksomhed. Nævnet har herved lagt vægt på, at kursusvirksomheden ikke efter sit indhold kan anses som skolemæssig undervisning. Nævnet finder heller ikke, at undervisningen kan karakteriseres som faglig uddannelse. Den tidligere sag, der er henvist til, kan efter nævnets opfattelse ikke lægges til grund, da det for denne sag var afgørende, at undervisningen henvendte sig til professionelle behandlere m.v. I nærværende sag henvender kurserne sig ikke til professionelle behandlere m.v. og er heller ikke i øvrigt kompetencegivende. Det fremgår således af virksomhedens kursusmateriale, at formålet med kurserne er at hjælpe den enkelte med at nå en dybere kontakt med sig selv, at forstå, værdsætte og acceptere sig selv.
 TfS1996, 680MNA
 Kurser, der er snævert forbundet med afsætningen af virksomhedens produkter, anses ikke som faglig undervisning, men derimod som instruktion, og er derfor momspligtige.
 Momsnævnet afgør, at en virksomheds kursusvirksomhed ikke kan anses som omfattet af den dagældende ML § 2,


text:
stk. 3, litra c, om momsfritagelse for skolemæssig og faglig undervisning.
 Virksomhedens hovedaktivitet er salg af et bestemt edb-program, og virksomhedens kursusvirksomhed drejer sig om dette program.
 Klager har anført, at kursusaktiviteten ikke er rettet mod købere af virksomhedens software og købernes specifikke problemløsning, men udgør undervisning til selvstændig problemløsning og almen uddannelse med henblik på selvstændig vurdering af edb-programmets funktioner og muligheder. Kursisterne findes gennem virksomhedens database over kunder, kundeemner, relevante brancher m.v. Købere af virksomhedens edb-programmer er ikke forpligtede til at deltage i kurserne. Teknisk support i forbindelse med salg af virksomhedens edb-programmer faktureres altid med moms.
 Nævnet finder, at virksomhedens kursusvirksomhed ikke kan anses som momsfritaget skolemæssig eller faglig undervisning efter dagældende ML § 2, stk. 3, litra c. Nævnet lægger herved til grund, at virksomhedens kursusvirksomhed må anses for at være snævert forbundet med afsætningen af virksomhedens edb-programmer. Undervisningen må anses som instruktion i den konkrete anvendelse af virksomhedens programmer til aktuelle og potentielle købere.
 TfS1996,127MNA
 Momsnævnet meddeler, at momsfritagelsen for skoleundervisning mv. i xML § 13x, stk. 1, nr. 3, 1. pkt., ifølge lovbemærkningerne også omfatter undervisning i legemsøvelser.
 Momsnævnet lægger vægt på følgende ved sondringen mellem momsfri undervisning i legemsøvelser efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3, 1. pkt. og momspligtigt salg af adgang til at dyrke sport som udbydes med gevinst for øje efter xML § 13x, stk. 1, nr. 5, 1. pkt.:
 Bredden af den fysiske træning, der udøves. Det skal således dreje sig om gymnastikundervisning i bred forstand med henblik på en almen styrkelse af legemet. Det betyder, at undervisning i forskellige, mere specifikke sportsgrene ikke anses for omfattet af begrebet "undervisning i legemsøvelser".
 Ydelsen indebærer et væsentligt element af reel undervisning. Undervisningen skal således meddeles af en lærer/instruktør i henhold til et forud fastlagt program, og den skal endvidere have en vis intensitet; det er således ikke tilstrækkeligt, at den alene går ud på at instruere om brugen af forskellige trænings- og motionsapparater.
 Momsnævnet afgør herefter konkrete forelagte aktiviteter.
 TfS1996, 125MNA
 Momsnævnet finder, at undervisning i faldteknik/faldskærmsudspring og klatring/bjergbestigning, der drives med gevinst for øje, omfattes af momspligten på linje med undervisning i fx golf, ridning og tennis.
 Det er således Momsnævnets opfattelse, at undervisning i faldeteknik, hhv. klatring, efter sin art ikke er undervisning i legemsøvelser, men må betragtes som sportstræning på linje med undervisning i fx golf, ridning og tennis. Der skal derfor i fremtiden betales moms af de omhandlede aktiviteter. Skatteministeriet bestemmer i tilslutning hertil, at virkningstidspunktet for ændringen fastsættes til den 1. april 1996.
 Momsnævnet anfører tillige, at der skal betales moms i forbindelse med aktiviteterne i dykkerskoler. Uddannelse af instruktører er momsfri virksomhed.
 TfS1991, 157MNA
 En frisørskoles salg af kursusbreve vedrørende frisørvirksomhed er omfattet af momspligten. Undervisningen er ikke godkendt af det offentlige eller af en faglig organisation og kan derfor ikke henføres til undtagelsesbestemmelsen i dagældende ML § 2, stk. 3, litra c, om undervisning.
 En frisørskole afsætter fra Sverige et korrespondancekursusi 10 lektioner i frisørlære. Kursusbrevene indeholder spørgeformularer, som returneres i udfyldt


text:
stand til en lærer, der retter og godkender svarene. Eleverne har endvidere adgang til telefonisk rådgivning og har ret til et diplom. Frisørskolen er ikke godkendt af offentlig myndighed eller faglig organisation. Frisørskolens sigte er en faglig uddannelse, og det er derfor skolens opfattelse, at kursusvirksomheden er undtaget fra momspligten, jf. dagældende ML § 2,stk. 3, litra c, som håndarbejde.
 Momsnævnet finder, at kursusvirksomheden ikke falder ind under en af de opregnede undtagelser i dagældende ML § 2, stk. 3, litra c, der på grund af bestemmelsens karakter af en undtagelse fra den generelle momspligt må fortolkes restriktivt. Kursusvirksomheden kan trods indholdet ikke anses for en faglig uddannelse eller som håndarbejde i den betydning, som må tillægges undtagelsen i ML § 2, stk. 3, litra c.
 Momsnævnet lægger vægt på, at undervisningen ikke er godkendt af det offentlige eller af en faglig organisation.
 TfS1990, 326MNA
 Virksomhed med vejledning og rådgivning til personer i at administrere sig selv er momspligtig. Virksomhedens indehaver oplyser, at hun er uddannet i kinesiologi på en amerikansk skole, og at kinesiologi er en metode til dels forbedring af en persons almenbefindende, dels at forstå og forvalte sig selv. I tilslutning hertil anfører hun, at kinesiologi ikke er en alternativ behandlingsform, men undervisning, også når det drejer sig om enkeltpersoner.
 Nævnet træffer afgørelse om, at virksomheden ikke omfattes af ML undtagelsesbestemmelser i § 2, stk. 3, litra a (anden egentlig sundhedspleje), eller i litra c (undervisning). Aktiviteterne omfatter efter nævnets vurdering rådgivning og behandling, herunder samtaleterapi, der ikke falder ind under området for undtagelsesbestemmelserne, men må betragtes som momspligtig konsulentvirksomhed. Selv om undervisning indgår som et element, er der ikke tale om undervisning som anført i litra c, der har karakter af egentlig skolemæssig eller faglig uddannelse.
 TfS1988, 304MNA
 Momsnævnet supplerer afgørelse nr. 529 med følgende:
 Et selskab forhandler hardware og software. I forbindelse med salget af software er køberne kontraktligt forpligtet til at deltage i selskabets kursusaktivitet. Kursusvirksomheden henvender sig udelukkende til købere af programmellet.
 Kursusgebyret indgår ikke i prisen for udstyret, men opkræves separat, idet behovet er forskelligt fra kunde til kunde.
 Momsnævnet finder, at et edb-selskabs kursusvirksomhed med karakter af instruktion i anvendelse af selskabets produkter anses som momspligtig konsulentvirksomhed.
 MNA1987, 967
 Momsnævnet træffer afgørelse om, at kursusvirksomheden i healing og intuitiv massage, er momsfritaget efter dagældende ML § 2, stk. 3, punkt c. Nævnet lægger vægt på, at undervisningen henvender sig til personer, der kan bruge kurserne som et led i deres erhverv, eller som kompetencegivende til at undervise i healing/massage, fx på aftenskoler.
 Afgørelsen er omtalt i TfS1996, 732MNA.
 MNA1986, 931
 Momsnævnet har taget en tidligere afgørelse om skoler for reflekszonearbejde på fødderne og for uddannelse af naturlæger op til fornyet overvejelse. Ved afgørelsen af spørgsmålet om faglig uddannelse, herunder omskoling, lægger nævnet nu vægt på, om undervisningen går ud på at bibringe eller vedligeholde kundskaber alene med erhvervsmæssigt sigte.
 Kun personer med en vis medicinsk basisviden, fx sygeplejersker og fysioterapeuter, kan deltage i kurser på førstnævnte skole, mens eleverne ved skoler


text:
for uddannelse af naturlæger gennemgår et 3-årigt medicinsk grundkursus, der afsluttes med praktikperiode og eksamen.
 Momsnævnet ændrer sin afgørelse, således at undervisningen på de to skoler bliver undtaget fra momspligten efter dagældende § 2, stk. 3, punkt c.
 MNA1982, 788
 Momsnævnet finder, at et astrologisk instituts uddannelse af fagastrologer indtil videre er undtaget fra afgiftspligten efter dagældende ML § 2, stk. 3, punkt c (faglig uddannelse), hvorimod instituttets øvrige undervisning er omfattet af afgiftspligten.
 Momsnævnet udtaler i tilslutning hertil, at det ved afgørelsen af spørgsmålet om undtagelse fra afgiftspligten for faglig uddannelse, herunder omskoling, lægges vægt på, om undervisningen går ud på at bibringe eller vedligeholde kundskaber alene med erhvervsmæssigt sigte. Der lægges i tvivlstilfælde vægt på, om undervisningen er godkendt af det offentlige og/eller af en faglig organisation. Det er en betingelse, at undervisningen ikke har karakter af konsulentbistand til en virksomhed.
 MNA1981, 752
 Momsnævnet finder, at undervisning i helseafspænding, der svarer til den afspænding, der indgår i yogaundervisning, indtil videre omfattes af undtagelsesbestemmelsen i dagældende ML § 2, stk. 3, punkt c, som undervisning i legemsøvelser, herunder afspænding, yoga, helsesport mv.
 MNA1978, 529
 Momsnævnet finder, at en virksomheds undervisning i anvendelse af edb-udstyr mv., med det formål at uddanne brugere af databehandlingsudstyr til at vurdere, installere og anvende virksomhedens produkter, er momsfritaget.
 Uddannelsen omfatter dels generelle kurser (fx grundlæggende edb-kurser, systemplanlægning og operation), dels specifikke kurser (fx systemanalyse, systemprogrammering og applikationsprogrammering).
 Suppleret af TfS1988, 304MNA.
 SKM2018.506.SR
 Skatterådet bekræftede, at Spørgers kurser i mindfulness er fritaget for moms efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, idet undervisningen kan sidestilles med den undervisning, der foregår på momsfritagne aftenskoler.
 SKM2018.470.SR
 Skatterådet bekræftede, at de undervisningsforløb med personlig træning, som Spørger påtænker at levere, er momsfritagne efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 3. Momsfritaget er tillige Spørgers tillægsydelser i form af generel kostvejledning, vejning mv., idet disse anses for biydelser til undervisningen i legemsøvelser.
 SKM2018.415.SR
 Henset til at Spørgers supervision bestod i, at Spørger under møder med institutionsmedarbejdere ydede råd, vejledning og inspiration i relation til institutionsmedarbejdernes håndtering af konkrete udfordringer i forhold til enkeltbeboere, fandt Skatterådet, at supervisionen ikke havde til formål at bibringe eller at vedligeholde kundskaber med et erhvervsmæssigt sigte.
 Skatterådet fandt derfor, at Spørgers supervision af medarbejdere ikke opfyldte betingelserne for at blive anset som faglig uddannelse omfattet af fritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 3.
 SKM2018.384.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at Spørgers undervisningsydelser, skulle betragtes som momsfri undervisning efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, når Spørger hyres som underviser, og der efterfølgende udstedes en faktura til undervisningsinstitutionen. Skatterådet finder derimod, at Spørgers undervisningsydelser, kan sidestilles med et arbejdsgiver-arbejdstagerforhold, og ydelsen er derfor ikke omfattet af momslovens regler, hvorfor der ikke skal betales moms.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte at de foredrag, der levers af Spørger på aftenskoler, efterskoler mv., er momsfri undervisning, når fakturaen udstedes dertil, da foredragsydelserne ikke kan sidestilles med undervisning, efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 3. Foredragsydelserne er derfor momspligtige.
 SKM2018.379.SR
 Det er med baggrund i en


text:
konkret vurdering, af de fremlagte oplysninger om Spørgers ydelser i form af undervisning i forskellige former for trampolinspring, Skatterådets opfattelse, at disse alle må anses for undervisning i gymnastik i momsfritagelsens forstand, og de opfylder derfor betingelserne for momsfritagelse jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 3.
 SKM2018.141.SR
 En kunstskole udbød både fysiske og online kurser i kunst.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at kunstskolens levering af kurser til udøvende kunstnere, som ikke var momsregistrerede, da deres årlige omsætning var under 300.000 kr., ikke var kurser rettet mod ”virksomheder”, jf. momsloven § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. Kurserne var dermed momspligtige.
 Skatterådet kunne heller ikke bekræfte, at de af kunstskolen udbudte online kurser var omfattet momsloven § 13, stk. 1, nr. 3, 1. pkt., idet kurserne ikke havde karakter af skolemæssig eller faglig undervisning.
 SKM2016.236.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at Spørgers levering af klaverundervisning til voksne, der havde klaverspil som fritidsinteresse, og til børn og unge under 18 år, der endnu ikke havde et sikkert erhvervsmæssigt sigte med klaverspillet, var momspligtig, idet ydelserne var omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 1. pkt.
 Rådet kunne derimod bekræfte, at Spørgers levering af klaverundervisning til bl.a. seminarstuderende, folkeskolelærere, der selv betalte for kurserne, ansøgere til musikkonservatorierne, var momsfritaget, efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 1. pkt.
 SKM2016.159.SR
 Et udbudt grundkursus i kognitive træningsmetoder blev af Skatterådet anset for momspligtigt, idet kurset ikke alene havde et erhvervsmæssigt sigte.
 SKM2016.107.SR
 Skatterådet bekræftede, at privat en-til-en undervisning i sangteknik og taleteknik (begge dele kaldes også under ét stemmetræning og/eller funktionel stemmebrugstræning) kunne omfattes af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 3.
 SKM2014.836.SR
 Skatterådet bekræftede, at Spørgers ydelser i form af supervision leveret som led i autorisationsuddannelsen, specialistuddannelsen og supervisoruddannelsen, måtte anses for momsfritaget faglig undervisning, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 1. pkt.
 SKM2013.706.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at salg af kurser i køreteknik til brug for erhvervelse af erhvervsmæssigt kørekort og erhvervsmæssig efteruddannelse er omfattet af momsfritagelsen af undervisning.
 SKM2009.738.SR
 Med udgangspunkt i såvel lovbestemmelserne som i praksis, fandt Skatterådet, at undervisning i førstehjælp ikke kunne anses som faglig uddannelse.
 Når en person gennemfører et førstehjælpskursus af generel karakter, er det med henblik på erhvervelse af generelle færdigheder.
 Generel undervisning i førstehjælp ses derfor ikke at have tilknytning til et erhverv eller en profession, ligesom det heller ikke sker med henblik på erhvervelse eller ajourføring af viden med et erhvervsmæssigt sigte. Der kan derfor ikke være tale om faglig uddannelse eller omskoling som omhandlet i fritagelsesbestemmelserne.
 Når kendskab til førstehjælp er en betingelse for at kunne erhverve en uddannelse, vil undervisning i førstehjælp blive anset som sekundær til hovedydelsen, idet førstehjælpen for den uddannelsessøgende ikke udgør et mål i sig selv, men vil være et middel til på de bedst mulige betingelser at erhverve en momsfritaget faglig uddannelse.
 Udbyderen af erhvervsuddannelsen vil blive anset for at udbyde et samlet uddannelsesforløb, der også vil kunne omfatte førstehjælp.
 SKM2008.1031.SR
 Det var Skatterådets opfattelse, at leverancer


text:
i form af coaching, temadage, kurser og teambuilding omhandlende emnerne personaletrivsel og samarbejde var momspligtige i henhold til xML § 4x stk. 1.
 Det er oplyst, at ydelserne ikke vedrører medarbejdernes faglige kompetencer.
 Af dansk praksis fremgår det, at momsfritagelsen jf. xML § 13x stk. 1 nr. 3 ikke omfatter kurser i selvudvikling og udvikling af sociale kompetencer.
 Kursusaktiviteten kan således ikke anses for at være omfattet af fritagelsesbestemmelsen i xML § 13x, stk. 1, nr. 3, idet der hverken er tale om skolemæssig undervisning, faglig uddannelse eller undervisning med et erhvervsmæssigt sigte. Der ses at være tale om almindelig virksomheds- og personalerådgivning som omfattes af momspligten i xML § 4x stk. 1.
 SKM2007.335.SR
 Skatterådet fandt, at den overvejende del af spørgerens leverancer, som sker i henhold til lov om en aktiv beskæftigelsesindsats, var momspligtige i henhold til xML § 4x.
 Da der i vidt omfang var tale om rådgivning, var leverancerne således som udgangspunkt ikke omfattet af momsfritagelsen for undervisning i xML § 13x, stk. 1, nr. 3.
 Dog vil nogle af de beskrevne tilbud i henhold til lov om en aktiv beskæftigelsesindsats § 32, stk. 1, nr. 2, som gik ud på henholdsvis afprøvning af uddannelsestilbud via egen undervisning eller via en eller flere uddannelsesinstitutioner eller kombinationer heraf, samt undervisning indenfor relevante teoretiske områder i forhold til målene med borgerens job plan, hvor denne undervisning ikke kunne ydes efter anden lovgivning, konkret være omfattet af momsfritagelsesbestemmelsen for undervisning i xML § 13x, stk. 1, nr. 3.
 Skatterådet anså således levering af "særligt tilrettelagte projekter og uddannelsesforløb", i form af værkstedsforløb, kombineret med uddannelsesforløb, som faglig undervisning med erhvervsmæssigt sigte, og dermed momsfritaget.
 SKM2007.93.SR
 En virksomhed, der leverede foredragslektioner vedrørende emner i fremtiden, var ikke at anse som faglig uddannelse omfattet af momsfritagelsen i xML § 13x, stk. 1, nr. 3, 1. pkt.
 Virksomheden tilbød erhvervsvirksomheder og institutioner foredrag i form af lektioner af 1 1/2 times varighed, karakteriseret som øjebliksbilleder af den teknologiske fremtid. Emnerne var bl.a. fremtidens hjem, IT i tøj og sundhed, nanoteknologi, elektronisk papir, Internettet, alternative energikilder mv. Medarbejderne i virksomheden var hovedsageligt uddannede inden for de naturvidenskabelige fag. Virksomhedens formål var at oppebære indtægter til ejerne.
 Mange købere brugte selskabets foredragsydelser i forbindelse med faglige dage og arrangementer i virksomhederne, mens nogle købere brugte foredragsydelserne i forbindelse med virksomhedens fremtidige udvikling.
 Køberne af foredragsydelserne var erhvervsvirksomheder og institutioner.
 Foredragslektionerne kunne ikke betragtes som faglig uddannelse og var allerede af den grund en momspligtig ydelse efter xML § 4x, stk. 1.
 Der henses til, at lektionen ikke var kompetencegivende eller kunne sidestilles med skoleundervisning.
 SKM2003.339.TSS
 Skatteministeriet udtaler, at Dansk Kennel Klub (DKK) er momsfritaget af medlemskontingenter, jf. ML § 13, stk. 1, nr. 4. Det er endvidere Skatteministeriets opfattelse, at Dansk Kennel Klub opfylder betingelserne for momsfritagelse i xML § 13x, stk. 1, nr. 5, af agilitytræning og -konkurrencer. Endelig er det Skatteministeriets opfattelse, at Dansk Kennel Klub, foreningens kredse og specialklubber kan være omfattet af fritagelsen i xML § 13x, stk. 1, nr. 22,


text:
for så vidt angår foreningen m.fl.s salg i forbindelse med aktiviteter, jf. xML § 13x, stk. 1, nr. 18.
 For alt andet salg, der ikke er fritaget efter andre bestemmelser i momsloven, skal Dansk Kennel Klub være momsregistreret.
 SKM2001.264.TSS
 Køreundervisning med henblik på opnåelse af kørekort til kategori B og B/E (kategori B er almindelig bil og kategori B/E er almindelig bil med stort påhængskøretøj) anses ikke for faglig uddannelse og er derfor ikke fritaget for moms efter xML § 13x, stk. 1, nr. 3.
 Told- og Skattestyrelsen udtaler, at efter praksis er det en betingelse for fritagelse for momspligt for faglig uddannelse, at undervisningen går ud på at bibringe eller vedligeholde kundskaber alene med erhvervsmæssigt sigte, jf. Momsnævnets afgørelse i MNA 788/1982. I tvivlstilfælde lægges der vægt på, om undervisningen er godkendt af det offentlige og/eller af en faglig organisation.
 Told- og Skattestyrelsen udtaler, med henvisning til MNA 1033/1988 (TfS1988, 303MNA), at som kompetencegivende undervisning og dermed momsfritaget undervisning efter ML § 13, stk. 1, nr. 3, anses køreundervisning med henblik på opnåelse af kørekort til
 kategori C, C/E, D, D/E, (kategori C og D er hhv. lastbil og bus, kategori C/E eller D/E er kørsel med vogntog),
 erhvervsmæssig befordring med almindelig bil (taxa),
 erhvervsmæssig personbefordring med stor bil/bus samt
 traktor/motorredskab.
 For så vidt angår kørekort til traktor/motorredskab er det ligeledes styrelsens opfattelse, at køreundervisning med henblik på opnåelse af dette kørekort må anses for kompetencegivende undervisning. Der henvises dels til ovennævnte vedrørende køreprøver og køreundervisning dels til det forhold, at det for landbrugsmedhjælpere må være af væsentlig betydning for mulighederne for at opnå beskæftigelse, at den pågældende har ret til at føre traktor/motorredskab.
 SKM2001.224.TSS
 Den 8. september 2000 udsendte Styrelsen en vejledende udtalelse omkring trafikflyveruddannelsen: Modular-uddannelsen, til en række luftfartsskoler.
 Af denne udtalelse fremgår det, at det er Styrelsens opfattelse, at man kan anvende den gældende praksis om ab-initio-uddannelsen analogt på modular-uddannelsen.
 Dette betyder, at modular-uddannelsen i sin helhed kan anses som momsfri, jf. xmomslovens § 13x, stk. 1, nr. 3. Dette gælder dog kun i de tilfælde, hvor A- og B-certifikat tages i umiddelbar forlængelse af hinanden, og der foreligger en aftale om opnåelse af den samlede trafikflyveruddannelse, forinden man påbegynder erhvervelsen af A-certifikatet. Hvis der holdes pause i uddannelsesforløbet, skal uddannelsen genoptages inden for 1 år.
 Det præciseres herved, at den udsendte udtalelse ændrer praksis med virkning fra den 8/9 2000. Den ændrede momsmæssige behandling af modular-uddannelsen vil således kun have virkning for uddannelser, der påbegyndes efter den 8/9 2000.
 TfS1998, 275TSS
 Da cirkeltræning efter det oplyste kan foregå på flere måder, har styrelsen ikke udtalt sig generelt om, hvorvidt denne motionsform er fritaget for moms som undervisning i legemsøvelser efter xmomslovens § 13x, stk. 1, nr. 3.
 Spørgsmålet må derfor afgøres konkret af den lokale told- og skatteregion i 1. instans ud fra de kriterier, der er nævnt i Momsvejledningen 1997, D.11.3.
 Cirkeltræning er således momsfrit, hvis den overvejende del af nedenstående kriterier er opfyldt:
 der er en lærer/instruktør til stede gennem hele timen
 der


text:
er tale om et egentligt hold
 instruktøren ikke har andre opgaver samtidig
 man bliver ledet gennem hele programmet, således at der ikke blot er tale om, at man kan spørge om hjælp.
 I vejledningen er det desuden nævnt, at brug af redskaber eller maskiner ikke i sig selv udelukker, at der kan være tale om undervisning i legemsøvelser. For at der kan være tale om momsfri undervisning, må der imidlertid være et væsentligt element af reel undervisning.
 TfS1995, 808TSS
 Uddannelsen til trafikpilot abinitiouddannelsen er i sin helhed momsfri faglig uddannelse. Told- og Skattestyrelsen har således truffet afgørelse om, at uddannelsen til erhvervspilot - ab initiouddannelsen - i sin helhed kan anses for momsfri faglig uddannelse. Afbryder eleven uddannelsen efter at have opnået A-certifikat, skal der ske en efteropkrævning af momsen, da erhvervelse af A-certifikatet alene er momspligtig.
 TfS1989, 86DIR
 Direktoratet finder, at konsulentvirksomhed, der ikke har karakter af egentlig undervisning, men har karakter af instruktion og udelukkende henvender sig til køber af en virksomheds produkter, og hvor køber er forpligtet til at deltage i sælgers kurser, betragtes som momspligtig konsulentvirksomhed efter dagældende ML § 2, stk. 2.


text:
I UfR 1942, 335 HRD (Skandinavisk Grammofon), var der fradrag for sagsomkostninger, som et selskab havde afholdt som følge af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradrag blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre såvel tidligere opnået fortjeneste som muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Det bemærkes, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at det således var uden afgørende betydning for omkostningsfradraget, at udgifterne var afholdt forgæves.
 I UfR 1959, 69 HRD havde en skatteyder afholdt advokat- og revisorudgifter på grund af uoverensstemmelser med den hidtidige medinteressent i forbindelse med opløsning af interessentskabet og overdragelse af aktiverne heri til et af interessenterne ejet aktieselskab. Skatteyderen gjorde gældende, at udgifterne var afholdt for at sikre og vedligeholde hans indkomst som direktør og bestyrelsesmedlem i selskabet, hvilken indkomst var langt større end aktieudbyttet. Ministeriet gjorde gældende, at udgiften primært var afholdt for at sikre skatteyderens formueinteresser, nemlig fordelingen af aktierne i det nystiftede selskab. Højesteret nægtede fradrag med den begrundelse, at udgiften måtte anses for at vedrøre formuen og kun indirekte havde betydning for skatteyderens indkomst.
 I UfR 1980, 712 HRD (skd. 1980.55.325 , Trælastkompagniet) fik et selskab fradrag for en årlig noteringsafgift til Fondsbørsen og for udgifter til ændringer af selskabets vedtægter, som var nødvendige for, at den hidtidige virksomhed kunne fortsætte. Højesterets flertal udtalte følgende: »Efter det foreliggende... findes optagelsen af selskabets aktier til notering på børsen at være af en sådan betydning for selskabets status og almindelige omdømme og dermed for dets indtjeningsmuligheder, at de årlige udgifter til noteringsafgift må anses for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1 litra a. De foretagne ændringer af selskabets vedtægter var ubestridt alene foranlediget af de ved aktieselskabsloven af 1973 gennemførte ændringer, der efter lovens § 164, stk. 1, nr. 2, krævedes indarbejdet i vedtægterne for at bringe disse i overensstemmelse med lovens krav, og undladelse heraf ville efter bestemmelsens stk. 3 medføre selskabets opløsning. Under disse omstændigheder findes også udgifterne til vedtægtsændringerne ... at måtte anses for fradragsberettigede driftsudgifter«.
 I TfS 1985, 747HRD nægtede Højesteret et selskab fradrag for kloakbidrag og betalinger for tilslutning til et fjernvarmeværk for en ubebygget industrigrund. Grunden blev købt med henblik på udvidelse og udflytning af den bestående produktion, der var spredt på flere forskellige lokaliteter. Selskabet fandt imidlertid en mere velegnet grund og solgte den førstnævnte grund. Fordi selskabet ikke på noget tidspunkt havde udøvet erhvervsmæssig virksomhed på den ubebyggede grund, kunne de omhandlede udgifter, der blev afholdt i ejertiden, ikke fratrækkes - hverken i medfør af LL § 8 C (reglerne er overført til AL § 43) eller SL § 6 stk. 1, litra a.
 Hvis udgiften ikke sigter mod erhvervelse af skattepligtig indkomst, er fradrag udelukket. I TfS 1986, 579 ØLD fik en skatteyder ikke fradrag for rejseudgifter i forbindelse med tilsyn med en ejendom, der tilhørte skatteyderen, og som var beboet af hans forældre i henhold til en aftægtsaftale indgået i forbindelse med forældrenes afståelse af ejendommen. Østre Landsret lagde vægt


text:
på, at der ikke var tale om erhvervsmæssig udleje, hvorfor skatteyderen ikke modtog nogen løbende erhvervsmæssig indtægt fra ejendommen, og at ejendommen var erhvervet i privat øjemed.
 I TfS 1995, 51 LSR blev en tidligere landmand nægtet fradrag for udgifter til advokat- og revisorbistand i forbindelse med en frivillig akkord, som han indgik ca. 1⁄2 år efter, at han var ophørt med landbrugsvirksomheden. Landsskatteretten bemærkede, at udgifterne kun kunne trækkes fra, hvis de kunne henføres til den aktuelle drift.
 I TfS 2000, 243 HRD (dissens) (Tidligere TfS 1997, 368 VLD) havde et pengeinstitut erhvervet et leasingselskab sammen med andre pengeinstitutter. Pengeinstitutterne stillede garanti i forbindelse med, at leasingselskabet optog et udlandslån. I forbindelse med konstateringen af et betydeligt tab i leasingselskabet blev garantistillelsen afløst af en tabsgaranti fra pengeinstitutterne. Landsretten nægtede tabsfradrag, idet landsretten fandt, at betaling i henhold til garantierklæringen havde karakter af et ikke fradragsberettiget kapitalindskud ligesom tabsgarantien, eller betalingerne i henhold til denne, heller ikke kunne ligestilles med driftsomkostninger. Med henvisning til de foreliggende oplysninger om praksis mellem pengeinstitutter sammenholdt med det forhold, at leasingselskabet udadtil blev identificeret med pengeinstitutterne, fandt et flertal i Højesteret (3 dommere), at det måtte antages, at det ville have påvirket den løbende indkomsterhvervelse i pengeinstitutterne, hvis pengeinstitutterne ikke havde påtaget sig forpligtelse til at dække de tab, som leasingselskabet måtte konstatere på indgående leasing- og købekontrakter. Med den begrundelse fandt flertallet, at de udgifter, der fulgte af den forpligtelse pengeinstituttet havde påtaget sig, havde en sådan tilknytning til pengeinstitutternes egen indkomsterhvervelse, at udgifterne var fradragsberettigede i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a. Et mindretal (2 dommere) fandt ikke, at der var det fornødne grundlag for at fastslå, at driften af leasingselskabet havde en sådan direkte betydning for pengeinstituttets egen løbende indkomsterhvervelse, at det tilskud til leasingselskabets drift, som pengeinstituttet ydede gennem tabsgarantien kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Heller ikke det forhold, at pengeinstituttet - hvis det lagdes til grund - rent faktisk af hensyn til sin fortsatte mulighed for at operere i branchen så sig nødsaget til at yde dette tilskud til leasingselskabets drift, kunne efter mindretallets opfattelse begrunde et andet resultat.
 TfS 1997, 438 LSR Indtægter ved tegning af forsikringer for andre forsikringsselskaber (fremmed provision) måtte anses som indtægt ved erhvervsmæssig virksomhed, jf. dagældende SEL § 17, stk 5. En del af selskabets faste omkostninger kunne derfor fradrages ved opgørelse af denne indkomst.
 TfS 1997, 619 ØLD En advokats tab som følge af en medinteressents uberettigede hævninger kunne ikke anses som en naturlig driftsrisiko. På den baggrund kunne tabet ikke anses som en fradragsberettiget driftsomkostning.
 TfS 1997, 277 ØLD Skatteyders hæftelse for et italiensk selskabs gæld måtte efter dansk ret anses som en lovbestemt kautionsforpligtelse og tabet var derfor et ikke-fradragsberetiget formuetab.
 TfS 1998, 202 ØLD Udgift til køb af træer ikke fradragsberettiget som driftsomkostning i det indkomstår, hvor træerne var købt. Landsretten begrundede afgørelsen med, at udgiften var afholdt til køb af træer på roden. Da træerne stadig var på rod


text:
ved årets udgang, ansås udgiften ikke for anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten i det pågældende indkomstår.
 TfS 1999, 283 HRD ( Tidligere TfS 1998, 565 VLD ) Udgifter til dækning af generelle omkostninger til husleje, telefon m.v. Fradrag afslået af Landsretten med henvisning til virksomhedens beskedne karakter og det forhold, at skatteyderen ikke havde sandsynliggjort en udsigt til en rimelig rentabilitet af den projektudvikling, der var virksomhedens eneste aktivitet. Afgørelsen stadfæstet af Højesteret med henvisning til de af Landsretten anførte grunde.
 I UfR 1976, 60 HRD (Esso) blev et moderselskabs tilskud til dækning af underskud i dets datterselskaber, som drev tankstationer, og som i kortere eller længere tid ikke kunne drives uden underskud, anset for fradragsberettigede driftsomkostninger. Højesteret udtalte, at udgifterne »havde været et sådant naturligt led i selskabets virksomhed, at de som driftsudgifter har kunnet bringes til fradrag i selskabets indkomst, uanset at dette ikke er sambeskattet med datterselskaberne«.
 I modsætning hertil blev en murermester i UfR 1979, 731 HRD nægtet fradrag for et tilskud til et af ham stiftet og domineret aktieselskab, hvorigennem han havde opført en ejendom med henblik på salg af aktielejligheder. Højesteret fandt, at der ikke havde været en sådan forbindelse mellem støtten til selskabet og murermesterens løbende indtjening, at der kunne indrømmes fradrag. På linie hermed nægtede Højesteret et moder selskab fradrag for tilskud til dets udenlandske datterselskab, der blev ydet til udligning af datterselskabets driftsunderskud ( TfS 1990, 214 HRD ).
 I UfR 1984, 90 HRD (Skd. 1984.69.284 , Segaltmøllen) fik et selskab fradrag for udgift til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand, hvilket 2 nye samarbejdspartnere havde stillet krav om som betingelse for en fortsættelse af det nyligt indledte samarbejde. Betalingen af gælden ansås for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
 Vestre Landsret indrømmede i TfS 1995, 339 VLD et moderselskab fradrag for kurstab og for tab på tilgodehavender hos dets engelske datterselskab. Medens Landsskatteretten fandt, at der ikke var tale om vareleverancer på normale forretningsmæssige vilkår, men om tilskud, der ikke havde direkte betydning for moderselskabets omsætning og drift, lagde Vestre Landsret til grund, at moderselskabets markedsføring gennem datterselskabet på det engelske marked både direkte og indirekte havde stor betydning for moderselskabets afsætning. Udgifterne blev derfor anset for at have været et naturligt led i moderselskabets virksomhed og dermed fradragsberettigede. Se tilsvarende TfS 1994, 412 LSR om en tømrermesters tab på sit tilgodehavende i et selskab, hvor han var anpartshaver.
 Et dansk selskab, der havde betalt 20 pct. i factoringprovision til et schweizisk selskab, blev i TfS 1994, 207 HRD , nægtet fradrag for den betalte provision. Eneanpartshaveren i det danske selskab havde optionsret til aktierne i det schweiziske selskab, der ikke havde andre aktiviteter end factoring for det danske selskab. Desuden havde selskabet hverken eget kontor eller ansat personale. Højesteret fandt, at der bestod et interessefællesskab mellem de 2 selskaber, og at factoringudgiften på 20 pct. ikke var forretningsmæssigt begrundet.
 TfS 1996, 816 VLD


text:
En selvstændigt erhvervsdrivende drev virksomhed som agent på provisionsbasis med et af ham behersket selskab og med udenforstående. Han var agent for et tysk firma, og han købte i firmaet varer, som blev videresolgt til det af ham beherskede selskab. Selskabet blev opløst af skifteretten, da der ikke var aktiver i selskabet. Han foretog ved indkomstopgørelsen fradrag for tab på debitorer for manglende betaling for leverede varer til selskabet. Fradraget blev ikke godkendt af skattemyndighederne, da der ikke bestod et normalt handelsmellemværende mellem ham og selskabet. Landsretten fandt, at tabet måtte anses som et formuetab, der ikke kunne fradrages ved indkomstopgørelsen, da transaktionerne mellem ham og selskabet afgørende adskilte sig fra et normalt forretningsmellemværende mellem uafhængige parter og havde båret præg af hans personlige økonomiske interesser i selskabet.
 TfS 1999, 376 HRD ( Tidligere TfS 1997, 474 ØLD ) En aftale mellem ejeren af et cafeteria og ejerens anpartsselskab om betaling til anpartsselskabet for konsulentbistand ydet til cafeteriaet kunne ikke godkendes skattemæssigt. Landsretten lagde til grund, at aftalen om konsulentbistand ydet af ejeren og dennes hustru ikke tjente noget forretningsmæssigt formål. Højesteret stadfæstede afgørelsen. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at beløb overført som betaling for konsulentbistand dækkede en driftsomkostning. Se desuden TfS 1997, 431 VLD (overførsel til engelsk datterselskab) (Appelleret) og TfS 2000, 105 HRD (Tidligere TfS 1997, 664 VLD) (vareleverance mellem 2 selskaber).
 TfS 1999, 600 ØLD Interesseforbundne parter. Tilskud i form af manglende fakturering og underfakturering. Landsretten fandt, at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for den fulgte fremgangsmåde. Tilskuddet blev ikke anset for fradragsberettiget som driftsomkostning efter SL § 6 stk. 1, litra a, da det ikke kunne antages at have været nødvendigt for at sikre selskabets (tilskudsyders) indkomst.
 TfS 1999, 685 VLD Skatteyderen havde drevet revisionsvirksomhed med en søn som medinteressent. I forbindelse med overdragelse af virksomheden ønskede skatteyderen fradrag for tab på fordring på medinteressenten. Fordringen på medinteressenten hidrørte dels fra indfrielse af negativ kapitalkonto, dels fra indfrielse af medinteressentens gæld, som interessentskabets midler var stillet til sikkerhed for. Landsretten fandt, at interessentskabets sikkerhedsstillelse ikke kunne anses som en sædvanlig forretningsmæssig disposition. Landsretten fandt desuden, at medinteressenten, der i den samlede periode havde hævet mere fra kapitalkontoen, end han efter virksomhedens omsætning havde krav på som sin overskudsandel efter interessentskabskontrakten, hermed reelt havde modtaget et lån. Landsretten anså ikke lånet for at være et led i den løbende indkomsterhvervelse for interessentskabet. Tab på fordringen på medinteressenten var derfor ikke fradragsberettiget efter SL § 6 stk. 1, litra a.
 TfS 1999, 730 VLD Fradrag for erstatning til søsterselskab. Landsretten anså det ikke for godtgjort, at aftalen mellem selskaberne var usædvanlig i forhold til markedsbestemte vilkår for dispositioner foretaget mellem uafhængige parter under samme omstændigheder, hvorfor aftalen skulle respekteres med ret til fradrag for erstatningen til følge.
 Iøvrigt forudsætter fradrag for en udgift, at udgiften vedrører det selskab, der afholder udgiften, og ikke f.eks. andre selskaber inden for samme koncern, se Ligningsrådets bindende forhåndsbesked i TfS 1994, 190 LR om udbetaling af overskudsandele fra et holdingselskab via


text:
en medarbejderud byttefond til alle ansatte inden for samme koncern. Om koncerntilskud, se LV Selskaber og aktionærer afsnit S.D.4, TfS 1996, 282 ØLD .
 I UfR 1963, 954 HRD (Knuth) fik en godsejer fradrag for et engangsbeløb til 4 ansatte, der blev betalt som kompensation for deres dårlige aflønning gennem en årrække.
 I UfR 1984, 160 HRD (Træskodommen) fik et interessentskab fradrag for et tilskud til et af interessenterne ejet aktieselskab, der i 3 år havde produceret træsko, som blev købt af interessentskabet. Interessenterne gjorde gældende, at der var tale om en regulering af den oprindeligt fastsatte afregningspris, der alene havde været fastsat foreløbigt på grund af beregningsvanskeligheder. Højesteret fandt, at tilskuddet var et sådant led i interessenternes virksomhed, at det kunne fradrages.
 Se også LSRM 1984, 23 LSR , hvor udgifter til opgravning af benzintanke i forbindelse med ophør af virksomhed som benzinforhandler blev anset for udskudte driftsomkostninger.
 TfS 1992, 581 LSR Et selskab havde afholdt en udgift til oprensning af en grund, der var forurenet i selskabets besiddelsestid. Skattemyndighederne anså udgiften til oprensning for en anlægsudgift, anvendt til forbedring af ejendommens stand, afledt af et direkte eller indirekte påbud fra miljømyndighederne, og derfor uden en sådan forbindelse til den løbende drift, at der kunne være tale om en fradragsberettiget vedligeholdelsesudgift efter SL § 6 stk. 1, litra e eller en driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten indrømmede selskabet fradrag for udgiften. Landsskatteretten bemærkede, at udgiften ville have været en fradragsberettiget driftsudgift, hvis nutidige miljøkrav havde været gældende på forureningstidspunktet. Da forureningen efter det oplyste var indtrådt som udslag af en naturlig risiko i forbindelse med selskabets produktion, kunne udgiften fratrækkes enten som en opsat vedligeholdelsesudgift i henhold til SL § 6, stk. 1, litra e eller som en opsat driftsomkostning jfr. SL § 6 stk. 1, litra a.
 Udgifter til faste installationer, som offentlige myndigheder måtte foreskrive til imødegåelse af forurening, skulle medregnes til driftsbygningens afskrivningsgrundlag.
 Se E.A.2.3 om afskrivning i medfør af SL § 6 stk. 1, litra a på udgifter af omkostningskarakter.


text:
Dårligt nyt for tilbudssamarbejder i form af konsortier - Højesterets dom i vejstribesagen | PUBLICURE
 Dårligt nyt for tilbudssamarbejder i form af konsortier - Højesterets dom i vejstribesagen
 Skrevet 27. november, 2019
 Højesteret har med dom den 27. november sat punktum i den længe verserende sag om lovligheden af et tilbudskonsortium i forhold til konkurrencelovens § 6 og EUF-Traktatens art. 101 – reglerne om konkurrencebegrænsende aftaler. Sagen blev introduceret med Konkurrencerådets afgørelse fra 24. juni 2015, fulgt af Konkurrenceankenævnets afgørelse 11. april 2016. Denne blev indbragt for Sø- og Handelsretten, der med dom af 27. august 2018 kom frem til det modsatte resultat af konkurrencemyndighederne. Hvor såvel Konkurrencerådet som Konkurrenceankenævnet kom frem til, at konsortiet var udtryk for en ulovlig konkurrencebegrænsende aftale efter EUF-traktatens art. 101, var Sø- og Handelsretten af den opfattelse, at der derimod ikke forelå nogen overtrædelse. Dommen blev indbragt for Højesteret, og denne har med dom af 27. november 2019 bragt sig på linje med konkurrencemyndighederne, hvilket betyder, at den konkrete konsortieaftale var i strid med forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler.
 To virksomheder, Eurostar Danmark A/S og LKF Vejmarkering A/S (nu GVCO A/S), der var blandt de største danske entreprenører inden for vejmarkering, indgik i marts 2014 en konsortieaftale med den hensigt at udarbejde og afgive tilbud på et udbud fra Vejdirektoratet vedrørende genmarkering af det statslige vejnet i perioden 2014-2017. Der var tale om vejmarkeringsopgaver i tre af Vejdirektoratets fem distrikter, nemlig Syddanmark, Sjælland og Hovedstaden, og der kunne afgives tilbud på et, to eller alle tre distrikter. Ud over Eurostar Danmark og GVCO deltog yderligere to andre virksomheder i udbuddet.
 Højesteret udtalte sig særligt om, hvorvidt de to deltagere i konsortiet skulle anses for at være konkurrenter i forbindelse med det konkrete udbud, samt om, hvorvidt den pågældende aftale skulle ses at have ”til formål” at begrænse konkurrencen.
 I forhold til vurderingen af, om de to virksomheder skulle anses som konkurrenter udtalte Højesteret, at de ikke var konkurrenter, hvis de hver især ikke var i stand til at klare den udbudte opgave. Bedømmelsen heraf skulle ske på objektivt grundlag ud fra de krav, der var stillet i udbudsmaterialet. Højesteret baserede sin vurdering af denne konkurrencesituation på det forhold, at der i udbudsmaterialet var mulighed for at afgive tilbud på blot en eller to af de tre delkontrakter, hvorfor konkurrence udspillede sig om hver enkelt delkontrakt og ikke om den samlede kontrakt. Det afgørende spørgsmål var således, om hver af deltagerne i konsortiet havde kapacitet til at afgive tilbud på bare en af delkontrakterne. Dette står i modsætning til Sø- og Handelsrettens vurdering, hvorefter det afgørende var, om virksomhederne hver for sig kunne afgive tilbud på hele udbuddet. Højesteret påpegede i den forbindelse, at det forhold at udbudsbetingelserne og andre forhold tilskyndede (men altså ikke krævede) afgivelse af samlet tilbud, ikke havde betydning for konkurrent vurderingen. I forlængelse heraf påpegede Højesteret, at der ikke syntes at være holdepunkter for, at udbuddet i kraft af den særlige rabatstruktur i realiteten kun angik den samlede opgave. De to


text:
øvrige tilbudsgivere afgav kun bud på henholdsvis en og to delkontrakter. Da såvel Eurostar som GVCO hver kunne byde på mindst én af delkontrakterne, konkluderede Højesteret, at de to virksomheder var konkurrenter i forhold til det konkrete udbud.
 I forhold til vurderingen af, om aftalen havde til formål at begrænse konkurrencen udtalte Højesteret: ”På denne baggrund finder Højesteret – ligesom Konkurrenceankenævnet – det godtgjort, at konsortieaftalen mellem Eurostar og GVCO må anses for i sig selv at have haft konkurrencebegrænsning til formål, idet aftalen efter sin karakter i den givne markedsmæssige sammenhæng objektivt bedømt rummede et sådant potentiale af konkurrenceskadelige virkninger, at det ikke er fornødent at påvise faktisk indtrådte skadevirkninger.” Eller med andre ord: når aftalen har til formål at begrænse konkurrencen, er det ikke nødvendigt at undersøge, hvilke konkrete virkninger aftalen har. Højesteret påpegede endvidere, at det forhold, at virksomhedernes subjektive hensigt med aftalen efter det oplyste var at afgive et konkurrencedygtigt bud, og at konsortiesamarbejdet skete i åbenhed, ikke rokkede ved, at aftalen havde et konkurrencebegrænsende formål. Det samme gjaldt det forhold, at Eurostar forud for deltagelsen i konsortiesamarbejdet havde indhentet en vurdering af lovligheden heraf fra en advokat. Højesteret fandt derfor, at der var tale om en overtrædelse af forbuddet mod konkurrencebegrænsende aftaler i konkurrencelovens § 6 og EUF-Traktatens art. 101, stk. 1.
 Der er efter konkurrencelovens § 8 og EUF-Traktatens art. 101, stk. 3, mulighed for at opnå en fritagelse for den konkrete aftale, men Højesteret fandt, at der ikke var fremført forhold der kunne underbygge at der var basis for en fritagelse. Der var dermed tale om en overtrædelse af konkurrencereglernes forbud mod konkurrencebegrænsende aftaler.
 Betydningen af Højesterets dom
 Både ordregivere og tilbudsgivere/virksomheder bør være opmærksomme på Højesterets dom. For begge parter gælder, at man skal være opmærksom på, at der ikke skal meget til, før en almindelig konsortieaftale mellem virksomheder på samme marked vil være i strid med konkurrencereglerne. Der er således stor forskel på mulighederne for samarbejde mellem virksomheder afhængig af, om samarbejdet ses med udbudsretlige eller konkurrenceretlige briller.
 Virksomheder/potentielle tilbudsgivere skal særligt være opmærksomme på følgende:
 vurderingen af, om der foreligger en konkurrencesituation skal baseres på, om der er mulighed for at afgive tilbud på delkontrakter, men ikke på om dette vil være en god idé
 at en konsortieaftale mellem konkurrenter ofte på baggrund af sin karakter vil være i strid med konkurrencereglerne
 at hvis man indgår i et konsortium hvor parterne ikke er konkurrenter vil der som udgangspunkt ikke være konkurrenceretlige problemer
 Ordregivere skal være opmærksomme på:
 at anvendelsen og strukturen af delkontrakter kan have betydning for, hvordan konkurrencesituationen vurderes i forbindelse med det konkrete udbud
 at der er mulighed for at afvise et tilbud der er konkurrencebegrænsede jf. udbudslovens § 137, stk. 1, nr. 4
 PUBLICURE har tidligere skrevet om sagen:
 http://www.publicure.dk/da/articles/201809/nyt-om-tilbudskonsortier-bedre-muligheder-for-at-afgive-tilbud-sammen
 //Michael Steinicke og Peter Lund Meyer


text:
Det betændte danske retsvæsen
 »Befolkningen har en større tillid til retssamfundet,
 end den ville have, hvis den havde indsigt i, hvad der
 virkelig foregår. Det danske retssystem er nøjagtigt lige så
 anløbent som nogle af dem, vi ynder at kritisere«.
 Jyllands-Posten 10. oktober 1999
 PFA-sagen – Thorsen/Trads
 »Lad os håbe, at domstolene vil bruge denne sag til at tage spørgsmålet om begrundelser op til alvorlig overvejelse. Befolkningens tillid til domstolene er af afgørende betydning i et retssamfund, og hvor længe vil befolkningen finde sig i at blive behandlet så arrogant? Danske dommere bør lade sig inspirere af de domme, der afsiges i Norge og Sverige – eller for den sags skyld internationale domstole som den Europæiske Menneskeretsdomstol«.
 Eva Smith. professor, dr.jur.
 »Østre Landsret dumpede«
 Artikel i Lov & Ret, april 2002, om kritik af dommernes
 manglende begrundelser
 »Der skal gives begrundelser, så sagens parter kan forstå og forhåbentlig acceptere afgørelsen som retfærdig og rimelig. Der skal gives begrundelser, så andre kan vide, hvorledes retstilstanden nu er i samfundet og dermed kan indrette sig på at respektere denne retsstilling.
 I den offentlige forvaltning har kravet om begrundelser også længe været en selvfølge, men i takt med at forvaltningsloven har gjort udførlige begrundelser til en fast del af enhver forvaltningsakt, er domstolenes begrundelser i kæremål (appel af kendelser) ofte helt forsvundet.
 Civiliseret retspleje er offentlig, men kæremål behandles skriftligt, så hverken parterne, deres advokater eller pressen kan overvære processen. Det burde gøre kravet om forståelige skriftlige begrundelser endnu større, så man bagefter kan få at vide, hvad dommerne har lagt vægt på«.
 Per Overbeck, advokat og universitetslektor
 Kronik, Berlingske Tidende 25. marts 2002
 En utroværdig, fhv. højesteretsdommer,
 Først gør tre landsdommere
 sig til forbrydere
 Hvorfor sagsøgte skulle betale egne omkostninger i nedennævnte sag fra Landsretten, er ikke begrundet i kendelsen. Det er en overtrædelse af Grundlovens § 64, af Menneskerettighedskonventionens Artikel 6, stk. 1, af Tjenestemandsloven og af Retsplejelovens § 218 stk 1.
 Endvidere er kendelsen en overtrædelse af straffelovens § 146 stk. 1 og 2, sidste vedr. velfærds fortabelse (i dette tilfælde 20.000 kr. for egne sagsomkostninger) med en strafferammme på op til 16 års fængsel.
 Kendelsen vedrørende sagsomkostningerne kunne særskilt ankes til Højesteret, hvilket blev gjort.
 I sagen er ikke nedfældet et eneste vidneudsagn. Alt hvad der forefindes, udover stævningen – som der naturligvis ikke kan dømmes ud fra – er indholdet af Landsrettens retsbogsudskrift her under. Og ud fra det skulle Højesteret bedømme anken.
 Hvilket også gik galt.
 Trods flere opfordringer fra advokat Kim Steen i retten, nægtede Landsrettens tre dommere at give nogen som helst begrundelse.
 En ejerforening havde stævnet sagsøgte for overtrædelse af foreningens vedtægter, men anklagen var falsk, hvilket foreningen på forhånd vidste. Stævningen drejede sig kun om chikane. Og da foreningen naturligvis ikke kunne føre ringeste bevis, blev den gjort bekendt med, at en eventuel dom ville resultere i pure frifindelse.
 Derefter valgte foreningen at trække sagen tilbage.
 Som det fremgår af kendelsen, skulle der være opnået forlig, hvilket imidlertid er grebet ud af retslokalets


text:
forurenede luft. Også på det punkt lavede de tre dommere fup.
 B2539102 - TR
 ØSTRE L4NDSRETS RETSBOG
 År 1993 den 25. januar kl. 13.30 holdt Østre Landsret offentligt retsmøde i retsbygningen, Bredgade 59.
 Som dommere fungerede landsdommerne Lodberg, B. 0. Jespersen og Nina Gerstrøm Andersen (kst.), førstnævnte som rettens formand.
 Som protokolfører fungerede overassistent Tove Rasmussen.
 2. afd. nr. 253/1991:
 Ejerforeningen Domus Vista Park II
 Ingen tilsagt, ingen mødt.
 Der fremlagdes skrivelse af 13. januar 1993 fra advokat Henrik Oehlenschlæger, hvorefter sagsøgeren efter rettens tilkendegivelse hæver sagen, samt skrivelse af 16. december 1992 fra advokat Kim Steen med anmodning om særskilt afgørelse om sagsomkostninger. Endelig fremlagdes advokat Kim Steens skrivelse af 15. januar 1993.
 K e n d e 1 s e :
 Sagsøgtes handlinger har efter rettens opfattelse ikke givet tilstrækkelig anledning til at tilpligte sagsøgte at fraflytte ejerlejligheden, hvorfor retten har tilkendegivet, at sagsøgte ved en eventuel dom ville blive frifundet.
 Efter omstændighederne finder retten, at hver part bør bære
 sine egne omkostninger.
 Sagen herefter hævet som forligt.
 2 7 JAN. 1993
 Tre højesteretsdommere gør sig til forbrydere
 Landsrettens afgørelse blev den 14. maj 1993 behandlet af Højesteret.
 Det skete i en kendelse som indeholdt tre ord: Landsrettens kendelse stadfæstes.
 Den totale mangel på begrundelse er som i Landsrettens kendelse en overtrædelse af Grundlovens § 64, af Menneskerettighedskonventionens Artikel 6, stk. 1, af Tjenestemandsloven og af Retsplejelovens § 218 stk 1. Endvidere af straffelovens § 146 stk. 1 og 2, sidste vedr. velfærds fortabelse (i dette tilfælde 20.000 kr. for egne sagsomkostninger) med en strafferammme på op til 16 års fængsel.
 De tre landsdommere, Poul Lodberg, B.O. Jespersen og Nina Gerstrøm Andersen (konstitueret) samt højesteretsdommerne Per Sørensen, Marie Louise-Andreasen og nu afdøde Erik Riis har ved deres hemmelige og uretfærdige kendelser gjort sig skyldige i forbrydelser med en strafferammme på 16 års fængsel.
 Hvordan Højesteret har kunnet stadfæste Landsrettens kendelse er en gåde. Der foreligger ikke ét eneste vidneudsagn i sagen, og da Landsrettens kendelse er hemmelig (ubegrundet), har Højesteret ikke haft nogen mulighed for at bedømme sagen.
 Højesterets afgørelse er en stadfæstelse uden nogen som helst selvstændig bedømmelse, en stadfæstelse udelukkende pr. automatik.
 Adokat Kim Steen blev efterfølgende opfordret til at indgive politianmeldelse mod de seks dommere. Men det turde han ikke. Kritiserer man Højesteret, risikerer man nemlig nemt at tabe de næste sager, som advokaten Jesper Berning fortalte i radioprogrammet Reflex den 24. februar 1996.
 Højesterets udskrift er en kopi af 8. marts 1999, helt identisk med originalen. Til offentlig brug (øverste ventre hjørne) betyder, at kendelsen i Højesteret har ligget til offentligt gennemsyn i ca. 30 dage.
 Så Højesteret er altså ikke bange for at prale med deres lovovertrædelser.
 Til offentlig brug.
 62 /1993
 Ejerforeningen Domus Vista Park II.
 I denne sag blev af H Ø J E S T E R E T fredag den 14. maj 1993 afsagt følgende
 K e n d e 1 s e:
 Den påkærede kendelse er afsagt af Østre Landsret den 25. januar 1993 og indbragt for Højesteret


text:
Ytringsfrihed og krænkelsesparagraffer | Information
 Nu er ingen blevet dømt for at overtræde denne paragraf siden 1938. Dog var den oppe at vende i 1971, da Trille sang Jesper Jensens vise om 'Øjet i det høje', om en gud, der holdt øje med, om man nu også sov med hænderne over dynen og 'eddermame' var svær at få smidt ud.
 Hun sang den i tv, hvilket medførte en klage fra en præst, og to af de ansvarlige programchefer måtte en tur i retten.
 Men sagen faldt - sandsynligvis fordi sangen var aldeles blottet for talent og ikke engang havde format til at kunne kaldes blasfemisk. Den var bare pueril, i bedste fald studentikos.
 Magen til tynd bras
 Sjovt nok var der ingen, der talte om blasfemi, da Jens Jørgen Thorsen lancerede sin film om Jesus, der ifølge rygtet skulle være fremstillet som en, om ikke sexgal, så i hvert fald meget sexglad, person.
 Da filmen omsider havde premiere, fik jeg af en lokalavis i Esbjerg en fribillet, mod at jeg ville lade mig interviewe bagefter. Og jeg måtte sige med en let omskrivning af Winston Churchills berømte formulering: Aldrig har så mange ventet så længe på så lidt! Magen til tyndt bras skulle man lede længe efter.
 Siden har Thorsen kunnet plastre et plankeværk til med den korsfæstede Kristus med erigeret lem.
 Dengang sagde Uffe Ellemann-Jensen ikke noget. Der skal mere og langt alvorligere sager på bordet, før han gør det. Muhammed-tegninger, for eksempel.
 Så er der § 266b, den såkaldte racismeparagraf. I sin oprindelige form (fra 1939) taler den om straf til »den, der ved udspredelse af falske rygter eller beskyldninger forfølger eller ophidser til had mod en gruppe af den danske befolkning på grund af dens tro, afstamning eller statsborgerforhold«.
 Det er ikke svært at regne ud, at konteksten var jødernes forhold i Nazi-Tyskland. Siden er den blevet ændret og lyder nu:
 Her er en gruppe af den danske befolkning erstattet af en gruppe af personer. Og ordet race er ironisk nok indført, selv om den paragraf med betegnelsen racismeparagraffen slet ikke kan acceptere begrebet race!
 Når jeg mener, at begge paragraffer bør afskaffes, er det, fordi de stik imod hensigten, er yderst diskriminerende.
 Ved lov vedtager man, at nogle mennesker er mere nærtagende end andre. Når Kurt Westergaard tegnede Muhammed med en bombe i turbanen, var det faktisk et udtryk for, at han lige præcis ikke ønskede at diskriminere, men behandle muslimer på lige fod med alle andre borgere i Danmark. Og her må vi alle finde os i, ind imellem at blive gjort til grin. Også på troen.
 blasfemiracismeytringsfrihed
 Jens Jørgen ThorsenJesper JensenUffe Ellemann-JensenWinston Churchill
 13. april, 2010 - 06:41
 Jeg kan ikke lade være med at undre mig over denne refleksion af Jens Kvist, når Folketinget havde Lars Barfoeds lovforslag til 1. behandling i går om at fordoble straffen for at tvinge andre til at gå med burka ol. beklædning. Ingen er endnu blevet dømt efter den tidligere paragraf og alligevel mener regeringen og DF


text:
at en stramning er nødvendig.
 13. april, 2010 - 13:19
 @Jens: I første omgang er jeg enig med dig i, at de to paragraffer skal væk. I anden omgang kommer jeg til at tænke på, hvem det vil gavne.
 Kan man være sikker på, at sortbrødrene, Krarup, Langballe og Camre ikke vil opfatte paragraffernes ophævelse som et signal til angreb? Hvis alle opførte sig korrekt, så osv. ... Jeg må tilstå, at jeg er blevet lidt mere tøvende.
 En anden ting, som jeg har lyst til at spørge dig om, er, om du ikke have lyst til at stille op her og diskutere med os? Det står dig jo frit for at blande dig i debatten. Som præst ville du snart komme til at mærke, om der var årsag til at beskytte folk mod chikane. Der er ingen (erklærede) præster i trådene her. Hvorfor ikke? Ha, ha! De vil da ikke udsætte sig for hån, spot og latterliggørelse, selv om de burde if. NT.
 13. april, 2010 - 13:35
 Man kan jo undre sig over, hvilken relevans de to paragraffer har.
 Selv krænker jeg lystigt blasfemi-paragraffer, så ofte der er en konkret anledning. Og det er der ofte på disse sider.
 Andre krænker med endnu større iver racisme-parafraffen, bl.a. på disse sider, og også uden de hives i retten.
 Blasfemi-paragraffens ophævelse formelle afskaffelse vil være kærkomment. Det er relevant, at kunne kritisere hvad andre vælger at tro på, uanset om det drejer sig om religion eller ideologi. Hvis ikke dogmatikere kan udfordres på deres dogmer, kommer ingen ud af stedet...
 13. april, 2010 - 14:10
 Racisme-reglerne hverken kan eller skal afskaffes, da det klare formål er at beskytte enhver borger eller minoritet mod forhånelse - og direkte oplidning til had, som i yderste konsekvens kunne føre direkte til folkemord, således som man så det i fx. 1930'ernes Tyskland mod jøderne, og et senere eksempel i Rwanda mod Tutsierne.
 Reglerne lyder således :
 "§ § 266 b.
 Ytringsfriheden er hverken iht. Grundloven eller iht. den Menneskerettighedskonvention absolut, og kan ved lov reguleres og begrænses til netop indholdet i STRFL § 266b, - og med samme yderst vigtige beskyttelses-hensyn, der ligger bag.
 Reglen er senest ændret i 2000, og den nuværende udformning skyldes bla. DKs ratifikation af FNs anti- diskrimininationskonvention.
 At fjerne den ville give frit slag for hade-kampagnier mod alt fra afrikanere, muslimer til kurdere, katolikker eller lesbiske.
 Adskillige personer er med rette blevet dømt for overtrædelse af reglerne, - svjh. senest i Østre Landsret i 2007, - så man kan ikke påstå at disse regler ikke finder anvendelse, da de har et yderst vigtigt beskyttelses-formål at varetage.
 Vedr Straffeloven § 140 -"blasfemi"
 er hensynene dybest præcist de samme :
 " § 140. Den, der offentlig driver spot med eller forhåner noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse, straffes med bøde eller fængsel indtil 4 måneder. "
 Karnov og UfR oplyser, at regelen anvendtes senest i 1938 af Østre Landsret, hvor et antal personer blev dømt mellem 40


text:
og 80 dages hæfte for udbrede stærk antisemitisme og forhånelse af selve jødedommen som religion som sådan.
 Bla. i lyset af de vanvittige ting der foregik i samme periode i Tyskland, mener jeg det ville være en hovedløs gerning at afskaffe denne regel, der ligeledes har et yderst vigtigt formål at beskytte personer, der bekender sig til særlige religioner mod hade-kampagner og forhånelse.
 13. april, 2010 - 14:31
 jeg kan tilslutte mig, at der er væsentligt rationale for den såkaldte racisme-paragraf, og mener også, der der (fortsat) skal være grænser for hvad man kan tillade sig at ytre. Hvilket den som bekendt også er. .
 Men hvad er formålet med en (anti)blasfemi-paragraf? Kan de der forsøger at forhåne de der tilslutter sig religiøse læresætninger, ikke potentielt dømmes på grundlag af racisme-paragraffen?
 Hvilken særskilt pointe skulle der være i, at andres dogmer ikke må udfordres?
 13. april, 2010 - 14:51
 De supplerer også i høj grad hinanden
 men medens § 266 b, omhandler personer og grupper som sådan,
 omhandler § 140 den religiøse følelse, de religiøse skrifter, teser, dogmer ol., som disse personers religion indeholder.
 Det kan næppe afvises, at forhånelse og spot af sidstnævnte kunne have samme effekt som det første.
 13. april, 2010 - 15:18
 Vi må iøvrigt i høj grad konstatere, at valgkampen er startet, med ovenstående artikel, som jo i bund og grund er DFs ældgamle, udsultede plov-krikke, der er hevet frem fra stalden :
 Overskrift : 10 MAR 2010:
 "DF vil tvinge regeringen til at afskaffe racismeparagraffen"
 http://politiken.dk/indland/article920652.ece
 Overskrift fra 2002 :
 "Racismeparagraf under pres":
 http://www.kristeligt-dagblad.dk/artikel/190225:Danmark--
 Racismeparagraf-under-pres?page=2
 13. april, 2010 - 15:42
 det er jo ubærligt og uholdbart, hvis man ikke må kritisere de dogmer andre tror på. Det er jo ofte det glade vanvid, statsanerkendt eller ej.
 Det er selvfølgelig ikke pænt, bevidst at gå efter at gøre folk vrede eller kede af det, men det er jo helt grotesk, hvis loven om at man ikke må sige noget der kunne krænke andres fantasier om verdens indretning, kunne håndhæves.
 Alene på disse sider, har jeg selv skrevet langt over 100 kommentarer, der er decideret blasfemiske. Den gældende lov er jo intet værd, når der ikke tages initiativ til at stille mig til regnskab for mine ulovlige ytringer.
 Hvis der skal være respekt for loven -- og der bør der jo -- skal lovene meget gerne afspejle praksis. Praksis er åbenbart, at der er frit slag i bolledejen på det område.
 13. april, 2010 - 16:20
 Jeg vil nu mene det giver udmærket mening at beholde den såkaldte racisme-paragraf - den kan vise sig ganske samfundsnyttig - helt modsat forholder det sig efter mening med blasfemiparagraffen.
 Jeg ser ingen gode grunde til bespottelse eller forhånelse af (statsgodkendte) troslærdomme eller gudsdyrkelse belægges med andre end guds/gudernes straf - det bør ikke være en sag for de jordiske myndigheder.
 13. april, 2010 - 16:26
 Nu er der jo også langt fra kritik i sig selv, der er forbudt, men alene direkte forhånelse og spot - dvs. latterliggørelse.
 Overfor


text:
dette hensyn, hviler jo fortsat, et ligeledes meget tungt hensyn til ytringsfriheden,
 som både anklagemyndigheden og i sidste ende domstolene jo har pligt til at veje op mod hinanden ud fra de konkrete omstændigheder i en evt. straffesag,
 og jeg er meget sikker på, at man formentligt skal ud i fx. en bevidst og relativt omfattende og systematisk kampagne om forhånelse og latterliggørelse, - med forsæt og formål om samme,
 før nogen kunne tænkes at blive dømt for overtrædelsen.
 Dette ses bla. af, at reglen så vidt vides kun har været anvendt i 1938 mod grov antisemitisme (som jeg nævnte) under de yderst særlige omstændigheder, der gjorde sig gældende, dengang,
 samt i Gladsaxes kriminalrets frifindende dom fra 1971 af Trille-sangen (som nævnes ovf. af Jens Kvist), hvor retten fandt :
 "Uanset, om enkelte linjer kunne antages at indeholde en overtrædelse af § 140, findes den ikke at være strafbar, da bedømmelsen måtte ske ud fra en helhedsvurdering af visens tendens, der måtte ses som et polemisk indlæg mod religiøs opdragelse, og idet angreb på eller forhånelse af troslærdommene ikke kunne antages at være inden for dens sigte".
 13. april, 2010 - 16:33
 jeg kan ikke på nogen måde se det formålstjenlige eller rimelige i at have en decideret (anti)blasfemi-paragraf.
 Her er jeg helt på bølgelængde med Lars, i at racisme-paragraffen bør bestå, men blasfemi-paragraffen anskaffes.
 13. april, 2010 - 16:35
 Nu er det jo fundamentalt set fløjtende ligegyldigt hvad der står i den danske lovsamling, efter som at højesteret har undermineret sin egen ligitimitet, med sin dom, der siger at det ikke rager almindelige danskere om landets ledere overholder grundlov eller international lov og ret: http://www.information.dk/227753#comment-219305
 Dagbladet Ínformation fortsætter sin praksis, italesættelsen af en dagsorden, som sigter på at fjerne fokus fra de mere fundamentale spørgsmål, fra sig selv og sit eget patetiske engagement i den gældende orden: http://arbejdsforskning.dk/pdf/art-77.pdf
 Den grundlæggende selvforståelse, spørgsmålet om den herskende ordens legitimitet, glimrer ved sit fravær.
 13. april, 2010 - 16:55
 Overtrædelse af 266b... Er det mon sådan noget som det her saksede fra islaminfo.dk?
 "De vantro er som dyr
 skrevet af Hitzb ut-Tahrir
 Denne artikel har tidl. været bragt i "Tolerance, fred, dialog og Islam". København.
 DE VÆRSTE DYR FOR ALLAH
 "Der er ingen kompromisløsning, mellemvej eller fred, fordi der er ingen kompromis eller fællesnævner for sandhed og falskhed, Islam og hedenskab, retfærdighed og tyranni. Blandt disse kan der aldrig være fredelig sameksistens, idet disse er modsætninger. Ligesom plus og minus ikke kan forenes, og forsøget herpå vil ende i en kortslutning, er det samme nøjagtig gældende for Islam og hedenskab og sandhed og falskhed. Islam har aldrig tolereret og imødekommet vantro, polyteister og bogens folk, men tværtimod altid betragtet disse som vildledte, beskidte, usle, værre end dyr og som de værste blandt skabningerne."
 "O I Troende, polyteisterne (de vantro), er visselig urene". (OQM.al-Tawbah:28).
 "Sandelig, de, som er vantro af Bogens folk og polyteisterne, skal være i helvedes ild og forblive deri for evighed - disse er de værste skabninger."(OQM. al-Bayyinah:6).
 "Således vil


text:
Allah nedsende urenhed over dem, der ikke er troende" (OQM. al-An ́am:125).
 "Men hvad angår dem, i hvis hjerter der er en sygdom, så føjer disse (vers) urenhed til deres urenhed, og de dør, medens de er vantro." (OQM. al-Tawbah:125).
 "Sandelig, de værste dyr for Allahs åsyn er dem, der er vantro, og som ikke vil tro". (OQM. al - Anfal:55).
 "Hans (den vantros) tilstand, er nøjagtig som en hunds: hvis du driver den bort, gisper og stønner den, og hvis du lader den være, så gisper og stønner den også. sådan er de folks tilstand, som forkaster vore vers. Fortæl dem da historien, for at de må tænke efter." (OQM. al -A ́raf:176)......
 Allah (swt) har ikke fastsat imødekommenhed, respekt, kompromis eller tolerance på dagsordenen mod hedenskaben og dens tilhængere, som Allah kalder de værste dyr, som ikke tænker, og der samtidig er døve og blinde (Anfal, 22)." (Fra "Tolerance, fred, Dialog & Islam" s.2. Hitz ut-Tahrir bevægelsen, København, ingen årstal).
 [Udskriv...]"
 13. april, 2010 - 17:13
 Jeg er enig i, beskyttelseshensynet i § 140 - blasfemireglen - om at undgå opildnelse til forhånelse af trossamfund eller gudsdyrkelse
 lige her og nu, må anses aldeles teoretisk, - og at jeg næppe ville ligge søvnløs over dens evt. bortfald, -
 men jeg ikke kan få øje på, at reglen gør nogen skade, og mener ikke, det kan udelukkes, med den så hastig øgede globalisering,
 at samfundsudviklingen pludseligt kunne vise, at den havde en berettigelse.
 (Fx. Jonnie Hansens ordvalg havde været værre end, der han netop blev frikendt for - eller fx. Asger Pedersens citat - måske udvidet og rettet mod katolikker i den aktuelle situation...
 Tjah bla. som gl. kriger kan man vel ikke længere 100% afvise, at vi alle skulle bliver stillet til regnskab på den yderste dag ;-)
 Selvom det er en helt anden diskussion der allerede har kørt andetsteds :
 Højesteret har netop i fin og fornem stil bevaret sin legitimitet, og opretholdt magtens tredeling iht. Grundloven
 ved i Irak-dommen at fastslå det helt grundlæggende princip, der gælder i hvilken som helst retssag, om, at såfremt en sag skal pådømmes af en domstol, er det et krav, at rettens kendelse eller dom vil få en retlig eller faktisk konsekvens for en af de personer - eller selskaber -, der er parter i sagen.
 Selv om Højesteret ikke fandt at dette var tilfældet, - og sagen kunne have været endt med denne begrundelse, (punktum: "thi kendes for Højesteret - at betale kr. xx) har retten alligevel valgt at dømme om flere af de argumenter, som sagsøgerne havde fremsat.
 Orv, den havde DF vist ikke lige tænkt over...
 13. april, 2010 - 19:09
 Hr. Pedersen melder sig i koret, der lige som højesteret selv ikke mener, at den danske højesteret har fjernet sin egen legitimitet med den dom, der siger, at det ikke rager en eneste borger her i landet, om landets ledere overholder grundlov, international lov og ret, med mindre at de kan bevise på højesterets præmisser, at


text:
det rager dem i en grad, der adskiller sig fra alle andre danske borgere!
 - fordi det angår alle borgere lige meget, så rager det ingen,
 - fordi de fleste gemmer sig under den kollektive løgn, genvælger en statsminister, der mod bedre vidende påstod, at Saddam Hussein var i besiddelse af masseødelæggelsesvåben, ja så skal de få oplyste og retskafne ikke komme her!
 Dommen sætter al debat om ret og uret i perspektiv. Den kære lille selvretfærdige røst, de retskafnes røst, har fået sin helt egen falske klang.
 Debatten om ytringsfriheden er sat i verden med det formål at indfange og neutralisere så meget af den begrænsede offentlige opmærksomhed som muligt. Den er bekvemt fordummende for det store fede segment af storforbrugende og storsvinende danskere.
 Emnet bruges af den herskende orden til at identificere sig med, i et selvskabt billede på sig selv som korsfarer i ytringsfrihedens navn, hvor hævdelsen af retten til at sparke islamisterne i røven er sat i verden udelukkende med det formål at demonstrere sin ret til at gøre det i den hellige ytringsfriheds navn.
 At verdens population af islamister tilfældigvis koncentrerer sig omkring oliekilderne, betingelserne for de selvfede danskeres selvdestruktive adfærd, det bringer lige som det hele på plads i den forklaring, som ikke kan sælges hos de selvfede, klart nok ikke!
 13. april, 2010 - 20:08
 Blasfemiparagraffen tjener til at lukke det hul i racismeparagraffen, der giver mulighed for at ramme en minoritet eller endog en specifik borger gennem forhånelse af vedkommendes religion.
 Iøvrigt er det jo stort set umuligt at pege på en grund til, at forhånelse af religiøse dogmer skulle forekomme. Hvad folk reelt foretager sig, med en religiøs tekst som alibi, kan man selvfølgelig kritisere.
 13. april, 2010 - 21:52
 Jo, der var mange, der råbte højt om blasfemi i midt 1970erne, da Jens Jørgen Thorsen ville lave sin Jesus-film (som skildrede hvordan Jesus havde s-e-x). Det var meget blasfemisk fandt mennesker, især Indre Mission. Og Thorsen fik da heller ingen penge fra Filminstituttet til at lave sin film (eller også blev pengene først givet til ham, og siden frataget ham igen?) Filmen blev engang i start 1990erne, med hjælp af den såkaldte 50-50 ordning, hvor man kunne få støtte til 50% af finansieringen, hvis man selv medbragte de sidste 50%. Og ja, filmen blev et flop - muligvis fordi det at se Jesus have s-e-x på film ikke var så provokerende mere som det ville have været i 1970erne.
 Og angående Thorsens Jesus med erigeret lem (på et plankeværk på Birkerød station?) så talte man altså også om blasfemi i 1981/1982/1983. Og daværende Trafikminister Arne Melchior fik dette 'blasfemiske svineri' malet over. Hvorfor han egentlig fik det, kan jeg ikke lige huske, men det var vist noget med offentlige midler, som ikke skulle bruges til at støde nogen (kristne) mennesker...
 I forhold til § 266b er der tale om en paragraf, som Danmark skal have med i den borgerlige straffelov. Og det skal vi, fordi ellers lever vi ej op


text:
til samtlige internationale konventioner mod racisme, som vi har skrevet under på at ville holde.
 Mht. at tagee tekster ud fra deres kontekst, kan jeg diske op med, at 'den som ligger hos en mand som han ligger hos en kvinde skal lide døden' Og hvad med denne her: den som går klædt i tofarvede klæder, eller klæder der er vævet af to stoffer vævet sammen, skal lide døden.
 Ovennævnte er alt sammen fra det Game Testamente. Men tro ej, at det Nye Testamente ikke kan være med. Især Pauli ord om kvinderne der skal holde kæft i forsamlingerne og lade sig belære af deres mænd er en klassiker og lige til et anti-diskriminations-råd... altså til at klage over...
 13. april, 2010 - 22:49
 En tegning af erigeret lem kan næppe anses som blasfemisk, - snarere i kategorien "egnet til at være almindeligt anstødeligt".
 Personligt gider jeg dog ikke rigtigt at se på en tegning heraf - særligt hvis det fx. sker på vej på arbejde om morgenen,
 - ligesom jeg heller ikke ønsker, at mine egne små børn - og alle andres småpiger - skal risikere at se den slags, før de har nået en vis alder - og slet ikke på et plankeværk ved en S-station.
 Du bør sætte dig bedre ind i de ting du debatterer, (da Højesteret i dommen jo netop udtrykkeligt afviste, at der var tale om grundlovsbrud)
 men først og fremmest bør du undlade at gå så langt ud over rammen af det konkrete emne, som Jens Kvist skriver om øverst.
 14. april, 2010 - 09:06
 Højesteret afviste at realitetsbehandle sagen, og kom så med en "pseudovurdering" af substansen i sagen. Dvs. den lagde ren gift for retsfølelsen, ved på den ene side at udtale sig "som om" den havde forholdt sig til sagen, samtidigt med at den dømte sig selv ude i sagen!
 Selve dommen afslører på den måde, at højesteret ikke længere er en domstol, at den har ophævet sig selv som den instans, som det, den dømmende, udøvende og lovgivende orden skulle hente sin legitimitet i, sådan som forfatningen foreskriver det at politiske systems legitimitet hviler i grundloven.
 Når man lever i et retssystem, som har ophævet sin egen legitimitet, så virker den debat, som de kommercielle medier og her Ínformation (med Jens Kvists indlæg) patetisk og ligegyldig.
 Debatten er, som jeg skrev tidligere, " sat i verden med det formål at indfange og neutralisere så meget af den begrænsede offentlige opmærksomhed som muligt. Den er bekvemt fordummende for det store fede segment af storforbrugende og storsvinende danskere.
 At verdens population af islamister tilfældigvis koncentrerer sig omkring oliekilderne, betingelserne for de selvfede danskeres selvdestruktive adfærd, det bringer lige som det hele på plads i den forklaring, som ikke kan sælges hos de selvfede, klart nok ikke!"
 Hr. Pedersen, lad vær med at beskriv dig selv, som den der ved hvad det drejer sig om, modsat andre, og lad vær med at skriv til mig, som om jeg ikke netop har argumenteret


text:
for, hvorfor denne debat om ytringsfriheden er pseudo.
 Se iøvrigt: http://arbejdsforskning.dk/pdf/art-77.pdf
 Du prøver at afspore debatten, og gøre den "patetisk og ligegyldig" og at transformere det hele ind i en "pseudo-debat",
 i form af alt fra Højesterets Irak-dom til islamister oven på oliekilderne,
 For de fleste andre er det dog langtfra helt uvæsentligt, om DF skulle få befolkningens opbakning til at ophæve disse straffeloveregler, som giver domstolene hjemmel til at sende borgere i fængsel i op til 2 år -
 og som har til formål at beskytte særlige befolkningsgrupper, eller befolkningen som sådan mod at nogen skulle de true, forhåne eller nedværdige denne gruppe borgere
 Jeg er helt enig i, at begrebet "ytringsfrihed" ofte misbruges på det groveste - og tit også bruges til at trække opmærksomheden væk fra andre emner - men er det ikke lige præcist, hvad du selv gør i en sådan grad, at du af ubefæstede sjæle kunne blive beskyldt for at være hyret af DFs propagandatjeneste ?
 Men netop fordi reglen i § 266 b sætter en klar grænse for retten til at ytre sig - ligesom ytringsfriheden direkte vil indgå med stor vægt i rettens vurdering af, om nogen i det hele kan straffes, - er begrebet jo langt fra relevant i denne sammenhæng.
 Mht. et muligt forsøg på en generel fokus-fortabelse fra alle andre vigtige emner, tyder antallet af indlæg ved dette konkrete emne, at forslagets gennemslagskraft må ses som yderst begrænset.
 14. april, 2010 - 13:59
 Beklager : rettelse : 4 afsnit sidste linie - skulle stå:
 "... er begrebet jo langtfra IRRELEVANT i denne sammenhæng"
 14. april, 2010 - 16:13
 "...afvise, at vi alle skulle blive stillet til regnskab på den yderste dag"
 Det kan det rigtig nok ikke, men jeg vil nu alligevel fastholde, at afregningen alene bør finde sted mellem den enkelte og en eventuel guddommelighed.


text:
Skat.dk: Fond – Skatte- eller afgiftsmæssige konsekvenser ved fjernelse af begunstiget
 27 Nov 2019 10:34
 16-0744854
 Arv, gave, formueoverdragelse, trust, fond, begunstiget, gaveafgiftspligtig
 Boafgiftslovens §§ 22 og 23
 Skatteforvaltningslovens § 11, stk. 1, nr. 2, § 24, stk. 2-3
 Juridisk Vejledning 2019-2, afsnit C.A.6.1.2.1
 Den juridiske vejledning 2019-2, afsnit C.B.2.15.2
 Se tidligere instans (SKM2016.220.SR)
 Skatterådet har ved bindende svar af 15. marts 2016, offentliggjort ved SKM2016.220.SR, besvaret følgende spørgsmål:
 1. Kan SKAT bekræfte, at det ikke vil have nogle skatte- eller afgiftsmæssige konsekvenser for
 Person A eller dennes arvinger, såfremt Person A fjernes som begunstiget?
 med: ”Nej”.
 Det fremgår af Skatterådets bindende svar af 15. marts 2016, følgende:
 Som det fremgår af den vedlagte fundats (herefter "Fundatsen"), blev Fonden stiftet den 15. september 1987. Fonden blev stiftet af Y, der var gift med Person A, cpr-nr.: [...]. Ægteparret boede på dette tidspunkt uden for Danmark og havde 3 voksne livsarvinger, Person B, Person C og Person D.
 I 2002 afgik Y, der var skattemæssigt hjemmehørende i land Y1, ved døden. I forbindelsen med behandlingen af dødsboet efter Y blev midlerne i Fonden ikke skiftet, da de ansås for endelig udskilt.
 Person A, der er xx år og dement, har solgt sin faste ejendom i Danmark og er kommet på plejehjem, hvorfor Person A - efter Trustees vurdering - ikke længere har behov for uddelinger fra Fonden. Trustee ønsker derfor at fjerne Person A som beneficeret.
 "l (c) "the Vesting Day" means the day on which shall expire the period of eighty years from the date of this Settlement or such earlier day as the Trustee may at any time by Deed appoint to be the Vesting Day:
 (e) "the Beneficiaries" means
 4. (a) Until the Vesting Day the Trustee may with the prior written consent of the Protector from time to time pay or apply the whole or any part or parts of the capital of the Trust Fund to or for the benefit of all or such one or more of the Beneficiaries for the time being living and ascertained in such shares if more than one and in such manner as the Trustee think fit.
 Selvangivet anden personlig indkomst vedrørende udbetalinger fra trust ifølge sin årsopgørelse
 - xxx kr.
 xxx kr.”
 Som det fremgår ovenfor vedrører den verserende klagesag for Landsskatteretten spørgsmålet om, hvorvidt Fonden skal anses for transparent eller ej, og om Person A skal indkomstbeskattes af uddelinger fra fonden i 2011, eller om hun skal beskattes af indtægterne hidrørende fra midlerne i Fonden.
 Der spørges til en helt anden disposition og nogle helt andre skatte- og afgiftsmæssige konsekvenser end dem, som SKAT har truffet afgørelse vedrørende. Eksempelvis ville der ikke for den verserende klagesag for Landsskatteretten kunne være nedlagt påstand om, at der ikke skulle være boafgiftsbeskatning, såfremt Person A blev fjernes som begunstiget.
 Derudover bemærkes, at hvis Landsskatteretten eller domstolene skulle nå frem til, at trusten ikke er transparent, vil et bindende svar fra Skatterådet, hvor det er en forudsætning, at trusten anses for transparent,