text:
Retten lagde herved vægt på, at det var usikkert, om billederne med de fastmonterede reoler var fra den pågældende periode, at sagsøgeren i givet fald nemt kunne afmontere reolerne, og at han i hvert fald ikke under de billeder, der blev fremlagt for Landskatteretten, kørte rundt med nogen europalle med cement. Herefter og da bilens øvrige stand og udseende ikke kunne føre til noget andet resultat, og da det efter sagsøgerens egen forklaring tillige måtte lægges til grund, at bilen blev benyttet til privatkørsel i et vist omend mindre omfang, tiltrådte retten, at der ikke var grundlag for at undlade beskatning af fri bil for de pågældende år. Ikke specialindrettet.
 En bil var ikke specialindrettet, og hovedanpartshaveren skulle beskattes af fri bil for indkomstårene 2004-2006. Bilen var en Volvo XC 90, dvs. en bil i SUV-klassen (køretøj til sportsbrug), der uden den særlige indretning var særdeles velegnet til privat befordring. Bilen havde vinduer hele vejen rundt. Der var endvidere kun reolsystemer i bagagerummet, der var fastmonteret og ikke uden videre kunne tages ud. Reolsystemet var monteret direkte bag passagersædet og optog kun en mindre del - 11 % - af bagagerummet. Ikke specialindrettet.
 SKM2010.575.BR
 En pickup på gule plader blev anset for uegnet til at træde i stedet for en anden privat bil (specialindrettet), fordi der var fastmonteret stålreoler mv., og fordi den var stærkt tilsmudset både i varerum og førerkabinen. Den omstændighed, at køretøjet havde vinduer i varerummet, og at der var passagersæder bag førersædet, kunne efter en samlet vurdering af bilens indretning og fremtræden ikke i sig selv føre til et andet resultat. Specialindrettet.
 SKM2011.786.LSR
 Den pågældende bil ansås ikke for specialindrettet. Der blev blandt andet henset til, at bilen uden den særlige indretning, var særdeles velegnet til privat kørsel, samt at bagagerummet ikke var forsynet med reoler og værktøj i et omfang, som gjorde den uegnet til privat anvendelse, ligesom både fører- og bagagerum ikke bar præg af at være erhvervsmæssigt anvendt. Der sås endvidere ikke at være et erhvervsmæssigt behov for en specialindrettet bil, idet klageren ikke kørte som håndværker eller montør, men i hovedparten varetog administrative opgaver, herunder møder i forbindelse med tilbudsgivning, tilsynsopgaver, samt taksationsopgaver og kun foretog mindre reparationsopgaver.
 Landsskatteretten fandt, at en kassevogn over tre ton ikke kunne anses som specialindrettet. Vognen blev brugt af en ejendomsfunktionær bl.a. i forbindelse med diverse reparationer, og den var derfor forsynet med skruestik og håndværktøj. Resultatet blev begrundet med, at den ikke var indrettet med reoler og værktøj i tilstrækkelig grad, og at den fremstod rengjort og lugtfri. Bilen var udstyret med det mest almindelige håndværktøj, en fastmonteret hyldesektion og en fastspændt skruestik. Gulvarealet var frit, fordi vognen også blev brugt til flytning af mindre ting. Ikke specialindrettet.
 SKM2004.127.LSR
 En autocamper var egnet til privat kørsel, og der var derfor grundlag for beskatning af fri bil. Bilen var en 6-personers minivan, der havde et hævetag og en lille køkkenindretning bag den bagerste stolerække. Bilen var indregistreret som en autocamper efter de tidligere gældende regler. Ved


text:
ændringen af registreringsafgiftsloven i 2000 blev kravene til autocampere skærpet. Formålet med lovændringen var at begrænse mulighederne for at få almindelige større personbiler kategoriseret som campingbiler. Ikke specialindrettet.
 TfS 1999, 495 LSR
 Landsskatteretten fandt, at der ikke var grundlag for at beskatte en varebil på gule plader, som en slagtermester havde medtaget i virksomhedsordningen, og som blev brugt i forretningen. Landsskatteretten anså køretøjet for at være indrettet på en måde, der gjorde bilen uegnet som alternativ til privat bil. I varebilen var fastmonteret et stativ med hylder, ligesom der var monteret et stort køleelement. Specialindrettet.
 Skatterådet bekræftede, at spørgers private anvendelse af en hestetransporter ikke indebar, at spørger skulle beskattes efter reglerne i ligningsloven § 16, stk. 4, da hestetransporteren ikke kunne anses for egnet som alternativ til en privat bil.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at spørger alene skulle beskattes af markedslejen de dage, hvor bilen konkret anvendtes til private formål. Spørger var hovedanpartshaver i selskabet, og skulle således anses for at have rådighed over køretøjet hele året, med undtagelse af de perioder hvor køretøjet konkret anvendtes erhvervsmæssigt. Spørger ville således skulle beskattes af et beløb der svarede til lejeprisen for en tilsvarende hestetransporter for hele låneperioden, med fradrag for perioder hvor køretøjet konkret var anvendt erhvervsmæssigt.
 Skatterådet kunne med henvisning til ovenstående ikke bekræfte, at der ikke skulle føres en egentlig kørebog, eller at dokumentation for den private kørsel kunne ske ved kørebog for den private kørsel i form af notering af dato for kørslen, angivelse af adresse start, adresse slut, kilometerstand start og kilometerstand slut.
 SKM2002.251.LR
 Ligningsrådet godkendte, at et selskabs medarbejdere, som havde skiftende arbejdssteder og kørte til disse direkte fra bopælen i en af selskabets værkstedsbiler, ikke skulle beskattes, hvis de standsede på vejen for at foretage private indkøb eller for at aflevere/hente børn, hvis den private kørsel skete uden afvigelser fra den erhvervsbetingede kørselsrute. Ligningsrådet redegjorde for samspillet mellem reglen om, at man ikke beskattes af privat kørsel i et særligt køretøj på op til 1.000 km og bagatelgrænsen for arbejdsrelaterede goder. Ikke beskatning.
 TfS 1994, 667 LR
 Det er bilens indretning, der afgør, om en bil er uegnet til brug som alternativ til en privat bil eller ej. Ligningsrådet anså derfor en lukket kassevogn med fastmonteret værktøjsindretning for at være et specialkøretøj. Specialindrettet.

type: other


text:
Skat.dk: C.H.2.3.1 Generelt om næring
 Dette afsnit beskriver de generelle regler for næringsbeskatning ved køb og salg af faste ejendomme.
 Definition af begrebet næringsvirksomhed
 Næringsvirksomhed og handel med fast ejendom
 Afkræftelse af formodning om næring
 Fortjeneste eller tab ved afståelse af fast ejendom, er ikke omfattet af reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven, når ejeren har erhvervet ejendommen som led i sin næringsvej. Det følger af reglerne i EBL § 1, stk. 2.
 Derimod skal fortjenesten eller tabet ved afståelse af næringsejendomme beskattes efter reglerne i statsskatteloven. Se SL § 5 sammenholdt med SL § 4.
 Alle ejerens indkomster skal medregnes ved indkomstopgørelsen, medmindre der gælder undtagelser fra denne regel. Se SL § 4.
 Efter SL § 5 regnes indkomst som følge af formuegenstandes værdistigning eller -fald som følge af deres værditab ikke med til indkomstopgørelsen. Reglen er hermed en undtagelse til SL § 4.
 Dog er salg af formuegenstande, der er erhvervet som et led i næring, ikke omfattet af undtagelsen i SL § 5. Derfor medregnes fortjenesten, der er opnået som et led i den skattepligtiges næring med salg af fast ejendom, til indkomsten efter SL § 4. Et eventuelt tab ved afståelse af disse ejendomme kan til gengæld trækkes fra ved indkomstopgørelsen.
 Afståelse af fast ejendom, der ikke er erhvervet som led i den skattepligtiges næringsvej, er omfattet af reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven. Dette gælder også de tilfælde, hvor den faste ejendom er erhvervet ved spekulation.
 Reglerne om næringsbeskatning ved køb og salg af fast ejendom gælder for både fysiske personer og juridiske personer, fx selskaber og dødsboer, der er fuldt eller begrænset skattepligtige til Danmark, og som ejer fast ejendom i Danmark.
 For fuldt skattepligtige omfatter næringsvirksomhed også køb og salg af ejendomme, der ligger i udlandet.
 Begrebet næringsvirksomhed ved afståelse af fast ejendom defineres som udgangspunkt på samme måde som andre former for næringsvirksomhed, der er omfattet af statsskattelovens næringsregler.
 Ved næring forstås den varige virksomhed, som en skattepligtig udøver som sin hele eller delvise levevej ved køb og salg af fast ejendom.
 Når ejeren ikke har køb og salg af fast ejendom som hovederhverv, men kun i begrænset omfang har anskaffet ejendomme for at sælge dem videre, taler man om binæring. Afståelse af fast ejendom som led i binæring er også omfattet af reglerne i statsskatteloven om næringsbeskatning.
 En advokats fortjeneste ved salg af en ejerlejlighed var almindelig indkomst, fordi der var tale om delvis næringsvirksomhed (binæring). Advokaten havde tidligere deltaget som interessent i fire mindre udstykningsforetagender, og handlede i hvert fald på tidspunktet for erhvervelsen af ejendommen så meget med fast ejendom, at ejendommen var erhvervet som led i (bi)næring. Se TfS 1992, 261 HRD.
 Det fremgår ikke af statsskattelovens bestemmelser om næringsbeskatning, hvad der nærmere skal forstås ved næringsvirksomhed ved handel med fast ejendom.
 Afgrænsningen af begrebet sker i praksis på baggrund af en lang række domme og administrative afgørelser om spørgsmålet.
 Om der er tale om næring ved køb og salg af fast ejendom, er en konkret bedømmelse.
 Efter praksis kan følgende forhold omkring ejerens


text:
handel med fast ejendom og/eller den ejendom, der skal sælges, tillægges betydning, når det konkret skal afgøres, om salget af den faste ejendom sker som led i næringsvirksomhed:
 Ejerens professionelle tilknytning til ejendomsmarkedet
 Omfanget af ejerens handel med fast ejendom
 Er der tale om transparente selskaber, der sælger?
 Er der tale om afsmitning fra aktionærer mv. til et aktieselskab mv., der sælger?
 Er der tale om overdragelse mellem ægtefæller og eventuel afsmitning?
 Er der tale om overdragelse ved succession?
 Er der tale om overdragelse af fast ejendom ved arv eller gave og eventuel afsmitning?
 Er der tale om, at ejendommen er en anlægsinvestering, eller er ejendommen overgået til anlægsformuen?
 Hvad var formålet med at anskaffe ejendommen?
 Hvordan er ejendommen erhvervet?
 Er der tale om anden afståelse end salg?
 Det er xSkattestyrelsenx, der skal bevise, at ejeren er - eller begynder med at være - næringsdrivende på det tidspunkt, hvor ejeren har erhvervet ejendommen.
 Selv om en ejer driver næringsvirksomhed med fast ejendom, er der intet i vejen for, at ejeren erhverver eller har erhvervet en fast ejendom som et anlægsaktiv, der ikke skal indgå i næringsvirksomheden.
 Når der gælder en forhåndsformodning om, at alle ejerens ejendomme er omfattet af næringsvirksomheden, er det ejeren selv, der skal bevise, at fortjenesten ved salg af en konkret ejendom ikke er omfattet af næringsvirksomheden, og at fortjenesten ved salget derfor skal beskattes efter reglerne i ejendomsavancebeskatningsloven.
 Særlige forhold omkring en konkret ejendom kan afkræfte formodningen om næring.
 Formodningen om næring blev afkræftet i en konkret sag, hvor ejeren i forbindelse med andre køb og salg af fast ejendom var anset for næringsskattepligtig af Højesteret. Højesteret fandt, at situationen ved ejerens erhvervelse af et feriecenter var af en sådan karakter,
 at det ikke ville være muligt at opnå tilladelse til udstykning eller opdele feriebyen i ejerlejligheder
 at et videresalg af feriebyen kun kunne ske til en køber, som kunne opnå udlejningstilladelse, og
 at kun en særdeles begrænset kreds ville have en sådan mulighed.
 Muligheden for videresalg med fortjeneste blev derfor anset for hypotetisk på erhvervelsestidspunktet. Der blev desuden lagt vægt på, at ejeren måtte have forventet, at udlejningen og driften af feriebyen kunne hvile i sig selv over en længere årrække. Højesteret fandt, at fortjenesten ved videresalget ikke skulle beskattes som næringsindkomst på trods af, at ejeren igennem en årrække havde haft omfattende næringsvirksomhed ved udstykning. Se TfS 1996, 641 HRD.
 SKM2004.170.HR
 Tab, ikke næringsdrivende. En skatteyder ønskede at fratrække tab ved afståelse af en ejendom efter næringsreglerne. Ejendommen var bolig for ejeren og dennes samlever, og salget skete samme år, som samlivet ophørte. Højesteret lagde vægt på, at ejendommen ved købet blev udlejet uopsigeligt i 20 år til selskaber, der var ejet af ejeren. Højesteret mente derfor, under hensyn til omfanget og karakteren af ejendomshandlerne, at ejeren på tidspunktet for købet af ejendommen ikke var eller kom i næring med køb og salg af fast ejendom. Oplysninger om aktiviteter i et selskab, der var ejet af ejeren, og hans efterfølgende handler med fast ejendom


text:
kunne ikke føre til andet resultat. Ikke næring.
 SKM2003.153.HR
 Næringsformodning, næringsdrivende på købstidspunkt, ejendomsmægler. En ejendomsmægler, der var næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom, købte i 1982 dels den i sagen omhandlede ejendom, dels en andel af naboejendommen. I 1985 købte og solgte ejendomsmægleren tre parcelhuse. Der blev krævet et meget sikkert bevis for, at ejendommen, der var anskaffet i 1982, alene var anskaffet i anlægsøjemed, og ikke for at opnå fortjeneste ved salg på et senere tidspunkt. For naboejendommen, som ejendomsmægleren i 1982 havde erhvervet en andel i, var der indgivet anmeldelse om opdeling i ejerlejligheder, og ejendomsmægleren solgte i 1985 sin andel af seks ejerlejligheder i denne ejendom. Også den i sagen omhandlede ejendom kunne opdeles i ejerlejligheder, hvilket skete i 1991. Under disse omstændigheder fandt Højesteret, uanset oplysninger om anvendelse af en del af ejendommen til kontor og beboelse, at ejeren ikke var ført bevis for, at erhvervelsen ikke også skete, fordi det var muligt at opnå fortjeneste ved salg på et senere tidspunkt. Næringsbeskatning.
 TfS 1996, 652 HRD
 Næring, særlige typer ejendomme. En byggeadvokat havde i en årrække drevet næringsvirksomhed med handel med faste ejendomme af forskellige kategorier, i vidt omfang sammen med andre næringsdrivende. I 1981, 1982 og 1983 afhændede han sine andele i hotelejendomme og industriejendomme, som han i sin tid havde erhvervet, angiveligt fordi han ønskede at investere frigjort kapital i kapitalanlæg. Højesteret fandt, at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at anse salgene af andele i hoteller mv. for at falde uden for hans næringsvirksomhed med salg af fast ejendom. Næringsbeskatning.
 TfS 1996, 641 HRD
 Højesteret stadfæstede landsrettens dom om, at ejerens fortjeneste ved afståelse af nogle sommerhusgrunde var næringsskattepligtig. Højesteret fandt, at ejerens fortjeneste ved salget af en ferieby ikke kunne næringsbeskattes, fordi muligheden for fortjeneste ved videresalg allerede på købstidspunktet måtte anses for hypotetisk. Både næringsbeskatning og ikke næringsbeskatning.
 TfS 1992, 261 HRD
 En advokat havde i 1972 som interessent deltaget i erhvervelsen af et areal, der blev udstykket i 122 parceller og kort efter blev solgt. Samme år deltog han som interessent i erhvervelsen af 19 parceller, der blev bebygget og solgt. I 1976 deltog han i erhvervelsen af en beboelsesejendom, der blev udstykket i 40 ejerlejligheder, der blev solgt, når de blev ledige. Alle erhvervelser var sket i forening med andre advokater. Landsretten havde fundet, at ejerens fortjeneste ved salg af en lejlighed i den sidstnævnte ejendom og kursavancen på pantebreve var skattepligtig almindelig indkomst, fordi der var tale om binæring. Det var for Højesteret oplyst, at erhvervelsen i 1976 af en landbrugsejendom, der lå i byzone var sket før erhvervelsen af beboelsesejendommen. Højesteret fandt, at advokaten i hvert fald på tidspunktet for erhvervelsen af den sidstnævnte ejendom havde drevet næring med køb og salg af fast ejendom, og stadfæstede landsrettens dom. Næringsbeskatning.
 Skd. 1985.75.640
 Næring. En murermesters salg af en ejendom, der havde været benyttet til egen beboelse, blev anset for omfattet af næringsbeskatningsreglerne. På købstidspunktet var ejeren selvstændig murermester og hans virksomhed blev efterfølgende


text:
udvidet med køb og salg af fast ejendom. Højesteret fandt, at købet i foråret 1975 af byggegrund og salget af den bebyggede ejendom lidt over 3 år senere, under de foreliggende omstændigheder var sket som led i hans næring. Næringsbeskatning.
 SKM2013.555.ØLR Næring, investering og færdiggørelse af en kollegieejendom. Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren var næringsskattepligtig af en avance ved salget af en ejendom som sagsøgeren havde erhvervet i 2004, på hvilket tidspunkt opførelsen af et større kollegiebyggeri var påbegyndt. Sagsøgeren fortsatte dette arbejde og overdrog efter byggeriets afslutning i 2005 ejendommen til en kollegieandelsboligforening. Byretten fastslog, at sagsøgeren i forbindelse med erhvervelsen af den pågældende ejendom for 4 mio. kr. og den senere indgåelse af entrepriseaftaler med entreprisesummer på godt 25 mio. kr. foretog en så betydelig investering i fast ejendom med henblik på at opnå fortjeneste ved videresalg, at der ved erhvervelsen af ejendommen blev påbegyndt næring med opførelse og salg af fast ejendom. Sagsøgeren gjorde subsidiært gældende, at næringsvirksomheden i givet fald også omfattede en kursusejendom. Retten fastslog, at næringsbedømmelsen skulle foretages på tidspunktet for erhvervelsen af denne ejendom, hvor ejendommen var et anlægsaktiv. Der var derfor heller ikke grundlag for at give sagsøgeren medhold i den subsidiære påstand. Landsretten stadfæstede byrettens dom med bemærkning om, at kursusejendommens status som anlægsaktiv i selskabet ikke kan anses for ændret til et omsætningsaktiv i og med at selskabet, eller den aktuelle ejerkreds bag dette, ca. 40 år efter erhvervelsen af kursusejendommen afhænder denne og påbegynder næringsvirksomhed med opførelse og salg af fast ejendom. Næringsbeskatning. Tidligere instans: SKM2012.432.BR
 SKM2007.314.VLR
 Næring, intensitet af investering. Et selskab, der hidtil alene havde ejet tre anlægsejendomme, købte i 1991 nogle grunde af et søsterselskab og opførte et ejendomskompleks på disse. Vestre Landsret fandt, at den samlede investering på knap 20 mio. kr. for at opnå fortjeneste ved videreslag var af så betydelig størrelse for selskabet, at dette alene medførte, at selskabet blev anset for næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom. Næringsbeskatning.
 SKM2005.338.VLR
 Næring, ejertid på 17 år. Ejeren, der på anskaffelsestidspunktet for ejendommen drev virksomhed i form af køb og bebyggelse med videresalg for øje, havde ikke afkræftet formodningen for, at den omhandlede udlejningsejendom var købt med salg for øje på trods af ejertid på 17 år. Næringsbeskatning.
 TfS1993, 99 ØLD
 Næring. En skatteyder, havde siden 1959 drevet landbrug som hovederhverv. Siden 1960'erne havde han handlet et betydeligt antal ejendomme, dels personligt og dels gennem et selskab, hvor han var hovedaktionær. Ejeren blev beskattet af fortjeneste ved salg af to sommerhuse som binæring. Ved afgørelsen blev der lagt vægt på omfanget og antallet af ejendomshandler, den tidsmæssige udstrækning af de tidligere afståelser, samt størrelsen og kontinuiteten af fortjenesterne. Næringsbeskatning.
 SKM2008.629.BR
 Næringsdrivende, tab. Ejeren havde selvangivet et tab ved salg af et parcelhus. Skattemyndighederne fandt ikke, at han var næringsdrivende med køb og salg af fast ejendom. Ejendommen var en ud af fire grunde, der oprindeligt blev erhvervet af ejerens selskab som ubebyggede, og han havde efter køb af den ene grund færdiggjort


text:
huset. Han var uddannet murer, men havde alene beskæftiget sig med reparationsarbejder og havde ikke tidligere købt og solgt anden fast ejendom end et parcelhus, som han selv havde beboet. Hans selskab havde ikke købt og solgt anden fast ejendom. Byretten fandt, at ejeren på købstidspunktet ikke var eller kom i næring med køb og salg af fast ejendom. Ikke næringsbeskatning.
 SKM2009.390.LSR
 Næringsbeskatning, anlægshensigt. Fortjeneste ved salg af en række ejendomme blev anset som skattepligtig næringsvirksomhed. Næringsbeskatning.
 Udstykning, frasalg. Udstykning og frasalg af grunde fra en matrikel kunne ikke anses som næringsvirksomhed. Ikke næringsbeskatning.


text:
Skat.dk: C.C.2.2.2.5.2 Fradrag for udgifter til rejser
 Dette afsnit beskriver reglerne for fradrag for udgifter til rejser. Afsnittet beskriver både fradragsretten efter SL § 6, stk. 1, litra a, og efter LL § 8, stk. 1.
 Generelt om bestemmelserne på området
 SL § 6, stk. 1, litra a.
 LL § 8, stk. 1, - rejseudgifter
 Rejserne kan deles op i tre grupper
 Private udgifter
 Faglige møder og xerhvervsmæssige generalforsamlingerx mv.
 Kommanditister
 Særligt for rejser til udlandet
 Standardsatser for rejseudgifter
 Hovedaktionærer og bestyrelsesmedlemmer
 Medarbejdende eller ansatte ægtefæller
 xOversigt over domme, kendelser, afgørelser, SKM-meddelelser mv.x
 LL § 8, stk. 1, har afløst hjemmelen for fradrag for rejseudgifter efter SL § 6, stk. 1, litra a, når der er tale om rejseudgifter, der er afholdt for at opnå salg af varer og tjenesteydelser. Se afsnit C.C.2.2.2.5.1 om LL § 8.
 Det betyder, at det først skal vurderes, om udgiften er afholdt for at opnå salg af varer og tjenesteydelser:
 Hvis det er tilfældet, skal retten til fradrag vurderes efter LL § 8, stk. 1.
 Hvis det ikke er tilfældet, skal retten til fradrag vurderes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 SL § 6, stk. 1, litra a
 Rejseudgifter, der er afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten, kan fratrækkes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Rejseudgifterne skal have en konkret og direkte sammenhæng med virksomhedens indkomstskabende aktiviteter. Der er derfor ikke fradrag, når formålet med rejsen er af generel karakter, se SKM2009.753.BR.
 Der er ikke fradrag for egentlige videreuddannelses- og etableringsudgifter. Det er derfor en forudsætning for fradrag, at skatteyderen allerede har etableret sig i en virksomhed af ikke ubetydelig størrelse. Se TfS 1992, 531 ØLD om videreuddannelse.
 Se UfR 1983.213 ØLD som eksempel på rejse med fradragsret: Skatteyder var ansat som læge på Finseninstituttet. Skatteyder drev desuden privat praksis som speciallæge i plastikkirurgi. Skatteyder deltog i to udenlandske kongresser for at overvære demonstrationer i operationsteknik mv. for at bevare det høje faglige niveau, som var en forudsætning for driften af hans private praksis. Kongresserne var uden betydning for hans ansættelse på Finseninstituttet. Landsretten fandt, at der bestod en sådan forbindelse mellem rejserne og skatteyders indkomsterhvervelse i den private praksis, at rejseudgifterne blev anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Se SKM2013.21.BR som eksempel på rejse uden fradragsret: Skatteyder drev virksomhed som psykoterapeut. I indkomståret 2000 havde hun afholdt udgifter til en rejse til Assissi i Italien. Rejsen var beskrevet som en pilgrimsrejse til den hellige Frans' elskede og fortsat kraftfulde steder i/omkring Assissi. Byretten anså ikke rejsen for at være en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a. Skatteyderen havde godtgjort, at rejsen havde en sådan karakter, at den var medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde hendes indkomst i indkomståret. Hun kom i forbindelse med rejsen i kontakt med MP, som hun i de efterfølgende år har drevet kursusvirksomhed med, men Byretten fandt, at dette ikke havde været med til at


text:
sikre hendes indkomst i de indkomstår, der var påklaget.
 Konkret vurdering
 Ved afgørelsen af, om der er fradrag for udgifter til rejser efter SL § 6, stk. 1, litra a, skal der foretages en konkret vurdering i hver enkelt sag.
 Udgifterne til en rejse kan være fradragsberettiget for nogle af deltagerne, men ikke for alle deltagere.
 Det er ikke afgørende, hvem der arrangerer rejsen, men derimod rejsens konkrete indhold og dens relation til den enkelte rejsedeltagers indkomsterhvervelse.
 Skatteyders bevisbyrde
 Skatteyder har bevisbyrden for, at rejsen har haft den fornødne sammenhæng med indkomsterhvervelsen i indkomståret eller de umiddelbart derpå følgende indkomstår. Se SKM2005.409.HR.
 Retspraksis viser, at der er en tendens til en noget mildere bevisbedømmelse ved modeprægede fag. Se TfS 1988, 560 VLD og UfR1979, 413 VLD.
 Udvidelse af indkomstgrundlaget
 Udgifter til rejser med det formål at udvide indkomstgrundlaget kan ikke fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Det vil eksempelvis sige udgifter til rejser for at finde nye kundeemner eller afsætningsmarkeder med henblik på at opnå salg af varer og tjenesteydelser.
 Sådanne udgifter til rejser skal vurderes efter LL § 8, stk. 1.
 Udgifter til rejser, som afholdes i forbindelse med den skattepligtiges erhverv med det formål at opnå salg af varer og tjenesteydelser i det pågældende og senere indkomstår, kan fratrækkes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Se LL § 8, stk. 1.
 Udgiften skal afholdes i forbindelse med den skattepligtiges erhverv. Det betyder, at der gælder de samme betingelser for at få fradrag for rejseudgifter efter LL § 8, stk.1, som beskrevet ovenfor, for at få fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a. Dog gælder det beskrevne om "Udvidelse af indkomstgrundlaget" ikke.
 Det er yderligere en betingelse for fradrag efter LL § 8, stk. 1, at udgiften er afholdt med det formål, at opnå salg af varer og tjenesteydelser i det pågældende og senere indkomstår.
 Fradragsretten for rejseudgifter efter LL § 8, stk. 1, gælder derfor også for udvidelse af indkomstgrundlaget. For eksempel udgifter til rejser, der er afholdt for at finde nye kundeemner eller afsætningsmarkeder. Det er alene udgifter til salgsrejser, der kan fratrækkes efter LL § 8, stk. 1. Se TfS 1989, 599 HRD.
 Som eksempler på udgifter kan nævnes dokumenterede merudgifter til fortæring, transport og overnatning.
 LL § 8, stk. 1, omfatter ikke rejser med henblik på etablering af en ny virksomhed.
 Rejserne kan deles op i tre grupper:
 Rejser, der er fuldt fradragsberettigede
 Rejser, der er delvist fradragsberettigede (blandede forretnings- og ferierejser)
 Rejser, der ikke er fradragsberettigede (private rejser).
 Udgifter til private rejser kan ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, eller LL § 8, stk. 1.
 I LL § 8, stk. 4, er fradraget for udgifter til repræsentation begrænset til 25 pct. af de afholdte udgifter.
 LL § 8, stk. 4, er ikke begrænset til udgifter nævnt i LL § 8, stk. 1, men gælder alle fradragsberettigede udgifter som kan karakteriseres som repræsentation.
 Det vil sige, at såvel udgifter til rejser, der er omfattet af


text:
SL § 6, stk. 1, litra a, som LL § 8, stk. 1, er omfattet af begrænsningen af fradragsretten i LL § 8, stk. 4, hvis de har karakter af repræsentation.
 Derfor skal det vurderes, om rejseudgiften har karakter af repræsentationsudgift.
 Se afsnit C.C.2.2.2.5.4 om repræsentation.
 Faglige møder og erhvervsmæssige generalforsamlinger mv.
 Rejseudgifter og opholdsudgifter forbundet med deltagelse i faglige møder eller erhvervsmæssige generalforsamlinger og lignende er i almindelighed fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Der vil oftest være tale om møder med et ret snævert erhvervsmæssigt sigte.
 Advokater kan fratrække udgifter, når de deltager i Advokatsamfundets almindelige advokatmøde.
 Apotekere kan fratrække udgifter, når de deltager i Dansk Apotekerforenings generalforsamling.
 Bedemænd kan fratrække udgifter, når de deltager i årsmøde og generalforsamling i Bedemændenes Landsforening.
 En revisor blev anset for berettiget til at trække befordringsudgifter fra, som han havde afholdt i forbindelse med fagligt møde i en ERFA-gruppe, TfS 1991, 335 LSR.
 Se også SKM2006.85.ØLR.
 Kommanditister kan fratrække rejseudgifter, der er afholdt i forbindelse med kommanditselskabets generalforsamling.
 I en præjudiciel dom af 28. oktober 1999 har EF-Domstolen fastslået, at EF-traktatens artikel 59 (nu artikel 49) er til hinder for en formodningsregel om, at der som udgangspunkt ikke kan gives fradrag ved deltagelse i kurser, der afholdes på et almindeligt turiststed i en anden medlemsstat, når kursusstedet ikke som sådant er fagligt velbegrundet, medmindre der gælder en tilsvarende formodningsregel ved deltagelse i indenlandske kurser. Se TfS 1999, 850 EF.
 Det er derfor en konkret vurdering af det enkelte kursus/den enkelte studierejse.
 I denne vurdering indgår
 Er kurset/studierejsen fagligt relevant for deltageren?
 Er der tale om, at deltagelse sker for at vedligeholde og ajourføre den faglige viden, eller er der tale om videreuddannelsesformål?
 Er der tale om et turistmæssigt islæt? Vurderingen heraf foretages bl.a. ud fra programmets tidsmæssige tilrettelæggelse, herunder fordelingen mellem studie/undervisningstid og fritid.
 Se TfS 2000, 813 TSS.
 I visse brancher, fx automobilforhandlerbranchen, står der ofte i forhandlerkontrakterne, at forhandlerne og deres personale har pligt til at deltage i rejser til udlandet. Uanset denne formelle forpligtelse til at rejse skal der foretages en konkret vurdering af rejseprogrammerne. Ofte er der tale om rejser med stærkt turistmæssigt islæt eller delvise frirejser, der gives som belønning til de forhandlere, der har klaret sig bedst.
 Frirejser og rejser, som gives som gevinst eller præmie, fx fra leverandør til forhandlere, har typisk ikke haft den fornødne direkte sammenhæng med forhandlerens indkomstskabende aktiviteter i det pågældende år, og der skal fastsættes en skønsmæssig værdi af frirejsen, så skatteyderens indkomst forhøjes med denne værdi.
 Selvstændigt erhvervsdrivende, der på grund af afstanden mellem bopæl og et midlertidigt arbejdssted ikke har mulighed for at overnatte på deres sædvanlige bopæl, kan vælge at fratrække et beløb, der svarer til de satser, der gælder for godtgørelse for kost og logi til lønmodtagere, i stedet for at fratrække de dokumenterede faktiske rejseudgifter, når betingelser herfor er opfyldte. Se LL § 9 A, stk. 8, og SKM2018.650.SKTST om skattefri godtgørelse til dækning af rejseudgifter, gældende for 2019, pkt. 4.
 Satserne


text:
fremgår af LL § 9 A, stk. 2, og af xSKM2018.650.SKTSTx, pkt. 2.1.1., 2.1.2 og 2.2.1.
 xFor 2019 er beløbsgrænsen 28.800 kr.x (2018: 27.400 kr.)
 Se afsnit C.A.7.3.4 om fradrag for rejseudgifter med standardsats. Selvstændigt erhvervsdrivende er også omfattet af reglerne om reduktion for fri kost på rejsen efter pkt. 2.1.3, jf. pkt. 4.2.
 Fradraget med standardsatser er, modsat fradrag for faktiske udgifter, maksimeret. Beløbet reguleres efter PSL § 20. Begrænsningen fremgår af LL § 9 A, stk. 8.
 Ved lov nr. 921 af 18. september 2012 blev beløbsgrænsen ændret fra 50.000 kr. til 25.000 kr. pr. indkomstår med virkning fra og xmedx indkomståret 2013. Beløbsgrænsen på 50.000 kr. xfandtx dog fortsat anvendelse for indkomstår, der påbegyndtes inden lovens ikrafttræden.
 Hvis udgiften afholdes af et selskab, hvori skatteyderen er hovedaktionær og ansat, og udgiften ikke er erhvervsmæssig, anses beløbet efter praksis for løntillæg til hovedaktionæren, hvis aflønningen er rimelig i forhold til arbejdsindsatsen. Udgiften kan i dette tilfælde fratrækkes ved selskabets indkomstopgørelse som en lønomkostning. Se TfS 1990, 317 ØLD.
 Hvis en hovedaktionær er ansat i selskabet, og ægtefællens rejseudgifter, der er betalt af selskabet, bliver anset for private, betragtes udgifterne som løntillæg til hovedaktionæren, hvis aflønningen er rimelig i forhold til arbejdsindsatsen.
 Det samme gælder for bestyrelsesmedlemmer. Se TfS 1996, 216 LSR.
 Hvis hovedaktionæren ikke er ansat i selskabet, og udgiften til rejse ikke er erhvervsmæssig, anses beløbet for maskeret udlodning til hovedaktionæren. Udgiften er dermed skattepligtig for hovedaktionæren efter LL § 16 A, men der er ikke fradrag for udgiften i selskabet.
 Se også afsnit:
 C.B.3.5.2.1 Udgifter der er selskabet uvedkommende.
 C.B.3.5.2.2 Maskeret udbytte i ansættelsesforhold.
 C.A.5.16.5 Rejser.
 C.C.2.2.2.1 Lønudgifter og andre personaleudgifter i selvstændig erhvervsvirksomhed mv.
 Medarbejdende eller ansatte ægtefæller, der er beskæftiget i virksomheden eller selskabet, deltager ofte i rejser til udlandet.
 Når det skal vurderes, om der er tale om en privat, blandet eller rent erhvervsmæssig rejse for ægtefællen, skal vurderingen ske ud fra samme kriterier, som anvendes ved bedømmelse af en indehavers eller en hovedaktionærs deltagelse i en rejse, se SKM2010.177.ØLR.
 TfS 1999, 850 EF
 EF-Domstolen fastslog, at EF-traktatens artikel 59 (nu artikel 49) var til hinder for en formodningsregel om, at der som udgangspunkt ikke kunne gives fradrag ved deltagelse i kurser, der blev afholdt på et almindeligt turiststed i en anden medlemsstat, når kursusstedet ikke som sådant var fagligt begrundet, medmindre der gjaldt en tilsvarende formodningsregel ved deltagelse i indenlandske kurser.
 EF-Domstolen tog stilling til et præjudicielt spørgsmål, stillet af Højesteret, i en sag om en registreret revisors deltagelse i et kursus på Kreta (jf. anke af TfS 1995, 363 V. Generaladvokat Antonio Saggios forslag til afgørelse er optrykt i SU 1999, 151).
 SKM2005.409.HR
 Højesteret fandt det ikke dokumenteret eller sandsynliggjort, at en tur til Skotland havde et erhvervsmæssigt formål. Heller ikke selvom der lå en erklæring fra en statsautoriseret ejendomsmægler. Højesteret fandt det heller ikke dokumenteret eller sandsynliggjort, at en tur til Tyskland og Frankrig havde et erhvervsmæssigt formål.
 Allerede derfor fandt Højesteret, at skatteyder ikke kunne trække kørselsudgifter fra i


text:
forbindelse med disse ture.
 Højesteret fandt også, at skatteyder ikke kunne trække udgifter til benzin fra, fordi han ikke havde dokumenteret eller sandsynliggjort, at nogen del af den indkøbte benzin havde været anvendt i forbindelse med erhvervsmæssig kørsel.
 Rejseudgifterne til udlandet kunne ikke fratrækkes efter LL § 8, stk. 1, og udgifterne til benzin kunne ikke fratrække efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 TfS 1994, 811 HRD
 En gårdejer, der i en årrække havde drevet en svinefarm fra sine to ejendomme, deltog i 1985 i en studierejse til Skotland. I rejsen deltog ud over skatteyderen en dyrlæge og endnu en svineproducent. Formålet var efter skatteyders forklaring at studere svineavl i foregangslande på svineavlsområdet.
 Højesteret lagde til grund, at skatteyderen under rejsen havde fået demonstreret et system, som kunne muliggøre en nedsættelse af dødeligheden blandt smågrise, og at han herved erhvervede en viden, som umiddelbart gav sig udslag i konkrete dispositioner i tilknytning til hans indkomsterhvervelse.
 Højesteret fandt derfor, at udgifterne ved rejsen var fradragsberettiget som driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Udgifterne kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 TfS 1989, 599 HRD
 En landmand og hans hustru havde i 1981 deltaget i en uges studierejse for svineproducenter til Belgien.
 Højesteret fandt, at der ikke - hverken efter SL § 6, stk. 1, litra a, eller efter LL § 8, stk. 1 - kunne fratrækkes udgifter til skatteyderens eller hustruens studietur til Belgien.
 Højesteret lagde vægt på følgende, som Skatteministeriet havde anført under sagen:
 Rejsen havde ikke været nødvendig for skatteyderens indkomsterhvervelse.
 Rejsen havde været af generel karakter. Det var muligt, at skatteyderen på rejsen havde fået inspiration til sin løbende avlsudvikling, men det blev bestridt, at der var en sådan konkret og direkte sammenhæng mellem rejsen og sagsøgerens indkomstskabende aktiviteter, at der var grundlag for fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Specielt vedrørende LL § 8, stk. 1, anførte Skatteministeriet, at denne bestemmelse efter sin ordlyd og forarbejderne alene vedrører salgsrejser, og derfor allerede af denne grund var uanvendelig på sagen.
 Udgifterne kunne ikke fratrækkes efter hverken SL § 6, stk. 1, litra a, eller efter LL § 8, stk. 1.
 TfS 1987, 192 HRD
 En alment praktiserende tandlæge deltog i perioden fra den 29. maj til den 8. juni 1980 i en rejse til Japan, hvor han deltog i en 3 dages kongres afholdt af International Association for Dental Research med tema om tandsygdomsforebyggelse. Der blev på kongressen fremlagt 20 rapporter og gennemført 4 paneldiskussioner, men ikke afholdt demonstrationer.
 Skatteyderen havde fratrukket udgifter til selve rejsen og opholdsudgifter til de 3 kongresdage.
 Højesteret fandt, at udgifterne - uanset om skatteyders faglige viden var blevet forøget - ikke havde en sådan forbindelse med hans indkomsterhvervelse som alment praktiserende tandlæge, at de kunne fratrækkes som driftsomkostninger.
 Udgifterne kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Se også TfS 1994, 211 VLD og TfS 1989, 464 VLD.
 TfS 1984, 5 HRD.
 Et familieselskab, der drev


text:
virksomhed med import af råkaffe fra Brasilien, blev ledet af et ægtepar. Manden var direktør, og ægtefællen prokurist i selskabet. I 1976 foretog de begge to en forretningsrejse til Brasilien.
 Hovedformålet med rejsen var at erhverve indsigt i det brasilianske kaffemarked og udvide skatteyderens kreds af leverandører samt etablere personlige kontakter til forretningsforbindelser, bl.a. for at opnå fordelagtige kreditvilkår.
 Det var ikke et direkte formål at indgå aftaler om køb af kaffe på stedet.
 Ægtefællen indtog en ledende stilling med hensyn til bogholderi og løsningen af en række administrative opgaver i øvrigt. Hun bistod herudover i det daglige skatteyder ved beslutninger og køb og salg af kaffe. I et vist begrænset omfang indgik ægtefællen på egen hånd aftaler om køb og salg.
 Højesteret fandt, at ægtefællen i væsentligt omfang deltog i ledelsen af virksomheden. Hendes rejse til Brasilien var herefter - som for skatteyder - anset begrundet i hensynet til at sikre og vedligeholde virksomhedens indkomst.
 Højesteret fandt derfor, at udgifterne ved ægtefællens rejse var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1 litra a.
 Udgifterne til ægtefællens rejse kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Se også SKM2010.177.ØLR.
 UfR 1966, 215 HRD
 Skatteyder var professor i odontologisk histopatologi ved tandlægehøjskolen og klinikchef på Rigshospitalet. Desuden drev han et laboratorium som udførte vævsdiagnostik for tandlæger fra hele landet. Skatteyder havde også indtægter som videnskabelig forfatter og ved kurser for tandlæger.
 Skatteyder afholdt udgifter til rejser i forbindelse med nogle faglige møder og kurser i USA.
 Med henvisning til sine bierhverv ønskede skatteyder fradrag for disse rejseudgifter.
 Højesteret fandt, at uanset at rejsens formål udelukkende havde været af faglig art, havde udgifterne ikke en sådan umiddelbar forbindelse med indtægterne ved bierhvervene, at udgifterne kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne kunne heller ikke fratrækkes efter LL § 8, stk. 1.
 Højesteret henviste også til den nøje sammenhæng mellem bierhvervene og skatteyders stilling som professor.
 Udgifterne kunne ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a eller LL § 8, stk. 1.
 Landsretsdomme
 SKM2010.177.ØLR
 Skatteyder drev selvstændig erhvervsvirksomhed som privatpraktiserende læge. Patienterne var udelukkende personer med misbrugsproblemer. Skatteyder blev anset for speciallæge. Skatteyderen og ægtefællen deltog i tre kurser i USA.
 Skatteyders ægtefælle arbejdede som medhjælpende ægtefælle. Hun var beskæftiget i virksomheden 8 til 10 timer om ugen. En mindre del af arbejdstiden brugte hun på administrative opgaver som sekretær og bogholder. Resten af tiden beskæftigede hun sig med den indledende visitation af patienter, patientrådgivning og daglig praktisk vejledning af patienter samt opfølgende samtaler efter et afsluttet forløb med misbrugsbehandling. Hun havde ingen medicinsk uddannelse, men gennemgik selv et behandlingsforløb for alkoholmisbrug i 1987 og rådgav med udgangspunkt i egne personlige erfaringer som ædru alkoholiker.
 Byretten fandt, at skatteyder og dennes ægtefælles faglige viden, uddannelse og arbejdsmæssige placering i virksomheden var væsentlig forskellig. Efter det oplyste om indholdet af de tre kurser i USA, sammenholdt med ægtefællens arbejdsopgaver i virksomheden, fandt byretten bl.a. ikke, at ægtefællens deltagelse i rejserne havde haft en sådan direkte


text:
og umiddelbar forbindelse med sagsøgers indkomsterhvervelse, at udgifterne hertil kunne anses som en fradragsberettiget driftsudgift for skatteyderen.
 Landsretten tiltrådte byrettens dom på dette punkt med byrettens begrundelse.
 Udgifterne til skatteyderens ægtefælles rejse til USA kunne derfor ikke fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Se også SKM2009.373.BR og TfS 1984, 5 HRD.
 SKM2006.85.ØLR
 Landsretten fandt bl.a., at skatteyderen ikke kunne fratrække udgifter i forbindelse med deltagelse i en kongres i Italien på vegne af en forening, i hvilken skatteyderen var medlem af bestyrelsen, og i hvilken skatteyderen udførte ulønnet arbejde.
 Udgifterne kunne derfor ikke fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2002.534.VLR
 En skatteyder, der drev landbrug med svineproduktion, kornavl og produktion af grønsager, afholdt udgifter til en rejse til USA. Ægtefællen deltog i rejsen.
 Rejsen til USA havde efter det oplyste om rejseprogrammet og efter skatteyderens forklaring ikke karakter af en koncentreret studierejse. Det blev lagt til grund, at deltagerne under rejsen, der havde et ikke ubetydeligt turistmæssigt islæt, besøgte en række virksomheder inden for gartneri og distribution af gartneriprodukter. En del af disse besøg, fx i supermarkeder, på en vingård og på et avocadogartneri kunne ikke antages at have været af umiddelbar relevans for driften af skatteyderens virksomhed.
 Landsretten fandt, at rejsen skulle anses som en studierejse af generel karakter, og skatteyderen havde ikke ført bevis for, at udgiften til rejsen havde været nødvendig for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten.
 TfS 1995, 363 VLD
 En revisor, der var ansat i det af ham ejede revisionsaktieselskab, var af skattemyndighederne anset for skattepligtig af en udgift på 5.516 kr. afholdt af selskabet i forbindelse med revisorens deltagelse i et skattekursus på Kreta. Revisoren indbragte sagen for Landsretten der lagde til grund, at det omhandlede kursus var tilrettelagt ud fra saglige hensyn, og at revisorens deltagelse var faglig velbegrundet. Da kurset blev afholdt på et almindeligt turiststed i udlandet, gjaldt der efter Højesterets dom i UfR 1994.970 en formodning for, at der med kursets afholdelse havde været forbundet et så betydeligt turistmæssigt islæt, at kursusudgiften ikke kunne anses som en fradragsberettiget driftsudgift. Med henvisning til kursets tidsmæssige udstrækning inden for det samlede rejseprogram fandt Landsrettens flertal, at revisoren havde afkræftet den nævnte formodning for, at kurset var forbundet med et betydeligt turistmæssigt islæt. Skattemyndighederne havde derfor været uberettigede til at anse kursusudgiften som et løntillæg for ham.
 Afgørelsen blev anket til Højesteret af Skatteministeriet.
 Anken blev hævet.
 Dette er kommenteret af Skatteministeriet i TfS 2000, 813, hvor der er også er redegjort for praksis vedrørende fradrag for kurser.
 TfS 1992, 531 ØLD
 Skatteyder havde egen praksis som øjenlæge. Skatteyder afholdt udgifter til en studierejse til USA i 1985. Hun havde tidligere foretaget operationer for stær, men efter den gamle operationsmetode, der bl.a. indebar hospitalsindlæggelse.
 Studieopholdet foregik ved Department of Ophthalmology, State University of New York. Under opholdet besøgte skatteyderen endvidere en øjenklinik, som havde specialiseret sig i ambulante operationer, hvor skatteyderen assisterede ved operationer. I 1989 indledte skatteyderen samarbejde med en anden læge og begyndte at


text:
operere efter den nye operationsmetode på sin egen klinik.
 Landsretten lagde efter de foreliggende oplysninger til grund, at formålet med skatteyderens studieophold i USA havde været at opnå en sådan uddannelse i en ny operationsteknik, at hun blev i stand til at foretage øjenoperationer med den nye teknik på sin egen klinik.
 Landsskatteretten fandt derfor ikke, at udgifterne til studieopholdet kunne betegnes som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 TfS 1990, 317 ØLD
 En direktør og hovedanpartshaver i et anpartsselskab, der forhandlede radioer og lignende, deltog i en studierejse til USA arrangeret af Radioforhandlernes Brancheorganisation. Studierejsen varede i 11 dage.
 Landsretten fandt, at selvom skatteyderen havde fået inspiration af studierejsen til en forestående ombygning af forretningen og fået forøget sin viden på parabolantenneområdet, skulle studierejsen dog karakteriseres som en generel studietur, der ikke var nødvendig for indkomsterhvervelsen.
 Skatteyderen skulle derfor beskattes af værdien af rejsen, jf. SL § 4, litra c.
 Se også TfS 1996, 216 LSR, TfS 1989, 464 ØLD, TfS 1989, 451 ØLD og TfS 1987, 69 LSR.
 TfS 1989, 464 VLD
 En skatteyder, der var direktør og hovedaktionær i et aktieselskab, der drev en skjortefabrik, deltog i en studierejse til USA. Rejsen var arrangeret af brancheforeningen. Formålet med rejsen var at få konkrete oplysninger om skjorteproduktion i USA og drage nytte af denne viden i det danske selskabs produktion.
 Landsretten fandt, at rejsen skulle karakteriseres som en generel studietur med et vist - ikke ubetydeligt - turistmæssigt islæt. Også selvom skatteyderen under rejsen havde fået ideen til at fremstille en ny arbejdsbesparende maskine. Landsretten lagde vægt på programmet og rejseplanens indhold, sammenholdt med skatteyderens forklaring om turens forløb.
 Udgiften til studierejsen, der var betalt af selskabet, blev derfor anset som et skattepligtigt løntillæg til skatteyderen.
 Se også TfS 1996, 216 LSR, TfS 1990, 317 ØLD, TfS 1989, 451 ØLD og TfS 1987, 69 LSR
 TfS 1989, 451 ØLD
 En direktør og hovedaktionær samt hans ægtefælle foretog en 14-dages rejse til Fjernøsten. Ca. 3 dage var rejsedage, ca. 4 dage besøg på udstillinger og i virksomheder og ca. 7 dage ferie.
 Landsretten foretog en konkret bevisbedømmelse og fandt, at rejsen skulle karakteriseres som en privat rejse, omend med et vist, mere generelt erhvervsmæssigt øjemed.
 Rejseudgiften for hovedaktionæren og dennes ægtefælle blev derfor anset som et løntillæg fra selskabet til hovedaktionæren.
 Derimod fandt landsretten, at en udgift til ægtefællens deltagelse i en leverandørrejse til Tyskland var afholdt for virksomheden og i dennes interesse. Derfor blev denne udgift ikke anset for et løntillæg til hovedaktionæren. Hustruen havde en central placering i virksomheden, og hendes arbejde krævede bl.a. teknisk indsigt i virksomhedens produktionsapparat og produktion.
 Skatteyderen skulle derfor beskattes af værdien af hans og ægtefællens deltagelse i rejsen til Fjernøsten, jf. SL § 4, litra c. Udgiften til ægtefællens rejse til Tyskland kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Se også TfS 1996, 216 LSR, TfS 1990, 317 ØLD, TfS 1989, 464 ØLD og TfS 1987, 69 LSR.
 TfS 1988, 560 VLD
 Skatteyder var dyrlæge.


text:
Han drev praksis i interessentskab med andre dyrlæger. Skatteyder rejste til USA og Canada for at studere kvægsygdomme. Opholdet varede en måned, der var fordelt på studier af amerikansk malkekvæg, universitetsstudier af kalvesygdomme, studier af virusinfektion hos kalve og universitetsstudier af kvægsygdomme. Han besøgte også et center for dyresygdomme og opholdt sig på en veterinærklinik. Skatteyder oplyste, at han havde haft nytte af studiet af kvægsygdomme i udlandet, fordi hans praksis havde hovedvægt på kvægsygdomme.
 Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle i landsretten, fordi rejsen udelukkende havde haft et fagligt formål.
 Udgifterne kunne derfor fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 TfS 1988, 417 VLD
 En manufakturhandler havde sammen med sin hustru foretaget en 3-dages messerejse til Paris arrangeret af Dansk Textil Union. De deltog i messearrangementer og rundvisninger, og rejsen havde ikke noget turistmæssigt islæt. Ægtefællerne var fuldtidsbeskæftiget i den virksomhed, de drev med handel med modetøj.
 Landsretten fandt, at førstehåndskendskab til den kommende efterårssæson var af væsentlig betydning for ægtefællernes overvejelser om, hvilke varer der senere skulle indkøbes.
 Se også UfR1979, 413 VLD.
 UfR 1983, 213 ØLD
 Skatteyder var ansat som læge på Finseninstituttet. Skatteyder drev desuden privat praksis som speciallæge i plastikkirurgi.
 Skatteyder deltog i to udenlandske kongresser for at overvære demonstrationer i operationsteknik mv. for at bevare det høje faglige niveau, som var en forudsætning for driften af hans private praksis. Kongresserne var uden betydning for hans ansættelse på Finseninstituttet.
 Landsretten fandt, at der bestod en sådan forbindelse mellem rejserne og skatteyders indkomsterhvervelse i den private praksis, at rejseudgifterne blev anset for en fradragsberettiget driftsudgift efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 UfR 1979, 413 VLD
 En damefrisør deltog i en charterrejse til Wien, der var arrangeret for frisører. Rejsen blev arrangeret i anledning af verdensmesterskaberne i frisørkunst. I den forbindelse blev der arrangeret demonstrationer i klippeteknik og af præparater mv.
 Mesterskaberne varede fra den 15. til den 17. september 1974, begge dage inklusive. Rejsen havde afrejse den 14. og hjemkomst den 19. september 1974. Skatteyder havde ikke deltaget i de turistmæssige arrangementer.
 Landsretten fandt, at skatteyderen var rejst til Wien for at få kendskab til de sidste nyheder i frisørfaget, som er et modepræget fag. Der bestod derfor en sådan forbindelse mellem rejsen og indkomsterhvervelsen, at udgiften blev anset for en fradragsberettiget driftsudgift.
 Udgifterne til rejsen kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Se også TfS 1988, 417 VLD.
 Byretsdomme
 SKM2017.290.BR
 Sagsøgeren havde fået udbetalt et beløb fra et K/S i anledning af sagsøgerens bestyrelseshverv. Beløbet var af K/S'et indberettet som personlig indkomst. Sagsøgeren gjorde gældende, at beløbet principalt kunne fradrages som rejseomkostninger, og subsidiært at beløbet skulle beskattes som udbytte. K/S'ets direktør havde i en mail oplyst, at beløbet var udbetalt til dækning af sagsøgerens rejseomkostninger i forbindelse med sit bestyrelseshverv. Retten udtalte, at sagsøgeren ikke havde fremlagt dokumentation for de specifikke rejser eller for, at K/S'et havde udført den fornødne kontrol, jf. rejse- og befordringsgodtgørelsesbekendtgørelsen. Sagsøgeren havde derfor hverken godtgjort, at beløbet udgjorde skattefri rejse- og befordringsgodtgørelse eller


text:
udbytte.
 SKM2013.21.BR A drev virksomhed med sekretær- og administrationsarbejde og som psykoterapeut.
 I indkomstårene 2000-2002 (begge inkl.) afholdt hun en lang række mindre udgifter til kurser, kørsel, faglitteratur og rejser.
 Byretten gav Skatteministeriet medhold i, at hun ikke havde godtgjort, at de omstridte udgifter var fradragsberettigede i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.
 Skatteministeriet blev derfor frifundet.
 SKM2009.753.BR
 Retten fandt, at rejseudgifterne var ikke fradragsberettigede private udgifter i lighed med udgifterne til de kurser, som var årsag til rejserne. Kurserne fandtes at have en almen, generel og personlighedsudviklende karakter, som ikke havde en tilstrækkelig konkret og direkte sammenhæng med indkomsterhvervelsen til at berettige til driftsfradrag.
 SKM2008.317.BR
 Skatteyderen var professionel scenekunstner indenfor underholdningsbranchen. Skatteyderen foretog en rejse til Kina og en rejse til Grønland.
 Byretten fandt, at rejsen til Kina, for de øvrige deltagere, angik formål, der utvivlsomt var skatteyderens indkomsterhvervelse uvedkommende. Da skatteyderen desuden ikke nærmere havde dokumenteret, at der blev opnået eller indgået aftaler af betydning for hans indkomsterhvervelse, var der allerede derfor ikke fradrag for rejseudgiften efter SL § 6, stk. 1 litra a.
 Byretten fandt, at det skulle lægges til grund, at skatteyderens udgifter til rejse til Grønland angik et bestemt 2-dages arrangement, hvortil en professionel lydmand skulle medvirke, ligesom vidnets datter deltog som praktisk medhjælper og rekvisitør. Retten fandt derfor, at det var tilstrækkeligt sandsynliggjort, at denne udgift havde direkte forbindelse med skatteyderes erhverv, og skatteyderen havde derfor krav på fradrag for udgiften med et beløb på 12.021 kr. for skatteåret 2000.
 Bortset fra denne rejseudgift havde skatteyder i øvrigt ikke konkret dokumenteret, at de afholdte udgifter havde en direkte forbindelse til bestemte arrangementer. Derfor kunne byretten ikke anse det for tilstrækkeligt godtgjort, at der udelukkende var tale om rejse- og fortæringsudgifter, der kunne henføres til indkomsterhvervelsen. Byretten fandt derfor ikke grundlag for at tilsidesætte det skøn, som var udøvet af skattemyndighederne og hvorefter fradraget skønsmæssigt var fastsat til 50 pct. for de udgifter, hvor der ikke var dokumenteret en nærmere sammenhæng med konkrete arrangementer.
 SKM2015.276.LSR
 En billedkunstner blev anset for at drive erhvervsmæssig virksomhed og kunne derfor foretage fradrag for rejseudgifter efter standardsatserne i LL § 9A.
 TfS 1996, 216 LSR
 Et andelsslagteri arrangerede en studie- og repræsentationsrejse til Japan og Singapore for den samlede bestyrelse og bestyrelsesmedlemmernes ægtefæller samt et tidligere bestyrelsesmedlem.
 Landsskatteretten fandt, at rejsen helt overvejende var karakteriseret som en studierejse af generel karakter med begrænset egentligt fagligt indhold af betydning for slagteriet og med et ikke ubetydeligt turistmæssigt islæt.
 Landsskatteretten fandt, at værdien af rejsen kunne fastsættes på samme måde som for hovedaktionærer, det vil sige til de udgifter, som selskabet havde afholdt til rejsen. Landsskatteretten begrundede dette med, at bestyrelsesmedlemmer, i kraft af deres position og indflydelse i relation til værdiansættelse af frirejser, ikke kunne sidestilles med medarbejdere i selskabet.
 Skatteyderen skulle derfor beskattes af værdien af hans og ægtefællens deltagelse i rejsen, svarende til de af selskabet afholdte udgifter, jf. SL § 4, litra c.
 Se også TfS 1990, 317 ØLD, TfS 1989, 464 ØLD, TfS


text:
1989, 451 ØLD og TfS 1987, 69 LSR.
 TfS 1991, 335 LSR
 Revisors kontingent til ERFA-gruppe og udgift til befordring til møder i gruppen var fradragsberettiget jf. SL § 6, stk. 1, litra a, idet medlemskabet og deltagelsen i møderne alene havde ajourføring af faglig viden til formål.
 TfS 1987, 69 LSR
 Et aktieselskab havde afholdt en rejse til London fortrinsvis med deltagelse af selskabets salgskonsulenter med ægtefæller. Arrangementet bestod af et møde for salgskonsulenterne, besøg hos et engelsk søsterselskab og en teatertur.
 Landsskatteretten fandt, at den del af rejseudgifterne, der vedrørte de ansattes deltagelse i turen kunne fratrækkes som rejseudgifter for selskabet efter SL § 6, stk. 1, litra a. Den del af rejseudgifterne, der vedrørte ægtefællernes deltagelse, kunne fratrækkes som løntillæg af selskabet efter SL § 6, stk. 1, litra a, men skulle beskattes hos de relevante ansatte efter SL § 4, litra c.
 Se også TfS 1996, 216 LSR, TfS 1990, 317 ØLD, TfS 1989, 464 ØLD og TfS 1989, 451 ØLD.
 TfS 1985, 110 LSR
 Skatteyder drev selvstændig virksomhed som plastikkirurg. Han deltog i en kongres på Island arrangeret af Nordisk Plastikkirurgisk Forening. I forbindelse med kongressen var der medgået tid til besøg på turistattraktioner.
 Landsskatteretten fandt, at kun 50 pct. af udgiften kunne trækkes fra, fordi rejsen havde haft et væsentligt privat islæt.
 Halvdelen af udgifterne kunne derfor fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 LSRM 1979, 86 LSR
 Skatteyderen drev en forretning med ægte tæpper og orientalske metalgenstande. I 1974 og 1975 foretog skatteyderen henholdsvis en og to flyrejser til Iran for at indkøbe tæpper mv. Skatteyderen havde kun fratrukket de direkte udgifter til flybilletter, idet han havde haft gratis ophold hos familie.
 Landsskatteretten fandt, at der ubestridt var tale om rejser, der havde haft et klart erhvervsmæssigt formål. Kombinationen af indkøbsrejserne med besøg og ophold hos familien i Iran havde ikke gjort rejserne dyrere, end tilfældet ville have været ved rene forretningsrejser.
 Derfor var der ikke tilstrækkeligt grundlag for at beskære fradraget for de dokumenterede rejseudgifter.
 LSRM 1970, 62 LSR
 En kiropraktor deltog i 1967-69 i en kongres i Paris og i København samt i et kursus i en dansk købstad.
 Skatteyder afsluttede sin uddannelse som kiropraktor i 1959 i USA. Skatteyder oplyste, at kiropraktik i de forløbne år havde gennemgået en væsentlig udvikling. Derfor var hans tilstedeværelse på kongresserne såvel i Paris som i København nødvendig for at få demonstreret nye behandlingsformer i forbindelse med den øvrige kongresvirksomhed.
 Skatteyderen medvirkede som formand for en forening af kiropraktorer ved tilrettelæggelsen af og deltagelsen i et kursus på nationalt plan med samme faglige formål som de internationale kongresser.
 Landsskatteretten fandt ikke, at de afholdte udgifter til kongresser og kursus havde haft en sådan umiddelbar forbindelse med klagerens indkomst som kiropraktor, at de kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. l, litra a.
 LSRM 1964, 60 LSR
 Skatteyderen og hans hustru havde en litterær virksomhed. Deres væsentligste indtægter i 1960 stammede fra pensioner. Ægtefællerne havde i 1960 foretaget rejser til Spanien.
 Ægtefællerne


text:
udgav en bog om Spanien i 1952, og de havde været medforfattere til en spansk ordbog i 1956.
 Skatteyder havde også indtægter ved artikler og ved undervisning i spansk. Hustruen havde haft indtægter af varierende størrelse ved litterært arbejde af forskellig art, såsom kronikker, avisartikler og arbejde for bogforlag.
 Ifølge skattyder var rejserne foretaget for at indsamle materiale til brug for hans og hustruens senere litterære publikationer. Ægtefællernes indtægter i 1960 havde været ca. 600 kr. ved litterær bearbejdning af det på Spaniensrejserne indsamlede materiale.
 Landsskatteretten fandt, at der hverken i LL § 8 eller dennes analogi var hjemmel til fradrag for rejseudgifterne. Spørgsmålet om, hvorvidt rejseudgifterne kunne fratrækkes, skulle derfor afgøres efter den almindelige bestemmelse i SL § 6, stk. 1, litra a.
 Landsskatteretten fandt, at der kunne foretages et delvist fradrag på 500 kr. efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 LSRM 1963, 144 LSR
 Skatteyder var praktiserende tandlæge. Han rejste til den internationale tandlægekongres i Rom i perioden fra den 7. til den 14. september 1957. Kongressen var arrangeret af Federation Dentaire Internationale.
 Organisationen afholdt hvert 5. år verdenskongresser, der blev arrangeret på bred basis, så alle faglige interesser inden for tandlægevidenskaben blev dyrket gennem foredrag, rundbordskonferencer, demonstrationer, film, udstillinger mv.
 Skatteyder henviste til, at hans deltagelse i kongressen havde haft en ajourføring af hans faglige kvalifikationer til formål.
 Landsskatteretten fandt, at udgifterne i forbindelse med deltagelsen i den nævnte kongres ikke kunne anses for at have haft en sådan forbindelse med klagerens indtægtsgivende erhverv, at de kunne anerkendes som fradragsberettigede driftsomkostninger.
 LSRM 1962, 37 LSR
 Skatteyder var indehaver af en kunst- og klejnsmedje. Skatteyder havde også ulønnede tillidshverv som formand for en teknisk skole og som medlem af et efterskolenævn.
 I perioden fra den 2. september til den 20. oktober 1958 deltog han i en rejse til USA. Rejsen var arrangeret af Svenska Mekanforbundet. Ifølge rejseplanen besøgte han en række industrivirksomheder og forskellige institutioner af organisatorisk eller forskningsmæssig karakter. I Washington, Niagara Falls, Detroit, San Francisco og Los Angeles var der endvidere afsat tid til "sightseeing".
 Skatteyder oplyste, at formålet med rejsen var at undersøge, om de produktionsmaterialer, som han anvendte i sin virksomhed, var tidssvarende, og at søge et vindue, som han havde konstrueret, indført på det amerikanske marked, og at skaffe sig oplysninger om uddannelsesforhold i USA.
 Landsskatteretten fandt, at der kunne foretages fradrag for 5.000 kr. af de samlede udgifter på 14.930 kr., efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Udgiften kunne delvist fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dataudstilling


text:
Hunden "Bølle" – U 2009.2469 H
 Højesterets dom i sag 4/2008 afd. 1. Refereret af andre i U 2009.2469 H.
 Tema: Erstatningsret, nedsættelse, bortfald, accept af risiko, egen skyld.
 En person luftede i februar måned sin nabos hund, da der lød et kanonslag, som forskrækkede hunden. Som følge heraf satte hunden i løb, hvorefter hundelufteren væltede omkuld. Da hundelufterens hånd var viklet ind i løkken på hundesnoren, blev han trukket 1-1,5 meter. Han beskadigede i faldet sin skulder og måtte indlægges i 9 dage. Vejle Kommune, som havde udbetalt dagpenge til hundelufteren som følge af sygemeldingen, afkrævede dette beløb af hundeejerens forsikring hos hvem, hunden var ansvarsforsikret.
 Vejle Kommune gjorde gældende, at forsikringsselskabet hæftede på et objektivt grundlag som følge af hundelovens § 8, stk. 1, 1. pkt. og stk. 2, og at det var upåregneligt for hundelufteren, at der ville blive affyret et kanonslag på denne tid af året. Forsikringsselskabet gjorde derimod primært gældende, at hundelufteren havde udvist accept af risiko ved at gå tur med en kraftig hund, subsidiært, at hundelufteren havde udvist egen skyld ved at have viklet hånden ind i løkken på hundesnoren, hvorfor erstatningen burde nedsættes eller bortfalde i medfør af hundelovens § 8, stk. 1, 2. pkt.
 Højesteret fandt ikke, at erstatningen skulle nedsættes eller bortfalde, da der ikke forelå accept af risiko, og således har både retten i Vejle, landsretten samt Højesteret givet Vejle Kommune medhold.
 Højesteret fandt, at hundelovens § 8 finder anvendelse både ved egen skyld samt accept af risiko-synspunkter. Alene det, at hundelufteren havde valgt at gå tur med naboens hund indebar imidlertid ikke en accept af risiko for skade, og kunne følgelig ikke føre til ansvarsfrihed for hundeejeren og dermed fritagelse af pligten til at udbetale erstatning for forsikringsselskabet.
 Højesteret fandt det heller ikke påregneligt for hundelufteren, at hunden ville trække ham omkuld, idet han ikke kunne have nogen forventning om usædvanlig opførsel fra hunden eller have nogen forventning om affyring af kanonslag i februar måned, hvorfor erstatningen hverken kunne nedsættes eller bortfalde efter reglen om medvirken i hundelovens § 8, stk. 1, 2. pkt.
 Hundelufteren havde således ikke medvirket til skaden eller accepteret risikoen herfor (tilsvarende FED 2009.41Ø). Højesteret henviser til de af byretten anførte grunde og stadfæstede landsrettens dom.
 Hundens besidder - enten den med det faktiske ejerforhold, eller den, som på grund af den tidsmæssige udstrækning bliver besidder af hunden, jf. blandt andet FED 2004.11.02 Ø samt U 2007.1169 Ø - har et objektivt ansvar for alle skader, som dennes hund forvolder, jf. hundelovens § 8, stk. 1.
 Det påhviler besidderen at have en ansvarsforsikring, jf. hundelovens § 8, stk. 2, og forsikringsselskabet hæfter umiddelbart over for skadelidte uanset interne begrænsninger, der alene har betydning i relation til spørgsmålet om regres.
 For så vidt angår forsikringsselskabets påstand om, at A havde udvist accept af risiko skal denne ses i sammenhæng med den objektive ansvarsfrihedsgrund samtykke. Skadelidte kan enten have samtykket udtrykkeligt eller implicit. Derimod kan der ikke siges at være givet samtykke i accept af risiko-situationer,


text:
hvor skadelidte alene indså eller burde have indset risikoen for at lide skade. Accept af risiko-synspunktet kan blandt andet bruges til vurdering af, om der kan ske nedsættelse af erstatningskravet som følge af egen skyld. Hundelovens § 8, stk. 1 kan finde anvendelse ud fra et "accept af risiko-synspunkt".
 For så vidt angår påstanden om, at A havde udvist egen skyld, følger det af hundelovens § 8, stk. 1, 2. pkt., at skadelidtes erstatning kan nedsættes eller bortfalde, såfremt skadelidte har medvirket til skaden. Dermed bortfalder det objektive ansvar ikke ved egen skyld, som det er tilfældet i Danske Lov 6-10-2 og 6-10-5. Medvirken fra skadelidte kan ikke statueres alene på baggrund af, at skadelidte har tilbudt at lufte hunden.
 I afgørelsen fandt Højesteret hverken, at der forelå accept af risiko eller medvirken i medfør af hundelovens § 8, stk. 1, da A ikke ved at have tilbudt at gå tur med hunden kunne anses for at have accepteret risikoen, ligesom A ikke kunne have forudset det hændelsesforløb, der medførte skaden.
 I dommen trykt i 2009.2469 H behandlede Højesteret spørgsmålet om, hvorvidt A havde accepteret risikoen for skade ved at lufte naboens hund.
 Højesteret stadfæstede landsrettens dom og anførte, at hundelovens § 8, stk. 1, 2. pkt. om medvirken ikke alene omfatter egen skyld, men i et vist omfang også finder anvendelse ud fra et synspunkt om accept af risiko. Højesteret fandt dog, at det faktum, at en person har indladt sig med en hund, imidlertid ikke kan anses for en accept af risiko for skade, og at hændelsesforløbet i øvrigt ikke var påregneligt for A, hvorfor A fik fuld erstatning for skaden.


text:
USA’s Højesteret åbner for første gang med 3 Jøder » Balder Blog
 Contact Balder Blog Wed 6 Oct 2010
 USA’s Højesteret åbner for første gang med 3 Jøder (Overskrift direkte oversat fra Jewish Telegraph Agency)
 Ruth Bader Ginsberg - Jødisk Højesteret
 Hvem nominerer kandidaterne? Kommiteen som nominerer kandidater til højesteret; 'United States Senate Judiciary Committee' består af 19 medlemmer. Hele 8 af dem er (surprise?) Jøder:
 USA Today newspaper, June 24, 2010 P. 5A Elena Kagan
 Hvordan Jøder fik særrettigheder vedrørende dobbelt statsborgerskab og endda ret til at stemme ved israelske valg og stille op til officielle poster, uden at tabe deres amerikanske statsborgerskab, som det ellers gælder for andre. Beslutningen blev truffet af en jødisk højesteretsdommer, efter den procederende Jøde havde tabt ved alle andre instanser. Meget interessant. Viewzone - Dual Citizenship - Loyal to Whom? (Dan Eden)
 WASHINGTON (JTA) -- For første gang i historien samledes den amerikanske Højesteret i denne uge med tre jødiske dommere.
 Og jødiske kamporganisationer havde deres øjne rettet mod...... Arizona.
 To ud af tre sager som står på retslisten for dette retsmøde tiltrækker sig særlig opmærksomhed fra jødiske grupper fra Grand Canyon-staten. Den ene handler om skattefordele for religiøse skoler; en anden vil se på i hvorvidt statens immigrationslove overtrumfer forbundsregeringen. Den tredje sag, fra Maryland, handler om beskyttelse af ytringsfriheden.
 Mens der for første gang vil stå tre jødiske dommere på protokollen, vil der også være tre kvinder, alle sammen udpeget af Demokrater.
 To af tre af de jødiske dommere er kvindelige [godt de nævner det!] Ruth Bader Ginsburg og Elena Kagan, hvis nominering af præsident Obama blev godkendt i sommers. Den tredje jødiske dommer er Stephen Breyer; den tredje kvinde er Sonia Sotomayor.
 Den første større sag; Albert Snyder mod Westboro Church, vil fastslå om ytringsfriheden beskytter en meget lille kirke som er imod homoseksualitet og som har gjort det til en vane at protestere ved begravelser af soldater [mod soldaterbegravelser står der egentlig]. Denne sag blev berammet til på onsdag.
 Kirken, som også er kendt for sin antisemitiske bredsider, har med succes appelleret ved lavere retsinstanser mod en dom på betaling af en erstatning på 5 millioner dollar, i en sag om privatlivets fred og defamering som familien af Matthew Snyder, som døde i Irak og blev begravet i Maryland i 2006 indledte.
 Jødiske kamporganisationer venter spændt på afgørelsen, delvist på grund af vanskeligheder med at forene princippet om ytringsfrihed med kirkens udsædvanlige hadetale. Kun Anti-Defamation League (ADL) har bedt om at sagen afvises. ADL argumenterer med at det ville være forkert at et så kæmpestort emne skulle afgøres af denne sag, fordi Snyderfamilien ikke var klar over protesten mens den foregik.
 De kommende uger vil retten også have Garriot mod Winn og Arizona Christian School Tuition Organization mod Winn, en udfordring til statens politik med at give skattefordele til undervisning på religiøse skoler.
 Den Ortodokse Union har indgivet en skrivelse med et forsvar for de sigtede. Det Amerikanske Jødiske Komite (AJC) og ADL har sluttet sig sammen med 'Amerikanerne


text:
for Adskillelse af Kirke og Stat [Americans United for Separation of Church and State] i et bønskrift til retten hvori de forsvarer skatteyderes ret til at få sagen afgjort af retten, i afventning af et argument fra forsvaret om at skatteyderne ikke har ret til at blive hørt, da sagen drejer sig om kreditter og ikke om udgifter. Bønskriftet beskæftiger sig ikke med sagens substans på andre områder.
 Den anden sag er fra Arizona, og handler om statens kontroversielle immigrationslov. ADL indgav en bønskrift hvori organisationen solidariserer sig med Handelskammeret [Chamber of Commerce] og Obama-regeringen, ved sin udfordring af en lov som ville tvinge virksomheder til at bruge en føderal database for at checke baggrunden af kommende ansatte. Forbundsregeringens nuværende politik stiller databasen til rådighed på frivillig basis.
 Modstandere af loven i Arizona siger at faren er, at hvis Arizona vinder sagen, ville have til følge at delstaterne vil kunne overtrumfe føderale love.
 Oversat fra: Jewish Telegraph Agency 5 oktober 2010 - For first time, Supreme Court opens with 3 Jews (Ron Kampeas)
 Kommentar: Jeg kunne godt forestille mig at mange som læser indlæg som ovenstående, umiddelbart tror det er en 'jødekritiker' der har formuleret det, med al den fokus på antallet af Jøder osv... Formentlig vil nogle af de mere sarte sjæle allerede føles sig krænket ved overskriften. Men sådan skriver israelske aviser altså. Relateret:
 Balder Blog 12 maj 2010 - USA - Interview med Prof. Kevin MacDonald om Elena Kagans kandidatur til Højesteret Balder Blog 12 maj 2010 - Udnævnelse af den venstreorienterede lesbiske Elena Kagan - Bagslag for Jøder?
 Balder Blog 1 maj 2010 - Arizona - Pinal County: Politimand skudt med AK47 af illegale fremmede
 Balder Blog 24 april 2010 - USA - Arizona: Guvernør Jan Brewer underskriver omstridt immigrationslov Balder Blog 20 april 2010 - Arizona: Jødiske organisationer kræver veto mod lov vendt mod illegale indvandrere
 Balder Blog 25 marts 2010 - USA: Jødiske grupper på gaden for omfattende indvandringsreform
 Balder Blog 5 juli 2010 - USA: White Power på sensationel fremmarch i Arizona og Texas
 Posted af Balder 06 Oct 2010 under Amerikansk Politik , Feminisme , Holocaust , Indvandring , Multikultur , Religion , Venstrefløjen | | Direkte link | English Translation | Deutsche Übersetzung | Tags: elena kagan højesteret ruth bader-ginsburg
 »The Christian imagines the better future of the human species in the image of heavenly joy. We, on the other hand, will have this heaven on earth« (Moses Hess 1812 - 1875)
 « Israelsk rabbiner: I orden at jødiske kvinder går i seng med fjenden | Tyrkiet: Alexander Mashkevitch, milliardær og leder i World Jewish Congress arresteret for sex med mindreårige »
 Respond to “ USA’s Højesteret åbner for første gang med 3 Jøder ”


text:
Krænkelse af varemærke i sagen mellem Jensen's Bøfhus og Jensens Fiskerestaurant - Advokatavisen
 Immaterialret, Konkurrence- og markedsret, Varemærker
 Artiklens dato: 26. sep 2014
 Højesteret har d. 19. september 2014 afgjort, at JensensFiske-restaurant forbydes at markedsføre restaurationsvirksomheden under navnet ”Jensens Fiskerestaurant”.
 Denne sag vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt Sæby Fiskehal ApS’ brug af navnet Jensens Fiskerestaurant var en krænkelse af Danske Familie-restauranter A/S’ ogJensen's Bøfhus A/S’ rettigheder, herunder til varemærket tilJensen’s Bøfhus, og om der var opnået en brugsbaseret ret til ”Jensen's”.
 Varemærket ”Jensen’s Bøfhus”
 Sagens kerne udspringer af varemærkelovens regler.
 Af varemærkelovens § 2 fremgår det, at et varemærke kan bestå af alle arter tegn, der er egnet til at adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders, og som kan gengives grafisk, navnlig:
 ord og ordforbindelser, herunder slogans, personnavne, firmanavne eller navne på faste ejendomme,
 bogstaver og tal,
 figurer og afbildninger eller
 varens form, udstyr eller emballage.
 Efter varemærkelovens § 2, stk. 1, nr. 1, er det således muligt, at et varemærke kan bestå af personnavne. For opnåelse af beskyttelse efter varemærkelovens regler kræves det endvidere, at varemærket har et fornødent særpræg for at kunne opnå beskyttelse.
 Højesteret lagde til grund for sin afgørelse, at Jensen’sBøfhus i 2001, da Sæby Fiskehal begyndte at drive virksomheden under navnet ”Jensens Fiskerestaurant”, havde ca. 30 restauranter i Danmark, som de forud herfor havde anvendt betydelige beløb på markedsføringen af. Højesteret fandt derfor, at Jensen’s Bøfhus, har godtgjort at have en brugsbaseret varemærkeret til ”Jensen’s Bøfhus” som restaurations-virksomhed.
 I forbindelse med sagens appel til Højesteret blev der i maj 2014 foretaget en kendskabs- og associationsanalyse af TNS Gallup. Formålet med denne undersøgelse var at afdække, om og i hvilket omfang ”Jensen’s” associeres med ”Jensen’s Bøfhus”.
 Her blev det bl.a. slået fast, at 38 % af respondenterne forbandt ”Jensen’s” med ”Jensen’s Bøfhus”. 29 % af respondenterne forbandt det med bøf, 16 % med restaurant og 2 % med Fiskehuset i Sæby/ Jensens Fiskerestaurant.
 Endvidere blev det i denne undersøgelse slået fast, at 96 % af respon-denterne forbandt Jensen’s med en bøf- og familierestaurant og 4 % med en fiskerestaurant.
 På baggrund af denne undersøgelse vurderede Højesteret, at ”Jensen’s” som kendetegn for restaurationsvirksomhed og salg af fødevareprodukter har fornødent særpræg til at kunne opnå beskyttelse efter varemærkeloven, og at ”Jensen’s” må anses for velkendt her i landet, hvilket følger af varemærkelovens § 4, stk. 2.
 Højesteret fandt, at Sæby Fiskehals markedsføring af sin virksomhed i samme branche ved brug af ”Jensens”, herunder i sammensætning med det generiske ord ”Fiskerestaurant”, indebærer en utilbørlig udnyttelse af ”Jensen’s Bøfhus” varemærkes særpræg eller renomme.
 Undtagelse i varemærkelovens § 5, nr. 1.
 På trods af det ovenfor anførte, foreligger der en undtagelse i varemærkelovens § 5, nr. 1, som har følgende ordlyd:
 eget navn og egen adresse,
 angivelser vedrørende varens eller tjenesteydelsens art, beskaffenhed, mængde, anvendelse, værdi, geografiske oprindelse, tidspunktet for varens fremstilling eller for præstationen af tjenesteydelsen eller andre egenskaber ved varen eller tjenesteydelsen eller
 Sæby Fiskehal påberåbte sig denne undtagelse og anførte, at selskabet havde ret til at


text:
drive erhvervsmæssig virksomhed under dette mærke, da de anvendte eget navn. Hertil anførte Sæby Fiskehal, at selskabet er 100 % ejet af Jacob Jensen, hvorfor de gjorde gældende, at der forelå identifikation mellem selskabet og ham.
 Som udgangspunkt er det lovligt at bruge sit eget navn i en virksomhed, som Jacob Jensen havde gjort med Jensens Fiskerestaurant. Også selv om navnet måtte være beskyttet af et varemærke, som det er tilfældet med Jensen’sBøfhus.Forudsætningen er dog, at det sker i forbindelse med ens egen virksomhed.
 Jensens Fiskerestaurant er ikke direkte ejet af Jacob Jensen, men derimod af selskabet Sæby Fiskehal ApS, som Jacob Jensen er eneejer af. Højesteret finder, at undtagelsen ikke kan udstrækkes til kapitalselskabs kapitalejere.
 Det er denne juridiske spidsfindighed, der gør, at Jacob Jensen ikke kan benytte undtagelsen i varemærkelovens § 5, nr. 1. Spørgsmålet er herefter, om sagens udfald havde været det samme, hvis Jensens Fiskerestaurant havde været drevet som personlig virksomhed og ikke i selskabsform.
 Højesteret kom frem til, at ”Jensen’s” som kendetegn for restaurations-virksomhed og salg af fødevareprodukter har fornødent særpræg til at kunne opnå beskyttelse efter varemærkeloven, og at ”Jensen’s” må anses for velkendt i Danmark. Sæby Fiskehals markedsføring ved brug af ”Jensens Fiskerestaurant” i samme branche indebar en utilbørlig udnyttelse af Jensen’s Bøfhus’ varemærkes særpræg og renomme.
 Hvis du er interesseret i at vide mere om dette område, er du meget velkommen til at følge vor særskilte side herom på LinkedIn, hvor vi løbende vil udsende nyheder, artikler mv.
 Tore Frydensbjerg Vilhelmsen
 tlv@kielberg.com
 Telefon: 63134444


text:
Uncategorized | Mediejura | Side 2
 Københavns Byret har i dag afgjort, at Dansk Folkepartis omdiskuterede annonce om indfødsret var injurierende
 I slutningen af maj 2013 havde Dansk Folkepartiindrykket en annonce i bl.a. EkstraBladet, Jyllands-Posten og Kristeligt Dagblad med bl.a. følgende tekst: “Én på listen er til fare for Danmarks sikkerhed” og “...den potentielle terrorist...blandt de knap 700” efterfulgt af navne og bopælskommuner på de personer, herunder de 15 sagsøgere, der var optaget på et lovforslag om indfødsrets meddelelse.
 Spørgsmålet var, om denne tekst indeholdt ærekrænkende sigtelser, der var strafbare efter straffelovens § 267.
 Københavns Byrets dom af 23. oktober 2015
 Byretten tog udgangspunkt i, at de nævnte hver især blev beskyldt for at være til fare for Danmarks sikkerhed og for at være en potentiel terrorist, og at sådanne udsagn efter en naturlig sproglig forståelse indeholder en beskyldning om strafbart forhold af alvorlig karakter. Der var imidlertid ikke belæg for beskyldningen om strafbart forhold imod nogen af de nævnte personer, og Dansk Folkeparti kunne derfor kun frifindes, hvis hensynet til ytringsfriheden opvejede hensynet til de nævntes ære og omdømme.
 Ved afvejningen af disse modstående hensyn kom byretten frem til, at hensynet til de nævntes ære og omdømme vejede tungest. Annoncen blev ganske vist bragt som led i en offentlig debat om et emne af væsentlig samfundsmæssig interesse, men der måtte lægges særlig vægt, at de alvorlige beskyldninger var fremsat mod privatpersoner, som ikke forud for annoncen havde deltaget i den offentlige debat om emnet, og at der ikke er belæg for beskyldningen om strafbart forhold imod nogen af de nævnte.
 Dansk Folkeparti blev derfor dømt for injurier, herunder en straf på 10 dagbøder a 1.000 kr., en godtgørelse på 10.000 kr. til hver af sagsøgerne og 30.000 kr. til at dække omkostningerne ved offentliggørelse af dommen.
 Dommen bekræfter princippet om, at den, som fremsætter ærekrænkende sigtelser som led i en offentlig debat om emner af væsentlig samfundsmæssig interesse, nyder en udstrakt grad af ytringsfrihed og ikke kan pålægges at føre sandhedsbevis på sine udtalelser. Ytringsfriheden i den offentlige debat er dog ikke ubegrænset, og det betyder navnlig, at man skal opfylde de samme krav, der stilles til journalister – dvs. at man skal handle i god tro og på et faktuelt korrekt grundlag og tilvejebringe pålidelig og præcis information i overensstemmelse med god presseskik.
 Disse grænser var overskredet i denne sag, fordi de alvorlige beskyldninger var fremsat mod privatpersoner, som ikke forud for annoncen havde deltaget i den offentlige debat om emnet, og fordi der ikke er belæg for beskyldningen om strafbart forhold imod nogen af de nævnte.
 Skrevet af Vibeke Borberg Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized
 Adm. direktør i JP/Politikens Hus Stig Ørskov afløser Lisbeth Knudsen som formand for Danske Medier. Han vælges officielt på generalforsamlingen til maj næste år og er indtil da konstitueret på posten
 Stig Ørskov oplyser til Politiken, at han glæder sig til at stå i spidsen for organisationen, som efter hans opfattelse spiller en væsentlig rolle, når det handler om at skabe


text:
gode og bæredygtige rammevilkår for de private og uafhængige medier.
 I interviewet i Politiken peger Stig Ørskov på, at følgende indsatsområder er særligt vigtige for Danske Medier:
 1. Det skal sikres fair konkurrencevilkår med statsmedierne, herunder navnlig DR’s netportal – og det skal navnlig ske ved at etablere login på dr.dk og begrænse dr.dk til kun at formidle de væsentligste nyheder i et omfang, som svarer til tekst-tv.
 2. Det skal sikres fair konkurrencevilkår med Google, Facebook og Twitter – de har nogle helt andre og gunstige skatte- og og overenskomstsvilkår, end danske medier, og det gør konkurrencen om annoncekroner unfair. Målet er større ensartethed i de vilkår, virksomhederne drives under.
 3. Uddannelserne skal gøre kandidater klar til digitale medier – både journalister og kommercielle medarbejdere skal have kompetencer, der passer til en digital tidsalder, og uddannelserne skal følge med i medieudviklingen og sikre, at nyuddannede har de kompetencer, som medierne skal bruge.
 Vi ønsker Stig Ørskov tillykke med posten som formand for Danske Medier.
 Interviewet i Politiken med Stig Ørskov kan læses her.
 Skrevet af Ketty Jensen Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized Tagged med Hadefulde ytringer
 Højesteret har sat punktum i en årelang injuriesag. Bent Jensen er blevet idømt 10 dagbøder á 1.000 kr. for udtalelser om, at Jørgen Dragsdahl var KGB-agent under Den Kolde Krig. Han skal desuden betale en tortgørelse på 100.000 kr. og godt 500.000 kr. i sagsomkostninger til Jørgen Dragsdahl.
 Bent Jensen fremsatte i 2007 og 2008 i en række landsdækkende aviser forskellige udtalelser om, at Jørgen Dragsdahl havde været KGB-agent under Den Kolde Krig, og at PET havde vidst dette. Spørgsmålet i sagen var, om udtalelserne var strafbare.
 Ved dom af 3. juni 2015 fastslog Højesteret, at udtalelserne var æreskrænkende sigtelser om, at Jørgen Dragsdahl har begået et strafbart forhold. Højesterets flertal fandt ikke, at Bent Jensen havde haft belæg for at fremsætte så alvorlige beskyldninger, mens et mindretal på 2 ud af 7 dommere ville frifinde ham.
 Som begrundelse anførte flertallet, at der på den ene side måtte lægges vægt på, at Bent Jensen havde udtalt sig som led i en offentlig debat om emner af væsentlig samfundsmæssig interesse, og at Jørgen Dragsdahl som kendt journalist og aktiv debattør måtte tåle at være genstand for kritisk omtale og vurdering.
 På den anden side der var tale om beskyldninger om strafbare forhold, som Bent Jensen ikke havde haft belæg for at fremsætte, bl.a. fordi Bent Jensen vidste, at PET efter en omfattende efterforskning havde vurderet, at der ikke var grundlag for at rejse tiltale mod Jørgen Dragsdahl.
 Efter en samlet afvejning af hensynet til Bent Jensens ytringsfrihed over for hensynet til beskyttelse af Jørgen Dragsdahls omdømme fastslog Højesterets flertal derfor, at beskyldningerne om agentvirksomhed var strafbare.
 Bent Jensen blev samtidig frifundet for udtalelser om, at Jørgen Dragsdahl havde deltaget i konspirative møder med KGB-officerer og bedrevet desinformation, da disse udtalelser ikke var uden faktuelt grundlag.
 Dommen fastslår, at strafbarheden af de æreskrænkende sigtelser i denne sag skal bedømmes efter de principper, som almindeligvis


text:
gælder for ytringsfrihedens grænser i den offentlige debat, og at der dermed ikke gælder en særlig udvidet ytringsfrihed for forskere, når de deltager i den offentlige debat. Det er altså den sædvanlige metode, hvor hensynet til ytrings- og informationsfriheden skal afvejes over for hensynet til beskyttelse af den angrebnes omdømme, som skal anvendes ved bedømmelsen af sigtelsernes strafbarhed.
 I denne afvejning indgår på den ene side, at skal der være plads til en fri og skarp debat om emner af væsentlig samfundsmæssig interesse, og aktive debattører, som er kendt i offentligheden, må tåle at være genstand for kritisk omtale og vurdering.
 På den anden side skal debattører, som fremsætter æreskrænkende sigtelser som led i en sådan debat, have faktuelt belæg for at gøre det. Heri ligger ikke, at man skal kunne føre sandhedsbevis, men at man skal overholde de krav, som gælder for journalister. Dvs. at man skal ”act in good faith and on an accurate factual basis and provide ”reliable and precise” information in accordance with the ethics of journalism”.
 Se sagens domme fra byretten, landsretten og Højesteret
 Hør Vibeke Borberg på P1 Eftermiddag den 3. juni
 Skrevet af Vibeke Borberg Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized Tagged med Injurier
 Skrevet af Vibeke Borberg Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized Tagged med Presseetik
 Højesteret ophævede i en kendelse fra februar 2015 navneforbuddet for en advokat, som er tiltalt for grov kriminalitet. Det talte imod navneforbud, at han havde udført handlingerne i sin egenskab af advokat, og der forelå ikke personlige forhold, som gjorde en ophævelse af navneforbuddet særligt belastende.
 En advokat blev i april 2012 sigtet for medvirken til groft skyldnersvig begået sammen med to andre personer, og byretten afsagde i maj 2012 kendelse om navneforbud vedrørende ham. Efter at der i april 2014 blev rejst tiltale mod advokaten, anmodede en journalist og DR om ophævelse af navneforbuddet. Byretten ophævede forbuddet i juni 2014, men landsretten fandt ikke grundlag for at ophæve forbuddet. Højesteret ophævede imidlertid navneforbuddet og stadfæstede byrettens kendelse.
 Ved kendelse af 26. februar 2015 stadfæstede Højesteret byrettens kendelse, som fastslog, at det ud over den alvorlige kriminalitet måtte tages i betragtning, at tiltalte – såfremt han findes skyldig – har udført handlingerne i sin egenskab af advokat, og som sådan indtager en særlig samfundsmæssig stilling. Det kan ikke tillægges nogen selvstændig betydning, at tiltalte tidligere har været byrådsmedlem og viceborgmester. Da der ikke forelå særlige forhold af personlig karakter, der gjorde ophævelse af navneforbuddet særligt belastende, blev påstanden om ophævelse af navneforbuddet taget til følge.
 Højesteret henviste i den forbindelse til, at retten ved afgørelsen om navneforbud skal tage hensyn til lovovertrædelsens grovhed og samfundsmæssige betydning, og at det taler mod nedlæggelse af navneforbud, hvis sigtede (tiltalte) har indtaget en stilling, som i forhold til offentligheden er særligt betroet.
 Hvad betyder kendelsen
 Kendelsen bekræfter, at det ved afgørelsen af om der kan nedlægges navneforbud, ikke i sig selv bør være udslagsgivende, om omtalen af straffesagen vil være særligt belastende for den sigtede (tiltalte), fordi vedkommende er


text:
kendt i offentligheden. Dette gælder især, når det drejer sig om grov kriminalitet, og den sigtede (tiltalte) har indtaget en betroet stilling i forhold til offentligheden – fx som læge, advokat og andre med autorisation til udføre bestemte hverv, folkevalgte og højtstående embedsmænd eller dommere, chefer i anklagemyndighed eller politi eller lignende samfundsmæssige funktioner.
 Der kan foreligge særlige forhold af personlig karakter, som efter en konkret vurdering taler for navneforbud, selvom den sigtede (tiltalte) har indtaget en betroet stilling i forhold til offentligheden.
 Skrevet af Vibeke Borberg Ingen kommentarer Posted i Nyheder, Uncategorized Tagged med Navneforbud
 Offentlighedsloven sikrer ret til aktindsigt i en myndigheds generelle retningslinjer for behandling af bestemte sagstyper (§ 26, nr. 4). Denne ret gælder uanset undtagelser for interne dokumenter, ministerbetjening m.v.
 Journalist Thomas Foght, Metroxpress søgte 2. november aktindsigt i Justitsministeriets interne retningslinjer for behandling af sager om aktindsigt, og ministeriet gav aktindsigt 19. november.
 Justitsministeriet skriver til Metroxpress, at det er tvivlsomt, om retningslinjerne er omfattet af retten til aktindsigt, men ministeriet “har dog truffet afgørelse om” at give aktindsigt efter reglen om meroffentlighed (§ 14, stk.1). Se svar fra Justitsministeriet.
 Proceduren i korte træk
 Det fremgår af Justitsministeriets retningslinjer, at Forvaltningsretskontoret skal inddrages i sager om aktindsigt. Fagkontoret, som sagen hører under, skal udfylde et skema og sende relevante dokumenter til Forvaltningsretskontoret. Et udkast til afgørelse skal sendes til fagkontoret med en frist for kommentarer på højst 2 arbejdsdage.
 “Efter behov” forelægges sagen for afdelingschefen i Lovafdelingen og evt. departementschef/minister. I særlige tilfælde f.eks. “følsomme sager” nedsættes en “taskforce”. Det skal overvejes, om der er behov for forudgående orientering af særlige rådgivere/pressechef, inden dokumenter udleveres. Se Justitsministeriets retningslinjer vedr. aktindsigt.
 Kritik og svar
 Metroxpress omtaler Justitsministeriets retningslinjer 24.november.I artiklen kritiserer jeg, at offentlighedslovens krav til hurtighed ikke fremgår af ministeriets retningslinjer, og at proceduren er så besværlig, at man ikke kan overholde kravene til hurtighed i den lov, som de selv har lavet.
 Justitsministeriet afviser, at det ikke overholder reglerne om hurtighed, og skriver i en mail til Metroxpress bl.a., at “dem, der behandler sagerne er således fuldt ud bekendt med offentlighedslovens frister og de målsætninger for behandlingen af aktindsigtssager, som er opstillet i lovens forarbejder.
 Det gælder også målsætningen om, at sager, der er klart identificerede, og som indeholder et begrænset antal dokumenter, som ikke kræver en nærmere gennemgang, færdigbehandles i løbet af 1-2 arbejdsdage efter modtagelsen af anmodningen.” Læs artikel på metroxpress.dk.
 Aktindsigt i en myndigheds generelle retningslinjer vil ofte have offentlig interesse. Retningslinjer kan dels handle om procedure som Justitsministeriets retningslinjer for aktindsigt, men kan også handler om kriterier for de afgørelser en myndighed skal træffe f.eks. tildeling af ydelser efter den sociale lovgivning. Anmodningen om aktindsigt fra Thomas Foght var klart identificeret og handlede kun om et enkelt dokument nemlig ministeriets generelle retningslinjer for behandling af aktindsigt.
 Der er ikke tvivl om, at sådanne retningslinjer skal udleveres (§ 26, nr.4). Nogle myndigheder, der selv er klar over, at en aktindsigt er trukket for længe, skriver uden nærmere forklaring, at aktindsigten


text:
er tvivlsom, men der “dog” gives aktindsigt som meroffentlighed.
 Man tænker måske, at det er usandsynligt at få en klage, når der “dog” gives aktindsigt. Denne finte bruges også af Justitsministeriet i svaret til Metroxpress, som først kommer efter 13 arbejdsdage. Justitsministeriets interne retningslinjer for aktindsigt nævner ikke, at anmodninger om anmodninger om aktindsigt skal besvares “snarest” ifølge offentlighedsloven (§ 36, stk. 2). Det fremgår ikke, at ministeriet skal tilstræbe at træffe afgørelse i løbet af 1 – 2 arbejdsdage i klart identificerede sager om et begrænset antal dokumenter, som ikke kræver nærmere overvejelse.
 Ministeriets embedsmænd kender sikkert lovens krav til hurtighed. For så vidt kan det være overflødigt at nævne hovedreglen om 1 – 2 arbejdsdage, men lidt underligt når andre frister bliver nævnt. Problemet er, at Justitsministeriets interne procedure er tilrettelagt sådan, at lovens hovedregel om hurtighed ikke kan opfyldes.
 Skrevet af anm Ingen kommentarer Posted i Uncategorized Tagged med Aktindsigt


text:
Om arbejdsgiverens forpligtelse til at oplyse om jobklausul - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har netop afsagt en dom, som belyser arbejdsgiverens forpligtelse til at oplyse en medarbejder om arbejdsgivers anvendelse af jobklausuler.
 Sagen vedrørte en mellem selskaberne A og B indgået "Master Agreement", som indeholdte en klausul om begrænsning af kontraktparternes medarbejderes muligheder for at opnå ansættelse hos den anden part. I efteråret 2004 overtog C selskabet B og overtog samtidig selskabet E og dets tilhørende datterselskaber. På tidspunktet for C's overtagelse af B, var medarbejderen F ansat i et datterselskab D til selskabet E. Medarbejderen overgik efter C's overtagelse til ansættelse i selskabet E.
 C's overtagelse indebar, at C samtidig overtog B's forpligtelser i henhold til "Master Agreement", hvoraf blandt andet fremgik, at aftalen omfattede B og ethvert søsterselskab bortset fra E og ethvert datterselskab til E.
 I efteråret 2006 var der en del omtale af jobklausuler i IT-branchen, på hvilken baggrund C udsendte en meddelelse på C's intranet. Medarbejderen F gjorde på denne baggrund gældende, at han i sin ansættelse hos D og senere E var omfattet af en eller flere jobklausuler, som han i henhold til ansættelsesbevisloven ikke var blevet oplyst om og fremsatte derfor krav om godtgørelse.
 Landsretten fandt det ikke godtgjort, at medarbejderen under sin ansættelse havde været omfattet af "Master Agreement" eller andre jobklausuler, eller at medarbejderen på anden tilsvarende måde havde været begrænset i sine muligheder til at opnå ansættelse i anden virksomhed.
 Højesterets vurdering
 I sagen for Højesteret havde medarbejderen ikke gjort gældende at være direkte omfattet af jobklausulen i "Master Agreement" men gjorde gældende, at en arbejdsgiver har pligt til at oplyse en medarbejder om, hvorvidt pågældende er omfattet af en jobklausul, der potentielt påvirker medarbejderens erhvervsmuligheder.
 Højesteret lagde til grund, at det var ubestridt, at medarbejderen ikke var omfattet af jobklausulen i "Master Agreement", som var indgået mellem A og B, og som efterfølgende blev videreført efter C's overtagelse.
 Derudover fandt Højesteret det ikke for sandsynliggjort, at medarbejderen under sin ansættelse var omfattet af en jobklausul indgået mellem B-koncernen og andre virksomheder.
 Højesteret anfører bemærkelsesværdigt som afslutning på dommen, at det er nærliggende at antage, at ansættelsesbevislovens § 2, stk. 2, som udgangspunkt ikke finder anvendelse på ansættelsesbegrænsninger (herunder jobklausuler), der ikke følger af retsforholdet mellem arbejdsgiveren og lønmodtageren, men er en indirekte følge af arbejdsgiverens retsforhold til en tredjemand. Højesteret afslutter dog dommen med at anføre, at spørgsmålet i givet fald kan forelægges EU-Domstolen, da det drejer sig om fortolkning af et EU-direktiv.


text:
11 Nov 2011 07:19
 03 Oct 2011 09:27
 SKM2011.746.BR
 BS 41B-7147/2008
 Sagsøgeren havde i forlængelse af en skønsmæssig forhøjelse vedrørende indkomståret 1993, som var blevet fastslået ved Højesterets dom af 17. juni 2005, jf. SKM2005.275.HR, gjort gældende, at SKAT skulle genoptage opgørelsen af sagsøgerens skattepligtige indkomst for 1993, idet et beløb på kr. 175.212 ifølge sagsøgeren var blevet beskattet to gange. Retten fandt det ikke godtgjort, at skatteberegningen var foretaget forkert.
 Den juridiske vejledning 2011-2 A.A.8.2.3.10
 (Kammeradvokaten v/ Adv.fm. Anders Sparholt Jørgensen)
 Sagen vedrører beregningen af sagsøgers skatteansættelse for indkomståret 1993.
 Sagsøgerens påstand er principalt, at sagsøgte tilpligtes at genoptage skatteansættelsen og at foretage fornyet skatteberegning af sagsøgers skatteansættelse for indkomståret 1993, således at der ved den fornyede beregning af skattetilsvaret tages udgangspunkt i en negativ ultimo formue for indkomståret 1993 på kr. 3.818.073 kr., og subsidiært, at sagsøgte tilpligtes at foretage fornyet skatteberegning af sagsøgers skatteansættelse for indkomståret 1993, således at der ved den fornyede beregning af skattetilsvaret tages udgangspunkt i en negativ ultimo formue for indkomståret 1993 på kr. 3.818.073 kr.
 Sagsøgtes påstand er frifindelse. Oplysningerne i sagen
 Landsskatteretten afsagde den 24. juli 2008 følgende kendelse i sagen
 SKAT har ikke imødekommet anmodning om genoptagelse af skatteansættelsen.
 Klagerens repræsentant har haft møde med Landsskatterettens sagsbehandler. Han har endvidere anmodet om at give møde for rettens medlemmer. I henhold til bestemmelsen i skatteforvaltningslovens § 44, stk. 3, kan retten undlade at imødekomme en sådan begæring, hvor denne behandlingsform efter forholdene må anses for åbenbart overflødig. Under henvisning til denne bestemmelse har Landsskatteretten ikke imødekommet begæringen om retsmøde, idet sagen må anses for tilstrækkeligt oplyst på det foreliggende grundlag
 Klagerens indkomstansættelse for indkomståret 1993 er ansat skønsmæssigt, og klageren har tidligere påklaget ansættelsen. Højesteret har den 17. juni 2005 (SKM2005.275.HR) stadfæstet afgørelsen, hvor klagerens indkomst er forhøjet med 1.954.827 kr.
 ToldSkat har konstateret, at der i perioden 10. juni 1993 til 1. december 1993 er indskudt i alt 1.954.827 kr. i selskabet H1 Invest A/S. De selvangivne indkomst-og formueforhold hos klageren levnede ikke plads til at klageren kunne indskyde midler af en sådan størrelsesorden i selskabet.
 Klageren havde på selvangivelsen påført formuen ultimo et aktiv på 175.212 kr. vedrørende kontant indestående, som er indgået i privatforbrugsberegningen.
 For Østre Landsret - og senere Højesteret påstod klageren beløbet overført til H2 som en del af et lån på 635.079 kr. Dette er dog afvist både i Østre Landsret og Højesteret.
 Klagerens repræsentant anmodede i et brev dateret den 14. november 2006 Landsskatteretten om syn og skøn i sagen. Den 20. november 2006 blev repræsentanten i et brev fra Landsskatteretten oplyst om, at Retten ikke er enig i, at afholdelse af syn og skøn kan tilføre sagen nye oplysninger, og der er derfor ikke givet tilsagn om dækning af omkostningerne.
 I en e-mail dateret den 21. november 2006 har repræsentanten herefter taget forbehold for syn og skøn i tilfælde af, at en kontorindstilling vil gå klageren imod.
 Den 9. januar 2007 meddelte Landsskatteretten på ny i et brev repræsentanten, at omkostninger til syn