text:
Skat.dk: Kurstab på gæld - aktietegningsretter - låneomkostninger
 03 Jan 2012 11:47
 22 Dec 2011 15:04
 2. afdeling, 33/2010
 Gæld, kurstab, aktietegningsretter, låneomkostninger
 Som vilkår for udlån af et større pengebeløb forlangte udlåner at få tildelt ret til tegning af aktier i selskabet, som lånte pengene. Udlåner valgte efterfølgende at udnytte retten til tegning af aktier i debitor-selskabet til den aftalte kurs. Debitorselskabet ønskede herefter at fradrage forskellen mellem aktiernes markedsværdi (børskursen) og tegningskursen på udnyttelsestidspunktet som tab på gæld efter reglerne i kursgevinstloven.
 Ved Højesterets dom blev det statueret, at der ikke var tale om udgifter eller tab, som var låneomkostninger i kursgevinstlovens forstand.
 Højesteret fastslog endvidere, at kursgevinstloven ikke regulerer den skattemæssige behandling af tegningsretter til aktier, der omfattes af aktieavancebeskatningsloven. Lånet og tildelingen af tegningsretter måtte efter deres karakter anses for to separate ordninger, hvis skattemæssige behandling var reguleret af forskellige regelsæt, og debitorselskabets tab vedrørende tegningsretterne kunne derfor heller ikke anses for kurstab i kursgevinstlovens forstand.
 Parternes aftale gav heller ikke grundlag for en betragtning om, at en del af det udlånte beløb i realiteten var vederlag for tegningsretterne, og at debitors tilbagebetaling af hele beløbet med den begrundelse måtte anses for sket til overkurs.
 Et såkaldt "back end fee" skulle bedømmes som en integreret del af tegningsretterne og derfor behandles på samme måde som tegningsretterne.
 (Ændring af Østre Landsrets dom SKM2010.45.ØLR)
 Den juridiske vejledning 2011-2 C.B.1.6.4
 Per Walsøe, Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard, Michael Rekling og Lars Hjortnæs.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 14. afdeling den 16. december 2009.
 Subsidiært har Skatteministeriet påstået, at ministeriet skal anerkende, at indstævnte, H1 A/S, har fradragsret for tab på gæld svarende til værdien på tildelingstidspunktet af de F1 Group Plc. (F1) tildelte tegningsretter (warrants), herunder "back end fee", dog således at spørgsmålet om eventuel reduktion af fradraget i medfør af kursgevinstlovens § 7, stk. 2, foreløbig er udskudt til senere afgørelse.
 H1 A/S har påstået stadfæstelse og har gentaget sine subsidiære påstande.
 Skatteministeriet har til støtte for frifindelsespåstanden navnlig anført, at tab på tegningsretter til aktier ikke kan få karakter af kurstab i kursgevinstlovens forstand og dermed ikke kan være fradragsberettiget som tab på gæld i medfør af lovens § 6. Kurstab på gæld foreligger alene, hvis gælden indfries med et større pengebeløb end det beløb, som skyldneren modtog ved stiftelsen af gælden, jf. lovens dagældende § 26, stk. 4 (nu stk. 3).
 De skatteretlige konsekvenser af tab på andre forpligtelser end forpligtelser til at betale pengebeløb beror på regler i anden lovgivning. Den eneste undtagelse herfra er tab på visse finansielle kontrakter, jf. kursgevinstlovens § 1, stk. 1, nr. 3, men aftaler om tegningsretter til aktier er ikke omfattet af denne undtagelsesregel, jf. lovens § 30, stk. 1, nr. 2, jf. stk. 6. Den skattemæssige behandling af tab på tegningsretter til aktier (warrants) er reguleret i aktieavancebeskatningsloven.
 Da der således gælder forskellige skatteregler om henholdsvis tab på gældsforpligtelser og tab på tegningsretter til aktier, skal de skattemæssige konsekvenser af H1s gældsforpligtelse og af


text:
H1s tildeling af tegningsretter til aktier bedømmes hver for sig, selv om tildelingen af tegningsretterne var en betingelse for, at F1 ville yde det pågældende lån til H1. Det er ubestridt, at reglerne i aktieavancebeskatningsloven ikke giver hjemmel til at fradrage tab på de tildelte tegningsretter i den foreliggende sag. Tegningsretterne var en del af den pris, som H1 skulle betale for lånet fra F1, men den skatteretlige bedømmelse må afhænge af den vederlagsform, som parterne rent faktisk har aftalt, og det kan således ikke føre til en anden vurdering, at parterne som en del af prisen i stedet kunne have valgt f.eks., at lånet skulle tilbagebetales til overkurs, hvilket ville have medført et fradragsberettiget kurstab for H1 efter reglerne i kursgevinstloven. Parterne kunne også have valgt at forhøje renten, hvilket ville have givet fradragsret efter reglerne i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra e. Det er således ikke sådan, at enhver forpligtelse, der er en del af prisen for et lån, udgør et kurstab eller en låneomkostning i kursgevinstlovens forstand, og der er ikke grundlag for i strid med parternes aftale at anse en del af låneprovenuet for at være en betaling til H1 for tegningsretterne, således at lånet er indfriet til overkurs.
 Det skatteretlige låneomkostningsbegreb er ret snævert og omfatter alene betaling af stiftelsesprovisioner, kurtage og gebyrer m.v. samt stempelafgifter og andre udgifter, som er tæt knyttet til selve låneoptagelsen. Det er også naturligt at afgrænse egentlige låneomkostninger snævert efter samme principper som dem, der gælder om afgrænsningen af egentlige handelsomkostninger, der kan medregnes ved opgørelsen af anskaffelsessummen for et aktiv, jf. herved Højesterets dom i SKM2008.967.HR. En snæver afgrænsning af de omkostninger, der kan indgå i tabsopgørelsen efter kursgevinstloven, stemmer også med kursgevinstlovens forarbejder og med Ligningsvejledningen.
 Til støtte for den subsidiære påstand har Skatteministeriet navnlig anført, at kursgevinstlovens dagældende § 26, stk. 4 (nu stk. 3), hverken efter ordlyden eller forarbejderne fraviger de almindelige skatteretlige regler om rette indkomstperiode og retserhvervelsesprincippet. At tabet efter kursgevinstlovens § 26, stk. 4, skal opgøres som forskellen mellem gældens værdi ved påtagelsen og værdien ved frigørelsen, indebærer således ikke, at gældens værdi afhænger af aktiernes værdi på det tidspunkt, hvor F1 valgte at udnytte de aktietegningsretter, som selskabet havde fået tildelt af H1, hvilket i den foreliggende sag også ville indebære, at det hverken ved lånets stiftelse eller indfrielse er muligt at opgøre gældens værdi, idet tegningsretten først blev udnyttet i senere indkomstår. En fravigelse af det almindelige retserhvervelsesprincip kræver lovhjemmel som f.eks. ligningslovens § 28, der imidlertid ikke gælder generelt for tildeling af aktietegningsretter, men alene ved tildeling af tegningsretter til medarbejdere som led i en aflønningsordning. Ligningslovens regler om, at udnyttelsestidspunktet er afgørende, gælder således ikke ved selskabers aftaler om tildeling af tegningsretter i andre tilfælde, og det fremgår også af denne lovs forarbejder, at det uden for særreglens anvendelsesområde er retserhvervelsesprincippet, som gælder.
 Det følger heller ikke af Højesterets dom i SKM2002.571.HR eller af Told- og Skattestyrelsens cirkulære nr. 6 af 20. januar 2003, som blev udstedt

type: other


text:
i anledning af denne dom, at det er forskellen mellem aktiernes børskurs og tegningskursen på udnyttelsestidspunktet, som skal lægges til grund i en situation som den foreliggende, hvor der går flere år mellem tildelingen af tegningsretterne og udnyttelsen af disse. Højesteretsdommen og cirkulæret angår således nogle særlige medarbejderaktieordninger, hvor udnyttelsen af tegningsretterne sker meget kort tid efter tildelingen.
 H1s synspunkt om (jf. H1s subsidiære påstand), at kontraktforholdet mellem H1 og F1 kan bedømmes således, at en del af det pengebeløb, som H1 har modtaget, skal anses som vederlag for tegningsretterne med den virkning, at H1 har tilbagebetalt lånet til overkurs, indebærer i givet fald, at overkursen ville svare til værdien af tegningsretterne på tildelingstidspunktet, og H1 har derved indirekte erkendt, at tegningsretternes værdi på tildelingstidspunktet i oktober 2000 er afgørende. Synspunktet om en opdeling har imidlertid ingen støtte i parternes aftale, og der kan derfor ikke ske en sådan opdeling.
 Det honorar kaldet "back end fee", som H1 i henhold til aftalen om mezzaninlånet betalte til F1, må efter aftalens indhold og i overensstemmelse med H1s egen opfattelse og argumentation under landsskatteretssagen betragtes som en integreret del af tegningsretterne.
 Dette støttes også af revisors redegørelse af 22. december 2006 til brug for Landsskatterettens behandling af sagen. Derfor må den skattemæssige behandling af H1s betaling af honoraret følge den skattemæssige behandling af tildelingen af tegningsretterne.
 Fradragsbegrænsningsreglen i kursgevinstlovens § 7, stk. 2, bliver aktuel, hvis det lægges til grund, at H1 har haft et fradragsberettiget tab vedrørende tegningsretterne. Det gælder, uanset om tabet skal opgøres på grundlag af tegningsretternes værdi på udnyttelsestidspunktet, således som landsretten har lagt til grund, eller om fradraget bliver mindre, fordi det er tegningsretternes værdi på tildelingstidspunktet, der er afgørende. Derfor er det formentlig en fejl, at landsretten har afsagt dom i sagen i stedet for at anvende kendelse som afgørelsesform.
 H1 A/S har navnlig anført, at H1 ved opgørelsen af gældens værdi efter kursgevinstlovens § 26, stk. 4, har ret til at medregne værdien af de aktietegningsretter, som F1 modtog i forbindelse med ydelsen af mezzaninlånet på 750 mio. kr., og af det "back end fee", som skulle betales til F1, når F1 udnyttede tegningsretterne. Når et selskab vælger som en del af prisen for et lån at udstede en tegningsret til aktier, skal tab på tegningsretten skattemæssigt behandles som tab på lånet. Dette følger af Højesterets dom i SKM2002.571.HR, idet der ikke er forskel på, om tegningsretter benyttes som et lønaccessorium eller som en del af prisen for at opnå et lån. I førstnævnte situation er tab på tegningsretten fradragsberettiget efter statsskatteloven som driftsomkostning (lønudgift), og i sidstnævnte situation er tab på tegningsretten fradragsberettiget efter kursgevinstloven som tab på lånet. Den skattemæssige behandling af gevinst og tab på aktietegningsretter er ikke reguleret i aktieavancebeskatningsloven, der alene omfatter afståelse og ikke udstedelse af tegningsretter.
 H1s tab i forbindelse med lånet fra F1 skal opgøres som forskellen mellem forpligtelsens værdi ved påtagelsen og værdien ved frigørelsen eller indfrielsen, jf. ligningsvejledningen for 2000, pkt. A.D.2.15. Værdien ved påtagelsen


text:
skal fastsættes til et beløb svarende til værdien af det nettolåneprovenu, som F1 udbetalte til H1 i henhold til låneaftalen, mens værdien ved frigørelsen/indfrielsen skal fastsættes til et beløb svarende til værdien af samtlige forpligtelser, som H1 har påtaget sig som betingelse for at opnå lånet hos F1, og som H1 derfor har måttet opfylde for at blive frigjort i henhold til aftalen. Værdien skal således fastsættes på grundlag af den samlede økonomiske belastning, som gældsforpligtelsen har påført H1, dvs. ikke kun af F1s "pengekrav". Tab på et obligationslån er f.eks. fradragsberettiget efter kursgevinstloven, selv om skyldneren vælger at indfri lånet ved at levere obligationer til kreditor, hvilket er det typiske ved realkreditlån.
 Begrebet låneomkostninger skal forstås i en langt bredere betydning end begrebet handelsomkostninger, som anvendes ved kapitalgevinstbeskatningens avanceopgørelser. Som låneomkostninger skal således ikke kun anses accessoriske udgifter til tredjemand, men også skyldnerens betalinger til kreditor, som indgår i den samlede pris for lånet.
 Det er tegningsretternes værdi på udnyttelsestidspunktet, der skal anvendes for at fastsætte gældens værdi ved frigørelsen/indfrielsen, idet H1, indtil tegningsretterne var udløbet, først blev frigjort for sine forpligtelser i henhold til låneaftalen, når F1 havde udnyttet tegningsretterne. Dette er også i overensstemmelse med Told- og Skattestyrelsens cirkulære nr. 6 af 20. januar 2003. Hvis Højesteret ikke er enig heri, må tegningsretternes værdi i overensstemmelse med det almindelige retserhvervelsesprincip fastsættes på det tidspunkt, hvor F1 erhvervede endelig ret til tegningsretterne, det vil sige på tildelingstidspunktet.
 Hvis Højesteret finder, at tab på aktietegningsretterne ikke kan medregnes ved fastsættelsen af gældens værdi, gøres det til støtte for den subsidiære påstand gældende, at en del af det beløb på 750 mio. kr., som F1 lånte H1, må anses som betaling for tegningsretterne. Hvis der skattemæssigt skelnes mellem H1s tildeling af aktietegningsretter og tilbagebetaling af lånet, må der således foretages en tilsvarende opdeling af F1s udbetaling. En sådan opdeling ændrer ikke ved, at lånet skulle indfries af H1 med 750 mio. kr., men opdelingen indebærer, at gældens værdi ved påtagelsen reduceres med tegningsretternes værdi på tildelingstidspunktet, og at H1 derfor ved at indfri lånet til overkurs med 750 mio. kr. led et kurstab svarende til tegningsretternes værdi. En sådan opdeling af et vederlag, der dækker flere aktiver, som undergives en forskellig skattemæssig behandling, er i overensstemmelse med principper i anden skattelovgivning for opdeling af købesummer m.v., når købesummen udgør betaling for flere aktiver, jf. eksempelvis afskrivningslovens § 45, stk. 2, og ejendomsavancebeskatningslovens § 4.
 Uanset om tabet vedrørende aktietegningsretterne kan medregnes ved fastsættelsen af gældens størrelse, udgør honorarbeløbet ("back end fee") i henhold til aftalens pkt. 11.3 et gældsforhold i kursgevinstlovens forstand, selv om betalingsforpligtelsen var betinget af udnyttelse af aktietegningsretterne. Der må i så fald ske en opdeling af aktietegningsretterne og "back end fee". Forpligtelsens værdi ved påtagelsen er 0 kr., mens den ved indfrielsen må fastsættes til det faktisk betalte beløb, idet H1 først blev frigjort på betalingstidspunktet.
 I en redegørelse af 22. december 2006 fra H1s revisor til brug for Landsskatterettens behandling af sagen hedder det bl.a.:


text:
Pari pari lån
 I henhold til den indgåede låneaftale har H1 lånt et beløb på 750 mio. kr. Heraf skal 450 mio. kr. tilbagebetales i danske kroner, mens 300 mio. kr. skal tilbagebetales i euro med 40.336.134 euro. Vi henviser til låneaftalens afsnit 3 og 10 om lånets tilbagebetaling.
 Der er således indgået aftale om tilbagebetaling af præcis det beløb, der er lånt med tillæg af renter.
 Landsskatteretten anfører, at back end fee er udtryk for en indeksreguleret hovedstol, jf. kursgevinstlovens § 7, stk. 1 og 2, således at lånet indfries til en forud fastsat overkurs.
 Vi er ligesom SKAT ikke enige i dette synspunkt.
 Der er ikke tale om en regulering af hovedstolen eller regulering efter et indeks.
 Omkostningerne til tegningsretterne og back end fee skal betales helt uafhængigt af tilbagebetalingen af lånet. For så vidt angår back end fee udgør dette enten 48,15 kr. eller 0 kr. pr. tegningsret, afhængig af om tegningsretterne udnyttes eller ej, og uden sammenhæng med lånets tilbagebetaling. Betaling af back end fee kan således ikke siges at udgøre en indeksregulering af hovedstolen, hverken i sproglig eller skattemæssig forstand.
 Intet i låneaftalen tilsiger, at det lånte beløb skal indeksreguleres, eller at lånet i øvrigt skal tilbagebetales til overkurs.
 I nærværende sag var det uvist, om back end fee ville blive betalt (hvilket forudsatte udnyttelse af tegningsretterne). Det kunne således forekomme, at nogle af tegningsretterne blev udnyttet, mens andre (eller alle) udløb uudnyttede. Back end fee ville dermed udgøre 0 kr., ca. 76 mio. kr. eller et beløb der imellem. Der foreligger således ikke en aftale om tilbagebetaling af lånet til en forud fastsat overkurs, hvorfor undtagelsesbestemmelsen i § 7, stk. 2 ikke finder anvendelse.
 Hvis det som anført af Landsskatteretten skulle lægges til grund, at back end fee udgør en del af lånets tilbagebetaling, ville back end fee således være fradragsberettiget som et kurstab ved lånets tilbagebetaling efter hovedreglen i kursgevinstlovens § 6.
 Vi må imidlertid fastholde, at der er tale om et pari-pari lån, det vil sige at gælden er stiftet og indfriet til pari. Der skal altså tilbagebetales 1 kr. for hver 1 kr., der er lånt, og 1 euro for hver 1 euro, der er lånt.
 Det fremgår af SKM2003.205.VLR, at låneomkostninger afholdt i forbindelse med pari-pari lån er fradragsberettigede.
 Back end fee en integreret del af tegningsretterne
 Tværtimod er det vores opfattelse, at forholdene omkring lånets optagelse og ydelsen af tegningsretterne klart viser, at back end fee er en integreret del af tegningsretterne, hvilket vil blive underbygget i det følgende.
 Under forhandlingerne med F1 blev det aftalt, at F1 som delvis vederlag for at yde lånet skulle have tegningsretter, der skulle kunne udnyttes til tegning af aktier til kurs 200. Vi henviser til H1's bestyrelsesreferat af 31. august 2000, punkt 7, hvor købet af H2 Group blev drøftet. Følgende fremgår af referatet under omtalen af finansieringen af købet:
 Mødet med fire pensionskasser blev gennemgået: F2, F3, F4 og F5. De stillede samlet kr. 750 mio. til rådighed som egenkapital til


text:
tegnet kurs 200.
 Derudover var et equity selskab, der hed F1 fra London, der stillede yderligere kr. 750 mio. til rådighed efter nærmere fastsatte betingelser, hvor ca. kr. 350 mio. skulle konverteres til aktier, når det passer dem til kurs 200. Forhandlingerne vedr. betingelserne på dette punkt som bankfinansieringsforhandlinger er ikke tilendebragt. Tilsagnet ligger der.
 På daværende tidspunkt udgjorde børskursen på H1's aktier kurs 200.
 Det bemærkes, at ovenstående uddrag af bestyrelsesreferatet er fra før den endelige låneaftale faldt på plads. Efter den endelige låneaftale fik H1 udbetalt et lån på 750 mio. kr. Herudover har F1 som led i udnyttelsen af tegningsretterne indbetalt yderligere 248,15 kr. pr. tegningsret til H1.
 De endelige lånedokumenter blev underskrevet den 19. oktober 2000, og tegningsretterne blev ligeledes udstedt denne dag, hvor kursen på H1's aktier var steget til kurs 248,15. Det blev aftalt at fastholde kurs 200, men således at tegningskursen udgjorde 248,15 kr. kombineret med, at H1 samtidig med udnyttelsen - og betinget af denne -skulle betale et kontant beløb på 48,15 kr. til F1. Vi henviser til låneaftalens afsnit 11.3, som er citeret oven for.
 Reelt udgjorde tegningskursen 200 kr. pr. aktie, men formelt blev det aftalt, at tegningskursen skulle udgøre 248,15 kr. kombineret med en betaling af et back end fee fra H1 på 48,15 kr.
 Baggrunden var de selskabsretlige regler om fortegningsret til hidtidige aktionærer, jf. aktieselskabslovens § 40b (om tegningsretter), § 30 (om fortegningsret), § 79 (om kvalificeret majoritet). Vi henviser til A/S-loven med kommentarer, 6. udgave, note 6 til § 30, hvor det anføres:
 Tillægges tegningsretten andre end medarbejdere i selskabet eller dettes datterselskab, og sker tegningen til favørkurs, vil beslutningen kræve 9/10 majoritet efter 79, stk. 2, nr. 1, om vedtægtsændring, hvorved aktionærernes ret til udbytte eller udlodning formindskes.
 Det vil altså kræve kvalificeret flertal på generalforsamlingen, hvis tegningsretterne blev tildelt til kurs 200. I denne forbindelse bemærkes, at der i relation til aktieselskabslovens terminologi alene foreligger favørkurs, når tegningskursen er mindre end den aktuelle værdi af aktierne på tidspunktet for beslutningen om udstedelse af tegningsretterne. Skattemæssigt foreligger der favørkurs, når der betales et vederlag for tegningsretterne, der er mindre end tegningsretternes markedsværdi, jf. nærmere herom nedenfor. Som nævnt betaltes intet vederlag for tegningsretterne.
 Som følge af de selskabsretlige regler blev det derfor besluttet at anvende en tegnings-kurs på 248,15 kr. og samtidig aftale, at F1 modtog en kontant betaling på 48,15 kr. for hver udnyttet tegningsret, således at den reelle tegningskurs fortsat udgjorde 200 kr.
 Det er en udtrykkelig betingelse for opnåelse af back end fee på 48,15 kr., at tegningsretterne udnyttes. Udnyttes tegningsretterne ikke, bortfalder back end fee. Vi henviser til låneaftalens afsnit 11.3.
 Dette begivenhedsforløb viser med al tydelighed, at back end fee har en klar og entydig sammenhæng med tegningsretterne, der er ydet i forbindelse med lånets optagelse.
 Vi gør opmærksom på, at SKAT i sin udtalelse er enig heri. Under punkt 3 i sin udtalelse fastholder SKAT i overensstemmelse med sin tidligere opfattelse, at back end fee er en del af


text:
tegningsretterne, hvilket vi er enige i.
 Dette begrunder SKAT nærmere således:
 At det af hensyn til selskabsretlige regler var nødvendigt indsætte bestemmelsen om back end fee, som vel at mærke kun ville forfalde til betaling, såfremt tegningsretterne blev udnyttet
 At den reelle virkning er, at F1 kan tegne til kurs 200
 At betalingen af back end fee er helt afhængig af tegningsretternes udnyttelse
 At forpligtelsen til at betale back end fee er uafhængig af lånets tilbagebetaling og følgelig ikke bortfalder, selvom lånet bliver endeligt afviklet
 SKAT konkluderer:
 Henset til ovenstående er det således fortsat SKATS opfattelse, at fee 'et er en integreret del af tegningsretterne og således ikke tilknyttet F1-lånet som antaget af LSRs kontor.
 Dette er vi helt enige i. Realiteten er, at tegningsretterne er tildelt til kurs 200 på et tidspunkt, hvor kursen på H1's aktier udgjorde 248,15 kr. på tilsvarende måde som i Coloplastsagen.
 I bemærkningerne til § 1 og § 5 i forslag nr. L 19 fremsat den 2. oktober 1985 til lov om skattemæssig behandling af gevinst og tab på fordringer og gæld (Folketingstidende 1985-86, till. A, sp. 583 og sp. 587) hedder det bl.a.:
 Bestemmelsen fastslår i hvilket omfang gevinster og tab hos skyldnere skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst efter bestemmelserne i dette lovforslag.
 Det fastslås som udgangspunkt, at de skattepligtige, der omfattes af § 2 (selskaber m.v.), skal medregne alle kursbevægelser på såvel fordringshaversiden som på skyldnersiden.
 Forholdene for øvrige skattepligtige reguleres af de grundlæggende bestemmelser i statsskattelovens §§ 4-6. Dette indebærer, at kursgevinst og -tab på gæld som udgangs-punkt ikke påvirker den skattepligtige indkomst.
 I bemærkningerne til § 1, nr. 18, i lovforslag nr. L 6 fremsat den 27. december 1990 om ændring af bl.a. den ovenfor nævnte lov (Folketingstidende 1990-91, till. A, spalte 141) hedder det bl.a.:
 2) En ret udstedt af et selskab, som berettiger erhververen til at tegne nyudstedte aktier mv. eller konvertible obligationer i selskabet, er en tegningsret omfattet af aktie-avancebeskatningsloven. Det foreslås, at sådanne retter fortsat skal beskattes efter aktieavancebeskatningsloven regler. Betegnelsen warrant anvendes ofte synonymt med option (køberet). I nogle tilfælde dækker begrebet dog den særlige køberet, som en aktietegningsret er. Hvis dette er tilfældet, vil warrant'en fortsat skulle behandles efter aktieavancebeskatningslovens regler.
 I bemærkningerne til § 1 i forslag nr. L 194 fremsat den 13. marts 1997 til lov om skattemæssig behandling af gevinst og tab på fordringer, gæld og finansielle kontrakter (kursgevinstloven) er der med en henvisning til beskrivelsen i Skatteministeriets cirkulære nr. 134 af 29. juli 1992, pkt. 4-6, redegjort for, at anvendelsesområdet for den hidtidige kursgevinstlov videreføres (Folketingstidende 1996-97, till. A, side 4071f.
 F1 Group Plc. ydede ved aftalen af 18. oktober 2000 H1 A/S en lånefacilitet på 750 mio. kr. på nærmere aftalte vilkår angående omkostninger, forrentning, tilbagebetaling mv. Om tilbagebetaling var aftalt, at faciliteten senest skulle være tilbagebetalt fuldt ud 8 år efter udbetalingsdagen tillige med renter, omkostninger og andre skyldige betalinger i henhold til aftalen. Faciliteten blev indfriet før tid i 2003.
 Aftalen af 18. oktober


text:
2000 angav i et særskilt punkt som betingelse for, at F1 stillede faciliteten til rådighed for H1, at F1 skulle tildeles aktietegningsretter (warrants) i selskabet.
 Tegningsretterne skulle være udnyttet inden 2017, dog senest 30 hele kalendermåneder efter fuld tilbagebetaling af lånet på 750 mio. kr. Tegningskursen var fastsat til 248,15 kr. pr. aktie svarende til markedskursen den 16. oktober 2000, men tildelingskursen var reelt 200, da det tillige var aftalt, at F1 skulle modtage "back end fee" på 48,15 kr. pr. tegningsret, i det omfang tegningsretterne blev udnyttet. F1 udnyttede i perioden fra den 4. februar 2004 til den 7. marts 2005 de tildelte tegningsretter til udnyttelseskursen og modtog den til tegningsretterne knyttede "back end fee". H1 har opgjort et tab herved til 348.110.877 kr. inklusive "back end fee" på 76.344.762 kr.
 H1 ønsker fradragsret efter kursgevinstloven for det samlede beløb, subsidiært for "back end fee", idet det gøres gældende, at der er tale om tab ved frigørelse for gæld enten i form af låneomkostninger eller kurstab.
 Efter dagældende § 26, stk. 4 (nu stk. 3), i kursgevinstloven opgøres gevinst eller tab på gæld som forskellen mellem gældens værdi ved påtagelsen af gælden og værdien ved frigørelsen for gælden. Til værdien ved påtagelsen kan ifølge forarbejderne til bestemmelsen tillægges omkostninger i forbindelse med erhvervelse/stiftelse af gæld, f.eks. gebyrer, kurtage, stiftelsesprovision og stempelafgifter. Tilsvarende kan omkostninger i forbindelse med afståelse og indfrielse fradrages i den faktiske afståelses- eller indfrielsessum.
 Når henses til karakteren af de eksempler på låneomkostninger, som er nævnt i bestemmelsens forarbejder, finder Højesteret, at der skal være tale om omkostninger, som kan henføres til selve gældens etablering eller indfrielse. Da de beløb, som H1 ønsker fradrag for, ikke er omkostninger af denne karakter, kan der ikke gives H1 medhold i, at det opgjorte tab er låneomkostninger i kursgevinstlovens forstand.
 Med hensyn til, om H1s omkostninger i forbindelse med de tildelte tegningsretter er fradragsberettigede efter kursgevinstloven som kurstab, finder Højesteret, at kursgevinstloven efter dens ordlyd og forarbejder skal forstås således, at den regulerer den skattemæssige behandling af gevinst og tab ved frigørelse for pengegæld. Loven regulerer ikke den skattemæssige behandling af tegningsretter til aktier mv., der omfattes af aktieavancebeskatningsloven.
 Lånet til H1 og tildelingen af aktietegningsretter i H1 må efter deres karakter anses for to separate ordninger, hvis skattemæssige behandling er reguleret af forskellige regelsæt. De to ordninger er alene knyttet til hinanden ved, at tildeling af de pågældende aktietegningsretter i mezzaninaftalen er gjort til en betingelse for ydelse af lånet. Betingelsen vedrørende aktietegningsretterne påvirkede således ikke lånets værdi, hverken ved låneoptagelsen eller ved indfrielsen. På den baggrund kan der ikke gives H1 medhold i, at H1s opgjorte tab vedrørende tegningsretterne kan anses for kurstab i kursgevinstlovens forstand.
 Det anførte gælder tilsvarende for H1s omkostninger ved opfyldelse af forpligtelsen til at betale "back end fee", idet Højesteret på baggrund af mezzaninaftalen af 18. oktober 2000 tiltræder, at forpligtelsen til at betale disse beløb må anses for en integreret del af H1s forpligtelser i henhold til de tildelte tegningsretter og


text:
derfor skattemæssigt må behandles som tegningsretterne.
 Selv om det fremgik af aftalen af 18. oktober 2000, at ydelsen af lånefaciliteten var betinget af tildeling af tegningsretter, indebar vilkåret herom ikke, at der skete en nedsættelse af det aftalte låneprovenu. Der er heller ikke i øvrigt holdepunkter i parternes aftale for at antage, at en del af det udbetalte beløb i realiteten skal anses som vederlag for tegningsretterne. Tilbagebetalingen af lånet med 750 mio. kr. må således anses som tilbagebetaling af lånet til pari og ikke som udtryk for tilbagebetaling til overkurs.
 Da der herefter ikke er fradragsret efter kursgevinstloven for det af H1 opgjorte tab, tager Højesteret Skatteministeriets principale påstand til følge.
 Under hensyn til sagens omfang og værdi skal H1 i sagsomkostninger for landsret og Højesteret til Skatteministeriet betale 1.000.000 kr. til dækning af udgifter til advokatbistand og 6.000 kr. til dækning af retsafgifter, i alt 1.006.000 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal H1 A/S inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 1.006.000 kr. til Skatteministeriet. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
En fastholdelsesbonus var omfattet af funktionærlovens lønbegreb, hvorfor en ansat havde krav på en ligefrem proportionalt udmålt bonus efter funktionærlovens § 17 a, stk. 1. Højesterets dom af 30. juni 2017.
 Ifølge funktionærlovens § 17 a, stk. 1, skal en funktionær, som "vederlægges med tantieme, gratiale eller lignende ydelser", og som fratræder sin stilling inden disse ydelser forfalder til udbetaling, have udbetalt en "forholdsmæssig del" af den ydelse, som den ansatte ellers ville have fået ifølge den pågældende ordning. Bestemmelsen omfatter løndele, som den ansatte modtager for at stille sin arbejdskraft til rådighed for arbejdsgiveren.
 I dom af 30. juni 2017 skulle Højesteret tage stilling til, om en fastholdelsesbonus, som var baseret på den ansattes performance, anciennitet og pointoptjening, var omfattet af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, stk. 1. Desuden skulle Højesteret tage stilling til, om det stred imod bestemmelsen, at bonusudbetalingen blev beregnet progressivt i stedet for ligefrem proportionalt med ansættelsestiden.
 Sagen handlede om en ledende medarbejder, som opsagde sin stilling. Medarbejderen var med i en 3-årig bonusordning, hvor bonussens størrelse afhang af optjening af antal optjente bonuspoint. Bonuspoint blev optjent for hver måneds ansættelse. Optjeningen af bonuspoint blev forøget, jo længere hen man kom i bonusperioden. Bonusudbetaling afhang desuden af, om den ansattes performance blev vurderet til mindst 3 ud af 5 på virksomhedens bedømmelsesskala.
 Bonusordningen var ifølge arbejdsgiver etableret for at fastholde medarbejderen, efter at virksomheden var blevet solgt.
 Da medarbejderen opsagde sin stilling, havde han været ansat i 22 ud af bonusperiodens i alt 36 måneder. Det beløb, medarbejderen fik udbetalt, var baseret på den progressive pointoptjening og var derfor mindre, end hvad han ville have fået, hvis bonussen var blevet beregnet forholdsmæssigt i forhold til hans ansættelsestid. Medarbejderen gjorde gældende, at dette måtte være i strid med funktionærlovens § 17 a, stk. 1, da en sådan udbetaling ikke er "forholdsmæssig".
 For Højesteret angik sagen således to spørgsmål; dels om funktionærlovens § 17 a, stk. 1, omfatter ordninger som den foreliggende, hvor bonus optjenes og udbetales progressivt på baggrund af et pointoptjeningssystem med krav om en vis performance, dels om udbetaling af en progressivt beregnet bonus ved den ansattes fratræden strider mod § 17 a, stk. 1's krav om "forholdsmæssig" udbetaling.
 Angående spørgsmålet om, hvorvidt bonusordningen omfattes af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, stk. 1, henviste Højesteret til Højesterets dom af 30. januar 2012 (refereret i U 2012.13.15 H), der omhandlede en særlig bonusordning, som en arbejdsgiver tildelte enkelte nøglemedarbejdere for at fastholde dem.
 Der var i sagen tale om en helt særlig situation, da de ansattes arbejdsplads skulle nedlægges, men hvor arbejdsgiver trods dette havde akut behov for opretholdelse af netop disse jobfunktioner frem til nedlæggelsen. De ansatte havde derfor et stærkt incitament til at søge ny beskæftigelse så hurtigt som muligt. Højesterets flertal udtalte, at under disse helt særlige driftsmæssige omstændigheder omfattedes denne fastholdelsesbonus ikke af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, stk. 1, da bonussen ikke udgjorde et arbejdsvederlag, men alene blev ydet for at fastholde de ansatte i deres stillinger.


text:
Bonusordningen havde dermed ikke karakter af løn i § 17 a, stk. 1's forstand og faldt derfor uden for bestemmelsens anvendelsesområde.
 Højesteret fandt i det foreliggende tilfælde, at bonusordningen ikke kun var en præmiering af den ansatte for at blive i sin stilling indtil bonusperiodens udløb, men også var en vederlæggelse for udførelse af arbejde på samme måde som løn. Højesteret lagde særlig vægt på, at der ikke var tale om, at den ansattes stilling skulle nedlægges med et deraf følgende afgørende behov for virksomheden for at fastholde ham i stillingen. Desuden havde arbejdsgiver ikke nærmere uddybet bonusordningens formål om fastholdelse for den ansatte. Højesteret udtalte, at der ikke var grundlag for at antage, at fastholdelsesformålet ikke kunne være opnået ved at give den ansatte et løntillæg.
 Bonusordningen i den foreliggende sag var således grundlæggende forskellig i udformning og formål fra den bonusordning, som dommen U 2012.13.15 H handlede om. Bonusordningen omfattedes således af lønbegrebet i funktionærlovens § 17 a, stk. 1.
 Angående spørgsmålet om ordningens progressive bonusudbetaling bemærkede Højesteret, at det følger af funktionærlovens § 21, at § 17 a, stk. 1, ikke kan fraviges til skade for funktionæren. Den ydelse, som medarbejderen ifølge bestemmelsen har krav på ved fratrædelse, skal derfor afpasses i forhold til vedkommendes ansættelsestid ud fra en ligefrem proportional beregning.
 Dommen viser, i tråd med tidligere praksis, at fastholdelsesbonusordninger som det klare udgangspunkt er omfattet af funktionærlovens § 17 a, stk. 1. Den snævre undtagelse, som Højesteret opstillede i U 2012.13.15 H, finder kun anvendelse i helt særlige situationer, hvor bonussen udelukkende ydes for at fastholde medarbejderen i sin stilling grundet et tvingende driftsmæssigt behov, og bonussen derfor ikke har nogen tilknytning til selve arbejdsindsatsen.
 Dommen viser endvidere, at medarbejderen ved fratræden har krav på en forholdsmæssig andel af den fulde bonusydelse, beregnet på baggrund af medarbejderens ansættelsestid i bonusperioden.
 Læs Plesners tidligere omtale af Sø- & Handelsrettens afgørelse i sagen


text:
SKM2012.110.HR
 1. afdeling, 311/2009
 Hotel, ombygning, restauration, opbevaring, regnskabsmateriale
 Sagen vedrørte spørgsmålet, om As udgifter på 629.253,- kr. til forbedringer af en ejendom i ...1 skulle anses for afholdt i 1992 eller i 1993 i forbindelse med opgørelse af den skattepligtige avance ved salget af ejendommen i 2005.
 Hvis udgiften ansås for afholdt i 1993, skulle den indgå ved beregningen af anskaffelsessummen for ejendommen, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2. Ifølge denne bestemmelse forhøjes anskaffelsessummen for ejendomme erhvervet før den 19. maj 1993 med afholdte udgifter til vedligeholdelse eller forbedring, i det omfang de er oversteget 10.000,- kr., og udgiften er afholdt den 1. januar 1993 eller senere.
 På grundlag af As regnskab fandt Højesteret, at beløbet på 629.253,- kr. var afholdt inden udgangen af 1992.
 Højesteret tiltrådte således, at der ikke kunne anses at være afholdt ombygningsudgifter i 1993 i videre omfang, end skattemyndighederne havde anerkendt.
 Med den begrundelse stadfæstede Højesteret landsrettens frifindelse af Skatteministeriet.
 Ejendomsdavancebeskatningsloven § 5, stk. 2
 Den juridiske vejledning 2012-1 C.H.2.1.9.6.2
 Poul Søgaard, Jytte Scharling, Thomas Rørdam, Jon Stokholm og Hanne Schmidt.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 15, afdeling den 8. oktober 2009.
 A har for Højesteret fremlagt yderligere fakturaer udstedt af G1. To fakturaer er dateret i 1992. Faktura nr. 92xx7 af 3. juli 1992 på 55.621,39 kr. vedrører "Indretning lejligheder", og faktura nr. 92xx8 af 10. september 1992 på 62.318,88 kr. vedrører "Lejlighed baggården". To fakturaer er dateret i 1993. Faktura nr. 93xx5 af 28. september 1993 er på 4.911,29 kr. og vedrører "Tætning af vinduer m/m på 2 sal", mens faktura nr. 93xx6 af 28. september 1993 på 19.065,07 kr. vedrører "Udskiftning af tagvinduer m/m". De to sidste fakturaer er dateret i 1994. Faktura nr. 94xx4 dateret den 24, januar 1994 på 81.155 kr. vedrører "Udestue", og faktura nr. 94xx5 af 24. januar 1994 på 168.000 kr. vedrører "indretning af 3 lejligheder 1 sal".
 Til brug for Højesteret er der afgivet forklaring af IJ, NJ og JM. Der er endvidere afgivet supplerende forklaring af SN.
 IJ har forklaret bl.a., at han i begyndelsen af 1990'erne drev en tømrervirksomhed med speciale i opsætning af køkkener, G1. Han udførte arbejdet på H1x i ...1 i perioden 1992-1993. De startede med lejlighederne i baggården i 1992. Lejlighederne i selve hotellet startede de også på i slutningen af 1992, men hovedparten af det arbejde blev udført i 1993. De bad om et acontobeløb på 32.000 kr. ekskl. moms i 1992. Der var derfor ikke tale om, at det var særlig meget arbejde, der blev udført i 1992, Han har gennemgået de forskellige fakturaer, der blev udstedt, og kan se, at der blev udstedt en slutfaktura på 168.000 kr. Den har nr. 94xx5. Han kan se, at der er udstedt yderligere fakturaer på beløb på 19.000 kr., 5.000 kr., en faktura på 62.000 kr., der vedrører baggården, og videre fakturaer på 49.000 og 81.000 kr. Fakturaen, der vedrørte baggården, er fra 1992. Det samme er en faktura på 22.000 kr. Der kan være


text:
flere fakturaer, således at summen af de nævnte fakturaer ikke udgør den fulde entreprisesum. Arbejdet på baghuset var et arbejde for sig selv, Det blev afsluttet i 1992. Arbejdet på hotellet fortsatte i 1993. I 1994 lavede de en slutafregning på 168.000 kr. (faktura 94xx5). Hans firma fik acontobeløb hen ad vejen, hvorfor han først lavede slutafregningen i 1994, men arbejdet var lavet året før. Der var ikke problemer med betalingen. Det var således normal procedure, at de bad om acontobeløb. Tømrerarbejdet bestod i at flytte skillevægge, sætte skillevægge op og alt hvad der havde at gøre med opsætning af køkkenelementer, men der blev også udført andet tømrerarbejde. Arbejdet bestod i, at et gammelt hotel skulle omdannes til lejelejligheder.
 NJ har forklaret bl.a., at han sammen med sin far drev en VVS-virksomhed, der gik konkurs i 1995. Hans virksomhed lavede VVS-arbejdet på H1x i ...1, idet der skulle indrettes lejligheder i hotellet. Der skulle opstilles toiletter og køkkener, og der skulle også flyttes nogle radiatorer. Arbejdet blev lavet over en længere periode, nok nogle måneder. De lavede en eller to lejligheder ad gangen. Han kan ikke huske, om arbejdet blev udført i 1992 eller 1993 eller i begge år. Det er normalt, at de bad om at få et acontobeløb i forbindelse med udførelse af arbejde, der strakte sig over en længere periode, og navnlig i forbindelse med, at arbejdet passerer et årsskifte. Han vil ikke betegne det som en stor opgave. Det, de bad om, var acontobetalinger og ikke forudbetalinger. Han gætter på, at arbejdet tog ca. et halvt år at udføre. Der var perioder, hvor de ikke kunne udføre noget, fordi andre håndværkere lavede arbejde.
 JM har forklaret bl.a., at han udførte elarbejde på H1x i ...1 i forbindelse med, at det skulle omdannes til lejligheder. Der skulle laves lejligheder på 1. og 2. sal. Arbejdet bestod i, at de skulle adskille de eksisterende installationer, og der skulle laves installationer i hver ny lejlighed således, at hver lejlighed fik en eltavle. Arbejdet foregik i flere etaper, og de startede med at udføre arbejdet med lejlighederne på 2. sal.
 De kom og gik på pladsen ofte, efterhånden som arbejdet skred frem. Det var navnlig i forbindelse med, at de enkelte lejligheder var færdige, at der skulle udføres meget elarbejde. Arbejdet afsluttedes med, at der skete tilmelding til elselskabet. Han husker ikke, hvornår tilmeldingen skete, men det kan kun have været i slutningen af processen for det arbejde, de udførte. Han husker ikke, om arbejdet blev startet i 1992 eller 1993, eller om arbejdet blev udført over et årsskifte. Arbejdet vedrørte 4-5 lejligheder. Et arbejde af den størrelse vil typisk tage et års tid. Hvis arbejdet havde passeret et årsskifte, ville han have faktureret for det arbejde, der var udført indtil da. Det er nemmere regnskabsmæssigt. Ellers ville han fakturere for hver lejlighed, efterhånden som arbejdet vedrørende den enkelte lejlighed blev afsluttet. Han er ikke længere i besiddelse af de fakturaer, han udstedte.
 SN har supplerende forklaret bl.a., at den


text:
gennemgang og afstemning, de har foretaget af regnskaberne, er den grundigste form for regnskab, man kan lave i forhold til en enkeltmandsvirksomhed. De har således været nede i afstemningen af aktiver og passiver og har set alle bilag. Han har gennemgået alle poster i virksomheden, bl.a. aktiver og passiver, afstemning mv. Der er taget udgangspunkt i det edb-registrerede bogholderi. Han havde adgang til alle bilag, fakturaer og bankudtog.
 Noten vedrørende beløbet på 629.253 kr. er lavet for at gøre regnskabet retvisende. Nogle af udgifterne vedrører en igangværende ombygning. Der skal således skelnes mellem en driftsmæssig udgift og et aktiv. Mens man er i gang med ombygningen, bliver posten placeret under igangværende ombygning, som der ikke må afskrives på. Beløbet på 189.916 kr. er restbeløbet i ombygningsfasen og det beløb, der er afholdt i 1993. Der er gæld vedrørende byggeriet i 1992 på 412.201 kr. Dette beløb er for hovedpartens vedkommende betalt i 1993. Der blev betalt mange regninger forud og aconto.
 Det er hans opfattelse, at fakturaen af 30. december 1992 på 32.000 kr. ekskl. moms er en forudbetaling, selv om der på fakturaen står, at det er en acontobegæring. Ved forudbetaling forstår han, at der betales for arbejde, der endnu ikke er udført. Faktura 94xx5 af 24. januar 1994 på 168.000 kr. blev efter hans opfattelse betalt i 1993, selv om den først er fremsendt i 1994. Denne opfattelse har han, fordi fakturabeløbet i 1993 er indeholdt i beløbet på 189.916 kr. Han har set fakturaen.
 A har til støtte for sin principale påstand navnlig anført, at omkostningerne til ombygningen i regnskabet for 1992 alene var medtaget i balancen som et skyldigt beløb. Beløbet vedrører ombygningsarbejde, der først blev afsluttet i 1993, og skal derfor medregnes i opgørelsen af anskaffelsessummen vedrørende ejendommen. Der er tale om et entreprisearbejde, hvor den endelige forpligtelse i skatteretlig henseende først indtræder ved ombygningens afslutning i 1993.
 Det er ved forklaringerne afgivet af håndværkerne, der udførte tømrer-, el- og VVS-arbejde, godtgjort, at ombygningsomkostningerne på 629.253 kr. ikke kan have været afholdt i 1992. Bl.a. har IJ forklaret, at hovedparten af tømrerarbejdet blev udført i 1993. Dette dokumenteres også af de nu fremlagte fakturaer fra G1, der bl.a. vedrører betydelige beløb opkrævet i 1993 og i 1994, men vedrørende arbejde udført i 1993. NJ, der udførte VVS-arbejdet, har forklaret, at de samlede arbejder varede ca. et halvt år, og JM, der udførte el-arbejdet, har fastslået, at et arbejde af en størrelse som det foreliggende normalt vil tage et års tid. Det må herefter lægges til grund, at arbejdet, der blev påbegyndt i efteråret 1992, har strakt sig over et halvt til et år, og det har derfor formodningen mod sig, at størstedelen af forbedringsarbejdet er udført i 1992.
 Det må endvidere ved fortolkningen af bestemmelsen i ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2, 2. pkt., om udgifter til vedligeholdelse eller forbedring, der er "afholdt" den 1. januar 1993 eller senere, lægges til grund, at det er uden betydning, om betalingen er sket før eller efter den 1.


text:
januar 1993. Det afgørende er, hvornår arbejdet er udført, og om ejendommen er tilført en værdistigning før eller efter den 19. maj 1993. I den foreliggende sag er hele værditilvæksten tilført ejendommen i 1993 og før den 19. maj 1993. Heller ikke sædvanlige skatteretlige periodiseringsprincipper er til hinder for, at ombygningsudgifterne henføres til 1993.
 Til støtte for den subsidiære påstand har A navnlig anført, at han ved udgangen 1992 havde en skyld til håndværksmestrene på 412.201 kr. Der er tale om ikke betalte og ikke forfaldne ombygningsomkostninger, og det er i overensstemmelse med almindelig regnskabsmæssig procedure, at beløbet er krediteret i regnskabet for 1992 som en skyldig omkostning. Modposten hertil er aktivposten under "ombygning" på 629.253 kr., som alene er udtryk for en modpost til forudbetalingskravet, og som ikke betyder, at arbejderne er udført inden den 1. januar 1993.
 Skatteministeriet har for Højesteret anerkendt, at A i årene 1992 og 1993 har afholdt i alt 819.169 kr. til forbedring af ejendommen.
 Det beløb på 629.253 kr., der fremgår af As regnskab for 1992, må imidlertid i overensstemmelse med angivelsen i regnskabet anses at vedrøre forbedringsarbejder, der blev udført i 1992, og som var krævet betalt i dette år, selv om hele ombygningen endnu ikke var afsluttet. A har ikke godtgjort, at der var tale om forudbetalinger for arbejde, der først blev udført i 1993. Der foreligger ikke skriftlig dokumentation for forudbetalinger, og heller ikke forklaringerne fra håndværkerne kan anses som bevis herfor. Udgifterne påhvilede derfor A som en endelig retlig betalingsforpligtelse i 1992 og må derfor anses for "afholdt" i 1992, jf ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2, 2. pkt.
 Praksis vedrørende indtægter ved entreprisekontrakter fører ikke til et andet resultat, idet ombygningen ikke er gennemført som en samlet entreprise.
 Skatteministeriet har i anden række anført, at hvis det antages, at beløbet på 629.253 kr. omfatter forudbetalinger for arbejde udført efter den 1. januar 1993, må udgiften alligevel anses for afholdt i 1992. Ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2, 2. pkt., vedrører ejendomme omfattet af lovens § 4, stk. 3, om indgangsværdien for ejendomme erhvervet før den 19. maj 993, og bestemmelsen må fortolkes under hensyn til, at det af § 4, stk. 3, fremgår, at indgangsværdien er udtryk for ejendommens værdi pr. 19. maj 1993. Hvis anskaffelsessummen tillægges udgifter til forbedringer foretaget inden den 19. maj 1993, vil forbedringen indgå i anskaffelsessummen to gange, dels som en del af indgangsværdien, dels som et tillæg til denne.
 Sagen vedrører spørgsmålet, om As udgifter på 629.253 kr. til forbedringer af ejendommen H1x, ...1, skal anses for afholdt i 1992 eller i 1993 i forbindelse med opgørelse af den skattepligtige avance ved salget af ejendommen i 2005.
 Hvis udgiften anses for afholdt i 1993, således som A har anført, skal den indgå ved beregningen af anskaffelsessummen for ejendommen, jf. ejendomsavancebeskatningslovens § 5, stk. 2. Ifølge denne bestemmelse forhøjes anskaffelsessummen for ejendomme erhvervet før den 19. maj 1993 med afholdte udgifter til vedligeholdelse eller forbedring i det omfang, de har oversteget 10.000 kr., og udgiften


text:
er afholdt den 1. januar 1993 eller senere.
 Af As regnskab for 1992 fremgår under aktiver i balancen og af en tilhørende note, at ejendommen H1x, ...1, er erhvervet den 1. april 1992 for en anskaffelsessum på 939.506 kr. I balancen under aktiver er angivet posten "Ombygning... 629.253", og i en note hertil er det anført, at saldoen for denne post pr. 1. april 1992 var 0, at "Periodens tilgang" var 629.253 kr., og at ombygningen ikke var afsluttet. Det fremgår tillige af regnskabet for 1992 under passiver i balancen, at "Skyldige omkostninger i øvrigt" udgør 412.201 kr., uden at det nærmere er angivet, hvad denne postering dækker.
 Af As regnskab for 1993 fremgår under aktiver i balancen posten "Ombygning", der udgør 819.169 kr. I en note hertil er "anskaffelsessum pr. 1/1 1993" angivet som 629.253 kr. og "Tilgang i 1993" som 189.916 kr.
 Højesteret finder, at disse oplysninger i regnskaberne må forstås således, at beløbet på 629.253 kr. dækker udgifter til ombygningsarbejder på ejendommen, som var gennemført ved udgangen af 1992, og at det skyldige beløb på 412.201 kr. dækker beløb, der var krævet betalt inden udgangen af 1992. Det findes ved de i øvrigt fremkomne oplysninger ikke heroverfor godtgjort, at beløbene vedrører ombygningsarbejder udført efter årsskiftet 1992/1993.
 Højesteret finder herefter, at ombygningen angivet som et aktiv med 629.253 kr. må anses for udført i 1992, og at udgifterne hertil må anses at have påhvilet A som en endelig retlig betalingsforpligtelse i 1992. Der er derfor ikke grundlag for at anse nogen del af beløbet på 629.253 kr. for at være afholdt den 1. januar 1993 eller senere.
 Højesteret tiltræder således, at der ikke kan anses at være afholdt ombygningsudgifter i 1993 i videre omfang end det beløb på 189.916 kr., som skattemyndighederne har anerkendt.
 1 sagsomkostninger for Højesteret skal A betale 40.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Højesteret i principsag: to bestyrelsesmedlemmer i en grundejerforening er ikke erstatningsansvarlige - Allan Ohms
 Højesteret i principsag: to bestyrelsesmedlemmer i en grundejerforening er ikke erstatningsansvarlige
 Skrevet af: Allan Ohms den 7. februar 2013 i Advokat, jura & retssikkerhed Skriv en kommentar 2,344 visninger 0
 Højesteret frifandt to bestyrelsesmedlemmer for ansvar. Begge var dømt af by- og landsret.
 Allan Ohms, advoakt(H)
 Advokat(H) Allan Ohms, Forum Advokater, har ført og vundet en principiel sag om bestyrelsesansvar for foreningsmedlemmer. By- og landsret havde dømt bestyrelsesmedlemmerne, men Højesteret er ikke enig i den ansvarsmålestok de to retter har anvendt. De har bedømt ansvaret for hårdt og det har Højesteret nu rettet op på i en enstemmig og meget klar afgørelse.
 – En god afgørelse for forenings-Danmark og de tusinder, der yder en værdifuld indsats der, siger advokat Allan Ohms Efter min mening hade det været helt uoverskueligt, hvis landsrettens dom var blevet opretholdt. Det skete heldigvis ikke.
 Dyrt for kommunen at jagte 45.500 kr.
 Sagen har principiel interesse for alle frivilligt arbejdende bestyrelsesmedlemmer. Den handler om hvornår et frivilligt arbejdende bestyrelsesmedlem risikerer at pådrage sig et personligt erstatningsansvar. Rudersdal kommune har gennem tre retsinstanser jagtet bestyrelsesmedlemmerne, så det må have været magtpåliggende for kommunen at få afklaret spørgsmålet. For Højesteret angik jagten et beløb på 45.500 kr, idet kommunen var blevet tilbudt 34.500 kr som forligsmæssig betaling. Det er næppe forkert at gætte på, at kommunen har betalt mere end en halv million til egen advokat og nu er den tillige pålagt omkostninger på små 150.000 kroner, så det blev en dyr pengejagt.
 Højesteret udtaler, at et medlem af bestyrelsen i en grundejerforening kan blive erstatnings-ansvarlig for en retsstridig, tabsforvoldende handling, der kan tilregnes den pågældende som forsætlig eller uagtsom. Hvis en bestyrelse handler ud fra et rimeligt beslutningsgrundlag, vil fejlskøn som udgangspunkt ikke være ansvarspådragende for bestyrelsens medlemmer.
 Højesteret fastslog herefter, at formanden og bestyrelsesmedlemmet, der ved iværksættelsen af anken havde handlet efter anbefaling fra foreningens advokat, hverken herved eller under det efterfølgende forløb havde handlet ansvarspådragende, og de blev derfor frifundet for erstatningsansvar.
 Spørgsmålet i sagen var nærmere, om formanden og et andet medlem af bestyrelsen i en grundejerforening havde pådraget sig et personligt erstatningsansvar over for en kommune for sagsomkostninger, som foreningen under en ankesag var blevet dømt til at betale til kommunen. De to bestyrelsesmedlemmer var af både by- og landsret blevet frifundet for ansvar for anlæggelse af sagen i første instans, men blev altså dømt for at ankesagen.
 Byretten dømte foreningen til at betale omkostninger med 300.000 kr og landsretten dømte til betaling af yderligere 200.000 kr. Det holdt foreningens pengekasse ikke til.
 Byretten og landsrettens kritikpunkter mod bestyrelsesmedlemmerne kan sammenfattes sådan:
 1. De to bestyrelsesmedlemmer gav kun kort varsel til bemærkninger fra den øvrige bestyrelse – og der kom ingen bemærkninger.
 2. Der forelå således hverken en udtrykkelig bestyrelsesstillingtagen eller en udtrykkelig generalforsamlingsstillingtagen.
 3. Pkt 1 og 2 udgør et gult kort, som potentielt kan bevirke, at en anke kan være ansvarspådragende.
 4. Retten afvejer herefter vejledningen fra


text:
grundejerforeningens advokat om, at pålagte omkostninger måtte forventes væsentligt nedsat – overfor det forhold, at udtrædende bestyrelsesmedlemmer umiddelbart efter anken påpegede, at beslutningen kunne medføre betalingsstandsning eller konkurs.
 5. Dette sammenholder retten med årsregnskabet 2007-2008 – hvor retten finder, at appellanterne burde have indset, at foreningen var ”så illikvid, at en fortsættelse af ankesagen, såfremt den blev tabt, ville påføre sagsøgerne tab”.
 6. Retten påpeger, at ”der ikke ses at være gjort en væsentlig indsats for at skaffe midler til foreningen udover det årlige kontingent ca. 200 medlemmer kunne forventes at betale”.
 Højesteret begrunder frifindelsen i disse hovedpunkter:
 Ansvarsnormen er en handling, der er forsætlig eller uagtsom., Bestyrelsen skal handle i foreningens interesse og den skal ikke drive erhvervsvirksomhed, men varetage medlemsinteresser. Der skal tages hensyn til, at medlemmerne vælges blandt medlemmerne og bestyrelsen udgør ikke en professionel organisation. Derfor udløses ikke erstatningsansvar selvom der konkret måtte være begået et fejlskøn.
 Beslutningen om anke er udført som et led i det almindelige bestyrelsesarbejde og i overensstemmelse med vedtægterne.
 Højesteret lægger – modsat by- og landsret – til grund, at både sagsanlæg og ankebeslutning er sket i henhold til generalforsamlingsbeslutning og grundlaget for – og bestyrelsens beslutning om at anlægge sag – kan ikke kritiseres.
 Bestyrelsesmedlemmerne var berettiget til at træffe beslutning om anke, sådan som det skete. De kunne på baggrund af den rådgivning, deres advokat gav dem, med rette forvente, at omkostningsbeløbet var forkert fastsat af byretten og selvom de måtte forudse, at kassebeholdningen ikke rakte til en mulig stadfæstelses af omkostningsmodellen, så finder Højesteret ikke, at dette kan føre til, at det skulle være ansvarspådragende at træffe beslutning om at få prøvet byrettens dom ved anke som anbefalet af advokaten.
 Højesteret fastslår, at der ikke i retsplejeloven er hjemmel til at stille krav om sikkerhed for sagsomkostninger, heller ikke under anke og Højesteret finder ikke, at det var ansvarspådragende for bestyrelsen at undlade at sikre, at foreningen kunne betale sagsomkostninger til modparten i værste fald.
 Derfor ændrer Højesteret by- og landsrettens domme og frifinder bestyrelsens medlemmer og dømmer kommunen til at betale sagsomkostninger for by-, lands- og Højesteret.
 Højestrerets dom kan læses i UfR 2013.1312 H.
 Læs også: En Rudersdal-idé til eksborgmester Erik Fabrin: sig undskyld
 Forrige: Nu i Danmark: Den østtyske model – angiv din kollega
 Næste: Rådet for Digital Sikkerhed: Logning af net- og teletrafik må begrænses nu


text:
ADHD kan være et handicap efter forskelsbehandlingsloven - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret fastslog den 13. juni 2013, at bortvisning af ansat med ADHD var i strid med forskelsbehandlingsloven, da ADHD kan være et handicap. Derudover satte Højesteret lighedstegn mellem godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven og ligebehandlingsloven.
 Medarbejderen, der havde diagnosen ADHD, blev ansat i et barselsvikariat i en advokatvirksomhed som kontorassistent. Efter bare fire dages arbejde, bortviste virksomheden hende med begrundelsen, at hun led af ADHD, og at hun ikke havde oplyst arbejdsgiven herom, idet arbejdsgiveren mente, at hun havde haft pligt til at oplyse om sine helbredsmæssige forhold i henhold til helbredsoplysningsloven.
 Den bortviste medarbejder rejste krav med påstand om, at bortvisningen var uberettiget og i strid med forskelsbehandlingslovens regler om forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap. Derudover anførte hun, at forpligtelsen til at oplyse om hendes helbredsmæssige forhold var opfyldt, idet hun havde givet oplysningerne til to advokatsekretærer, der deltog i ansættelsesprocessen.
 Sagen blev i 1. instans ført ved Sø- og Handelsretten, som tilkendte medarbejderen løn i opsigelsesperioden og godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven, fastsat til 4 måneder henset til medarbejderens meget korte ansættelsestid og at der var tale om en tidsbegrænset ansættelse. Arbejdsgiveren ankede dommen til Højesteret med påstand om frifrindelse.
 Helbredsoplysningerne
 Højesteret fandt ikke, at medarbejderen havde tilsidesat en eventuel pligt til at oplyse om sine helbredsmæssige forhold, idet hun havde givet oplysninger om dette til advokatsekretærerne, der havde deltaget i ansættelsesforløbet. Hun blev derfor tilkendt erstatning for løn og feriegodtgørelse i opsigelsesperioden.
 Højesteret indledte med en henvisning til nyeste EU-domstolspraksis om begrebet "handicap". Om denne praksis henvises til Hortens tidligere nyhedsbrev Handicapbegrebet og 120-dages reglen af 15. april 2013.
 På baggrund af de lægelige oplysninger der blev forelagt fandt Højesteret, at medarbejderens lidelse var af en sådan grad, at hun var omfattet af handicapbegrebet efter det bagvedliggende EU-direktivs forbud mod forskelsbehandling og hermed også efter forskelsbehandlingsloven. Bortvisningen var derfor uberettiget, som også Sø- og Handelsretten havde fundet.
 Højesteret ændrede derimod godtgørelsesniveauet, således at medarbejderen fik tilkendt godtgørelse i medfør af lovens § 7, stk. 1 svarende til 6 måneders løn, uanset at der var tale om en tidsbegrænset ansættelse.
 Højesteret har ved henvisningen til EU-domstolens domme af 11. april 2013 i sagerne C-335/11 og C-337/11 implementeret det udvidede handicapbegrebet i dansk ret. Som tidligere nævnt skal begrebet ”handicap” i forskelsbehandlingsloven og det bagvedliggende direktiv fortolkes således,
 "at det omfatter en tilstand, der er forårsaget af en lægeligt diagnosticeret helbredelig eller uhelbredelig sygdom, når denne sygdom medfører en begrænsning som følge af bl.a. fysiske, mentale eller psykiske skader, som i samspil med forskellige barrierer kan hindre den berørte person i fuldt og effektivt at deltage i arbejdslivet på lige fod med andre arbejdstagere, og denne begrænsning er af lang varighed. Karakteren af de foranstaltninger, som arbejdsgiveren skal træffe, er ikke afgørende for, om en persons helbredstilstand skal anses for omfattet af dette begreb."
 At ADHD kan indgå under handicapbegrebet er ikke overraskende, men igen er det vigtigt at holde sig for øje, at Højesteret foretager en konkret vurdering af den


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - intern kloakforsyning - intern varmeforsyning
 31 Oct 2013 17:01
 Retten i Aalborg, BS 4-51/2013
 Grundforbedring, boligselskab, hovedanlæg, forsyning
 Sagen angik, hvorvidt sagsøgeren havde krav på yderligere fradrag for udgifter til etablering af intern kloakforsyning og fradrag for udgifter til etablering af intern varmeforsyning.
 Sagsøgeren fik ikke medhold i, at sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag for det interne kloakforsyningsanlæg, idet de af sagsøgeren markerede kloakforsyningsledninger ikke udgjorde et fradragsberettiget hovedanlæg. Retten lagde herved vægt på, at de pågældende kloakforsyningsledninger nøje fulgte bebyggelsens forløb.
 For så vidt angår intern varmeforsyning fandt retten ikke, at anlægget udgjorde et fradragsberettiget hovedanlæg. Retten lagde vægt på, at der var tale om et selvstændigt varmeforsyningsanlæg, der var dimensioneret til det konkrete byggeri.
 Denne sag angår spørgsmålet om, hvorvidt H1 er berettiget til yderligere fradrag for forbedringer i medfør af den dagældende vurderingslovs § 17 og § 18 for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger og varmeforsyningsledninger internt på en ejendom på ca. 40.000 m2.
 H1 har nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at sagsøger i henhold til Vurderingslovens § 17 er berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingerne 2001-2006 af ejendommen matr.nr..., beliggende ...1, for udgifter til etablering af interne regnvandsledninger markeret på bilag 13 samt for udgifter til etablering af intern varmeforsyning markeret på bilag 6. Sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til den beløbsmæssige opgørelse.
 Subsidiært har H1 nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at sagsøger i henhold til Vurderingslovens § 17 er berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer ved vurderingerne 2001-2006 af ejendommen matr.nr. ..., beliggende ...1, for udgifter til etablering af en mindre del af regnvandsledningerne end de på bilag 13 markerede samt for udgifter til etablering af dele af de interne varmeforsyningsledninger som markeret på bilag 6. Sagen hjemvises til vurderingsmyndighederne til den beløbsmæssige opgørelse.
 Ved skøde af 24. september 1982 erhvervede H1 (herefter benævnt boligselskabet) en ejendom med henblik på opførelse af et antal rækkehuse med lejligheder til udlejning. Ejendommen blev erhvervet i ubebygget stand i september 1982, og byggeriet blev udført i perioden 1982 - 1983
 Ved brev af 10. oktober 2005 fremsatte boligselskabet anmodning til SKAT om genoptagelse af skattebehandlingen af byggeriet med henblik på at opnå bl.a. fradrag for forbedringer som påstået under denne sag.
 Vurderingsankenævnet traf den 26. januar 2010 afgørelse i sagen, hvor boligselskabet bl.a. blev indrømmet fradrag for tilslutningsafgifter til varme, der skønsmæssigt fastsattes til 198.342 kr., og blev nægtet fradrag for de under denne sag omhandlede udgifter til interne kloak (regnvands) - og varmeledninger.
 Boligselskabet indbragte afgørelsen for Landsskatteretten.
 Ved kendelse af 9. oktober 2012 traf Landsskatteretten afgørelse i sagen, bl.a. om, at udgiften til interne kloakledninger (regnvandsledninger) og intern varmeforsyning ikke kunne fradrages i grundværdien efter dagældende vurderingslovs § 17.
 I Landskatterettens afgørelse af 9. oktober 2012 hedder det bl.a.:
 760.612 kr.
 Landsskatteretten godkender fradrag med 280.000 kr.
 Landsskatteretten stadfæster vurderingsankenævnets afgørelse
 288.167 kr.
 Landsskatteretten stadfæster vurderingsankenævnet afgørelse
 106.797 kr.
 4.246.200 kr.
 Landsskatteretten forhøjer fradrag for forbedringer med


text:
i alt 280.000 kr. Det samlede fradrag udgør herefter 280.000 kr. + 4.246.200 kr. eller i alt 4.526.200 kr.
 Ejendommen består i dag af matrikel nr. ..., samlet areal 40.489 m2. På grundarealet er i 1983/84 opført rækkehuse med 119 lejligheder. Ejendommen er beliggende i boligområde ... med tæt/lavt byggeri i byzonen.
 Kommunen solgte ved endeligt skøde af 10. februar 1983 ejendommen parcel nr. 2 af matr. nr. ... til H1 Boligselskab for en købesum på 95 kr. pr. m2 eller 3.846.455 kr. Overtagelsesdagen var den 1. marts 1982.
 Det fremgår af skødets indledende bestemmelse bl.a. at
 Parcellen sælges ubebygget, således som den er og forefindes, uden noget ansvar for kommunen med hensyn til jordbundsforholdene, idet bemærkes, at kommunen ikke giver nedslag i købesummen på grund af eventuelt dårlige bundforhold.
 Parcellen overdrages med de samme rettigheder og forpligtelser, hvormed den hidtil har været ejet, idet der med hensyn til servitutter og andre byrder henvises til tingbogens udvisende.
 Af skødets §§ 3, 4, 5 og 7 fremgår:
 I købesummen er medregnet vejbidrag og bidrag til detailkloaksystemet, men ikke bidrag til drift- og vedligeholdelse af hovedkloaksystemet, renseanlæg, afskærende ledninger m.v., der betales i henhold til kommunens betalingsvedtægt.
 Udgifter til den interne byggemodning (vej, sti, kloak, grønt anlæg, parkeringsplads m.v.), samtlige tilslutningsafgifter og udgifter til etablering af stikledninger skal afholdes af køber udover købesummen.
 Bebyggelsen og benyttelsen skal ske i overensstemmelse med den for området vedtagne og tinglyste lokalplan ....
 Udstykningsomkostningerne afholdes af kommunen, men såfremt aftalen hæves efter køberens ønske, kan kommunen kræve udstykningsomkostningerne godtgjort af køberen. ...
 Af skema 3 til ansøgningsskemaet til boligministeriet om ansøgning om godkendelse af den endelige anskaffelsessum efter byggeriets færdiggørelse fremgår, at grundudgravning er påbegyndt den 28. september 1982, og at byggeriet er afsluttet den 28. december 1983. Byggeriet omfatter 109 lejligheder i alt 8.659 m2 og 10 ungdomsboliger i alt 262 m2.
 Det fremgår videre, at den samlede anskaffelsessum udgør 54.559.040 kr., hvoraf grundudgifter udgør 9.773.785 kr., håndværkerudgifter udgør 36.285.783 kr. og omkostninger udgør kr. 8.499.471.
 I "Grundudgifter" indgår bl.a. posterne "Tilslutningsafgift Vand" på 143.998,38 kr., "Tilslutningsafgift EL" på 838.140,00 kr., "Interne veje og P-pladser" på 1.570.923 kr. samt "Parkeringspladser" på 582.499 kr.
 Under "håndværkerudgifter" fremgår bl.a. posten "Fjernvarmestik og tilslutning" på 46.604 kr., mens der i "Omkostninger" bl.a. er indeholdt posterne "Arkitekthonorar" på 1.249.921 kr. "Byggeledelse" på 62.495 kr., "Arkitekt/konduktør" på 249.984 kr., "Ingeniørhonorar" på 1.629.170 kr., "Ingeniør/konduktør" på 244.375 kr., "Jordbundsundersøgelser" på 195.910 kr. og "Landinspektør" på 222.083 kr.
 Området er omfattet af kommunens lokalplan ..., hvoraf det bl.a. fremgår, at torveområderne bliver tilgængelige for bilister, og at man fra torvene kan køre et stykke længere ind på stierne indtil en afstand af max. 40 m de yderste huse. Der udlægges veje og stier i princippet som vist på lokalplanens bilag 2, og vejadgang til lokalplanområdet må kun ske fra ...2. Der udlægges 11⁄2 parkeringsplads pr. bolig, jf. pkt. 4.2, og samtlige boliger inden for området skal tilsluttes kommunens fjernvarmeforsyning, jf. pkt. 8.2.
 Det fremgår af oplysninger fra SKAT, at vejen ...2 og


text:
detailkloak blev etableret i 1973.
 Klagerens repræsentant har fremlagt V&S-beregninger med estimat over anlægsudgifterne vedrørende kloak, vand og varme.
 Ejendommens grundværdi ansættes efter byggeretsværdiprincippet. Vurderingerne for de påklagede år udgør:
 14.649.300 kr.
 14.691.200 kr.
 27.913.300 kr.
 3.315.400 kr.
 De af vurderingsankenævnet godkendte fradrag vedrørende "eksterne veje og hovedstier" samt tilslutningsafgifter vedrørende kloak, vand og varme er ikke påklaget til Landsskatteretten.
 Det fremgår af vurderingsankenævnets sagsfremstilling, at der er enighed mellem klager og SKAT om de interne boligveje. Endvidere fremgår af sagsfremstillingen, at det af SKAT godkendte fradrag på 1.377.884 kr. for boligveje var benævnt "Vejanlæg, inkl. afvanding, kantsten, fortov m.m.", samt at der i dette fradrag blev gjort op med parkeringsanlæg, som SKAT ikke kunne godkende fradrag for.
 Af den af G1 APS til vurderingsankenævnet udarbejdede påstandsspecifikation fremgår, at fradragsarterne "Landinspektør", "Projektering og tilsyn" samt "Internt vejanlæg" ikke er påklaget til vurderingsankenævnet.
 Interne forsyningsanlæg (kloak, vand og varme)
 Retten bemærker, at den omhandlede ejendom er vurderet efter byggeretsværdiprincippet.
 Retten bemærker indledningsvis, at det er lagt til grund, at det af vurderingsankenævnet med virkning fra 1973 godkendte fradrag på 450.000 kr. vedrørende "detailkloakbidrag" er knyttet til den generelle byggemodning af området, og dermed angår den eksterne kloakforsyning, som ikke er en del af klagen for Landsskatteretten.
 På baggrund af sagens oplysninger, herunder særligt de nu fremlagte ledningskort, er det rettens opfattelse, at en del af det interne kloakanlæg, naturligt kan anses for et hovedanlæg i tilfælde af udstykning. Der er for så vidt angår venstre halvdel af matriklen tale om den del af ledningsnettet, der løber parallelt med ...x, mens der for matriklens højre halvdel er tale om det sammenhængende rørforløb, der har sin start i matriklens øverste højre hjørne (mellem ...x og ...y) og som indledningsvis løber parallelt med ...x, hvorefter det under vejen, ...1, løber syd mod kommunevejen, ...2, og slår et vinkelret knæk mod venstre (stadig under ...1).
 Den resterende del af ledningsnettet som nøje følger bebyggelsens forløb, anser retten for anlagt til betjening af det konkrete byggeri, hvorfor der ikke er tale om forbedringer, der bevirker en stigning i den ubebyggede grunds værdi, jf. vurderingslovens §§ 17, jf. § 13.
 Henset til oplysning i skødet om, at udgifterne til den interne byggemodning afholdes af køberen udenfor købesummen, samt den i skema 3 (støtte til almennyttigt boligbyggeri) fremlagte oversigt over byggeriets regnskabsposter finder retten det sandsynliggjort i tilstrækkelig grad, at ejeren har bekostet det interne kloakanlæg.
 Landsskatteretten godkender herefter skønsmæssigt fradrag med 280.000 kr. for det etablerede kloakanlæg på grunden, og ændrer således vurderingsankenævnets afgørelse i overensstemmelse hermed.
 Vandforsyning- og varmeforsyning.
 Retten bemærker, at vurderingsmyndighederne har godkendt fradrag for tilslutningsafgifter vedrørende vand med 143.998 kr., og for så vidt angår varme med 198.342 kr. Retten bemærker videre, at tilslutningsafgifter typisk består af 3 forskellige dele; Investeringsbidrag, Stikledningsbidrag og byggemodningsbidrag, hvorved indikeres, at det er forsyningsselskabet, der har afholdt anlægsudgiften, hvilken kompenseres ved det opkrævede tilslutningsbidrag. Det har ikke været muligt at fremskaffe oplysninger, som mere præcist har kunnet afklare, om og i givet fald med hvor stort beløb,


text:
en andel af tilslutningsbidraget er gået til etablering af anlæg internt på grunden.
 På baggrund af de fremlagte ledningskort over den interne varme- og vandforsyning på grunden, er det endvidere rettens opfattelse, at det på grunden værende varmeforsyningsanlæg er konstrueret således, at anlægget er selvstændigt dimensioneret til det konkrete byggeri. Varmeforsyningsanlægget er således opbygget omkring en selvstændig varmecentral indeholdende en varmeveksler som betjener samtlige bygninger på grunden. Anlægget er dermed helt selvstændigt og står ikke i direkte forbindelse med det offentlige fjernvarmeforsyningsnet, der alene betjener varmecentralen. De på grunden anlagte forsyningsledninger fra varmecentralen og ud til de enkelte bygninger må således anses for alene at være anlagt til betjening af den konkrete bebyggelse.
 Tilsvarende gør sig gældende vedrørende vandforsyningen, hvor vandet fordeles til bygningerne via målerbrønde installeret efter tilslutning til den kommunale vandledning.
 Efter en samlet konkret vurdering er det således Landsskatterettens opfattelse, at der internt på grunden ikke foreligger fradragsberettigede hovedanlæg vedrørende varme- og vandforsyningsledningsnettene.
 Landsskatteretten stadfæster således vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende disse punkter.
 Boligselskabet har i det væsentlige procederet sagen i overensstemmelse med dets påstandsdokument af 11. september 2013, der er sålydende:
 Under nærværende sag påstås sagsøgte tilpligtet at anerkende, at sagsøger er berettiget til fradrag for anlagte regnvandsledninger og fjernvarmeledninger og at sagen skal hjemvises til vurderingsmyndigheden med henblik på beløbsmæssig opgørelse.
 Det bemærkes, at der i sagen er enighed om, at regnvandsledningerne er anlagt og bekostet af sagsøger.
 De regnvandsledninger som sagsøger finder er fradragsberettigede fremgår af ledningskortet fremlagt som bilag 13 og markeret med blå farve. Der påstås ikke fradrag for spildevandsledningerne, da sagsøgte allerede anser disse for fradragsberettigede hovedforsyningsledninger.
 De fjernvarmeledninger sagsøger finder er fradragsberettigede fremgår af ledningskortet fremlagt som bilag 6 og markeret med rød farve.
 Der er således ikke enighed mellem sagsøger og sagsøgte om, at der internt på grunden foreligger fradragsberettiget hovedanlæg vedrørende varmeforsyningsnettet.
 Sagsøger gør overordnet gældende, at udgifterne til etablering af internt regnvandsledningsnet markeret på bilag 13 og udgifterne til etablering af internt varmeforsyningsanlæg markeret på bilag 6 berettiger til fradrag efter vurderingslovens § 17.
 Særligt vedr. varmeforsyning
 De anlagte varmeforsyninger fremgår af ledningskortet bilag 6 og illustrationen bilag 14.
 Ledningerne er anlagt i forbindelse med byggemodningen og byggeriet af sagsøgers grund. Ledningen tillige tjener den etablerede bebyggelse. Dette kan imidlertid ikke pr. automatik føre til, at ledningsnettet ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg.
 Det er således sagsøgers påstand, at de anlagte ledninger udgør således et hovedanlæg.
 Der kan her henvises til Højesterets opsummering af praksis i SKM2013.369.HR, hvorefter et hovedanlæg positivt defineres som anlæg, "der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen".
 De på bilag 6 markerede ledninger betjener en større del af ejendommen.
 Højesteret har samtidig afgrænset hovedanlæg negativt som "stikledninger", "der betjener de enkelte bygninger eller boliger". De på bilag 6 markerede ledninger har ikke karakter af sådanne stikledninger, idet de ikke betjener de enkelte bygninger eller boliger, men dermed en flerhed af bygninger og boliger og dermed er omfattet af den positive afgrænsning, som betjenende en større del af ejendommen.
 Højesteret har ved beskrivelse


text:
af hovedanlægsbetragtningen taget udgangspunkt i forsyningsledninger, og har ved denne generelle beskrivelse anført, at hovedanlæg ikke er de ledninger, der går "fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger".
 Dette stemmer overens med Højesterets sammenligning mellem en stor grund udlagt til tæt-lav bebyggelse og en traditionel rækkehusbebyggelse, hvor de enkelte rækkehuse er udstykket i selvstændige grunde. Højesteret anførte således, at "Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel."
 Dette underbygges af Landsskatterettens kendelse af 31. marts 2011 vedrørende ejendommen ...3 (bilag 11). Her godkendte Landsskatteretten fradrag for udgifterne til det interne hovedforsyningsanlæg til varme uanset, at dette blev forsynet via et centralvarmeanlæg beliggende midt på ejendommen. Som bilag 12 har sagsøger fremlagt Ledningskortet over varmeledningerne på ejendommen, og det interne varmeforsyningsanlæg, som fører varme fra centralvarmeanlægget på ejendommen og ud til boliger - og som Landsskatteretten har godkendt fradrag for - er markeret med rød. Det er sagsøgers påstand, at varmeforsyningen på ejendommen ...3 er sammenlignelig med varmeforsyningen på den omhandlede ejendom, hvorfor de to tilfælde bør behandles ens. Der er ingen saglig begrundelse for at behandle sagsøger ringere end grundejeren i den nævnte sag.
 For så vidt angår sagsøgtes påstand om, at den anlagte ledning ikke har en selvstændigt værdiforøgende karakter for grunden bemærkes det, at den på grunden anlagte spildevandsledning af Landskatteretten ses at være værdiforøgende. Sagsøger finder derfor, at Vurderingsmyndigheden passende kan anvende samme beviselighed til at fastslå fjernvarmeledningens værdi.
 Skal sagsøger godtgøre, at forbedringerne har medført grunden en konkret værdistigning kan dette alene dokumenteres igennem et syn og skøn.
 Da der ikke kan afholdes syn og skøn, medens sagen verserer ved Vurderingsankenævn eller Landskatteretten jf. Skatteforvaltningslovens § 47 accepteres der i administrativ praksis fradrag udfra afholdelse af den pågældende udgift.
 Det bemærkes endvidere, at der allerede ved sagens førelse i Landskatteretten var fremlagt ledningskort. Baggrunden for Landskatterettens kendelse var derfor næppe manglende mulighed for at lave ingeniørtekniske beregninger.
 Ad. Genanvendelighedssynspunktet
 Der er ikke i ordlyd, motiver eller praksis støtte til et krav om, at en foranstaltning skal kunne genanvendes ved et nyt byggeri. Det er ikke usædvanligt, at et ledningsanlæg udbygges og at der kobles flere brugere på et ledningsanlæg, og at det således kan få en bredere anvendelse. Der er ikke noget belæg for, at disse ledninger skulle være mere eller mindre genanvendelige end de anlagte ledninger som Landskatteretten allerede har fundet er fradragsberettigede, i øvrigt uden at begrunde dette med ledningernes genanvendelighed.
 Den omtalte dom, nu trykt som SKM2013.388.VLR ikke omhandler forsyningsledninger, men alene dræn. Det er sagsøgers opfattelse, at dommen ikke er i overensstemmelse med anden praksis på området, og det skal i den forbindelse bemærkes, at dommen af samme årsag er anket til Højesteret.
 Sagsøgte har da heller ikke valgt at indskrive et sådant genanvendelighedskrav i den juridiske vejledning, hvoraf betingelserne for fradrag for forsyningsledninger fremgår.
 Det bemærkes endvidere, at heller ikke Landskatteretten har taget dette genanvendelighedssynspunkt til sig.


text:
Landskatteretten har således ikke gjort genanvendelighedssynspunktet gældende i nogen kendelser siden dommens afsigelse.
 I Højesterets dom SKM2013.369.HR var genanvendelighedssynspunktet ligeledes behandlet, og sagsøger hæfter sig ved, at heller ikke Højesteret har nævnt synspunktet i sin begrundelse.
 Ad sagsøgtes subsidiære påstand
 Sagsøger bestrider, at udgiften til anlæg af de interne varmeforsyningsledninger er indeholdt i det godkendte fradrag på kr. 198.342, som Vurderingsankenævnet godkendte for varmetilslutningsafgift, og som i øvrigt ikke har været behandlet af Landsskatteretten.
 Opkrævet tilslutningsafgift medgår til de eksterne ledninger, som er anlagt af det pågældende forsyningsselskab, og som forsyner de enkelte ejendomme. De eksterne ledninger anlægges, så der føres en forsyningsledning hen til de enkelte ejendommes skel. Grundejeren anlægger og bekoster herefter det interne forsyningsanlæg på ejendommen og kobler dette forsyningsanlæg til de eksterne forsyningsledninger. Det fremgår af ledningskortet over de interne forsyningsledninger (bilag 5 og 6). Af ledningskortene fremgår, at disse er udarbejdet af Rådgivende Ingeniørfirma G2 og dermed ikke Fjernvarmeforsyningsværket, som ville have udarbejdet ledningstegningerne, såfremt de havde anlagt ledningerne. Forsyningen har i overensstemmelse med det ovenfor oplyste anlagt hovedforsyningsledningen ind på sagsøgers ejendom til bygning nr. 124, hvorfra sagsøger selv har anlagt det interne forsyningsnet til varme op for ejendommen. Ledningskort over den eksterne varme fra Fjernvarmen er fremlagt som bilag 14.
 Det er dermed ikke relevant for denne sag at drøfte den afholdte udgift til tilslutningsafgift og størrelsen af det beløb, som Vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for, da dette fradrag alene vedrører fjernvarmeledningerne udenfor sagsøgers ejendom. Og da nærværende sag alene vedrører spørgsmålet om, hvorvidt sagsøger er berettiget til fradrag i grundværdien for anlægsudgiften til fjernvarmeledningerne internt på sagsøgers ejendom.
 Ad. Regnvandsledningerne anlagt på grunden
 Sagsøgte har på bilag E markeret den del af kloakanlægget på ejendommen, som sagsøgte har godkendt fradrag for, og sagsøger har undtaget disse ledninger fra påstanden i denne sag.
 Regnvandsledningerne, som er markeret på bilag 13, er beliggende tæt på bygningerne på ejendommen. Det hænger sammen med, at disse er etableret i forbindelse med byggemodningen af grunden, herunder opførelsen af den etablerede bebyggelse. Ledningernes funktion nær bebyggelsen, er den samme, som når denne etableres længere væk fra bygningerne.
 De på bilag 13 markerede ledninger har ikke karakter af sådanne stikledninger, idet de ikke betjener de enkelte bygninger eller boliger, men dermed en flerhed af bygninger og boliger og dermed er omfattet af den positive afgrænsning, som betjenende en større del af ejendommen.
 Dette stemmer overens med Højesterets sammenligning mellem en stor grund udlagt til tæt-lav bebyggelse og en traditionel rækkehusbebyggelse, hvor de enkelte rækkehuse er udstykket i selvstændige grunde. Højesteret anførte således, at
 For så vidt angår sagsøgtes påstand om, at den anlagte ledning ikke har en selvstændigt værdiforøgende karakter for grunden kan det bemærkes, den på grunden anlagte spildevandsledning af Landskatteretten ses at være værdiforøgende. Sagsøger finder derfor, at Vurderingsmyndigheden passende kan anvende samme beviselighed til at fastslå fjernvareledningens værdi.
 Da der ikke kan afholdes syn og skøn, medens sagen verserer ved Vurderingsankenævn eller Landskatteretten jf. Skatteforvaltningslovens § 47 accepteres der i administrativ praksis fradrag udfra afholdelse af


text:
den pågældende udgift. Sagsøger finder derfor - i overensstemmelse med ovenstående ikke, at der ved domstolsprøvelsen af den administrative afgørelse skal stilles andre krav. Jf. ovenstående argumentation vedrørende fjernvarmeledningerne.
 Det er således fortsat sagsøgers opfattelse, at den anlagte ledning tilfører grunden værdi, da grunden naturligvis er mere værd med den anlagte ledning, end uden. Ledningen forsyner et større antal boliger, og vil såfremt grunden opdeles som en almindelig rækkehusbebyggelse komme til at forsyne flere forskellige matrikler.
 Skatteministeriet har i det væsentlige procederet sagen i overensstemmelse med dets påstandsdokument af 9. september 2013, der er sålydende:
 Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 9. oktober 2012 (bilag 1), og sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til kloakforsyningsledninger eller fradrag for udgifter til varmeforsyningsledninger i henhold til vurderingslovens dagældende § 17.
 Fradrag efter vurderingslovens § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens § 17. Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, er ikke omfattet af vurderingslovens § 17, jf. bl.a. SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR og SKM2012.112.VLR.
 Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er i SKATs juridiske vejledning 2013-2, afsnit H. A. 3.3.2 sammenfattet således:
 Det kunne fx være tilfældet i et område, som en lokalplan udlægger til tæt/lav bebyggelse, som jf ovenstående ville være berettiget til fradrag for anlæg uden for ejendommen.
 Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til det ovennævnte udgangspunkt. Denne praksis er anerkendt i retspraksis, jf. SKM2013.369.HR. Højesteret udtalte endvidere bl.a., at:
 Grundværdien er værdien af grunden med grundforbedringer i ubebygget stand under hensyn til beskaffenhed og beliggenhed og en i økonomisk henseende god anvendelse, jf. § 13, stk. 1. Der kan derfor kun gives fradrag efter § 17, hvis forbedringerne medfører en stigning af værdien i ubebygget stand.
 Det påhviler efter fast retspraksis sagsøgeren at godtgøre, at en given foranstaltning har medført en forøgelse af grundens værdi i ubebygget stand, jf. eksempelvis SKM2012.112.VLR og SKM2013.388.VLR. Denne bevisbyrde har sagsøgeren ikke løftet.
 Sagsøgte gør gældende, at det alene er de kloakforsyningsledninger, der er markeret på bilag E, der medfører en stigning i grundens værdi i ubebygget stand, og dermed udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Det er derfor alene udgifterne hertil, der er fradragsberettigede efter vurderingslovens dagældende § 17.
 Sagsøgeren har ikke godtgjort, at de kloakforsyningsledninger, der er markeret på bilag 13 udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. De pågældende kloakforsyningsledninger er anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende kloakforsyningsledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet. De kloakforsyningsledninger, der er markeret på bilag 13 har derfor karakter af stikledninger og berettiger


text:
derfor ikke til fradrag, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR og SKM2012.112.VLR.
 Sagsøgeren har ikke godtgjort, at de på bilag 6 markerede varmeforsyningsledninger medfører en stigning i grundens værdi i ubebygget stand, og de udgør derfor ikke et fradragsberettiget hovedanlæg. Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 for udgifterne til etablering heraf.
 Varmeforsyningsanlægget er konstrueret således, at det er selvstændigt dimensioneret til det konkrete byggeri. Anlægget er opbygget omkring en selvstændig varmecentral med en varmeveksler, der betjener samtlige bygninger på grunden. Anlægget er således helt selvstændigt og står ikke i direkte forbindelse med det offentlige fjernvarmeforsyningsnet. De på grunden anlagte forsyningsledninger fra varmecentralen og ud til de enkelte bygninger er således alene anlagt til betjening af den konkrete bebyggelse og har ingen værdi uden denne. Dette medfører, at varmeforsyningsanlægget ikke vil kunne finde anvendelse, hvis der blev opført en anden bebyggelse på grunden. Det af sagsøgeren anførte vedrørende genanvendelse af varmeforsyningsanlægget i forbindelse med et eventuelt andet byggeri bestrides.
 Varmeforsyningsanlægget medfører derfor ikke en stigning i grundens værdi i ubebygget stand, jf. herved også SKM2013.388.VLR. Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til fradrag for udgifterne hertil efter vurderingslovens dagældende § 17.
 Det er korrekt, at grundejeren i den af sagsøgeren påberåbte Landsskatteretskendelse af 31. marts 2011 i j.nr. 08-00571 (bilag 11) fik godkendt et skønsmæssigt fradrag for etablering af varmeforsyningsanlægget; et fradrag svarende til mindre end 1/3 af grundejerens påstand. Baggrunden for, at grundejeren fik fradrag var, at Landsskatteretten ikke havde mulighed for at basere skønnet på ingeniørtekniske beregninger.
 Såfremt retten måtte finde, at varmeforsyningsledningerne udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, gør sagsøgte gældende, at udgifterne til anlæg af de pågældende forsyningsledninger er indeholdt i det fradrag på kr. 198.342,-, som sagsøgeren blev indrømmet ved vurderingsankenævnet for varmetilslutningsbidrag.
 Udgifter i form af tilslutningsbidrag, som ikke dækker foranstaltninger vedrørende den konkrete ejendom, medfører ingen stigning i grundværdien, og sådanne udgifter er følgelig ikke fradragsberettigede, jf. herved også SKM2013.387.VLR.
 I den juridiske vejledning 2013-2, afsnit H. A. 3.3.2 anføres det i overensstemmelse her følgende:
 Anlæg af forsyningsledninger til vand, gas, el og fjernvarme uden for grunden dækkes ofte - navnlig ved offentlige værker - gennem betaling for de leverede enheder/forbrug. Anlæggene kan i de tilfælde ikke betragtes som fradragsberettigede grundforbedringer.
 Ofte opkræves dog for disse anlæg et beløb i tilslutningsafgift samtidig med købet af den ubebyggede grund eller i forbindelse med bebyggelse. Vedrører tilslutningsafgiften eller en del heraf foranstaltninger, som har medført en stigning i den ubebyggede grunds værdi, gives der et fradrag i grundværdien.
 Tilslutningsbidrag kan bestå af flere elementer. Af Dansk Fjernvarmes Tarifvejledning (bilag G) fremgår det, at tilslutningsbidrag kan bestå af investeringsbidrag, byggemodningsbidrag og stikledningsbidrag.
 Investeringsbidrag dækker en del af fjernvarmeværkets engangsomkostninger, og de i bilag G oplistede engangsomkostninger er udtryk for generelle investeringer og ikke knyttet til den enkelte ejendom. Der kan således ikke opnås fradrag for udgifter til investeringsbidrag.
 Det samme gør sig gældende med stikledningsbidrag. Sådanne bidrag er heller ikke fradragsberettigede, idet stikledninger er tæt knyttet til byggeriet, og dermed ikke udgør en foranstaltning, der medfører en


text:
stigning i grundværdien, jf. SKM2012.112.VLR.
 Om byggemodningsbidrag er det i bilag G, side 10 anført, at:
 Hvilke omkostninger kan dækkes af byggemodningsbidraget?
 Har fjernvarmeværket besluttet at opkræve byggemodnings bidrag, skal dette bidrag anvendes til hel eller delvis dækning af fjernvarmeværkets omkostninger til etablering af hovedledninger i det nye udstykningsområde.
 På den baggrund gør sagsøgte det gældende, at såfremt retten måtte anse det for godtgjort, at varmeforsyningsanlægget medfører en forbedring af den ubebyggede grunds værdi, er udgifterne til etablering heraf indeholdt i det varmetilslutningsbidrag, som sagsøgeren ved vurderingsankenævnets afgørelse af 26. januar 2010 (bilag D) blev indrømmet fradrag for.
 Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til et fradrag for udgifter til etablering af varmeforsyningsledninger, idet sagsøgeren i så fald ville få fradrag for den samme udgift to gange.
 Efter vurderingslovens § 17, jf. § 13 stk. 1, gives der alene fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
 Dette er i praksis udmøntet således, at der som udgangspunkt gives fradrag for udgifter til f.eks. vej - og forsyningsanlæg mv., når disse anlæg er uden for den pågældende grund, mens der ikke gives fradrag for udgifter til anlæg på selve grunden, idet disse anses for at være en del af byggeomkostningerne.
 Vedrørende større ejendomme - som i nærværende sag - er praksis, at der som en undtagelse til ovennævnte udgangspunkt gives fradrag for udgifter til anlæg på selve grunden, såfremt udgifterne kan anses for afholdt til etablering af såkaldte hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Der kan således gives fradrag for udgifter til et hovedanlæg, der f.eks. består af en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg, og dermed ikke giver adgang til fradrag.
 Vedrørende boligselskabets påstand om kloakforsyningsledninger finder retten, at disse ledninger efter de fremlagte rids og fotos over området må anses for nøje at følge bebyggelsens forløb, og dermed må anses for at betjene de enkelte bygninger, idet ledningsforløbet har karakter af stikledninger.
 Vedrørende boligselskabets påstand om varmeforsyningsledninger bemærkes, at det fremgår af sagens oplysninger, at grunden er forsynet med et selvstændigt varmeforsyningsanlæg, der er dimensioneret til det konkrete byggeri. Retten finder, at de i sagen omhandlede varmeforsyningsledninger - rækkende fra varmeforsyningsanlægget og ud til de enkelte bygninger - må anses for anlagt til betjening af de enkelte bygninger, og derfor ikke omfattet af begrebet hovedanlæg.
 Herefter, og da ingen del af boligselskabets påstand således kan anses for grundværdiforøgende udgiftsafholdelse, jf. vurderingslovens dagældende § 17, jf. § 13 stk.1, tages Skatteministeriets påstand om frifindelse til følge.
 Sagens værdi udgør en skattemæssig besparelse for boligselskabet på 76.177 kr. Efter sagens værdi, omfang og resultat pålægges det boligselskabet at betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med 25.000 kr. inkl. moms, der dækker udgift til advokatbistand.
 H1 skal betale sagsomkostninger til Skatteministeriet med 25.000 kr.
 De idømte sagsomkostninger skal betales inden 14 dage, og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Godtgørelse til agent ved ophør af tidsbegrænset aftale - Advokatavisen
 Artiklens dato: 19. nov 2008
 En handelsagent har som udgangspunkt krav på godtgørelse, hvis agenturaftalen opsiges af agenturgiveren, såfremt handelsagenten har tilført agenturgiveren nye kunder og/eller en væsentlig omsætningsstigning, og agenturgiveren vil have glæde heraf fremover og betaling af godtgørelse ud fra en helhedsbetragtning er rimelig.
 Der bliver ikke tale om betaling af godtgørelse, hvis agenten har sagt agenturaftalen op, medmindre det er agenturgiverens forhold, der er årsag hertil.
 Men hvad hvis en tidsbegrænset agenturaftale ophører, og agenten har tilført agenturgiveren nye kunder, respektive en væsentlig omsætningsstigning?
 Det antages i henhold til forarbejderne til den nuværende Lov om handelsagenter fra 1990, at hvis agenten afslår at videreføre en aftale, der udløber på grund af en tidsbegrænsning, vil der i almindelighed ikke være grundlag for betaling af godtgørelse.
 Det er en del af den rimelighedsvurdering, der også indgår ved fastsættelse af godtgørelse.
 Højesteret har ved en dom af 26. februar 2008 haft anledning til at tage stilling godtgørelse ved ophør af en tidsbegrænset agentaftale.
 I 1994 indledte et dansk selskab – agenturgiveren – der producerer tekstilbaseret filtrerings- og ventilationssystemer – et samarbejde med et tysk firma – agenten – der drev rådgivende ingeniørvirksomhed indenfor klimateknik og støjforanstaltninger samt handelsagentur og forhandlervirksomhed.
 I 1999 blev samarbejdet udvidet, således at det tyske firma blev agent i hele Tyskland for det danske firma.
 Der blev indgået en 5 årig agentaftale til forudbestemt ophør med udgangen af 2003.
 Aftalen indeholdt en fælles forestilling om et fortsat samarbejde.
 Parterne forhandlede frem til slutningen af 2003 om en forlængelse af samarbejdet.
 I forhandlingerne indgik også etablering af en eneforhandleraftale til afløsning af agenturaftalen.
 En ny agenturaftale indgik også i forhandlingerne.
 Agenturgiveren krævede imidlertid nye omsætningsmål, som agenten fandt urealistiske.
 Imidlertid nåede parterne ikke til enighed om forlængelse af aftalen, og følgelig ophørte samarbejdet ved udgangen af 2003.
 Agenten – det tyske firma – krævede godtgørelse i anledning af ophør.
 Det var under sagen notorisk, at agenten havde tilført agenturgiveren en position på markedet, som efter agenturforholdets ophør fortsat ville give agenturgiveren betydelige fordele herunder, at der var sket en betydelig stigning i omsætning på det tyske marked som følge af agentens virke.
 Det danske selskab afviste kravet med henvisning til, at det var bortfaldet, fordi agenten – det tyske selskab – ved sin adfærd rent faktisk havde opsagt agentaftalen, idet agenten ikke havde taget imod et tilbud om at forlænge aftalen.
 For Højesteret blev endvidere henvist til forarbejdet til Handelsagentloven, herunder at hvis agenten afslår at videreføre en aftale, der udløber på grund af tidsbegrænsning, vil der reelt ikke være grundlag for godtgørelse.
 Men Højesteret fastslog, at aftalen måtte forstås således, at agenturforholdet – i mangel af forlængelse – uden videre ophørte med udgangen af 2003 og således var tidsbegrænset.
 Højesteret fandt ikke, at aftalen kunne betragtes som opsagt af agenten.
 Følgelig tilkendte Højesteret agenten en skønsmæssig godtgørelse på EUR 100.000,00.
 Endvidere skulle agenturgiveren i alt betale sagsomkostningerne ved Sø- og Handelsretten og Højesteret til agenten med


text:
Jobklausuler og ansættelsesbevisloven
 Højesteret har i dom af 6. oktober 2011 skabt usikkerhed om, hvorvidt en såkaldt jobklausul – f.eks. arbejdsgiverens aftale med en kunde, om at kunden ikke må ansætte arbejdsgiverens medarbejdere – er et vilkår, der er omfattet af arbejdsgiverens oplysningspligt i henhold til ansættelsesbevisloven.
 Medarbejderen, der var uddannet datamatiker, blev med virkning fra den 1. november 2003 ansat i virksomheden DM Save.
 DM Save var på ansættelsestidspunktet ejet af DM Data (som var ejet af blandt andet Mærsk Data). I foråret 2004 indledtes der forhandlinger, om at IBM skulle overtage Mærsk Data. Forhandlingerne resulterede i, at IBM i efteråret 2004 overtog Mærsk Data, og i forbindelse hermed indgik Mærsk Data og A.P. Møller-Mærsk aftale om (Master Agreement), at ingen af parterne måtte ansætte hinandens medarbejdere i en 2-årig periode. Det fremgik af aftalen, at denne omfattede alle ansatte i Mærsk Data og dettes filialer, dog ikke DM Data.
 I efteråret 2004 overtog IBM DM Data, herunder også DM Save.
 Foranlediget af pressens omtale af såkaldte rekrutteringsklausuler (jobklausuler) rettede medarbejderen henvendelse til blandt andet sin leder for at få oplyst, om han var omfattet af en jobklausul. Medarbejderen fik oplyst, at han ikke var omfattet af en jobklausul, hverken i forhold til A.P. Møller-Mærsk eller andre virksomheder.
 Medarbejderen fandt ikke svaret tilfredsstillende, hvorfor han henvendte sig til Prosa, der meddelte, at man betragtede den manglende angivelse af jobklausulen i medarbejderens ansættelsesbevis som en mangel, hvorfor der blev rejst krav om betaling af en godtgørelse efter ansættelsesbevisloven.
 Østre Landsret frifandt IBM, under henvisning til at det ikke fandtes godtgjort, at medarbejderen – der oprindeligt havde været ansat i DM Data – havde været omfattet af Master Agreement mellem Mærsk Data og A.P. Møller-Mærsk, idet aftalen ikke omfattede medarbejdere ansat i DM Data, ligesom det ikke fandtes godtgjort, at medarbejderen på anden vis havde været begrænset i sine muligheder for at finde anden beskæftigelse.
 For Højesteret frafaldt medarbejderen sit synspunkt, om at han havde været direkte omfattet af Master Agreement, men gjorde i stedet gældende, at han med al sandsynlighed havde været omfattet af en jobklausul, idet IBM i vidt omfang benyttede sig af sådanne klausuler.
 Højesteret fandt det imidlertid ikke sandsynliggjort, at medarbejderen havde været omfattet af en jobklausul, og fandt det endvidere heller ikke godtgjort, at medarbejderen havde været begrænset i sine erhvervsmuligheder. Som følge heraf blev IBM frifundet.
 Højesteret udtalte imidlertid endvidere, at der hermed ikke var taget stilling til, hvorvidt ansættelsesbevislovens § 2 pålægger en arbejdsgiver at oplyse medarbejderen om en aftalt jobklausul mellem arbejdsgiveren og tredjemand, men;
 ”... ... Højesteret finder dog anledning til at bemærke, at det efter ordlyden af § 2, stk. 1, som pålægger arbejdsgiveren oplysningspligt om ”alle væsentlige vilkår for ansættelsesforholdet”, og eksemplifikationen af forhold omfattet af oplysningspligten i § 2, stk. 2, er nærliggende at antage, at bestemmelsen – i hvert fald som udgangspunkt – ikke finder anvendelse på ansættelsesbegrænsninger, der ikke følger af retsforholdet mellem arbejdsgiveren og lønmodtageren, men er en direkte følge af arbejdsgiverens retsforhold til tredjemand ......”