text:
civile sager og straffesager. Sammen med forfatningsdomstolen (Verfassungsgericht) og forvaltningsdomstolen (Verwaltungsgericht) betegnes den som højesteret. Det betyder, at dens afgørelser ikke kan appelleres på nationalt plan.
 Højesterets praksis er afgørende for den ensartede anvendelse af lovgivningen på hele forbundsstaten Østrigs område.
 Selv om de underordnede domstole ikke er retligt forpligtet til at følge dens afgørelser, bruger de normalt højesterets praksis som rettesnor.
 B. Det Civilretlige system
 Det civilretlige system er opdelt i almindelige civile sager, arbejdsretlige sager, handelsretlige sager og voldgiftssager.
 Under den almindelige civilproces hører privatretlige sager, der ikke henhører under handelsretternes eller arbejdsretternes kompetence, eller som behandles af voldgiftsretter.
 C. Appelsystemet
 C.1. Appel i civile sager
 I almindelige civile sager er der som udgangspunkt to instanser, der hver især kan bestå af tre trin. Tvister behandles i første omgang af enten distrikts- eller delstatsretterne.
 Hvis første instans er distriktsretten, skal en appelsag føres ved retten i første instans (Gerichtshof erster Instanz). I så fald træffes afgørelsen af et appelkammer.
 Hvis første instans er retten i første instans, skal appelsagen føres ved retten i anden instans (Gerichtshof zweiter Instanz), hvor et appelkammer i anden instans træffer afgørelsen.
 Retterne i anden instans skal kun prøve afgørelser fra første instans. De tager i princippet kun stilling til sagen på grundlag af de påstande, der var nedlagt ved afslutningen af den mundtlige forhandling i første instans og de faktiske omstændigheder, der forelå på dette tidspunkt. Retterne i anden instans kan selv afgøre sagen (dvs. stadfæste eller ændre afgørelsen). I dette øjemed kan de – inden for rammerne af de påstande og anbringender, der var fremsat i første instans – helt eller delvis genoptage eller supplere retsforhandlingerne eller ophæve afgørelsen fra første instans og hjemvise sagen til fornyet behandling eller forkaste appellen.
 Hvis der er tale om retlige spørgsmål af principiel betydning, kan sagen indbringes for højesteret.
 Højesteret tager kun stilling til retlige spørgsmål, og dens afgørelse er derfor bundet af de faktiske omstændigheder, der allerede er fastlagt. Den efterprøver således kun den afgørelse, der er truffet på dette grundlag, eller påpeger ugyldighedsgrunde og i begrænset omfang formelle fejl ved de forudgående procedurer. Højesteret virker ikke kun som kassationsdomstol. Den kan også selv afgøre en sag (stadfæste eller ændre), ophæve de hidtidige afgørelser og hjemvise sagen til fornyet behandling eller forkaste appellen.
 I første instans behandles sagerne stort set af en enkelt dommer (ved tvister med en værdi på over 100 000 EUR kan en af sagens parter anmode om behandling af tre dommere). I anden instans behandles sagerne af et kollegium på tre dommere og ved højesteret på fem dommere. Hvis der er tale om et retligt spørgsmål af principiel betydning (f.eks. ændring af fast retspraksis), udvides dommekollegiet til elleve dommere.
 C.2 Appel i straffesager
 I strafferetssager er der to trin.
 Hvis retten i første instans er en distriktsret, kan der appelleres:
 med afgørelsens gyldighed
 mod afgørelsen om skyldsspørgsmålet og mod strafudmålingen.
 Afgørelsen træffes af et panel på tre dommere ved den kompetente delstatsret.
 Hvis afgørelsen træffes af delstatsretten i første instans


text:
med en enkelt dommer (ved alle straffelovsovertrædelser og forseelser (f.eks. mened) med en straframme på op til fem år), kan der appelleres:
 mod afgørelsens gyldighed
 mod afgørelsen af skyldsspørgsmål og mod strafudmålingen
 Afgørelsen træffes af et panel på tre dommere ved den kompetente appelret.
 Hvis delstatsretten i første instans består af en domsmandsret (Schöffengericht) eller et nævningeting (Geschworenengericht), skal et annullationssøgsmål indgives til højesteret. Hvis appellen vedrører strafudmålingen, træffes afgørelsen af den kompetente appelret.
 D. Retsmidler mod trufne afgørelser
 I almindelige civile sager kan afgørelser afsagt i første instans anfægtes i form af retsmidlet Berufung. Dette retsmiddel kan under alle omstændigheder anvendes, hvis der nedlægges påstand om ugyldighed eller urigtig retlig bedømmelse på bestemte områder – i tvister med en værdi på over 2 700 EUR også under henvisning til formelle fejl eller fejlagtig bedømmelse af sagens faktiske omstændigheder.
 Afgørelser, der er truffet i anden instans, kan anfægtes i form af Revision. Denne form for appel til højesteret er dog - afhængigt at det relevante retsområde - underlagt forskellige begrænsninger. I princippet afgør højesteret kun retsspørgsmål af væsentlig betydning. Det er således en betingelse for indbringelse af sagen for højesteret, at der foreligger et omtvistet retsspørgsmål. Under alle omstændigheder gives der i bestemte tilfælde kun adgang til at appellere afgørelser truffet i anden instans i tvister med en værdi på over 5 000 EUR, og hvis tvisten omhandler et beløb under 30 000 EUR, skal en appel (Revision) til højesteret også godkendes af andeninstansen (enten direkte eller ved en ny anmodning).
 E. Retsdatabaser
 Websitet for det østrigske retsvæsen (http://www.justiz.gv.at/) giver generelle oplysninger om retssystemet.
 Er der gratis adgang til databasen?
 Ja, der er gratis adgang til det østrigske retsvæsens website.
 Domstolenes kompetence - Østrig
 Sidste opdatering: 18/12/2015

type: other


text:
Skat.dk: Fratrædelsesgodtgørelse/skattefri godtgørelse - kompensation tilkendt ved Højesteret
 17 Jul 2001 08:21
 2-1-1864-0071
 En af Højesteret tilkendt kompensation til en funktionær i forbindelse med fratræden kunne for den del, der lå ud over godtgørelse efter funktionærlovens regler, anses skattefri som kompensation for tort. Der var ved udmålingen af beløbet af Højesteret henset til, at der forelå mangler ved sagsbehandlingen i kommunen i forbindelse med afskedigelsessagen.
 Klagen skyldes, at Told- og skatteregionen har fundet, at erstatning i forbindelse med ansættelsesophør, som klageren er blevet tilkendt ved Højesterets dom af 12. maj 1999, er skattepligtig i henhold til ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 2 (lovbkg. nr. 819 af 3. november 1997), hvorfor kommunen er anset pligtig til at indeholde A-skat og arbejdsmarkedsbidrag i den udbetalte erstatning.
 Det fremgår af sagen, at klageren ved Højesterets dom af 12. maj 1999 blev tilkendt en økonomisk kompensation på 200.000 kr. med følgende begrundelse:
 "Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at Kommunen ved afskedigelsen af A har tilsidesat de forvaltningsretlige krav til høring, aktindsigt og begrundelse, og at kommunen ikke har godtgjort, at den manglende iagttagelse af disse garantier for rigtigheden af kommunens beslutning var uden afgørende betydning for denne.
 Højesteret finder imidlertid, at kommunens manglende overholdelse af de nævnte forvaltningsretlige regler ikke bør føre til, at A’s ansættelse ved kommunen fortsat består, men at der alene tilkommer hende en økonomisk kompensation.
 Under hensyn til de foreliggende mangler ved behandlingen af afskedigelsessagen – herunder udformningen af afskedigelsesskrivelsen – ansættelsens varighed, lønniveauet, A’s manglende mulighed for at finde anden beskæftigelse og i øvrigt praksis på ansættelsesrettens område fastsættes denne kompensation skønsmæssigt til 200.000 kr."
 Det fremgår videre, at klageren ved ansættelsesbrev af 10. januar 1992 blev ansat som ledende sygeplejerske ved den integrerede døgnpleje i kommunen. Ansættelsesbrevet erstattede et tidligere ansættelsesbrev af 15. juni 1989. Klageren blev opsagt ved brev dateret 13. september 1994 med 4 måneders varsel til fratræden 31. januar 1995. Klageren blev samtidig fritstillet i opsigelsesperioden. Klageren havde ifølge overenskomsten krav på løn i 5 måneder. Klageren har fået udbetalt dette beløb og er blevet beskattet af beløbet.
 Told- og skatteregionen har, med henvisning til kildeskattelovens § 46, stk. 1 og arbejdsmarkedsfondslovens § 15, stk. 6, pålagt kommunen at indeholde A-skat og arbejdsmarkedsbidrag af den udbetalte godtgørelse, idet denne er anset for omfattet af ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 2.
 Regionen har henvist til, at det fremgår af dommen, at beløbet bl.a. er blevet fastsat under hensyn til lønniveauet samt A’s manglende mulighed for at finde anden beskæftigelse. Det er derfor regionens opfattelse, at beløbet er udbetalt til dækning af et økonomisk tab, der er omfattet af bestemmelsen i ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 2. Regionen har yderligere henvist til ligningsvejledningen afsnit A.B.1.4.1. og Lsr. 1982.153.
 I afgørelsen er det anført, at godtgørelse i anledning af fratræden af stilling skal medregnes til den særlige indkomst, jf. dagældende lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 9. Det er i afgørelsen anført, at det fremgår af


text:
motiverne til den nævnte lovbestemmelse, at den tilsigtede af gennemføre en rimelig og ensartet beskatning i alle tilfælde, hvor der ved fratræden af stilling bliver udbetalt et beløb, som overstiger den skattepligtiges sædvanlige aflønning.
 Ved ophævelse af særlig indkomstskat blev ligningslovens § 7 O indført som afløser for ovennævnte bestemmelse. I lovforslaget hertil L137 94/95, er det anført, at der ikke er tilsigtet nogen ændring af bestemmelsens anvendelsesområde. Vedrørende TfS. 1999.273 har regionen henvist til, at der er skattefrihed for godtgørelse efter ligebehandlingslovens § 14, da godtgørelsen blev udbetalt til dækning af et ikke økonomisk tab.
 Klagerens advokat har principalt nedlagt påstand om, at den ved Højesterets dom af 12. maj 1999 tilkendte kompensation er skattefri. Højesteret har tilkendt en kompensation for
 "kommunens manglende overholdelse af de forvaltningsretlige regler"
 Han har til støtte herfor anført, at kompensationen er et engangsbeløb til dækning af et ikke økonomisk tab og dermed skattefrit jf. statsskattelovens §§ 4 og 5. Det gøres gældende, at beløbet ikke er godtgørelse for fratræden, og således ikke er skattepligtigt efter ligningslovens § 7 O. Højesteret har i sin dom anvendt begrebet "kompensation", og det gøres gældende, at der dermed sondres mellem den kompensation klageren er blevet tildelt og de almindeligt kendte begreber erstatning og godtgørelse.
 Højesteret har tilsluttet sig Østre Landsrets præmisser, som anfører, at kompensationen er tildelt under hensyn til at kommunen ikke har overholdt de forvaltningsretlige forskrifter og regler, som dels er fastlagt i forvaltningsloven, dels er ulovbestemte. De i sagen omhandlede overtrædelser er forvaltningslovens § 19, § 21 og §22 jf. § 24. Kommunens henvisning til, at kommunen ikke havde "den fornødne tillid til....som leder af den integrerede ordning" er ubestemt og opfylder ikke de i forvaltningslovens §§ 22 og 24 stillede krav til indholdet af en begrundelse. Det gøres derfor gældende, at et udsagn som dette er identisk med retsstridige krænkelser i erstatningsansvarslovens § 26, og at kompensationen derfor skal ligestilles med en erstatning for tort, der er skattefri.
 Advokaten har henvist til, at der ikke foreligger trykt retspraksis om, hvorledes kompensation for manglende overholdelse af de i forvaltningsloven givne forskrifter skal behandles skattemæssigt.
 Han har henvist til en afgørelse truffet af en told- og skatteregion og en afgørelse truffet af en anden told- og skatteregion, hvor erstatning for manglende overholdelse af de forvaltningsretlige forskrifter om partshøring, blev anset for skattefri. Han har endvidere henvist til TfS. 1999. 273, hvor Ligningsrådet ved bindende forhåndsbesked vedr. seksuel chikane har fundet, at godtgørelse der tilkendes efter ligebehandlingslovens § 14 betragtes som et engangsbeløb til dækning af ikke-økonomisk tab og derfor som skattefrit.
 Han har yderligere henvist til afgørelse fra en skatteforvaltning, hvor forvaltningen havde fundet, at en økonomisk kompensation for manglende overholdelse af forvaltningsretlige regler blev anset som skattefri i henhold til statsskattelovens § 5.
 I nærværende sag har kommunen, der var ansættelseskommune for klageren, krænket hendes rettigheder ved ikke at overholde de forvaltningsretlige forskrifter som skulle sikre hende en forvaltningsretlig rigtig behandling i forbindelse med afskedigelsen.
 Godtgørelse for manglende oprettelse af ansættelsesbeviser anses efter praksis


text:
for ikke at være skattepligtig. Denne godtgørelse er skattefri, uanset om godtgørelsen udbetales i forbindelse med fratræden eller ej.
 Det der udløser kompensationen i klagerens sag, er ikke selve afskedigelsen, men kommunens manglende overholdelse af de forvaltningsretlige forskrifter.
 Klagerens advokat har subsidiært nedlagt påstand om, at et beløb svarende til 65.224,08 kr. skal beskattes efter ligningslovens § 7 O, stk. 1, nr. 2 jf. stk. 3, mens det resterende beløb på 134.775,92 kr. er skattefrit som kompensation for et ikke økonomisk tab jf. statsskattelovens §§ 4 og 5.
 Han har til støtte herfor anført, at klageren i henhold til funktionærlovens § 2 b ville, for en opsigelse, der ikke var rimeligt begrundet i virksomhedens forhold, være berettiget til en godtgørelse. Denne godtgørelse ville ifølge § 2 b skulle fastsættes under hensyn til funktionærens ansættelsestid og sagens øvrige omstændigheder, men ikke overstige funktionærens løn for en periode svarende til halvdelen af det opsigelsesvarsel, der tilkommer den pågældende i henhold til § 2, stk. 2 og 3. Såfremt funktionæren ved opsigelsen er fyldt 30 år, kan godtgørelsen dog udgøre indtil 3 måneders løn.
 Klageren havde et opsigelsesvarsel på 4 måneder, og ville i henhold til sidste led i funktionærlovens § 2 b, stk. 1, maksimalt være berettiget til en godtgørelse svarende til 3 måneders løn, hvilket svarer til 65.224,08 kr.
 Godtgørelse, der udbetales i forbindelse med fratræden af stilling, medregnes efter reglerne i ligningslovens § 7 O. Denne bestemmelse afløser bestemmelsen i lov om særlig indkomstskat § 2, nr. 16. Af forarbejderne til denne bestemmelse fremgår, at engangsudbetalinger til en funktionær i forbindelse med fratræden af stilling oprindelig enten var almindelig indkomstskattepligtig som tillæg til lønnen eller var skattefri som erstatning for tab af stilling. Ved indførelse af reglerne om beskatning af fratrædelsesgodtgørelse var det tilsigtet at gennemføre en ensartet beskatning i alle tilfælde, hvor der ved fratræden blev udbetalt et beløb ud over den sædvanlige aflønning. Bestemmelsen omfatter således såvel tillæg til lønnen som erstatning for tab af stilling.
 Landsskatteretten bemærker, at klageren ifølge Højesterets dom er blevet tilkendt en kompensation med den begrundelse, at de forvaltningsretlige krav til høring, aktindsigt mv. ikke har været overholdt. Klageren er efter funktionærlovens regler berettiget til en godtgørelse udover indtægtstabet. En sådan godtgørelse er som udgangspunkt skattepligtig efter ligningslovens § 7 O. Den del af kompensationen, der ligger udover godtgørelse efter funktionærlovens regler, må anses som kompensation for retsstridige fejl, der må sidestilles med tort, der efter praksis er skattefri efter statsskattelovens §§ 4 og 5. Landsskatteretten kan derfor tiltræde advokatens subsidiære påstand, hvorefter 134.775,92 kr. må anses som skattefri kompensation for et ikke økonomisk tab, mens et beløb svarende til 65.224,08 kr. er skattepligtig efter ligningslovens § 7 O.


text:
» Køb Ochstin Casual Gold – 599 kr.
 Ochstin Casual Gold
 Ochstin Casual Gold_x000D_
 Ochstin er et brand, hvor du får rigtig meget ur for pengene. Du betaler kun for uret, og ikke for brand-værdi, hvilket gør det ideelt for dig, der leder efter et rigtig godt køb. Priserne er lave, men kvaliteten er i top – her får du (Læs mere)
 Navn: Ochstin Casual Gold
 Varenummer: 1341
 En stor portion internet webshops yder nu en række forskellige leveringsmodeller. En der er meget almindelig er for øjeblikket at få sendt til en pakkeshop, så du nemt selv kan hente bestillingen når der er tid til det. Den er jo særligt smart, og ofte desuden den billigste leveringsversion ved køb af Ochstin Casual Gold.
 Du bør omvendt afveje for og imod at vælge levering til dit hus eller til din arbejdsplads. Den er almindeligvis en tak mere bekostelig, men endda temmelig uproblematisk. Den mest letkøbte metode til levering vil dog utvivlsomt være selv at hente varerne, men dette er betinget af at du er i kort afstand af webshoppens bopæl.
 Leveringstiden på special tilbud kan være vældig betydningsfuld i tilfælde af at man står og skal bruge dine nye varer om et øjeblik, og i det øjemed er det i sandhed på sin plads at man kigger nærmere på den estimerede leveringsdato på det pågældende produkt.
 En masse netshops i Danmark garanterer levering efter en enkelt hverdag på de fleste varenumre, eksempelvis Ochstin Casual Gold, hvilket dog beroer på at orden realiseres før et nøjagtigt klokkeslæt, med det formål at de højst sandsynligt kan nå at få de nye varer afsted forud for at personalet får fri.
 Enkelte internet forretninger frembyder portofri levering, men undertiden er det under betingelse af at der indkøbes for et konkret beløb. Alternativt burde man vælge den mest prisbevidste leveringsmetode, som typisk – uden hensyn til om du opholder sig ved Fredericia, Slagelse eller Humlebæk – er at få dem til at bringe produkterne til et udleveringssted.
 Det er i dag meget fleksibelt for almindelige mennesker at vurdere prisniveauet hos flere butikker på nettet, og altså har de fleste internet virksomheder set sig nødsaget til at stampe prisniveauet på produkterne – til børn og babyer, og samtidig til voksne – markant, og endda nogle gange sikre fragtfri levering.
 Trods dette kan det stadigvæk blive tiden værd at kontrollere enkelte e-firmaer efter rabat på Ochstin Casual Gold før du placerer ordren, så man er velinformeret til at opnå den billigste pris.
 Man bør bare ikke glemme, at i tilfælde af at en internet virksomhed udbyder deres produkter for en salgspris der kan ses som usædvanlig letkøbt, så er det i nogle tilfælde være en indikation på en snydagtig internet webshop. Kortkøb er imidlertid omfavnet af en ordning, der redder kunden imod svindlende online forretninger.
 Generelt går vi ind for køb med kort eller mobilbetaling. Som alternativ burde du benytte en afbetalingsordning fra for eksempel ViaBill, for så vidt du vil godtgøre regningen over en periode.
 Inden folk


text:
handler hos en shop kunne man i virkeligheden gøre sig bekendt med indholdet af netbutikkens forretningsaftale, det er dog for det meste ikke særlig spændende.
 Et nemmere alternativ kunne derfor være at kigge hvorvidt internet forretningen er e-mærket, som kan være et tegn på at internet webshoppen respekterer gældende dansk lovgivning, og at online virksomheden lejlighedsvis revurderes af fagmænd som er meget bekendte med vilkårene. Dette er desuden en god chance for assistance, for så vidt du får vanskeligheder som følge af din handel.
 Tillige kan det anbefales at du er vaks omkring de mest relevante betingelser i forbindelse med handlen, som fx hvilken returpolitik internet shoppen kører med. I den relation er det tilmed relevant, at man til enhver tid bibeholder ens e-mail kvittering, så man altid kan vidne om ordren af Ochstin Casual Gold, ligegyldigt om man søger et produkt til en dame eller herre.
 Trustpilot indebærer flere fine genveje til at se nærmere på en hel del eksisterende brugeres kritik og af den grund er det anbefalelsesværdigt, at du kigger på e-forhandlerens ratings af Ochstin Casual Gold forud for at du færdiggør din shopping.
 Facebook indebærer endvidere ganske gode genveje til at få en idé om e-handlens troværdighed. Desuden møder vi en række internet varehuse hvor man kan formulere en anmeldelse af deres køb, som på samme måde må tages i brug til at vurdere kundetilfredsheden.
 Hjemmesiden er finansieret af indtægter fra annoncer. Vi har et tæt samarbejde med en mængde internet foretagender derved at vi promoverer butikkernes tilbud, og tager betaling for så vidt en bruger fra vores hjemmeside udfører en handel.
 Anvisninger omkring tilbud og webbutikker opdateres hele tiden, men vi ønsker ikke at påtage os ansvaret for modifikationer der kan være foretaget siden vi sidst opdaterede vores data.


text:
Skat.dk: C.C.2.4.4.3 Afskrivningsgrundlag, bygninger og installationer
 Dette afsnit beskriver opgørelsen af grundlaget for afskrivninger på bygninger og installationer.
 Opgørelsen af afskrivningsgrundlaget
 Ejendomsinvesteringsprojekter
 Fordeling af købesum på bygninger, grund mv.
 Afskrivningsgrundlaget for bygninger anskaffet før indkomståret 1999
 Der afskrives særskilt på anskaffelsessummen for hver bygning efter AL § 14 , stk. 1.
 Hvorvidt der er tale om en eller flere bygninger afgøres efter principperne nævnt i afsnit C.C.2.4.4.1 "Afskrivningsberettigede bygninger".
 Installationer afskrives som udgangspunkt særskilt, medmindre de erhverves sammen med den bygning, som de tjener. Se afsnit C.C.2.4.4.2 "Installationer i bygninger".
 Afskrivningen sker på anskaffelsessummens kontantværdi, der beregnes ved, at den kontante del af bygningens eller installationens anskaffelsessum lægges sammen med kursværdien af den resterende del af overdragelsessummen, som anført i AL § 45 , stk. 1. Se afsnit C.C.2.4.1 om kontantomregning.
 Den kontantværdiomregnede anskaffelsessum fordeles på de anskaffede aktiver. Se om dette i nedenstående afsnit "Fordeling af købesum på bygninger, grund mv."
 Hvad medregnes i anskaffelsessummen
 Til bygningens anskaffelsessum medregnes efter praksis en forholdsmæssig del af handelsomkostningerne, såsom advokat- og mæglersalær samt stempel- og tinglysningsafgift vedrørende skødet. Udgifter til byggeteknisk gennemgang og til eventuel vurdering af ejendommen kan indgå i afskrivningsgrundlaget.
 Det er en forudsætning, at køberen af ejendommen selv har afholdt de pågældende udgifter.
 Hvis udgifterne til advokat og mægler eller byggeteknisk gennemgang mv. er afholdt af en udbyder af et ejendomsinvesteringsprojekt som led i udarbejdelsen af det færdige investeringsprojekt, som købes af investorerne, kan investorerne ikke regne de pågældende udgifter med i opgørelsen af anskaffelsessummen, fordi udgifterne ikke kan anses som handelsomkostninger for investorerne. Se SKM2008.465.HR .
 Udgiften til en projektudbyders honorar har heller ikke en så nær tilknytning til selve ejendomsoverdragelsen, at den kan regnes med som en handelsomkostning. Honoraret til projektudbyderen er en etableringsudgift, der hverken er fradragsberettiget eller afskrivningsberettiget. Se SKM2008.967.HR .
 Prioriteringsomkostninger, herunder kurstab samt udgifter til finansiering og omkostninger i forbindelse hermed, udgør heller ikke en del af anskaffelsessummen. Se SKM2011.10.HR . Se også, SKM2006.310.VLR og SKM2007.467.LSR om samme problemstilling.
 Tilsvarende kan udgifter til erhvervelse af en byggegrund heller ikke lægges til anskaffelsessummen for bygninger eller installationer.
 Udgifter i forbindelse med eventuel nedrivning af en gammel bygning kan, under visse betingelser, lægges til afskrivningsgrundlaget for en ny bygning. Se SKM2003.79.LR.
 En deltager i et ejendomsinvesteringsprojekt skal også opgøre afskrivningsgrundlaget for bygninger og installationer som anført i ovennævnte afsnit.
 En deltager i et ejendomsinvesteringsprojekt kan derfor ikke regne betaling for projektomkostninger, rådgivningshonorar, udbyderhonorar og lignende med i sin andel af afskrivningsgrundlaget for en ejendom, fordi der typisk er tale om betaling for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet med henblik på at give de enkelte deltagere et afkast af deres investering. Se ovennævnte SKM2008.967.HR .
 Følgende afgørelser anerkender ikke, at udbudsprovision, rådgivning, konsulentassistance og andre lignende udgifter vedrørende investeringsprojektet er tillagt afskrivningsgrundlaget:
 SKM2015.88.SR, udbyderselskab videresolgte vindmølleanparter efter at have ejet anparterne i ca. 1 år og efter at have udarbejdet prospekt og foretaget optimeringer af projektet. Der kunne ikke afskrives på forskellen mellem selskabets købs- og salgspris, der måtte anses som vederlag for


text:
den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. (Sagen vedrørte et investeringsprojekt med vindmøller, men resultatet ville være det samme, hvis der havde været tale om et ejendomsinvesteringsprojekt).
 SKM2014.163.LSR , videresalgsavance kunne ikke medtages ved opgørelse af den skattemæssige anskaffelsessum ved opgørelse af genvundne afskrivninger. Da der afskrives på den skattemæssige anskaffelsesum, betyder dette, at videresalgsavancen heller ikke kunne indgå i afskrivningsgrundlaget.
 SKM2014.236.HR , ejendomsprojekt. Projektudbyderhonorer kunne ikke indgå i anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven. Anskaffelsessummen skulle opgøres ens efter ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven.
 SKM2014.362.HR , hvor projektudbyderen havde købt en ejendom og videresolgt den få måneder efter til investorerne til en forøget pris, hvilket af landsretten blev anset som honorar for den overordnede strukturering mv.
 SKM2012.588.ØLR , hvor avance ved videresalg reelt havde karakter af honorar til projektudbyderen
 SKM2012.516.BR , hvor udbyderhonorarer med urette var indgået i afskrivningsgrundlaget
 SKM2012.515.BR , hvorefter anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven skal opgøres tilsvarende som efter afskrivningsloven, hvorfor udbyderhonorar ikke kan indgå heri. SKM2014.517.ØLR, SKM2014.736.ØLR og SKM2013.627.BR (anket) er eksemper herpå.
 SKM2011.32.BR
 SKM2009.562.HR , hvor investorer i et investeringsprojekt betaler mere end ejendommens værdi, hvilket ikke kan indgå i afskrivningsgrundlaget
 SKM2008.776.LSR , hvor udbyderhonorar ikke kunne tages med i afskaffelsessummen ved opgørelse af en kommanditists andel af genvundne afskrivninger samt avance ved kommanditselskabets salg af en ejendom
 SKM2008.579.LSR , hvor Landsskatteretten i princippet accepterede, at en prisstigning inden videresalget til investorerne kan indgå i afskrivningsgrundlaget. Forudsætningerne for dette var imidlertid ikke opfyldt i den konkrete sag
 SKM2007.468.LSR , hvor udgiften til skødestempel, rådgivende ingeniører (honorar for byggeteknisk gennemgang) og berigtigende advokat dog kunne indgå i afskrivningsgrundlaget
 SKM2006.649.VLR , hvor udgifter til berigtigende advokat og til arkitekt for en tilstandsrapport dog kunne indgå i afskrivningsgrundlaget.
 Investorer kan ved opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for en investeringsejendom medregne:
 Sædvanligt honorar til en arkitekt for byggeteknisk gennemgang af ejendommen
 Sædvanligt mæglersalær, forudsat at det konkret kan godtgøres, at der er udøvet en egentlig mæglervirksomhed i forbindelse med overdragelse af ejendommen
 Udgifter til advokat for udarbejdelse af skøde.
 Derimod kan udgifter til konsulentbistand vedrørende gennemgang af ejendommens lejekontrakter, gennemgang af finansieringsmuligheder, udgifter til advokat til gennemgang af ejendommens papirer i forbindelse med købet af ejendommen og udgifter til identifikation af ejendommen ("finders fee") ikke indgå i afskrivningsgrundlaget. Se SKM2008.389.SR . Se også SKM2011.587.HR om "finders fee".
 En investor, der udover sit indskud i forbindelse med indtræden i et kommanditselskab betaler yderligere beløb, fx en risikopræmie til de oprindelige kommanditister, kan ikke lægge dette beløb til afskrivningsgrundlaget. Se SKM2009.498.VLR .
 Landsskatteretten fandt, at den købesum, som udbyderen og investorerne i et investeringsprojekt havde aftalt, ikke kunne lægges til grund ved opgørelse af afskrivningsgrundlaget for en ejendom, fordi
 parterne havde en fælles interesse i at fastsætte et højt afskrivningsgrundlag for ejendommen
 investorernes købesum svarede til, hvad der var forudsat i tegningsprojektet
 udbyderen kort tid efter købet af ejendommen videresolgte den til investorerne.
 Det blev herefter lagt til grund, at den aftalte købesum indeholdt et honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet.
 I samme sag kunne et honorar på 300.000 kr. for markedsundersøgelser heller ikke indgå i


text:
den afskrivningsberettigede anskaffelsessum for ejendommen, da det ikke havde den fornødne snævre tilknytning til berigtigelsen og gennemførelsen af ejendomskøbet. Se SKM2009.576.LSR
 Et beløb benævnt "compensation payment" var betalt til sælgeren af en ejendom. Ejendommen var købt af et K/S i England, hvori skatteyderen deltog som kommanditist. Beløbet kunne ikke lægges til skatteyderens anskaffelsessum for ejendommen eller trækkes fra som kurstab på gæld i fremmed valuta. Se SKM2009.811.LSR .
 Udgifter til "investorrejse" kan hverken trækkes fra eller afskrives hos investorerne. Se SKM2011.487.VLR og SKM2013.200.ØLR.
 I meddelelsen SKM2008.390.SKAT og i styresignalet SKM2009.261.SKAT er der en nærmere gennemgang af retsstillingen for, hvordan investorer i anpartsprojekter skal opgøre afskrivningsgrundlaget.
 I meddelelsen SKM2008.390.SKAT defineres "brugte anparter" som anparter, der købes af en investor efter at have været ejet af en anden ekstern investor. Med denne formulering afgrænses begrebet således, at der ikke er tale om køb af "brugte anparter", når en investor køber anparter i et kommanditselskab, hvori udbyder selv ejer anparterne.
 Praksisændringen har kun betydning for overdragelser af "brugte anparter" på den måde, som begrebet er defineret i SKM2008.390.SKAT .
 SKM2008.984.LSR er et eksempel på den tidligere praksis, hvorefter afskrivningsgrundlaget ikke skulle reduceres med betalingen for udbyderhonorar mv., da der var tale om køb af "brugte anparter". Se tillige SKM2014.736.ØLR, der vedrørte opgørelse af avancen efter ejendomsavancebeskatningsloven i et tilfælde, hvor der skete videresalg af "brugte anparter".
 Ved sin opgørelse af avance/tab efter ejendomsavancebeskatningsloven skal sælgeren af en "brugt anpart" ifølge gældende praksis ikke regne den del af den modtagne betaling med, der kan henføres til udbyderhonorar mv. Se SKM2010.423.SR . Dette skyldes, at denne del af betalingen ikke kan henføres til den faste ejendom. Gevinst/tab vedrørende udbyderhonorar mv. skal derfor ikke indgå i opgørelsen af den skattepligtige indkomst, medmindre der forelå spekulationshensigt ved erhvervelsen. Om praksis for anparter afstået forud for offentliggørelsen af styresignalet SKM2009.261.SKAT den 14. april 2009, se SKM2013.179.LSR .
 Hvis der er tale om salg af en "brugt anpart", der er erhvervet før praksisændringen, er ingen del af den samlede anskaffelsessum henført til udbyderhonoraret. Se nedenstående afsnit om fordeling af købesummen på bygninger, grund mv.
 Efter praksisændringen skal anpartens samlede salgssum derimod fordeles på den faste ejendom og på udbyderhonorar mv.. Heller ikke i denne situation skal den del af betalingen, der kan henføres til udbyderhonorar mv., regnes med ved opgørelsen af avance/tab efter ejendomsavancebeskatningsloven. Gevinst/tab vedrørende udbyderhonorar mv. er også i disse tilfælde, opgørelsen af den skattepligtige indkomst uvedkommende, medmindre der forelå spekulationshensigt ved erhvervelsen.
 I SKM2009.729.LSR blev en merpris, der var betalt til udbyder i forbindelse med erhvervelse af nogle anparter, anset for at vedrøre formidling af anparterne (udbyder købte anparterne og videresolgte dem efter to dage). Beløbet kunne derfor ikke regnes med ved opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven.
 Sælgeren af "brugte anparter" skal ikke regne den del af salgssummen, der kan henføres til udbyderhonoraret, med i indkomstopgørelsen. Se SKM2011.644.SR .
 SKM2015.88.SR vedrørte anparter, som et såkaldt udbyderselskab videresolgte efter at have ejet anparterne i ca. 1 år på baggrund af et udarbejdet projekt og efter forudgående optimeringer


text:
af projektet. Der var under disse omstændigheder ikke tale om køb af "brugte anparter".
 Når aktiver, der er omfattet af afskrivningsloven overdrages, skal sælger og køber fordele den samlede kontantomregnede salgssum på de aktiver, der er omfattet af overdragelsen. Fordeling skal ske i købsaftale, skøde eller på anden skriftlig måde. Se AL § 45 , stk. 2-4.
 Fordelingen skal bl.a. foretages på bygninger og installationer. Hvis overdragelsen omfatter grund, bolig, kvote, betalingsrettighed eller beholdninger, skal fordelingen også omfatte disse aktiver.
 For handler den 1. januar 2000 eller senere skal der aftales en overdragelsessum for blandet benyttede bygninger , for henholdsvis boligdelen og den erhvervsmæssigt benyttede del af bygningen. Se AL § 45 , stk. 2.
 C.C.2.4.4.4 om delvis afskrivning på bygninger og installationer
 C.C.2.4.1.3.2 "Fordeling af anskaffelsessummer og afståelsessummer", hvor AL § 45 , stk. 2-4 også er omtalt.
 Ved den fordeling, der foretages ved salget af en anpart i en fast ejendom, skabes der parallelitet mellem på den ene side sælgerens afståelsessum og på den anden side køberens anskaffelsessum for anparten i relation til ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven. Sælgerens afståelsessum for andelen i ejendommen, svarer således til køberens anskaffelsessum for samme andel. Se SKM2009.261.SKAT og SKM2010.423.SR .
 Ved køb af en anpart i en ejendom skal en del af betalingen anses for at være betaling for at deltage i et anpartsprojekt. Se afsnittet ovenfor om "brugte anparter". Dette gælder både i forhold til køber og sælger.
 Udgangspunktet er, at den fordeling, som parterne aftaler mellem henholdsvis værdien af at deltage i projektet og værdien af selve ejendommen, skal lægges til grund. Det må antages, at værdien af at deltage i projektet er faldende over tid. Se SKM2009.261.SKAT og SKM2010.423.SR .
 I SKM2002.530.VLR havde uafhængige parter, i forbindelse med overdragelsen af en gård, fordelt købesummen på bl.a. driftsbygningerne i slutsedlen. Sælgeren gjorde gældende, at han ved avanceopgørelsen var berettiget til at lægge til grund, at bygningerne var solgt til en "garageværdi", dvs. en væsentlig mindre overdragelsessum end aftalt, hvilket betød, at der ikke skulle ske beskatning af genvundne afskrivninger. Selv om han til støtte for sit synspunkt kunne henvise til en skønserklæring, fandt landsretten, at fordelingen i slutsedlen skulle lægges til grund ved ansættelsen.
 Reglen om, at der afskrives på bygningens eller installationens anskaffelsessum, gælder også for bygninger anskaffet før indkomståret 1999. Dette gælder:
 Bygninger, der allerede var afskrivningsberettigede forud for indkomståret 1999
 Bygninger, der ikke var afskrivningsberettigede efter den tidligere afskrivningslov, men som fra og med indkomståret 1999 inddrages i kredsen af afskrivningsberettigede bygninger.
 Hvis en sådan bygning er anskaffet den 1. januar 1982 eller senere, skulle anskaffelsessummen kontantomregnes efter den tidligere AL § 19 A . Omregningen til kontantværdi skulle ske til kursværdien på anskaffelsestidspunktet.
 For bygninger, der er anskaffet i tidsrummet fra og med den 1. januar 1982 til og med den 8. juni 1994, skulle kontantomregningen foretages efter reglerne i den nu ophævede bekendtgørelse nr. 523 af 28. september 1982 fra Skatteministeriet.
 For bygninger erhvervet fra og med den 9. juni 1994 til og med indkomståret 1998


text:
skulle den nu ophævede bekendtgørelse nr. 486 af 31. maj 1994 fra Skatteministeriet anvendes til kontantomregningen.
 Hvis kontantomregningen skulle ske på grundlag af det tabelmateriale, der tidligere blev udsendt kvartalsvis af SKAT, var den skattepligtige imidlertid berettiget til at anvende den kontantomregnede handelsværdi for den konkrete fordring. Se TfS 2000, 527 LSR.
 Anskaffelsessummer for bygninger og installationer erhvervet før den 1. januar 1982 skal ikke kontantomregnes. Se AL § 61 .
 For sammenbyggede bygninger, der efter de hidtil gældende regler blev anset for at være én bygning, men som efter den nye afskrivningslov anses for at være selvstændige bygninger (fx bygninger, der er forbundet med mellemgange og lignende), skal afskrivningsgrundlaget og de foretagne afskrivninger fordeles mellem bygningerne.
 En investor havde købt sig ind i et kommanditselskab, der havde erhvervet en fast ejendom. Som følge af sin indtræden som kommanditist havde han bl.a. påtaget sig at tage del i udgifterne til gennemførelse og berigtigelse af ejendomskøbet, og han havde påtaget sig at tage del i udgiften til honorar for udvikling og udbud af et investeringsprojekt vedrørende ejendommen. Ved videresalg kunne udbyderhonoraet ikke indgå i anskaffelsessummen for ejendommen. Der var efter Højesterets opfattelse ikke holdepunkter for at anlægge en anden bedømmelse af, hvad der indgår i anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven end af, hvad der indgår efter afskrivningsloven.
 Tidligere SKM2012.84.ØLR
 SKM2014.362.HR
 En udbyder af et ejendomsinvesteringsprojekt havde købt en investeringsejendom i Finland for 246.180.000 kr. og videresolgt den til investorerne for 288.030.600 kr. I forbindelse med investeringsprojektet nogle få måneder senere. Forskellen mellem købesummen og videresalgsprisen skulle bedømmes som honorar for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet. Beløbet indgik derfor hverken i opgørelsen af afskrivningsgrundlaget efter afskrivningsloven eller i opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven.
 Højesteret fandt, at det ikke var udtryk for en praksisændring med tilbagevirkende kraft, at en udgift, som udbyderen af et projekt med investering i fast ejendom betegnede " finders fee ", ikke kunne lægges til afskrivningsgrundlaget eller trækkes fra. Østre Landsret havde i den indankede dom anset honoraret for at være et honorar til selskabet i dets egenskab af projektudvikler og projektudbyder. Honoraret indgik derfor ikke i den afskrivningsberettigede del af købesummen.
 Et honorar til en konsulent for rådgivning om og formidling af finansiering af et ejendomsinvesteringsprojekt kan ikke regnes med i afskrivningsgrundlaget, da udgiften knytter sig til finansieringen og ikke angår berigtigelsen og gennemførelsen af selve ejendomshandlen.
 Se tilsvarende i SKM2009.522.ØLR
 Sagen vedrørte et kommanditselskab, der var stiftet den 11. oktober 2000. Ved bindende købstilbud af 10. november 2000 købte kommanditselskabet en ejendom i England for 3.050.000 £, svarende til 37,4 mio. kr. , og modtog skøde den 11. december 2000. Den 15. december 2000 underskrev skatteyderen en tegningsaftale om køb af ti anparter i kommanditselskabet. Ifølge prospektet erhvervede investorerne ejendommen med tilbagevirkende kraft til stiftelsen af kommanditselskabet den 11. oktober 2000 for 37,4 mio. kr., svarende til den pris udbyderen havde betalt. Investorernes samlede anskaffelsessum for anparterne udgjorde 42,1 mio. kr .
 Skatteyderens advokat gjorde gældende, at der - på trods af det anførte i prospektet om


text:
tilbagevirkende kraft - var tale om en "videresalgssituation", hvor udbyderen havde været ejer af ejendommen, inden den blev videresolgt til investorerne. Dette skyldtes, at aftalen om tilbagevirkende kraft var motiveret af praktiske grunde og kun havde den effekt, at de ind- og udtrædende kommanditister i økonomisk henseende blev stillet, som om tegningen af anparterne fandt sted den 11. oktober 2000. Advokaten gjorde på den baggrund gældende, at investorerne havde købt "brugte anparter" og kunne afskrive på hele købesummen på 42,1 mio. kr.
 Højesteret fandt, at investorerne havde købt sig ind i en erhvervsvirksomhed ved, i overensstemmelse med beskrivelsen i prospektet, at
 erhverve ejendommen for den pris på 37,4 mio. kr., som udbyder havde skaffet den til
 påtage sig at betale udgifterne ved dette købs berigtigelse og gennemførelse
 påtage sig at betale omkostninger og honorarer, som havde karakter af vederlag for investeringsprojektets udvikling og udbud.
 Det var under disse omstændigheder uden betydning, om kommanditselskabets køb af ejendommen skete før eller efter investorernes anpartstegning. Betaling til en engelsk mægler for arbejdet med at finde mulige investeringsejendomme og andre opgaver, som angik etableringen af erhvervsvirksomheden, skulle behandles på samme måde som udgiften til projektudbyderens honorar . Denne betaling var derfor ikke en handelsomkostning og kunne ikke regnes med ved opgørelse af afskrivningsgrundlaget. Honoraret til udbyderen kunne ikke indgå i afskrivningsgrundlaget, ligesom et honorar vedrørende oplysninger om kreditværdighed ikke kunne indgå i afskrivningsgrundlaget, da der var tale om omkostninger forbundet med finansieringen af ejendommen.
 Se tilsvarende SKM2014.146.LSR
 Da Højesteret lagde til grund, at et udbyderhonorar vedrørte den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet , kunne der ikke være tale om en udgift, der kunne knyttes til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Højesteret fandt, at der derimod var tale om en etableringsudgift.
 Højesteret henviser i dommen til SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR .
 Højesteret stadfæstede ikke den indankede landsretsdom i henhold til grundene. Da der ikke havde været afholdt udgifter til mæglerhonorar i traditionel forstand, havde landsretten fundet, at en del af det omtvistede beløb i princippet kunne omfatte et honorar, der kan sidestilles med et mæglerhonorar. Da der imidlertid ikke under sagen var fremlagt eller foretaget en nærmere specifikation eller opdeling af det samlede honorar, fandt landsretten dog ikke, at der var grundlag for, at nogen del heraf kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget. Ved ikke at nævne noget om, at det sparede mæglerhonorar kan indgå i afskrivningsgrundlaget, tager Højesteret efter Skatteministeriets opfattelse afstand fra, at et beløb, der svarer til sparede mæglerudgifter, kan indgå i afskrivningsgrundlaget i tilfælde, hvor der ikke udover udgiften til udbyderhonorar har været afholdt udgifter til ejendomsmægler.
 Se tilsvarende SKM2014.116.BR
 SKM2014.736.ØLR En skattepligtig videresolgte i 2006 og 2007 anparter i et kommanditselskab. Hun havde selv erhvervet anparterne i 2004. Ifølge overdragelsesaftalerne fra 2006 og 2007 skulle hele anskaffelsessummen henføres til den faste ejendom. Der var ikke i aftalerne eller i de oplysninger, der i øvrigt var fremkommet, holdepunkter for at antage, at der i anskaffelsessummen indgik et vederlag for den værdi det repræsentererede at indtræde i et struktureret og tilrettelagt investeringsprojekt.


text:
Aftalerne indebar, at erhververne i henhold til den dagældende praksis om "brugte anparter" kunne lade den således opgjorte anskaffelsessum indgå i afskrivningsgrundlaget, idet eventuelle omkostninger, som den oprindelige investor havde afholdt (udbyderhonorer, finansieringsomkostninger og markedsføringsomkostninger) blev anset for etableringsomkostninger, der én gang for alle var blevet betalt af denne. Under disse omstændigheder kunne den skattepligtige ikke anses for at have løftet bevisbyrden for, at en del af afståelsessummen vedrørte værdien af at kunne deltage i et struktureret og tilrettelagt investeringsprojekt. Ved opgørelsen af ejendomsavancen skulle hele salgssummen derfor anses for at vedrøre den faste ejendom.
 SKM2013.504.BR
 SKM2013.200.ØLR Den skattepligtige havde ved sit køb af anparter i et ejendomsinvesteringsprojekt blandt andet betalt udbyder et honorar for etablering af virksomheden. Dette honorar kunne ikke medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen i forbindelse med beregningen af den skattepligtige avance ved salg af ejendommen. Landsretten henviste til SKM2008.967.HR og SKM2009.562.HR og bemærkede, at principperne for opgørelsen af anskaffelsessummen efter ejendomsavancebeskatningsloven er de samme som dem, der gælder efter afskrivningsloven. Udgifter til en investorrejse kunne heller ikke medregnes ved investorernes opgørelse af anskaffelsessummen.
 SKM2012.515.BR
 SKM2012.588.ØLR
 Udbyderen af et ejendomsinvesteringsprojekt havde som enekommanditist købt og videresolgt en udlejningsejendom til 10 investorer. Avancen ved videresalget havde reelt karakter af honorar til projektudbyderen for arbejdet med den overordnede tilrettelæggelse og strukturering af investeringsprojektet og kunne hverken helt eller delvist medregnes ved opgørelsen af investorernes anskaffelsessum efter SKM2008.967.HR.
 Se tilsvarende i SKM2012.533.VLR
 En investor havde erhvervet anparterne fra den oprindelige udbyder ved en "tegningsaftale". Retten fandt, at anparterne var erhvervet ved tegning og ikke ved overdragelse. Det udbyderhonorar , der var betalt, var en omkostning, der angik etablering af selve virksomheden og ikke en udgift, der kunne knyttes til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet. Ved opgørelsen af investorens avance ved videresalg af anparterne kunne udbyderhonoraret ikke indgå i anskaffelsessummen for ejendommen. Efter forarbejderne til ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven måtte det antages, at det har været lovgivers hensigt, at anskaffelsessummen i henholdsvis ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven skal opgøres efter ensartede principper.
 SKM2011.487.VLR
 Udgifter til " investorrejse " for investorerne i en ejendom i Skotland blev anset for en intern omkostning for projektudbyderen. Udgifterne var derfor hverken fradragsberettigede eller afskrivningsberettigede for investorerne. Det var i den forbindelse uden betydning, at udgifterne til investorrejsen kunne rummes i udbyderhonoraret.
 SKM2009.498.VLR
 En kommanditist, der ud over sit indskud i forbindelse med sin indtræden i kommanditselskabet yderligere betalte et beløb beregnet som 5 pct. af indskuddet som en risikopræmie til de oprindelige kommanditister, er ikke berettiget til at regne risikopræmien med i afskrivningsgrundlaget. Beløbet blev anset som en etableringsudgift af vindmølleprojektet.
 Sagen vedrørte et vindmølleprojekt (driftsmidler), men det tilsvarende ville gælde, hvis der havde været tale om et ejendomsinvesteringsprojekt.
 SKM2007.41.ØLR
 Sagsøgeren, der var kommanditist i et 10-mandsprojekt vedrørende en investeringsejendom, havde ikke krav på forholdsmæssig fradragsret for sin andel af udgifterne til udbyderen af 10-mandsprojektet, hverken efter LL § 8 I om fradrag for markedsundersøgelser, LL § 8 J om fradrag for udgifter til advokat og revisor, eller efter ligningspraksis vedrørende afskrivningsret for sædvanlige handelsomkostninger som tillæg


text:
til en afskrivningsberettiget fast ejendoms anskaffelsessum efter dagældende AL §§ 18 og 19 A.
 Landsretten fandt, at udbyderens omkostninger til markedsundersøgelser var udbyderens egne interne omkostninger , der ikke kunne trækkes fra af det 10-mands K/S, der efterfølgende erhvervede ejendommen, samt at der ikke var fremlagt fornøden dokumentation for udgiften til advokat for at stifte K/S'et og til revisor for at udarbejde budgetter for kommanditisterne.
 Udbyderhonoraret kunne heller ikke lægges til anskaffelsessummen for ejendommen, da der ikke forelå en sådan handelsomkostning, der efter sædvanlig ligningspraksis kan lægges til en fast ejendoms afskrivningsberettigede anskaffelsessum.
 Sagsøgeren, der var kommanditist i et ejendomsprojekt, fik ikke medhold i, at han til sin andel på 1/10 af afskrivningsgrundlaget for ejendommen kunne regne den forholdsmæssige andel af et beløb på knap kr. 4 mio. med, som kommanditselskabet havde betalt i " projektomkostninger, rådgivningshonorar og udbyderhonorar ".
 Beløbet kunne hverken trækkes fra som en driftsomkostning efter SL § 6 , stk. 1, litra a, eller regnes med til ejendommens skattemæssige afskrivningsgrundlag
 i overensstemmelse med den særlige ligningspraksis om, at sædvanlige handelsomkostninger, som stempelomkostninger, ejendomsmæglerhonorar samt honorar til berigtigende advokat regnes med til afskrivningsgrundlaget.
 Skatteministeriet anerkendte for landsretten, at en række mindre beløb til berigtigende advokat og tilstandsrapport samt til revisor kunne trækkes fra efter den nævnte praksis samt i medfør af LL § 8 J.
 Landsretten fandt herudover konkret, at en udgift til en byggeteknisk gennemgang af ejendommen ved en tegnestue var fradragsberettiget efter den omhandlede ligningspraksis.
 Se tilsvarende i SKM2007.41.ØLR
 SKM2006.310.VLR
 Projektudbyderhonorar i forbindelse med ejendomsinvesteringsprojekt indgik ikke i afskrivningsgrundlaget.
 I forbindelse med overdragelsen af en gård mellem uafhængige parter havde parterne fordelt købesummen på de overdragne aktiver i slutsedlen. Sælgeren gjorde gældende, at afskrivningsgrundlaget ikke skulle opgøres efter denne fordeling og støttede sig til en skønserklæring.
 Landsretten fastslog, at den pågældende fordeling i slutsedlen var en del af overdragelsesaftalen, og at det anførte beløb måtte anses som udtryk for parternes vedtagelse om afståelsessummen for driftsbygningerne . Denne værdi havde køber da også anvendt som sit afskrivningsgrundlag. Skattemyndighederne havde ikke anfægtet fordelingen af købesummen. På denne baggrund kunne det forhold, at skønsmanden havde anslået bygningernes almindelige handelsværdi til en anden og væsentlig lavere værdi ikke føre til, at skattemyndighedernes ansættelse kunne tilsidesættes.
 Tre kommanditselskaber ejede hver en erhvervsejendom, som blev afstået i henholdsvis 2005, 2006 og 2007. Frem til afståelsen havde selskabsdeltagerne løbende foretaget skattemæssige afskrivninger på ejendommene. I afskrivningsgrundlaget havde de ladet såkaldte udbyderhonorarer indgå. Det var uomtvistet i sagen, at medtagelsen af disse udbyderhonorarer i afskrivningsgrundlagene var?sket med urette, hvorfor de årlige afskrivninger havde været for store .
 Som følge af fristreglen i SFL § 26, stk. 1, var skattemyndighederne ved de senere afgørelser, i hvilke sagsøgerens genvundne afskrivninger blev forhøjet i forhold til det selvangivne, afskåret fra at foretage ansættelser af de enkelte indkomstår, hvori de løbende afskrivninger var foretaget. Tvisten for alle tre indkomstår bestod derfor i, hvorvidt skattemyndighederne ved de senere ansættelser af sagsøgerens genvundne afskrivninger i salgsårene var afskåret fra at opgøre ejendommenes nedskrevne værdier, jf. AL § 21, stk.


text:
2, uden indregning af udbyderhonorarer og på baggrund af de faktisk foretagne (for høje) afskrivninger.
 Retten gav Skatteministeriet medhold i, at opgørelsen af sagsøgerens genvundne afskrivninger skulle ske i salgsårene, og at opgørelsen af de nedskrevne værdier var sket korrekt. Det forhold, at sagsøgeren i de tidligere indkomstår, der ikke kunne ansættes, havde anvendt et forkert afskrivningsgrundlag, kunne derfor ikke føre til, at skattemyndighederne efter SFL § 26 var afskåret fra at foretage de skete korrektioner i salgsårene. Herudover var Skattemyndighederne ikke med henvisning til det skatteretlige forventningsprincip eller de forvaltningsretlige principper om tilbagekaldelse af begunstigende forvaltningsakter afskåret fra at foretage en fornyet ansættelse af sagsøgerens genvundne afskrivninger i indkomståret 2006, selvom myndighederne i en forudgående afgørelse ikke havde fundet anledning til at foretage denne forhøjelse.
 Ved opgørelsen af den skattepligtige ejendomsavance i henhold til ejendomsavancebeskatningsloven efter salg af en ejendom, der var indgået i et ejendomsinvesteringsprojekt, kunne investor hverken medregne udbyderhonoraret ved opgørelsen af den skattemæssige anskaffelsessum eller fradrage udbyderhonoraret ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum.
 Honoraret til udbyderen af et ejendomsinvesteringsprojekt skulle ikke regnes med som en købsomkostning ved opgørelsen af anskaffelsessummen i forbindelse med beregningen af den skattepligtige ejendomsavance efter salget af investeringsejendommen.
 Det kunne ikke føre til et andet resultat, at den pågældende investor først var indtrådt som kommanditist i investeringsprojektet et år efter det begyndte, og at han derfor ikke havde deltaget fra starten. Retten bemærkede, at det efter forarbejderne til henholdsvis ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven må antages, at det har været lovgivers hensigt, at anskaffelsessummen skal opgøres efter ensartede principper i de to love, og at udbyderhonorar ifølge SKM2008.967.HR er en etableringsudgift og ikke kan henføres til berigtigelse og gennemførelse af selve ejendomskøbet.
 Ved salg af anparter i ejendomme skulle den aftalte fordeling af overdragelsessummen lægges til grund, således at afståelsessummen ikke skulle korrigeres for udbyderhonorar m.v. Aftalen om salg af anparterne blev indgået pr. 1. januar 2008, og var således ikke omfattet af den praksisændring, der skete med udsendelsen af styresignalet SKM2009.261.SKAT den 14. april 2009.
 SKM2009.811.LSR
 Et beløb benævnt " compensation payment " betalt til sælgeren af en ejendom erhvervet af et K/S i England, hvori klageren deltog som kommanditist, kunne ikke lægges til anskaffelsessummen for ejendommen eller trækkes fra som kurstab på gæld i fremmed valuta.
 SKM2009.729.LSR
 Ved opgørelsen af ejendomsavancen i forbindelse med salget af en ejendom ejet af et kommanditselskab, hvori klageren via udbyderen havde erhvervet " brugte anparter ", ansås en merpris betalt til udbyderen for at vedrøre formidlingen af de pågældende anparter, og beløbet kunne derfor ikke lægges til anskaffelsessummen.
 En kommanditists anskaffelse af anparter i et ejendomsinvesteringsprojekt ansås ikke som køb af "brugte anparter", og den del af anskaffelsessummen, der ansås for at vedrøre udbyderhonorar mv., kunne derfor ikke tages med i afskrivningsgrundlaget .
 SKM2008.984.LSR
 Klager købte anparter i et kommanditselskab pr. 1/10 2001. Sælger var en investor, som i 1999 havde erhvervet anparterne fra udbyder af projektet. Retten fandt, at der var tale om køb af brugte anparter , og derfor skulle der ikke ske regulering


text:
af afskrivningsgrundlaget for udbyderhonorar mv.
 SKM2008.776.LSR
 Ved opgørelse af en kommanditists andel af genvundne afskrivninger samt avance ved kommanditselskabets salg af ejendom kunne udbyderhonorar ikke tages med i anskaffelsessummen .
 Landsskatteretten accepterede i princippet, at en dokumenteret prisstigning vedrørende perioden fra en projektudbyders erhvervelse af en ejendom og frem til salget til investorerne , kunne indgå i investorernes afskrivningsgrundlag. Det er dog en forudsætning, at
 der er tale om en ejerperiode af en vis længde
 udbyderen skattemæssigt behandler salget til investorerne som en afståelsessum ved salg af fast ejendom og opgør avancen efter de regler, der gælder for dette
 at ejendommens driftsresultat fordeles i overensstemmelse med den aftale, der er indgået om overdragelse af ejendommen.
 Da disse forudsætninger ikke var opfyldt i den konkrete sag, kunne en påberåbt værdistigning ikke indgå i investorernes afskrivningsgrundlag.
 Honorar for rådgivning og konsulentassistance samt vederlag for garantiprovision kunne ikke regnes med i det skattemæssige afskrivningsgrundlag for et tysk vindmølleprojekt . Udgifter til projektudvikling i forbindelse med etablering af et vindmølleprojekt, der skulle udbydes til passive investorer, kunne ikke anses som et aktiv omfattet af AL § 40 , stk. 2.
 Sagen vedrørte opgørelsen af afskrivningsgrundlaget for en kommanditists andel i kommanditselskabets faste ejendom. Udbyderhonorar blev ikke godkendt tillagt afskrivningsgrundlaget . Sagen vedrørte også spørgsmålet om fradrag for administrationsudgifter m.m.
 Stempel og tinglysningsomkostninger, som blev afholdt i forbindelse med købet af en ejendom, kunne indgå i afskrivningsgrundlaget. Udgiften til tingbogsgebyr vedrørende pantebrev samt lånesagshonorar kunne efter Landsskatterettens opfattelse ikke indgå i anskaffelsessummen for ejendommen, da der var tale om låneomkostninger.
 Landsskatteretten godkendte dog, at advokatudgifter indgik i afskrivningsgrundlaget, fordi udgiften blev afholdt i forbindelse med handlen med ejendommen.
 Det blev godkendt, at den afholdte udgift til ejendomsmægler blev lagt til anskaffelsessummen for ejendommen, fordi det over for Landsskatteretten på tilstrækkelig vis var sandsynliggjort, at udgiften var afholdt i forbindelse med købet af ejendommen, og at arbejdet kun omfattede typisk mæglerarbejde.
 Udbyders honorar var efter Landsskatterettens opfattelse ikke en udgift, der var knyttet til selve handlen med ejendommen, da honoraret i det væsentlige blev anset for at være et honorar til udbyder for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af projektet . Udbyderhonorar kunne derfor ikke indgå i anskaffelsessummen for ejendommen, og der kunne derfor ikke afskrives på udgiften.
 Landsskatteretten fandt også, at de ikke-afskrivningsberettigede omkostninger skulle fragå fradragskontoen.
 TfS 2000, 527 LSR
 Der var ikke hjemmel til at fastsætte kursen på et sælgerpantebrev efter det af Told- og Skattestyrelsen udarbejdede tabelmateriale. Sælgerpantebrevet var udstedt i forbindelse med en virksomhedsoverdragelse. Kursen skulle ansættes til handelsværdien.
 SKM2015.88.SR
 Et udbyderselskab erhvervede med henblik på videresalg samtlige kommanditanparter i et vindmølleselskab. Der blev til grund for erhvervelse og senere videresalg udarbejdet et salgsprospekt med udarbejdelse af budget m.v. Efter at have gennemført en række optimeringer af kommanditselskabet blev anparterne ca. 1 år senere videresolgt til spørger. Udbyderselskabets salgssum for vindmøllerne var ca. € 500.000 højere end dets anskaffelsessum.
 Forskelsbeløbet på ca. € 500.000 måtte efter Skatterådets opfattelse anses for vederlag for den overordnede strukturering og tilrettelæggelse af investeringsprojektet, og kunne


text:
derfor ikke indgå i spørgers skattemæssige afskrivningsgrundlag. Spørger ville alene kunne afskrive på grundlag af det beløb som udbyderselskabet erhvervede vindmøllerne til.
 Skatterådet bekræfter, at sælgere af såkaldte brugte anparter er skattefrie af den del af salgssummen, som knytter sig til det oprindelige udbyderhonorar .
 Til spørgsmål om, hvorvidt deltagere i nye eller eksisterende kommanditselskaber kan regne et særskilt honorar til selskabets administrator for assistance i forbindelse med selskabets køb af (yderligere) en ejendom med til ejendommens skattemæssige anskaffelsessum (afskrivningsgrundlaget), henviser Skatterådet til sagsfremstillingen og begrundelsen, da rådet bemærker, at kun omkostninger medgået til berigtigelse og gennemførelse af selve handlen kan indgå i afskrivningsgrundlaget .
 SKM2011.99.SR
 Et bindende svar vedrørte opgørelse af afskrivningsgrundlaget for et kraftvarmeværk. I et forudgående bindende svar af den 22. april 2008 havde Skatterådet fundet, at afskrivningsgrundlaget kunne opgøres som den kontantomregnede entreprisesum . Skatterådet bekræftede, at dette fortsat gjaldt efter indgåelse af en tillægsaftale til en aftale om levering af varme fra kraftvarmeværket.
 SKM2010.423.SR
 Skatterådet bekræftede, at der i relation til ejendomsavancebeskatningsloven og afskrivningsloven er parallelitet mellem spørgers afståelsessum og en kommende købers anskaffelsessum ved salg af spørgers anparter i et K/S.
 Skatterådet bekræftede også, at en andel af den kommende købers anskaffelsessum anses som vederlag for " værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom ", og at denne andel tilsvarende anses som vederlag for afståelse af "værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom" for spørgers vedkommende.
 Skatterådet udtalte efter hvilke principper den andel, som anses som "værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom" kan ansættes.
 Skatterådet bekræftede endeligt, at den del af spørgers afståelsessum, der anses som vederlag for værdien af adgangen til deltagelse i en igangværende erhvervsvirksomhed med udlejning af fast ejendom og som reducerer spørgers skattemæssige afståelsessum for anparterne, er skattefri for spørger.
 Skatterådet tog i sagen stilling til, om en række udgifter kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget for K/S H's investeringsejendom.
 Følgende kunne regnes med i afskrivningsgrundlaget for ejendommen
 sædvanligt honorar til en arkitekt for en byggeteknisk gennemgang af ejendommen
 sædvanligt mæglersalær , forudsat at det konkret kunne godtgøres, at der var udøvet en egentlig mæglervirksomhed i forbindelse med overdragelse af ejendommen
 udgifter til advokat for udarbejdelse af skøde .
 Derimod kunne udgifter til konsulentbistand med gennemgang af
 ejendommens lejekontrakter
 udgifter til advokat til gennemgang af ejendommens papirer i forbindelse med købet af ejendommen
 udgifter til identifikation af ejendommen (" Finders Fee ")
 ikke lægges til afskrivningsgrundlaget.
 Ved opførelse af en ny bygning i forbindelse med eventuel nedrivning af den gamle bygning kunne udgifterne til nedrivning efter Ligningsrådets opfattelse lægges til afskrivningsgrundlaget for den nye bygning i det omfang,
 der udelukkende var tale om nedrivningsudgifter, der vedrørte de dele af den gamle bygning, som det var nødvendigt at fjerne for, at den nye bygning fysisk kunne placeres på det pågældende grundstykke, og
 forudsat at den nye bygning blev opført i umiddelbar forbindelse med, at den gamle bygning helt eller delvis


text:
Skat.dk: Maskeret udlodning - salg af ejendom til hovedaktionær - 15 pct.-reglen - betalingskorrektion - omgørelse
 03 Jul 2007 08:44
 1. afdeling, 51/2005
 Salg, ejendom, hovedaktionær, 15%-reglen, betalingskorrektion, omgørelse
 Skattemyndighederne havde beskattet en hovedaktionær af maskeret udbytte i forbindelse med hovedaktionærens køb af 50 pct. af en ejendom, der var ejet af det af hovedaktionæren kontrollerede selskab. Tanken havde været, at der skulle handles til den senest bekendtgjorte offentlige ejendomsværdi minus 15 pct., men i og med at der i overdragelsesaftalen og skødet var angivet nominelle beløb, medførte kontantomregningen af den overtagne gæld, at ejendommen var overdraget til den offentlige ejendomsvurdering minus ca. 18,5 pct.
 Skatteyderen anerkendte, at der forelå maskeret udlodning op til den offentlige ejendomsvurdering minus 15 pct., men kunne ikke anerkende at blive beskattet af maskeret udlodning op til den af myndighederne skønnede handelsværdi, der var fastsat til den senest bekendtgjorte ejendomsvurdering. Endvidere gjorde appellanten gældende, at myndighederne burde have tilladt betalingskorrektion/omgørelse.
 Højesteret fandt, at skattemyndighederne havde været berettiget til at tilsidesætte den aftalte overdragelsessum, der var lavere end den offentlige ejendomsværdi minus 15 pct., og Højesteret tiltrådte endvidere, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over handelsværdien. Højesteret tiltrådte således den i ligningsvejledningen angivne praksis, hvorefter der i tilfælde, hvor kontantprisen ligger uden for plus/minus 15 pct. af den seneste kontante ejendomsværdi, ikke kun sker beskatning i det omfang kontantprisen ligger uden for 15 pct.-grænsen men af hele forskelsbeløbet.
 Højesteret udtalte endvidere, at det er en betingelse for betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 4, at der sker betaling i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis handlen var afsluttet mellem uafhængige parter, jf. § 2, stk. 1. Appellanten havde alene tilbudt delvis betalingskorrektion op til den offentlige ejendomsvurdering minus 15 pct., og Højesteret fandt på den baggrund, at betingelsen ikke var opfyldt. I relation til appellantens anbringende vedrørende omgørelse bemærkede Højesteret, at appellanten ikke havde ansøgt om tilladelse hertil.
 Højesteret stadfæstede på den baggrund dommen.
 Ligningsvejledningen 2007-2 E.J.2.2.1
 Ligningsvejledningen 2007-2 S.F.2.3.2
 Ligningsvejledningen 2007-2 S.I.1.3
 Ligningsvejledningen 2007-2 S.I.2.10
 Processuelle regler 2007-2 O.1
 (advokat Michael v. Kauffmann)
 Torben Melchior, Per Walsøe, Niels Grubbe, Poul Dahl Jensen og Jens Peter Christensen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 5. afdeling den 19. januar 2005.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse og gentaget sin subsidiære påstand om hjemvisning.
 A har supplerende anført, at skattemyndighederne i medfør af ligningslovens § 2, stk. 4, burde have tilladt en betalingskorrektion, således at kontantprisen bringes op på 15 %-grænsen, 1.338.750 kr. Hun har endvidere anført, at skattemyndighederne burde have tilladt delvis omgørelse, jf. den dagældende skattestyrelseslovs § 37 C.
 Skatteministeriet har heroverfor anført, at ligningslovens § 2, stk. 4, kun finder anvendelse, hvis der betales i overensstemmelse med handelsværdien mellem uafhængige parter, jf. stk. 1, således at kontantprisen bringes op på 1.575.000 kr. For så vidt angår omgørelse i medfør af skattestyrelseslovens § 37 C har Skatteministeriet anført, at A ikke har ansøgt om tilladelse til omgørelse. I øvrigt er betingelserne for omgørelse ikke opfyldt, da


text:
købet af ejendommen på det pågældende tidspunkt i overvejende grad var båret af hensyn til at spare i skat.
 A har for Højesteret yderligere anført, at der allerede blev indgået bindende aftale om købet af ejendommen på bestyrelsesmødet i H1 A/S den 28. oktober 1999. Højesteret har efter Skatteministeriets protest ikke tilladt fremsættelse af dette nye anbringende, der først er fremkommet under hovedforhandlingen, jf. retsplejelovens § 383.
 Med henvisning til As forklaring om, at H1s tilgodehavende hos hende på ca. 50.000 kr. står som en åben post i selskabets regnskab, har Skatteministeriet opfordret hende til at fremlægge regnskabet. Hun har til imødekommelse af opfordringen alene fremlagt et notat af 15. november 2001 udarbejdet af hende selv og stilet til bestyrelsen for H1. Det fremgår heraf bl.a.:
 Ifølge vor aftale af den 01.01.2000 om overdragelse af ... blev der aftalt en kontant overdragelsessum på 1.338.750 kr. som skulle udredes med overtagelse af lån i Realkredit Danmark og resten kontant. Jeg har på mødet af den 17/10 2001 meddelt skattevæsenet, at jeg har påtaget mig betalingsforpligtelse for fejlen i forhold til den af skatteforvaltningen opgjorte omregnet kontantværdi på 1.283.072 kr. og den aftalte kontante overdragelsessum på 1.338.750 eller for i alt 54.822 kr. for at undgå den maskeret udlodning på beløbet, men skattevæsenet har ikke givet tilladelse hertil, idet de har opgjort en betalingsforpligtelse til 416.072 kr. og derfor kun kan acceptere en indbetaling af dette beløb. For god ordens skyld skal jeg hermed overfor bestyrelsen erklære, at jeg erkender min gæld til H1 A/S på differencen på 54.822 kr. ved overdragelsen af ... på 54.822 kr. pr. 1/1 2000. Betalingen vil ske såfremt jeg på et senere tidspunkt får tilladelse til at foretage betalingsforpligtelsen på 54.822."
 A har supplerende forklaret, at hun i en periode havde talt med H1s revisor, statsautoriseret revisor JV, om muligheden for overdragelse af halvdelen af ejendommen. I sommeren 1999 blev hun kontaktet af JV, der fortalte, at den hidtil gældende regel om, at en hovedaktionær kunne købe et selskabs ejendom med fradrag af 15 % af den offentlige kontante vurdering, hvis den ikke afveg væsentlig fra handelsværdien, ville blive ophævet pr. 1. april 2000. Hun fik at vide, at hun med fordel kunne købe halvdelen af ejendommen inden den 1. april 2000. På et bestyrelsesmøde i oktober måned 1999 drøftede hun sagen med bestyrelsen. Det blev besluttet, at hun kunne overtage halvdelen af ejendommen med fradrag af 15 %, men at en mægler skulle foretage en vurdering af ejendommen. På det næste bestyrelsesmøde den 1. januar 2000 forelå vurderingen og et udkast til aftalen om hendes køb af ejendommen. Der skulle være tale om en kontant handel. Der skulle handles til den kontante ejendomsværdi med fradrag af 15 %, og hun skulle overtage 50 % af ejendommen. Der blev lavet en aftale, der indeholdt hovedtrækkene. Efterfølgende blev aftalen lagt på kontoret sammen med en kopi af terminskvitteringen pr. 31. december 1999. Skødet blev herefter skrevet på kontoret, underskrevet og tinglyst. Hun fik at vide, hvor meget


text:
hun skulle betale, og betalte det beløb, der blev opkrævet. Hun blev først opmærksom på, at der kunne være et problem med kursdifferencen på det kreditforeningslån, der blev overtaget, da hun fik et brev fra kommunen om, at de ville forhøje hendes skattepligtige indtægt. Hun var til et par møder i skatteforvaltningen. Hun spurgte under møderne, om det var muligt at afhjælpe den fejl, der var sket, men det ville skatteforvaltningen under ingen omstændigheder acceptere. H1 har et krav imod hende på grund af den kursforskel, der var på lånet på overtagelsestidspunktet og den kontante købesum. Hun har ikke indfriet lånet. Hun havde ikke behøvet at købe ejendommen på det tidspunkt, hvis hun ikke havde kunnet udnytte den fordel med de 15 %. Det var ikke nogens hensigt, at hun skulle have anparten af huset billigere. Det står som en åben post i H1s regnskab, at selskabet har et tilgodehavende hos hende. Beløbet er på cirka 50.000 kr.
 BB har forklaret, at han er bror til A. Siden 1993 har han siddet i bestyrelsen for H1. På bestyrelsesmødet den 1. januar 2000 drøftede de As køb af halvdelen af ejendommen. De godkendte, at A skulle overtage halvdelen af ejendommen i kontant handel. Han hørte først senere om nogle problemer, som A havde fået med skattevæsenet. Der var blevet begået en fodfejl, idet de var gået ud fra den restgæld, der stod på terminsopkrævningen pr. 31. december 1999, da de fastsatte prisen for As køb af halvdelen af ejendommen. Selskabet har et tilgodehavende hos A på cirka 50.000 kr. i forbindelse med ejendomshandlen.
 CC har forklaret, at hun er søster til A. Hun er formand for bestyrelsen af H1 og har været det i 12-13 år. Selskabet havde et ønske om ikke længere at eje fast ejendom, så det kun ejede pantebreve. Revisoren fortalte, at man med fordel kunne sælge halvdelen af ejendommen med et fradrag af 15 %, og at denne mulighed ophørte pr. 1. april 2000. Spørgsmålet om overdragelse af halvdelen af ejendommen til A blev drøftet på bestyrelsesmøde i slutningen af oktober 1999. A fortalte, at hun havde talt med selskabets revisor, der havde fortalt hende om, hvilken fordel reglen indebar. Hun og hendes bror var enige om, at man kunne gøre brug af reglen, hvis man holdt sig inden for de retningslinjer, som revisoren havde givet. De havde intet imod, at A købte ejendommen på de vilkår. De talte om, hvad A skulle give kontant for halvdelen af ejendommen. Der var tale om et beløb på omkring 1,3 millioner kr., men hun husker ikke i dag det nøjagtige beløb. De talte om at kontakte en lokal mægler, og A kontaktede den mægler hos Home, som de var blevet enige om skulle vurdere ejendommen. Da vurderingen kom, afveg prisen ikke væsentligt fra den offentlige vurdering, og de blev derefter enige om at lægge den offentlige vurdering til grund. De kunne holde sig inden for de regler, som revisoren havde skitseret. På bestyrelsesmødet den 1. januar 2000 fremlagde A


text:
vurderingen fra Home, og de blev enige om, at A kunne købe halvdelen af ejendommen. Under mødet blev der underskrevet et overdragelsesdokument. Handlen blev senere berigtiget. Der blev lavet et skøde på kontoret. De blev først opmærksomme på, at der var et problem, da A fortalte, at skattevæsenet havde meddelt, at hun havde trukket mere end 15 % fra i købesummen, nemlig 18 %. I bestyrelsesmødet havde de kun talt om den kontante offentlige ejendomsværdi. Der var en kurs på det kreditforeningslån, der skulle overtages, der var en anelse lavere end 100. Denne kurs gav en difference, så man ikke kunne overholde de 15 %. Formålet med overdragelsen til A var at afhænde ejendommen på et tidspunkt, hvor man samtidig kunne drage fordel af reglen om køb af ejendommen med fradrag af de 15 %. Der er sket en ekspeditionsfejl i forbindelse med overdragelsen. Det var ikke hensigten, at A skulle have ejendommen billigere. H1 A/S har et krav på A på omkring 50.000 kr. Inddrivelsen af beløbet afventer udfaldet af retssagen.
 Det fremgår af overdragelsesaftalen og skødet, at ejendommen i 2000 blev solgt til en nominel pris på 1.338.750 kr., og overdragelsen blev berigtiget i overensstemmelse hermed. Den nominelle pris svarer ubestridt til en kontantpris på 1.283.928 kr. Heroverfor kan det ikke ved de oplysninger, der er fremkommet for Højesteret, anses for godtgjort, at ejendomshandlen er sket til en kontantpris på 1.338.750 kr., og at H1 A/S som følge heraf har et tilgodehavende hos A.
 Højesteret tiltræder herefter, at skattemyndighederne har været berettiget til at tilsidesætte den aftalte overdragelsessum, der er lavere end den offentlige ejendomsværdi minus 15 %. Højesteret tiltræder endvidere, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over handelsværdien.
 Det er en betingelse for betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 4, at den skattepligtige forpligter sig til betaling i overensstemmelse med, hvad der kunne være opnået, hvis den pågældende handel var afsluttet mellem uafhængige parter, jf. § 2, stk. 1. Denne betingelse er ikke opfyldt. Vedrørende omgørelse i medfør af den dagældende skattestyrelseslovs § 37 C bemærkes, at A ikke har ansøgt om tilladelse hertil.


text:
Skat.dk: Moms - leasingarrangement - rutebusser
 Københavns Byret, BS 42B-4401/2012
 Fradrag + Momsfritagelse og -godtgørelse
 Brændstof, cross border-leasing, leasingydelse, finansiering, råderet, finansiel, fransaktion
 Hovedspørgsmålet i sagen var, om et tysk selskab i forbindelse med et arrangement om dansk-tysk cross border-leasing af danske rutebusser havde fradrag for dansk købsmoms af brændstof tanket til busserne i Danmark af danske selskaber, der ejede busserne og drev rutekørselsvirksomheden for offentlige trafikselskaber, eller om det tyske selskabs aftaler med de to koncernforbundne danske selskaber havde karakter af finansiering af brændstof, hvorfor der ikke var fradrag. Subsidiært var spørgsmålet, om det tyske selskab skulle anerkende, at leveringsstedet for brændstoffet var i Danmark med den virkning, at selskabet skulle have betalt dansk moms af salget til de danske selskaber. Endvidere var der spørgsmål om det tyske selskabs eventuelle berettigede forventninger som følge af en vejledende tilkendegivelse fra SKAT. Endelig var der spørgsmål om størrelsen af et eventuelt krav og om forrentning af afgiftsmyndighedernes moms-efterbetalingskrav mod det tyske selskab.
 Byretten gav Skatteministeriet medhold i, at der ikke var tale om køb af brændstof, men om aftaler om finansiering af køb af brændstof, der ikke gav det tyske selskab ret til momsfradrag i medfør af momslovens § 37, stk. 1, eftersom finansieringsvirksomhed er momsfritaget. Selskabet kunne ikke påberåbe sig en retsbeskyttet forventning om en anden momsmæssig behandling. Retten hjemviste opgørelsen af afgiftstilsvaret for perioden 1. juli 2006 - 30. september 2009, idet retten ikke på det foreliggende grundlag kunne afvise, at der for perioden frem til 1. september 2008 var opnået godtgørelse af mineralolieafgift og kuldioxidafgift af den til busserne anvendte svovlfri dieselolie, som betød, at disse afgifter ikke var indregnet i den pris på brændstoffet, som var viderefaktureret fra det indkøbende danske selskab i arrangementet til det tyske selskab. Såfremt der var opnået godtgørelse, og denne godtgørelse var overført til det tyske selskab fra de danske selskaber, ville der ikke skulle beregnes en moms af disse afgifter, som det tyske selskab kunne have fratrukket med urette.
 Senere instans: Østre Landsrets dom den 27. april 2016, jf. SKM2016.445.ØLR
 Hovedspørgsmålet i sagen er, om H1 GmbH i forbindelse med cross border leasing har fradrag for købsmoms af brændstof eller om H1 GmbH's aftaler med to koncernforbundne selskaber har karakter af finansiering af brændstof, hvorfor der ikke er fradrag. Subsidiært er spørgsmålet om H1 GmbH skal anerkende, at leveringsstedet for brændstoffet er i Danmark. Endvidere er der spørgsmål om H1 GmbH's berettigede forventninger som følge af en vejledende tilkendegivelse fra SKAT. Endelig er der spørgsmål om størrelsen af et eventuelt krav og om forrentning.
 Leasingtager, er et momsfritaget busselskab, som ikke kan fradrage købsmoms.
 Skatteministeriet har principalt påstået, at H1 GmbH skal betale 33.266.692 mio. kr. med tillæg af renter fra 23. februar 2010, jf. opkrævningslovens § 7, stk. 1.
 Subsidiært, at H1 GmbH skal betale 33.266.692,- mio. kr. med tillæg af renter fra sagens anlæg, samt at tilbagebetale den til H1 GmbH, efter Landsskatterettens kendelse, udbetalte rentegodtgørelse.
 Mere subsidiært, at H1 GmbH skal anerkende, at det momsmæssige leveringssted for H1


text:
GmbH's leverancer af brændstof i perioden 1. juli 2006 til 30. september 2009 til G1.1.1 A/S er her i landet, og at opgørelsen af H1 GmbH's afgiftstilsvar for den nævnte periode hjemvises til SKAT.
 H1 GmbH har påstået frifindelse
 Subsidiært frifindelse mod betaling af 23.070.451 kr. med tillæg af rente fra sagens anlæg.
 Mere subsidiært frifindelse mod betaling af 23.579.966 kr. med tillæg af rente fra sagens anlæg.
 Mest subsidiært ansættelsen af det ikke-fradragsberettigede momstilsvar for perioden 1. juli 2006 til 30. september 2009 hjemvises til SKAT.
 Over for Skatteministeriets subsidiære og mere subsidiære påstande er påstået frifindelse.
 Landsskatteretten traf den 27. juni 2012 følgende afgørelse:
 Sagen skyldes, at SKAT har nægtet klageren fradrag for købsmoms af brændstof, da brændstoffet er anset for anvendt til klagerens levering af momsfritaget finansiering af brændstof, jf. momslovens § 37, stk. 1, jf. § 13. stk. 1, nr. 11, litra a. Desuden spørgsmål om berettigede forventninger.
 Klagerens repræsentant har haft møde med Landsskatterettens sagsbehandler. Repræsentanten har tillige haft lejlighed til at udtale sig over for rettens medlemmer på et retsmøde.
 H1 A/S (herefter selskabet) blev stiftet i 1968 og udøvede i den omhandlede periode leasing af driftsmidler til mindre og mellemstore virksomheder. Selskabet havde fast forretningssted i Tyskland.
 I 2002 indgik selskabet en full service-aftale om leasing af busser med G1.1.1 A/S (herefter leasingtager).
 Til opfyldelse af serviceaftalen indgik selskabet ligeledes i 2002 en aftale med G1.1.2 A/S (herefter værkstedet), der som underentreprenør skulle udføre alle løbende klargørings- og reparationsydelser på de busser, som selskabet havde leaset til leasingtager. Det fremgår af aftalen, at værkstedet også skulle levere de nødvendige materialer og forbrugsstoffer, herunder brændstof og smøremidler. Der blev aftalt en fast pris på 3.100 euro ekskl. dansk moms pr. måned pr. bus, jf. aftalens § 1.
 Værkstedet var over for selskabet forpligtet til at sørge for, at de leasede busser til enhver tid var køre- og funktionsklare. I praksis foregik dette ved, at værkstedet hver nat foretog det nødvendige arbejde, herunder ind- og udvendig vask af busserne og påfyldning af brændstof.
 Serviceringen foregik i garageanlæg, der var placeret flere steder i landet. Trafikselskabet, til hvem leasingtager som nævnte havde videreleaset busserne til, afleverede busserne på de enkelte garageanlæg efter endt kørsel, hvorefter værkstedet påbegyndte serviceringen, herunder tankning af brændstof. Det var værkstedet, som anviste det garageanlæg, som trafikselskabet skulle benytte, og hvortil der ikke var offentlig adgang. Hverken leasingtager eller trafikselskabet kunne eller måtte benytte de tankanlæg, som var placeret i de enkelte garageanlæg.
 Selskabet fakturerede vederlaget for leasing af busser til leasingtager med tysk moms, som leasingtager efterfølgende og indtil 1. januar 2010 fik godtgjort af de tyske skattemyndigheder. Værkstedet fakturerede vederlaget for servicering af busserne med dansk moms til selskabet.
 Leasingtager leasede busserne videre til G1.1 A/S (herefter trafikselskabet), der drev virksomhed med buskørsel.
 Da selskabet var i besiddelse af et dansk momsregistreringsnummer i anden forbindelse, har selskabet af praktiske grunde efter aftale med SKAT anvendt dette til at få godtgjort købsmoms erlagt i Danmark ved at angive denne i stedet


text:
for, at selskabet, der havde fast forretningssted i Tyskland, periodevis skulle anmode SKAT om godtgørelse af købsmomsen i henhold til momslovens § 45, stk. 1.
 Tilkendegivelser mv. fra SKAT
 Selskabet har i sit processkrift forelagt Landsskatteretten på retsmødet den 6. juni 2012 om oplyst følgende om kontakten til SKAT i 2001:
 Den 11. januar 2011 spørger G1.1's revisor på vegne af det tyske leasingselskab, om det tyske leasingselskab kan få godtgjort olieafgiften.
 Den 25. januar 2001 svarer SKAT, jf. bilag 20:
 Det er oplyst, at spørgsmålet tager sigte på den situation, hvor G1.1 A/S lejer busserne hos et leasingselskab, som i henhold til aftale skal afholde udgifterne til indkøb af brændstof (svovlfattig dieselolie).
 G1.1 A/S kommer derved til at betale for brændstoffet som en del af den aftalte leasingafgift.
 Revisionsfirmaet ønsker at få oplyst, om leasingselskabet i den beskrevne situation kan få godtgjort olieafgiften.
 SKAT skal vejledende oplyse, at leasingselskabet ikke kan få godtgjort olieafgiften at svovlfattig dieselolie, der af G1.1 A/S er anvendt til drift af personmotorkøretøjer, der med tilladelse efter lov om buskørsel anvendes til rutekørsel.
 SKAT lægger til grund, at virksomheder, der videresælger olie, ikke kan få godtgjort energiafgiften, og at leasingselskabet i den omhandlede situation optræder som mellemhandler med svovlfattig dieselolie.
 G1.1's revisor meddeler herefter telefonisk til SKAT, jf. bilag 21, at der
 umiddelbart ikke ses at være noget til hinder for, at G1.1 A/S selv søger om afgiftsgodtgørelse.
 SKAT svarer hertil. jr. bilag 21:
 Revisionsfirmaet vil imidlertid gerne have bekræftet, at G1.1 A/S ikke får problemer med at få godtgørelsen, fordi olien bliver købt hos et leasingselskab og indgår som en integreret del af den momspligtige leasingafgift, og ikke - som normalt - bliver indkøbt direkte hos et olieselskab.
 SKAT skal vejledende oplyse, at vi mener, at G1.1 A/S vil være berettiget til afgiftsgodtgørelse, selvom den svovlfattige dieselolie bliver købt hos et leasingselskab som beskrevet.
 SKAT forudsætter endvidere, at der er tale om et dansk leasingselskab.
 G1-koncernens revisor ønsker på baggrund af SKATs tilkendegivelse ovenfor at få et møde med SKAT for at være sikker på, at SKAT til fulde har forstået transaktionsgangene i den aftale, som G1-koncernen og H1 påtænker at indgå, herunder at SKAT bliver gjort opmærksom på, at der er tale om et tysk leasingselskab og ikke et dansk. Herudover ønsker revisoren at få SKATs tilkendegivelse af, hvorvidt det tyske leasingselskabs "salg" af olie til G1.1 A/S momsmæssigt kunne betragtes som en integreret del ar leasingydelsen, og ikke som et direkte salg af olie (salg af en vare), jf. bilag 22, og om SKAT vil kunne godkende en nærmere beskrevet model for olietransaktionerne, uden at G1-koncernen får problemer med olieafgiftsgodtgørelsen.
 Mødet mellem revisor og SKAT bliver holdt den 9. februar 2001, hvor hele transaktionsmønsteret i den potentielle leasingaftale med det tyske leasingselskab bliver forelagt SKAT.
 Kardinalpunktet om, hvorvidt brændstofdelen momsretligt skal anses som en integreret del at det tyske selskabs leasingydelse til G1-koncernen, eller om brændstofdelen momsretligt skal anses som et salg at en vare fra det tyske selskab til leasingtager, bliver


text:
som nævnt ovenfor også drøftet på mødet.
 På baggrund af den tidligere brevveksling mellem revisor og SKAT og mødet den 9. februar 2001 med revisor og SKAT sender SKAT den 22. februar 2001 en vejledende udtalelse til besvarelse af ovennævnte rejste spørgsmål, jf. bilag 22, hvor bl.a. følgende fremgår:
 Revisionsfirmaet og SKAT har tidligere brevvekslet om godtgørelse af olieafgiften af svovlfattig diesel, der af G1.1 A/S skal bruges til drift af personmotorkøretøjer (busser), der med tilladelse efter lov om buskørsel skal anvendes til rutekørsel, se senest SKATs brev af 1. februar 2001.
 Det har været oplyst, at busserne skal leases i Tyskland, og at der vil blive tale om operationel leasing, således at bussernes vedligeholdelse og drift kommer til at indgå i leasingydelsen.
 Sagen har efterfølgende været drøftet på et møde den 9. februar 2001 her på SKAT.
 Det blev drøftet,
 om leasingselskabets "salg" af olie til G1.1 A/S momsmæssigt kunne betragtes som en integreret del af leasingydelsen, og ikke som et direkte salg af olie (salg af en vare), og om der - uden at G1.1 A/S vil få problemer i forbindelse med olieafgiftsgodtgørelsen - ville kunne godkendes følgende model for olietransaktionerne:
 det danske olieselskab, der skal være olieleverandør, sælger i første omgang olien til et selvstændigt (dansk) selskab, som skal oprettes af G1.1 A/S, og som skal varetage reparation og vedligeholdelse af busserne for det tyske leasingselskab.
 Nævnte selskab skal derefter videresælge olien til det tyske leasingselskab. Der vil blive opkrævet dansk moms både ved salget af reparationsydelser m.v. og ved salget af olie til leasingselskabet.
 Det tyske leasingselskab "sælger" sluttelig olien til G1.1 A/S som en integreret del af leasingydelsen, der efter de almindelige regler vil blive momset med tysk moms.
 SKAT skal vejledende oplyse, at det tyske leasingselskabs "salg" af olie til G1.1 A/S i relation til momsen vil kunne anses for at være en integreret del af leasingydelsen, og at SKAT kan godkende den beskrevne model for olietransaktionerne.
 Herudover foretog SKAT tre kontroller af selskabet fra 2004 og indtil kontrollen i 2009, der udløste kravet om tilbagebetaling af momsfradrag: en kontrol i 2004, en kontrol i 2006, der omfattede kontrolperioden 1. januar 2003 - 31. marts 2004, og en kontrol i 2008, der omfattede perioden 1. november 2008 - 30. november 2008. Selskabet har herom anført følgende:
 Det skal indledningsvist bemærkes, at SKAT ikke har villet give aktindsigt i H1's eftersynsskema/logbog, "da disse anses for interne arbejdsdokumenter", jf. bilag 25.
 Ovennævnte kan derfor også være grunden til, at omfanget af SKATs kontrol i 2004 er uklar, idet der kun er dukket to bilag op. Det ene bilag, der er dukket op under aktindsigten, og som relaterer sig til denne kontrol, er SKATs brev af 22. juli 2004 til SKAT, jf. bilag 6, hvor SKAT skriver:
 SKAT har i forbindelse med kontrol af vor virksomhed H1 CVR/SE nr. ..., der er en tysk virksomhed registreret hos det Tysk-danske Handelskammer, konstateret, at G2 har solgt busser til den tyske virksomhed uden moms med henvisning til ML §


text:
34, stk. 2.
 Det kan dog af SKATs brev konkluderes, at SKAT har gennemgået transaktionsgangene og forretningsmodellen hos H1, idet SKAT senere i brevet skriver:
 H1.1 anvender et arrangement efter ARO lease konceptet, blot med det særkende, at regnskabet føres i og af Det Tysk-Danske Handelskammer. H1 i Tyskland køber city-busser ved danske forhandlere, der (normalt) fakturerer busserne med moms. Denne moms fratrækker H1 i deres danske registrering. Selve leasingen faktureres med tysk moms til det danske busselskab (der ikke er momsregistreret, idet deres aktivitet er persontransport), der herefter begærer leasingmomsen godtgjort i Tyskland, hvilket ifølge SKAT er muligt, fordi persontransport er momspligtig efter de tyske regler. Service og vedligeholdelse af de leasede busser foretages af busselskabets eget værksted og fakturaen med moms sendes til H1, der ligesom med købet fradrager momsen. Det danske busselskab har herefter busser momsfrit til rådighed uagtet, at de ikke har fradragsret for moms.
 Det kan ydermere konkluderes, at SKAT den 20. september 2004 meddeler H1, at kontrollen nu er afsluttet, og bilagsmappen for 2003 returneres, jf. bilag 26.
 Ved kontrollen i 2006 (som rettelig nok er i 2004) sker der dels en kontrol af samtlige bilag for 1. kvartal af 2004 og dels en partiel kontrol af bilag for 2003, jf. bilag 7.
 For 1. kvartal af 2004 har H1 anmodet om tilbagebetaling af moms på 2.503.746 kr. Det svarer til et indkøb for dette kvartal på 10.014.984 kr. ekskl. moms.
 SKAT skriver, jf. bilag 7 vedrørende kontrollen af dette negative momstilsvar:
 Udbetalingskontrollen foregik i det Tysk-danske handelskammer, og omfattede 27 bilag, der vedrørte indg afg 1. kvt 2004. Der var tale om rep og vedligeholdelse af busselskabets busser, jf. ovenstående beskrivelse.
 Den "ovenstående beskrivelse", som SKAT henviser til, er affattet på følgende måde:
 H1 i Tyskland køber eksempelvis en række city-busser ved en dansk forhandler, der fakturerer busserne med moms. Denne moms fratrækker H1 i deres danske registrering. Selve leasingen faktureres fra Tyskland med tysk moms til det danske busselskab (der ikke er momsregistreret, idet deres aktivitet er persontransport), der herefter begærer leasingmomsen godtgjort i Tyskland, hvilket ifølge SKAT er muligt, fordi persontransport er momspligtig efter de tyske regler. Det danske busselskab har herefter busser momsfrit til rådighed uagtet at de ikke har fradragsret for moms.
 Service og vedligeholdelse af de leasede busser foretages af busselskabets eget værksted og fakturaen med moms sendes til H1, der ligesom med købet fradrager momsen.
 Regnskabsmæssigt kan bilagene for et helt år være i et almindeligt A4- ringbind.
 SKAT kontrollerer samtlige 27 købsbilag, som perioden 1. januar 2004 til 31. marts 2004 omfatter. Der er med andre ord tale om en fuldstændig kontrol af den pågældende periode og ikke blot en stikprøvevis kontrol. Det er åbenbart, at SKAT må have haft viden om, at indkøb af en størrelse som ovennævnte (10.014.984 kr.) ikke blot har været "rene" reparations- og vedligeholdelsesydelser i et enkelt kvartal. Derfor taler alt også for, at SKAT har haft kendskab til, at der i dette indkøb også var brændstof. Det kan ikke dokumenteres,


text:
men det er under alle omstændigheder et faktum, at SKAT har kontrolleret perioden ved en fuldstændig bilagskontrol, og SKAT har på dette grundlag godkendt H1's negative momstilsvar og dermed også selskabets ret til momsfradrag af hele indkøbet fra G1.1.2 A/S, herunder også "brændstofdelen".
 Herudover foretog SKAT også en partiel kontrol, hvis ene formål bl.a. er at afklare, "om ikke H1 burde anvende godtgørelsesordningen i ML 45, stk. 1, frem for at fradrage afgiften som indgående afgift."
 Kontrollen konkluderer på dette spørgsmål, at H1 kan anvende fradragsordningen i stedet for godtgørelsesordningen, jf. bilag 7.
 I 2009 kontrollerer SKAT H1's negative momsangivelse for november 2008, jf. bilag 8.
 Det negative momstilsvar for denne periode udgør 3.997.622 kr. (salgsmoms 29.016 kr. og købsmoms 4.026.638 kr.), jf. bilag 27, hvilket svarer til, at H1 i november måned 2008 har haft et indkøb på 16.106.552 kr.
 Igen modtager SKAT samtlige købsbilag for perioden sammen med en oversigt over leverancerne fra de 2 leverandører, som har leveret til H1 i november 2008.
 Indkøbene fra G1.1.2 beløber sig til 7.622.288 kr. for november 2008, jf. bilag 28. Det må også for denne periode være åbenbart, at SKAT må have haft viden om, at indkøb af en størrelse som ovennævnte (7.622.288 kr.) ikke blot har været "rene" reparations- og vedligeholdelsesydelser for en enkelt måned.
 SKAT har nedsat selskabets købsmoms for perioden fra den 1. juli 2006 til den 30. september 2009 med 33.266.692 kr., ligesom selskabet efter udløbet af regnskabsåret 2009 er pålagt at regulere for købsmoms.
 Selskabet har ikke fradragsret for moms af brændstofindkøb i henhold til momslovens § 37, da brændstoffet ikke kan anses for indkøb af selskabet. Selskabet har alene foretaget finansiering af brændstof. Brændstoffet er indkøbt af værkstedet, og værkstedet har stillet brændstoffet direkte til rådighed for leasingstager. Selskabet har dermed ikke haft råderet over brændstoffet.
 I SKATs meddelelse offentliggjort som SKM2003.58.TSS er anført, at begrebet "levering af et gode" som omhandlet i 6. momsdirektivs artikel 5, stk. 1, skal fortolkes således, at der i forbindelse med leasing af køretøjer, der tillige omfatter en aftale om brændstofadministration, ikke foreligger en brændstoflevering fra leasinggiver til leasingtager, hvis leasingtager påfylder det leasede køretøj brændstof på tankstationer, selv om påfyldningen foretages i leasinggivers navn og for dennes regning.
 Det fremgår af meddelelsen, at denne udlægning af reglerne har følgende betydning for dansk praksis:
 Ved påfyldning af brændstof her i landet skal der altid betales dansk moms.
 Udlejer en leasinggiver i f.eks. Tyskland motorkøretøjer med brændstofadministration til kunder i Danmark, og køber leasinggiver brændstof i Danmark med dansk moms, betyder dommen i sagen C-185/01, at brændstoffet ved påfyldning på en tankstation her vil blive anset for leveret direkte fra benzinselskabet til den danske leasingtager. Der vil således ikke kunne ske tilbagebetaling af den danske moms til det tyske leasingselskab efter proceduren i ottende momsdirektiv, jf. momslovens § 45.
 Har en leasinggiver i f.eks. Tyskland en dansk momsregistrering, og køber leasinggiver herigennem brændstof i Danmark med henblik på brændstofadministration for danske leasingkunder, betyder dommen, at leasinggiver ikke har fradragsret


text:
for den danske købsmoms, fordi leasinggivers kontrakt med leasingtager er at anse for en kontrakt om finansiering af køb af brændstof.
 I EF-domstolens afgørelse af 6. februar 2003 i sagen C-185/01, Auto Lease, har domstolen taget stilling til fortolkningen af 6. momsdirektiv artikel 5, stk. 1, herunder hvorvidt der under de forelagte omstændigheder var foretaget levering af brændstof fra leasinggiver til leasingtager, hvis leasingtager påfyldte det leasede motorkøretøj brændstof på en tankstation. Domstolen fandt, at i den forelagte sag, at der ikke forelå en levering af brændstof fra leasinggiver til leasingtager.
 Opgørelsen over nedsættelsen af selskabets købsmoms er foretaget på baggrund af følgende oplysninger meddelt af selskabet vedrørende perioden:
 mængden af brændstof leveret til selskabet fra værkstedet
 de af værkstedet opgjorte gennemsnitlige brændstofpriser, eksklusive afgifter og moms.
 På det forelagte grundlag har SKAT godkendt en fradragsprocent på 6 pct. af faktureret beløb fra værkstedet, idet der er henvist til SKATs fremlagte opgørelse herover.
 Selskabets repræsentant har ved supplerende indlæg af 13. januar 2011 principalt nedlagt påstand om, at SKAT tilpligtes at anerkende, at selskabet i perioden fra den 1. juli 2006 til den 30. september 2009 har været berettiget til at fradrage moms med et beløb på 33.266.692 kr. vedrørende køb af serviceydelser fra værkstedet.
 Subsidiært er nedlagt påstand om, at SKAT tilpligtes at anerkende, at værdien af det beløb, der skal lægges til grund for beregningen af den moms, som selskabet ikke har været berettiget til at fradrage, skal opgøres på baggrund af et skøn svarende til 30,65 pct. af køb af serviceydelser fra værkstedet.
 Mest subsidiært er nedlagt påstand om, at SKAT tilpligtes at anerkende, at værdien af det beløb, der skal ligge til grund for beregningen af den moms, som selskabet ikke har været berettiget til at fradrage i perioden af serviceydelser fra værkstedet, ikke skal opgøres efter principperne i momslovens § 27, og udgør 94.319.863 kr.
 Selskabets repræsentant har overordnet gjort gældende, at allerede fordi Landsskatteretten i en sag vedrørende et andet leasingselskab, j.nr. 09-01529, traf afgørelse om, at leasinggiveren havde fradrag for moms af indkøbte service- og reparationsydelse i sin helhed, herunder til den del af indkøbet, som relaterede sig til brændstof, bør retten også i den forelagte sag indrømme selskabet fradragsret.
 Det følger af lighedsgrundsætningen, at det lige skal behandles lige. Landsskatteretten er som forvaltningsmyndighed underlagt official princippet, jf. Forvaltningsret, Almindelige Emner, kapitel 5, afsnit X, litra B, Den juridiske vejledning, afsnit A.A.7.1.1 og A.A.7.1.2, samt rapporten Kortere sagsbehandlingstider i Landsskatteretten, 2007, bilag 4. Landsskatteretten har således pligt til dels at indhente de oplysninger, der er nødvendige for at træffe en korrekt afgørelse, dels at undersøge det retsgrundlag, der er relevant for den konkrete sags bedømmelse.
 Ad selskabets principale påstand
 Til støtte for selskabets principale påstand er gjort gældende, at selskabet har ret til at fradrage moms af den indkøbte service- og reparationsydelse i sin helhed, herunder også af den del af ydelsen, som relaterede sig til brændstof.
 SKATs begrundelse for og hjemmel til at nægte momsfradrag kan alene anvendes i en sag, som