text:
Nej.
 Hækkerup: Jo, jeg må. Hr. stud. jur. Jon Galster, jeg gør Dem opmærksom på, at retsplejeloven indeholder en bestemmelse i § 189 . . .
 Dommeren: Husk på, det er en alvorlig sag. De møder som vidne, og så skal De komme med en ordentlig forklaring. Der spørges: Har De personlig noget kendskab til de ting, De skriver om? Har De personlig noget kendskab til det, som blev læst op for Dem?
 Galster: Hr. dommer, hvad jeg har skrevet her, hviler i hovedsagen på, hvad De selv har skrevet. løvrigt er jeg kommet i besiddelse af dokumenter, oplysninger, som jeg altså ikke vil forelægge, kilder, som jeg ikke vil nævne her.
 Dommeren: Det karakteriserer Dem jo på en næsten latterlig måde.
 Hækkerup: Måske skal vi gå videre med detaillerne. De skriver dernæst, og det er det mest originale bidrag, De yder: „Allerede før Nytaar 1939—40 var der i Regeringen Stauning dannet et hemmeligt Samarbejdsudvalg til Gennemførelse af Tyskernes fredelige Besættelse af Danmark, bestaaende af Stauning, P. Munch, Alsing Andersen, Vilhelm Buhl." Hvor har De det fra?
 Galster: Det vil jeg ikke oplyse.
 Hækkerup: Det vil De ikke oplyse. Så stempler jeg det som løgn.
 Galster: Værsågod.
 Hækkerup: Så går vi videre.
 Galster: Nej, slet ikke. Jeg vil ikke oplyse det for denne domstol. Jeg har bestridt Deres kompetence. Det gør jeg stadig.
 Hækkerup: Men det har Højesteret afvist.
 Galster: Det tror jeg ikke på.
 Dommeren: Efterhånden er man lidt ængstelig for . . .
 Galster (rejser sig op): Selvfølgelig kan man arrestere mig, det er jeg villig til, jeg vil gå i fængsel med det samme, De må gøre, hvad De vil. Jeg siger, hvad jeg vil, og lader være at sige, hvad jeg ikke vil sige.
 Hækkerup: Jeg er næsten ked af, at De ikke er tiltalt; så ville jeg begære Dem mentalt undersøgt. Hvor har De det fra med dette samarbejdsudvalg?
 Galster: Jeg opgiver ikke kilden her.
 Hækkerup: Vel. Så er det løgn.
 Galster: Hvad løgn angår, jeg har en vidunderlig oplysning her.
 Hækkerup: Det er mig, der afhører. Vi går videre. De skriver: „Deltagernes Motiver har for P. Munchs Vedkommende nok nærmest været et Principspørgsmaal, for de andres Vedkommende har det derimod været Ønsket om at bevare Taburetterne." Og så skriver De videre, at man regnede med, at tyskerne ville holde hånden over en sådan regering. Hvad støtter De det på? Hvor har De det fra?
 Galster: Jeg opgiver ikke kilder. De kan spørge Alsing Andersen selv, f. eks., eller Buhl. Det er dejlige kilder, dejlige oplysninger.
 Hækkerup: De skildrer videre den nytårstale, Stauning holdt, og siger, at den tale vandt ikke genklang, og folketinget vedtog en beslutning om forsvar med alle midler, men De tilføjer: „Dog lod Stauning underhaanden Tyskerne forstaa, at disse krigeriske Falbelader kun gjaldt de allierede, mens Tyskerne skulde være velkomne, nu som før." Så spørger jeg Dem: Hvilke tyskere har Stauning rettet den henvendelse til, og hvornår har han gjort det?
 Galster: Jeg vil som sagt opgive min kilde for en


text:
anden ret.
 Dommeren: Således kan De ikke svare. De har pligt til at svare her.
 Galster: Nej, jeg har ikke. Jeg har ikke pligt til at opgive kilder. Jeg har set et foredrag af højesteretssagfører Cohn, som blev spurgt om kilden og nægtede, og det kom han udmærket igennem med. Han henviste, såvidt jeg husker, til Laurits Hansen; det er sikkert en udmærket mand at spørge. Men på samme måde vil jeg også bede om, at man afhører Alsing Andersen og Buhl, under ganske samme vilkår, under ganske samme ubehagelighed, som man lægger for dagen i øjeblikket overfor mig.
 Hækkerup: De skal lade være at være så sart; De har aldrig generet Dem for at ærefornærme nogen.
 Galster: Det er min hensigt at komme til bunds i denne forfærdelige korrup-tionssag.
 Dommeren: Vi søger at komme til bunds i denne artikel, og De har ikke villet give en fornuftig forklaring på, hvorfra De har det.
 Galster: Ja, man har jo straffemuligheder overfor mig.
 Dommeren: Ja, jeg kunne tænke mig, at den parlamentariske kommission vil lade sagen falde efter denne afhøring, efter en sådan optræden.
 Galster: Men jeg har et svar på rede hånd, „Slesvigeren", som kommer i morgen.
 Dommeren: Jeg ved ikke, om vi skal fortsætte?
 Hækkerup: Der er dog den mulighed, at han kommer på bedre tanker.
 Galster: Hr. Hækkerup, De kender mig ikke. Jeg er fra Vendsyssel.
 Retsmødet blev herefter afbrudt, og retten trak sig tilbage. Efter retsmødets gen-optagelse udtalte:
 Dommeren: Jeg vil nødig, at vi afslutter nu, for det var dog muligt, at vi kunne få en ny forklaring af Dem. Jeg vil derfor nævne for Dem retsplejelovens § 170, hvorefter man i straffesager kun kan nægte vidnesbyrd, når besvarelsen af det stillede spørgsmål må forudsættes at ville udsætte vidnet selv for tab af borgerlig agtelse eller velfærd. Det kan ikke dække det, at De ikke vil opgive Deres kilde. Det er som vidne, De møder, ikke som redaktør af et blad. Jeg vil foreslå, at vi endnu stiller Dem nogle spørgsmål, og håber, at. De besvarer dem, således at vi kan få en forstandig forklaring på, hvad der ligger bagved Deres angreb.
 Hækkerup: Forsøgsvis vil jeg tage side 355 i det, De har skrevet.
 Galster: Jeg må med det samme sige, at jeg besvarer ikke spørgsmål fra Deres side.
 Dommeren: Det kan De ikke sige.
 Galster: Nej, det ved jeg godt, men jeg har appelleret til min egen højesteret, og den sagde mig, at dette her kan ikke være rigtigt. Jeg har fået et langt skrift om hr. Hækkerups bedrifter tilsendt og blev meget forbavset; jeg kunne lide at læse det op, men det gør ikke noget. Der må være ting, som Højesteret ikke er klar over. Jeg vil naturligvis gerne besvare spørgsmål fra dommerens side.
 Dommeren: Men De kan ikke få indført en ny form for retspleje, og De ved godt, at der skal stilles spørgsmål af den, dér møder fra anklagemyndighedens side. Jeg synes, at De, for ikke, som jeg sagde før, at skabe et

type: other


text:
flor af uvederhæftighed om Dem, skal besvare de spørgsmål, der stilles.
 Hækkerup: Det, jeg gerne vil spørge om, er det rent konkrete, at hr. Galster skri-ver, at den 8. april om aftenen „fandt et Møde sted mellem Samarbejdsudvalgets Medlemmer samt General Gørtz og Admiral Rechnitzer". Der er jeg meget interes-seret i at vide, hvorfra hr. Galster har oplysningen om dette møde. For alt, hvad der foreligger oplyst om de pågældende personers bevægelser den pågældende dag, taler imod, at et sådant møde har været afholdt. Derfor er det vigtigt at få at vide, hvad hr. Galster ved om et sådant møde.
 Galster: Jeg har sagt, at jeg ikke svarer hr. Hækkerup.
 Dommeren: Jeg kan forstå, at De vil skabe Dem et martyrium, men jeg tror så, at vi må slutte af. Jeg ønsker tilført retsbogen: Retten skønnede, at vidnet ikke var i en tilstand, hvor afhøring af ham skønnedes formålstjenlig.
 Galster: løvrigt er jeg stadig ved mine fulde fem. Jeg har truffet denne beslutning for længe siden.
 Hermed sluttede afhøringen. Retsmødet hævedes kl. 10,40.
 Lørdag den 5. juli 1952 kl. 14
 For kommissionsdomstolen mødte påny som vidne
 pastor Johs. C. Schmidt
 Dommeren: Vi har måtte bede Dem møde i retten igen. De afgiver stadig forklaring under vidneansvar.
 Hækkerup: Da undersøgelsesdomstolen er sat i sving igen, har vi benyttet lejligheden til også at indkalde pastor Schmidt for at stille nogle enkelte spørgsmål vedrørende forhistorien til den erklæring, pastor Schmidt afgav den 15. november 1950. Jeg har forstået, at der oprindelig skete det, at pastor Schmidt overfor redaktør Olesen nævnte sin oplevelse i Rostock på et ret tidligt tidspunkt efter besættelsens ophør. Er det ikke rigtigt?
 Schmidt: At jeg har talt med Olesen om det?
 Hækkerup: Har nævnt overfor Olesen den oplevelse, pastor Schmidt havde haft i Rostock?
 Schmidt: Ja, det har jeg gjort.
 Hækkerup: På et ret tidligt tidspunkt?
 Hækkerup: Og så har jeg forstået det sådan, at senere vender Olesen tilbage til sagen, og efter at det har været omtalt offentligt, afgiver pastor Schmidt sin erklæring. Og jeg har yderligere forstået det sådan, at denne erklæring efter sit indhold helt står for pastor Schmidts egen regning.
 Schmidt: Selvfølgelig.
 Hækkerup: Dog er der det med datoen. Det er ikke pastor Schmidts egen hukom-melse, at mødet fandt sted den 17. marts?
 Schmidt: Nej, nej.
 Hækkerup: Det er dr. Jacobsens?
 Hækkerup: Der vil jeg gerne spørge, om dr. Jacobsen, dengang han nævnte denne dato, gav udtryk for, at han var ganske sikker på denne datos rigtighed?
 Schmidt: Ja, det vil sige. De vil vide, hvornår han har sagt det?
 Hækkerup: Jeg vil gerne vide, om han, da han meddelte, at det var den 17. marts, da var ganske sikker på den dato?
 Schmidt: Det var mit indtryk.
 Hækkerup: Havde han særlige holdepunkter for, at det skulle være på den dato?
 Schmidt: Det ved jeg ikke. Han var jo blevet beordret derhen; der må han jo have en skrivelse, altså: De skal møde den og den dag.
 Hækkerup: Nej, for der sker nemlig det, da


text:
vi i Tyskland taler med dr. Jacobsen, at så viser det sig, at han tør ikke fastholde den dato. Han tør ikke sige, at det er den 17. marts, dette møde har fundet sted. Han siger, at på det tidspunkt, hvor han har sagt det til Dem, troede han, at det var den dato. Han havde ingen holdepunkter for det, og pastor Schmidt havde altså heller ikke holdepunkter for netop på den dato at have været i Rostock?
 Schmidt: Det har jeg aldrig påstået.
 Hækkerup: Nej, men vi når altså til, at denne dato er Guldbergs. Det er Guldberg, som har opfundet datoen den 17. marts, og om Guldbergs forklaring ved vi jo, at den opløste sig i vrøvl og intet. Men det er det, jeg ville sikre mig, at datoen er Guldbergs. Nu har jeg tidligere nævnt spørgsmålet, om der mellem de to breve, pastor Schmidt har forelagt for domstolen af 15. og 21. marts, skulle være et mellemliggende brev. Har pastor Schmidt undersøgt det siden?
 Schmidt: Ja, men ikke fundet noget. Det har jeg før sagt; såvidt jeg husker, har jeg skrevet til min kone vistnok eller nogle andre pårørende, om dette møde, men dengang var der censur ved grænsen, det var under krigen, det er jeg vist kommet i tanker om, og så har jeg vist ikke afsendt brevet, det kan jeg ikke sige.
 Hækkerup: Det forklarede pastor Schmidt også sidste gang. Så vil jeg gerne spørge, hvornår og hvor pastor Schmidt havde den forhandling med dr. Jacobsen, hvor dr. Jacobsen fortalte om datoen. Kan pastor Schmidt huske det?
 Schmidt: Det kan jeg ikke huske, for jeg har flere gange talt med ham. Han har været heroppe, og jeg har været nede i Tyskland, og det kan være det ene sted, og det kan være det andet sted. Det kan jeg ikke sige med bestemthed.
 Hækkerup: Men kan pastor Schmidt huske nogenlunde, hvor længe det var, før pastor Schmidt afgav sin erklæring til Olesen?
 Schmidt: Det ved jeg ikke.
 Hækkerup: Var det længe før?
 Schmidt: Om det i det hele taget var før, ved jeg ikke.
 Hækkerup: Jo, det må det have været, for det er dr. Jacobsen, der har nævnt datoen; altså må pastor Schmidt have talt med ham forinden. Men kan pastor Schmidt huske, om det var længe før?
 Schmidt: Nej.
 Hækkerup: Nu vil jeg gerne understrege, at den erklæring, pastor Schmidt har afgivet af 15. november 1950, sammenholdt med den erklæring, dr. Jacobsen har afgivet, jo har spillet en meget stor rolle i hele diskussionen om dette Rostockmøde og i virkeligheden er det afgørende, og derfor må jeg gå ud fra, at pastor Schmidt, som dengang jo godt vidste, hvad den erklæring ville komme til at betyde i diskus-sionen om Rostockrygterne, derfor har været, skal vi sige meget omsorgsfuld i udarbejdelsen af erklæringen og kan huske dens forhistorie. Ikke?
 Schmidt: Forhistorien er simpelthen den, at Olesen henvendte sig til mig, om jeg ville afgive en erklæring i den sag, som han vidste at jeg


text:
vidste noget om, det havde jeg før fortalt ham. Så kommer han og siger, at han ønskede noget rettet, hvad ortografien angik, og desuden ville han gerne, fordi han ville offentliggøre den, have den på een side. Det førte altså til, at jeg måtte omarbejde den en lille smule, men slet ikke indholdet.
 Hækkerup: Må jeg lige spørge, om pastor Schmidt med dr. Jacobsen har drøftet indholdet af den erklæring?
 Hækkerup: Ikke udover dette med datoen?
 Schmidt: Nej, det var jo ikke i sammenhæng med den erklæring.
 Hækkerup: Og pastor Schmidt har heller ikke med redaktør Olesen drøftet indhol-det af erklæringen. Nu er det altså rigtigt, at der har foreligget en tidligere erklæ-ring, som Olesen kasserede på grund af nogle sproglige misforståelser, og så fordi det skulle stå på een side. Men der var ikke tale om realitetsændringer?
 Schmidt: Ikke spor.
 Hækkerup: Og der var heller ikke tale om, at den skulle forkortes?
 Schmidt: Jeg behersker ikke det danske sprog som mit tyske modersmål, og derfor har der været nogle små fejl, ortografiske fejl, som han har rettet, og er det ikke rigtigt?
 Hækkerup: Ja, nu skal vi ikke dramatisere dette for meget, men det er ikke rigtigt, for den er lavet meget væsentligt om. Vi har nemlig fundet pastor Schmidts første erklæring i Sehesteds sag, og jeg vil gerne spørge først, om pastor Schmidt, samtidig med at den første erklæring blev afgivet til Olesen, selv har sendt en afskrift til Sehested?
 Schmidt: Før den tid?
 Hækkerup: Nej, altså den første erklæring, den af 6. november, har pastor Schmidt selv sendt en afskrift af den til Sehested?
 Schmidt: Det kan jeg ikke huske. Senere har jeg først fået forbindelse med Sehested; det kan være, at jeg så engang har vist ham den.
 Hækkerup: Nej, det er ikke tilfældet. Sehested har fået den første erklæring. Den erklæring, Olesen kasserer, sender han samtidig til Sehested, som bruger den i sin sag overfor ankenævnet om genoptagelse af hans straffesag. Den første erklæring, som Olesen kasserer, får Sehested samtidig; jeg går ud fra, at det er Olesen, der har sendt den til ham. Jeg har en afskrift af erklæringen, så vi kan gennemgå den og se den forskel, der er mellem de to erklæringer. (Erklæringen overrækkes vidnet, som gennemlæser den). — Jeg vil gerne gennemgå de ændringer, der er sket fra den 6. november til den 15. november i pastor Schmidts udsagn om Rostockmødet. Den oprindelige erklæring begynder ligesom den anden erklæring med: „De har henvendt Dem til mig angående Doberan-Rostockmødet". Så står der: „Det er rigtigt, at jeg ved et tilfælde er bleven vidne til, at den danske udenrigsminister dr. Munch og dr. Jacobsen samme dag var til stede i Rostock". Det er det samme i de to erklæringer, men så står der i den oprindelige erklæring:
 „Jeg mangler nøjagtige notater, men jeg ved, at det var i foråret 1940 og dr. Jacobsen, en slægtning af min hustru, har meddelt mig, at det var den syttende marts". I den anden erklæring bliver det


text:
til, at pastor Schmidt siger: „Det er rigtigt, at jeg ved et Tilfælde blev Vidne til, at Dr. Munch og Dr. Jacobsen samme Dag, 17. marts 1940 var tilstede i Rostock". Jeg vil gerne spørge, hvorfor der sker den ændring? Hvorfor sættes datoen 17. marts ind? Hvorfor stryges det, som er det rigtige, at det er dr. Jacobsen, som har fortalt det til pastor Schmidt? Hvorfor sker den ændring i erklæringen? For jeg går stadig ud fra, at denne erklæring helt står for pastor Schmidts egen regning, og at Olesen ikke har været med til at affatte den.
 Schmidt: Hvorfor det er udeladt?
 Hækkerup: Ja, hvorfor det kommer til at stå direkte, som om det var pastor Schmidts egen viden, at det var den 17. Marts?
 Schmidt: Jeg fik jo lejlighed til at tænke det hele om, og så har jeg sagt til mig selv: det er af mindre betydning, hvad dag det var, det behøvede slet ikke at være i en sådan erklæring. Det er en nærliggende forklaring, for det har jeg straks sagt til kommissionen, at jeg har ingen notater gjort mig.
 Hækkerup: Nej, det er rigtigt, pastor Schmidt erklærer det samme i den parlamentariske kommission, at datoen ikke er udsprunget af pastor Schmidts egen hukommelse. Men det forekommer mig naturligt, at man havde ladet det blive stående i erklæringen, for som det nu fremtræder, lyder det, som om pastor Schmidt selv vidste, at det var den 17. marts, og det vidste pastor Schmidt jo ikke. Men naturligvis har det interesse for Olesen, at der står den 17. marts, fordi han bygger videre på Guldborgs fantasier.
 Schmidt: Det har mere interesse for d ́herrer end for mig, for når jeg ikke fastlægger mig på en bestemt dato, har De måske mere mulighed for at overbevise mig om, at det måske ikke har været der. Men jeg holder mig til det, der står fast: Jeg har set og talt med Jacobsen og udenrigsminister Munch. Alt det andet er biting for mig; det kan være, at det ikke er det for Dem.
 Hækkerup: Nej, det er det ikke, netop fordi vi ved, hvordan den dato er frem-kommet, og hvem der har oprundet den. Men det, jeg vil spørge om, er: er det nu ikke Olesen, der har bedt pastor Schmidt direkte skrive den 17. marts?
 Schmidt: Nej, det ved jeg ikke noget om, de enkeltheder kan jeg ikke huske. Nej, jeg har slet ikke talt med ham om det. Det er gået skriftligt.
 Hækkerup: Det stemmer ikke med, hvad vi tidligere har fået forklaret, for vi har fået forklaret, at da Olesen fik den første erklæring, den af 6. november, telefonerede han til pastor Schmidt og sagde: der er nogle fejl i den, kan jeg ikke få en anden? Og dér interesserer det mig uhyre meget, om den telefonsamtale alene har drejet sig om de rent sproglige fejl, og at det skal stå på een side, om ikke Olesen ved den lejlighed har sagt: kan det ikke siges lidt stærkere.


text:
Schmidt: Disse små enkeltheder kan jeg ikke svare Dem på. Jeg kan ikke lægge mig fast på det ene eller det andet.
 Hækkerup: Så hedder det videre i den oprindelige erklæring: „Jeg var i Mecklen-burg i et fuldkommen privat anliggende og var ikke så lidt overrasket over her at møde dr. Munch. Ja, havde det være i Riviera." Det sidste er strøget i den endelige erklæring, og det kan jeg egentlig godt forstå, for hvis De lægger den afgørende vægt på dette, at udenrigsministeren var borte fra landet under en spændt politisk situation, kunne det være ligegyldigt, hvor han var i udlandet, og iøvrigt holder man normalt ikke weekend ved Rivieraen. Men det interesserer mig, fordi pastor Schmidt under afhøringerne direkte nævner det og altså må have det stående i sin erindring, at så må pastor Schmidt i første omgang have skrevet — det sagde pastor Schmidt i den parlamentariske kommission: ja, havde det været ved Rivieraen. Men jeg lægger ikke afgørende vægt på, at det er strøget. Så står der: „Dr. Munch mente dog at skulle fremstille sin tilstedeværelse som et weekendbesøg". Nu har vi flere gange drøftet med pastor Schmidt, hvilken samtale der egentlig er ført mellem pastor Schmidt og dr. Munch ved den lejlighed –
 - og vi er egentlig ikke, synes jeg, blevet klar over, hvad der er sagt. Da pastor Schmidt blev afhørt til politirapport, lød pastor Schmidts forklaring jo på, at De ikke kunne huske det. Jeg går ud fra, at pastor Schmidt ikke tør fastholde, at dr. Munch har sagt, at han var i Rostock på et weekendbesøg?
 Schmidt: Udenrigsminister Munch?
 Hækkerup: Ja.
 Schmidt: At han ikke har sagt: jeg er her på weekend?
 Schmidt: Jo, det mener jeg nok jeg kan huske, men selvfølgelig kan sådan noget — det har jeg også sagt i den parlamentariske kommission, det var klart for mig, at udenrigsministeren ikke ville udspørges, han afværgede det sådan lidt, og så er det sådanne høfligheder, man veksler, og dér mener jeg nok, jeg kan huske temmelig bestemt, at han har sagt: nå ja, weekend. Det har slet ingen betydning, det var fra hans side for at gå udenom det virkelige svar.
 Hækkerup: All right. Så fortsætter pastor Schmidt i den oprindelige erklæring: „Min overraskelse forøgedes, da jeg kort efter mødte dr. Jacobsen og erfarede, at han ville tale med dr. Munch". Det er strøget i den endelige erklæring. Det står to steder i den oprindelige erklæring; det står nemlig også tilsidst: „at de to herrer var i Rostock på samme dag for at tale med hinanden". Nu er det, det undrer mig, at man stryger det og derved svækker erklæringens betydning, og at Olesen så slet ikke reagerer overfor det. Kan pastor Schmidt huske, hvad grunden er til, at det er udgået?
 Schmidt: Hvad er udgået?
 Hcekkerup: Det om, at dr. Jacobsen har sagt, at han skulle tale med dr. Munch.
 Schmidt: Han har jo ikke talt med dr. Munch, men han var kaldt dertil for muligvis at assistere


text:
ved den forhandling, der skulle føres.
 Hækkerup: Javel, det står i den nye.
 Schmidt: Det er det, jeg har haft tid til at overveje mellem disse to breve, og jeg har sagt: du må hellere udtrykke det på den måde.
 Hækkerup: Og det er altså på pastor Schmidts eget initiativ, at denne væsentlige ændring sker. For det er jo en væsentlig ændring.
 Schmidt: Andet ved jeg ikke.
 Hækkerup: Det er ikke sådan, at Olesen har sagt, at det kan ikke være rigtigt?
 Schmidt: Olesen har slet ikke indvirket på den anden erklæring.
 Hækkerup: For Olesen må jo da reagere, når han får en ændring, der er så afgørende. For det er klart, hvis den oprindelige erklæring bliver stående: at dr. Jacobsen har sagt, at han skulle ned for at tale med dr. Munch, så virker det meget, meget stærkere end det, der kom til at stå i den endelige erklæring, og når den svækkelse kommer, kan jeg ikke forstå, at Olesen ikke har reageret overfor pastor Schmidt.
 Schmidt: Ja, det ved jeg ikke, det synes jeg nu slet ikke at der er særlig anledning til fra hans side, og dette her er den sidste erklæring, hvor jeg kun siger — hvad siger den?
 Hækkerup: Den siger: „mødte dr. Jacobsen og erfarede, at han var tilstede for muligvis at assistere ved forhandlinger mellem Munch og Himmler".
 Schmidt: Ja, den er meget forsigtigere og derfor bedre.
 Hækkerup: All right, men den anden havde virket stærkere efter sit formål, altså det formål, Olesen har, og derfor kan jeg ikke forstå, at han ikke reagerer overfor ændringen. Men det gør han altså ikke?
 Schmidt: Efter min mening virker den ikke stærkere, for enhver må forundre sig over, at en mand som Jacobsen, der ellers ikke var kendt i den store politik, taler med dr. Munch. Det lyder ikke ret sandsynligt, og derfor synes jeg slet ikke, at Olesen kunne være interesseret i, at det blev stående, som i virkeligheden er lidt usandsynligt.
 Hækkerup: Det er jeg også helt enig i, for på det tidspunkt vidste Olesen, at det var der slet ikke tale om. Altså, Olesen vidste udmærket på det tidspunkt fra sine forhandlinger med dr. Jacobsen, hvad dr. Jacobsens rolle havde været, og derfor vidste han, at det, der stod i pastor Schmidts erklæring af 6. november, var galt. Derfor kan jeg ikke komme bort fra, at det må have været ham, der har foranlediget den rettelse. Kan pastor Schmidt huske, hvad den samtale, han har ført med dr. Jacobsen den dag, drejede sig om, hvad dr. Jacobsen sagde?
 Schmidt: Mit indtryk, som har fæstet sig i min hukommelse, er ligesom med hensyn til udenrigsminister Munch, at de ønskede begge ikke at sige noget, de var ubehageligt berørt af, at der var et vidne, som ikke hørte med til sagen. Men dr. Jacobsen gik nu alligevel så vidt — jeg har måske spurgt ham, hvad han ville der, og der skulle finde forhandlinger sted, han skulle muligvis assistere. Men hvad disse forhandlinger gik


text:
ud på, det, har han ikke sagt noget om.
 Hækkerup: Nej, og vi er enige om, at han har heller ikke nævnt navnene Munch og Himmler?
 Schmidt: Ja, det ved jeg heller ikke, men det behøvede han heller ikke at fortælle mig, for dr. Munch havde jeg set og hilst på.
 Hækkerup: Nej, men selv hævder dr. Jacobsen, at han ikke har nævnt navnene. Så peger jeg på, at til sidst i denne erklæring er der igen udgået dette om, at de skulle tale med hinanden. Men så står der i den oprindelige erklæring: „Da jeg intetsomhelst vidste om den planlagte samtales indhold, taug jeg og har kun overfor min kone og overfor nogle venner fortalt om mit møde med dr. Munch og dr. Jacobsen." Dér vil jeg gerne spørge, hvorfor dette egentlig er strøget i den sidste erklæring.
 Schmidt: Hvorfor det blev strøget? Det første var, at det ikke var småting.
 Hækkerup: Ja, det står der også i denne erklæring, men så stryges dette, at det er nævnt overfor pastor Schmidts kone og nogle venner. Pastor Schmidt kan jo godt se, at det havde megen interesse for os at få at vide, om der er mennesker, som pastor Schmidt dengang, i 1940, har fortalt om denne oplevelse, om de perspektiver, det måtte have.
 Schmidt: Fordi jeg kan forstå, at d ́herrer er meget interesserede i det, har jeg jo ingen anledning til at sige det, De ønsker. Det var en opfattelse, jeg ikke kunne have dengang, og om jeg kunne have den dengang, havde jeg ikke sagt det.
 Hækkerup: Det er ikke det, der er spørgsmål om. Her skriver pastor Schmidt selv: jeg tav og har kun overfor min kone og overfor nogle venner fortalt om mit møde med dr. Munch og dr. Jacobsen. Jeg har forstået, at fru Schmidt ikke kan huske noget om det. Det har jeg forstået: det kan ikke nytte at indkalde fru pastorinde Schmidt som vidne.
 Schmidt: Ja, jeg taler jo om alt, det er ikke hemmeligheder for hende, men det holder hun jo ikke sådan fast.
 Hækkerup: Men jeg forstod på pastor Schmidt, at fru pastorinde Schmidt ikke kan huske, at det er nævnt dengang.
 Schmidt: Hun vil ikke forhøres her af Dem.
 Hækkerup: Ja, det er ikke noget, pastorinde Schmidt bestemmer.
 Schmidt: De træder jo meget fornærmende op overfor dem, De har med at gøre.
 Dommeren: Jeg mener ikke, at pastor Schmidt har grund til at beklage sig over noget.
 Schmidt: Ikke her i disse forhandlinger, men hvad der er sagt bagefter.
 Hækkerup: Hvad der er sagt bagefter?
 Schmidt: Hvad De har sagt her i Aabenraa; jeg var ikke til stede, derfor kan jeg ikke vide det, men jeg har læst referaterne.
 Hækkerup: Ja, det står jeg ved, men det kan vi snakke om en anden gang. Men det, som interesserer mig, er: kan pastor Schmidt i dag huske, hvad det er for venner, der tænkes på, når der her siges, at det dengang er omtalt for nogle venner? Det er jo


text:
ikke Olesen, som pastor Schmidt ikke kendte i 1940.
 Schmidt: Ja, det indskrænker sig jo ikke til en bestemt tid; senere har jeg jo kendt ham. Men der er jo andre også, og jeg ved ikke bestemt, hvem det er.
 Hækkerup: Det havde jo nemlig interesse, hvis man kunne komme til at tale med de folk, men det er der altså ingen mulighed for. Men jeg vil gerne overfor pastor Schmidt understrege, at de afgørende ændringer, der er sket fra 6. til 15. november i den erklæring, pastor Schmidt afgiver til offentlig brug, indicerer for mig, at det er aftalt, hvad erklæringen af 15. november skulle indeholde.
 Schmidt: Det er ikke aftalt.
 Hækkerup: Jeg siger kun, at det indicerer det.
 For kommissionsdomstolen mødte derefter påny som vidne
 redaktør A. Olesen
 Dommeren: Hr. redaktør, vi har bedt Dem komme endnu en gang; det er stadig „sidste gang", det viser sig altså, at det ikke var det sidst. De møder som hidtil som vidne.
 Hækkerup: Redaktør Olesen, kan De huske, hvornår De havde Deres sidste for-handling med dr. Jacobsen, inden han afgav sin erklæring af 28. november 1950? Kan De huske, hvornår De talte med dr. Jacobsen? De har talt med ham tre gange, forstår jeg.
 Olesen: Ja, det har jeg da mindst.
 Hækkerup: Besøgt ham i Tyskland og forhandlet med ham?
 Olesen: Ja.
 Hækkerup: Kan De huske, hvornår den sidste forhandling, inden De fik erklæ-ringen af 28. november, fandt sted? Kan De huske det nogenlunde? Gik der lang tid mellem den sidste forhandling med dr. Jacobsen og så, at De fik erklæringen?
 Olesen: Nej, jeg har før omtalt, det har jeg redegjort for før, at jeg mødtes med dr. Jacobsen i Hamburg, og om jeg da har fået erklæringen umiddelbart efter — det må jo også stå i et referat.
 Hækkerup: Ja, det er rigtigt. De forklarer, at De kommer til Hamburg en lørdag eftermiddag og træffer dr. Jacobsen og får erklæringen af ham.
 Olesen: Ja, træffer ham — d.v.s. det var aftalt, at vi skulle mødes.
 Hækkerup: Ja, og da får De erklæringen af ham, og De forklarer, at ved den lejlighed forhandlede De ikke om erklæringens indhold; den havde dr. Jacobsen lavet og gav Dem den.
 Hækkerup: Og dagen efter rejste De så videre.
 Hækkerup: Nu ville jeg gerne vide, hvor lang tid der går. De har altså ført nogle forhandlinger med dr. Jacobsen om spørgsmålet, og så siger dr. Jacobsen: nu skal jeg lave en erklæring, og den kan De få ved den og den lejlighed. Hvor lang tid lå de forhandlinger før den 28. november? Kan De huske det nogenlunde?
 Olesen: Jeg har vist også før forklaret, at det første — man kan ikke kalde det en erklæring, men det første skriftlige, jeg fik fra dr. Jacobsen, det, hvor der stod, at af egen viden vidste han, at det møde havde fundet sted, og da — jeg ved ikke, hvor meget det juridisk var værd, men man kan selvfølgelig altid sige, at når han vidste, at det


text:
havde fundet sted, måtte man også senere rent retsligt kunne udspørge ham om hans viden, og det slog jeg mig til tåls med dengang. Men da jeg så kom hjem og kiggede på det, syntes jeg, at der kunne nok siges lidt mere — så skrev jeg til ham om at få det mere detailleret, men jeg kan ikke huske, om der har været nogen møder mellem dr. Jacobsen og mig — jo, det har der, jeg har været dernede engang, det kan jeg godt huske, mener jeg da, og så det i Hamburg; jeg tror, at jeg har været dernede engang — hvornår er det den erklæring er dateret, den, hvor Jacobsen siger, at han „aus eigenem Wissen" . . .
 Hækkerup: Det ved jeg ikke.
 Olesen: Den er i hvert fald med i „Fra utrykte Kilder".
 Hækkerup: Ja undskyld, den er af 27. august 1950. Der kommer dette „aus eigenem Wissen", og så kommer den endelige erklæring den 28. november.
 Hækkerup: På det tidspunkt, da De fik denne endelige erklæring fra dr. Jacobsen, var De jo bekendt med indholdet af den erklæring, pastor Schmidt havde afgivet?
 Olesen: Er det ikke omtrent ...
 Hækkerup: Den er dateret 15. november.
 Olesen: Ja, det er da omtrent samtidig.
 Hækkerup: Må jeg lige spørge Dem: da De talte med dr. Jacobsen om dette møde i Rostock, var dr. Jacobsen da ganske sikker på datoen?
 Olesen: For mødet?
 Olesen: Ja, det var han. Jeg mindes da ikke andet.
 Hækkerup: For det er det forbløffende ved det, at da vi er nede at tale med ham, indrømmer han, at han har ingen holdepunkter for, at det var den dato, uanset at han har givet den dato til pastor Schmidt, men han siger, at dengang han sagde det til pastor Schmidt, troede han på det. Derfor vil jeg stille Dem det yderligere spørgsmål: har De gjort dr. Jacobsen bekendt med Guldbergs fremstilling af Rostock-mødet?
 Olesen: Nej, det tror jeg ikke jeg har, men det skulle være mærkeligt, om han ikke skulle have fået det, altså dette flyveblad eller brev til kongen, tror jeg, det hed. Men jeg vil da heller ikke påstå, at jeg ikke har sendt ham det. Det kan jeg ikke huske. Jeg ville sådan set finde det rimeligt, om jeg har gjort det.
 Hækkerup: Javel, for De ved, at ingen af erklæringsafgiverne, hverken dr. Jacob-sen eller pastor Schmidt, kan levere holdepunkter for, at de var i Rostock den 17. marts, og de tør ikke sige det. Datoen den 17. marts er opfundet af Guldberg, og ham er der ikke blevet meget tilbage af.
 Olesen: Nej, men nu er det da også mærkeligt med hensyn til den dato, at den er ikke grebet ud af luften. Man har faktisk ikke, skønt dr. Munchs liv er fastlagt fra vuggen til graven, kunnet finde ham den dag, og når man læser den dagbog, der er offentliggjort i III A, er han også forsvundet den dag, både Himmler . . .
 Hækkerup: Ja, Himmler.
 Olesen: Ja,


text:
og Munch.
 Hækkerup: Ja, hvad dr. Munch angår, ved man, at han var syg.
 Olesen: Hvor ved man det fra?
 Hækkerup: Man ved, at han var sygemeldt om lørdagen.
 Dommeren: I referatet af samtalen med dr. Jacobsen i Hildesheim spørger Hæk-kerup: Hvorpå støtter De, at mødet fandt sted netop på den dato", og så svarer dr. Jacobsen: „Jeg har ingen bestemte holdepunkter for det".
 Olesen: Står der ikke i dr. Jacobsens erklæring i „Fra utrykte Kilder", at den 16. fik han besked af generalløjtnant Schmitt?
 Dommeren: Altså, det har han ingen holdepunkter for.
 Olesen: Jo, det siger han han har.
 Dommeren: Nej, det siger han ikke.
 Olesen: Ja, jeg kan jo ikke svare for dr. Jacobsen, men han har da beklaget sig over, at han ikke har fået korrektur af referatet.
 Dommeren: Det er sendt til ham, til hans sagfører.
 Oksen: Så er det altså sendt på et senere tidspunkt, for jeg ved, at han i et brev har beklaget sig.
 Dommeren: Jeg har personlig sendt det til ham.
 Olesen: Måske forveksler jeg det med, at der var en kriminalbetjent nede at afhøre dr. Jacobsen først, og det kan godt være, at det var dengang.
 Dommeren: Det er givet, at referatet, som blev optaget, er sendt ham, og han har ikke reklameret over ikke at have fået det.
 Olesen: Det er måske mig, der forveksler det med det andet. Men det kan jeg jo ikke svare for, når dr. Jacobsen skriver i sin erklæring, at den 16. marts fik han ordre til — det er det, der står i erklæringen, og jeg mindes da heller aldrig, når vi ellers har drøftet det, at der har været nogen tvivl om den 17. marts. Guldberg siger vist mellem den 16. og 18. marts.
 Hækkerup: Han siger den 15.—17. marts.
 Olesen: Jeg synes aldrig, der har været tvivl.
 Hækkerup: Nej, Guldberg holdt sig nøje til den dato. Men altså, det, jeg under-streger, er, at i begge disse erklæringer nævnes datoen, uden at erklæringsudste-derne har holdepunkter derfor. Den dato, det drejer sig om, er opfundet af Guldberg, og Guldberg er vi helt færdige med.
 Olesen: Ja, et øjeblik; man kan ikke sige, at vi ingen holdepunkter har for den dato, når dr. Jacobsen siger i sin erklæring, at den 16. fik han ordre til at rejse til Rostock.
 Hækkerup: Det er ikke nogen bebrejdelse til Dem.
 Olesen: Nej, men jeg er også interesseret i sagen.
 Hækkerup: Men han siger direkte, da vi spørger ham: det har jeg ingen holde-punkter for, på samme måde som pastor Schmidt siger, at han har ingen holde-punkter for, at det var den 17. marts; det har han fået fra dr. Jacobsen.
 Olesen: Var det bedre med en anden dato?
 Dommeren: Han er ikke rejst den 16.
 Olesen: Nej, men jeg tror, der står hurtigst muligt, og hurtigst muligt, det siger han var — han kunne ikke komme afsted før den 17. om morgenen; sådan tror jeg, det står i erklæringen, eller også har dr. Jacobsen forklaret det sådan.
 Hækkerup:


text:
Så er der problemet om den erklæring, pastor Schmidt afgav den 15. november. Der har redaktør Olesen forklaret, at der var en oprindelig erklæring,, som blev kasseret af tekniske grunde, men uden realitetsændring.
 Hækkerup: Men det er ikke rigtigt.
 Olesen: Jo.
 Hækkerup: Nej, det er ikke.
 Olesen: Jeg siger jo.
 Hækkerup: Redaktør Olesen har sendt den første erklæring i afskrift til Sehested.
 Olesen: Det er muligt.
 Hækkerup: Nej, det er rigtigt. Den har vi fundet.
 Olesen: Jeg tror nu ikke, jeg har sendt den til Sehested.
 Dommeren: Sehested skriver: Jeg henviser herom foreløbig til skrivelse af 6. november f.å. fra fhv. folketingsmand, pastor Schmidt, Torsbøl, til redaktør Olesen, Aabenraa.
 Olesen: Hvad er det for et brev?
 Dommeren: Det er brevet af 6. november.
 Olesen: Hvem har skrevet det?
 Dommeren: Det skriver Sehested, at han har fået.
 Olesen: Ja, han kan have fået det uden at have fået det af mig.
 Dommeren: Brevet er til Dem. Enten må pastor Schmidt have sendt det til Sehested eller Dem, men han har altså fået det.
 Olesen: Er det brev fra Sehested til mig?
 Dommeren: Sehested skriver til ankenævnet, at der er et brev til Dem fra pastor Schmidt af 6. november. Det skriver han den 14. november, altså inden erklæringen i bogen ,,Fra utrykte Kilder" er kommet.
 Olesen: Ja, men det er da på foranledning af mig selv, at jeg i sin tid nævnte for domstolen, at der eksisterede en inden den dér.
 Hækkerup: Og den har vi altså fundet i Sehestedsagen, og det viser sig, at der er væsentlige ændringer eller væsentlig forskel på de to erklæringer.
 Olesen: Man kan jo strides om, hvad man kalder væsentligt.
 Hækkerup: Nu kan vi snakke om det. (Overrækker erklæringen til vidnet). I den første erklæring siger pastor Schmidt: „Min overraskelse forøgedes, da jeg kort efter mødte dr. Jacobsen og erfarede, at han ville tale med dr. Munch". Det står i den første erklæring, og det måtte da sådan set være vand på Deres mølle.
 Dommeren: Er det ikke bedst, at vi beder redaktøren læse det igennem?
 Olesen: Ja, jeg kan jo ikke huske alle de erklæringer. Jeg må også se den anden for at kunne dømme. Jeg ved ikke, om det er nødvendigt. Væsentligt, deri lægger jeg jo — det er i hvert fald, synes jeg, det væsentlige — pastor Schmidts møde med dr. Munch i Rostock. Det er det, jeg kalder det væsentlige, og det kan der ikke være nogen forskel på i de to erklæringer.
 Hækkerup: Det afgørende er den ændring, der sker i det midterste stykke. "Der står altså: „Min overraskelse forøgedes, da jeg kort efter mødte dr. Jacobsen og erfarede, at han ville tale med dr. Munch". Det bliver i den endelige erklæring til: „Min overraskelse forøgedes, da jeg kort efter mødte dr. Jacobsen og erfarede, at han var tilstede for muligvis at assistere ved forhandlinger mellem Munch og Himmler". Det, der nu interesserer mig, er dette: da De har fået den første erklæring af 6. november og finder disse sproglige


text:
fejl — dette „videnskab" er jo ikke dansk — og De så yderligere vil have den på een side, har De da ikke samtidig med denne henvendelse til pastor Schmidt peget på, at der ikke kunne blive stående, at dr. Jacobsen skulle tale med dr. Munch, for på det tidspunkt vidste De, at det var der slet ikke tale om, at det skulle dr. Jacobsen ikke, han skulle op at underholde de andre chauffører og hvem der var med.
 Olesen: Hvad skulle han?
 Hækkerup: Ja, han forklarer, at han skulle underholde ledsagerne.
 Olesen: Ja, det er nu Deres egen opfindelse, for der står noget andet i hans forklaring.
 Hækkerup: Nej, det er den forklaring, han har givet i Tyskland, at han skulle ikke deltage i forhandlingerne, men underholde.
 Olesen: Ja, men chaufførerne står der ikke noget om.
 Hækkerup: Men alle de andre er væk, der er kun chaufførerne tilbage. Men De kan se, da De får dette den 6. november, at det kan pastor Schmidt ikke lade blive stående, for De ved fra dr. Jacobsen, at han skulle ikke tale med Munch, han skulle ikke deltage i forhandlingerne. Det vidste De fra mange samtaler, og derfor spørger jeg: er det ikke Dem, der har sagt til pastor Schmidt: det dér må ikke blive stående, for det er galt.
 Olesen: Vi har overhovedet ikke talt om ændringer i den erklæring, udover at i telefonen sagde jeg til pastor Schmidt — jeg var hverken dernede eller noget som helst — at jeg holdt ikke af de fejl, der var der, når det skulle fotograferes og offentliggøres, og det blev aftalen, at det skulle sendes ned til pastor Schmidt igen, og jeg skulle have en ny. Jeg mindes ikke, og jeg tror det heller ikke — jeg kan da stadig ikke se det, De kalder en væsentlig forskel. -
 - En forskel der må jo da forudsætte, at jeg har talt med dr. Jacobsen imellem den 6. november og den 12. november.
 Hækkerup: Nej, det forudsætter det ikke, for De får denne erklæring fra pastor Schmidt den 6. november, og da har De forlængst haft Deres forhandling med dr. Jacobsen, og De kan se, at det dér må være galt. Det er mit ræsonnement.
 Olesen: Ja, det ræsonnement forstår jeg.
 Hækkerup: Og for Dem er det da meget vigtigt, at de to erklæringer, som er grund-pillerne i Deres pjece, harmonerer på de væsentlige punkter, og derfor bliver De da meget lykkelig over, at pastor Schmidt på eget initiativ stryger dette?
 Olesen: Det er også muligt, at jeg er blevet det.
 Hækkerup: Og at han også stryger de 5 sidste ord i sin oprindelige erklæring.
 Olesen: Hvad er det for ord?
 Hækkerup: „For at tale med hinanden". De bliver også lykkelig over, at de udgår.
 Olesen: Nå, jeg husker nu ikke den lykke.
 Hækkerup: Det stemmer jo ikke med dr. Jacobsen.
 Olesen: Jo, det er bestemt, at det stemmer, men det betyder ikke, at jeg har lempet det til. Og uanset det — jeg


text:
kalder det nu alligevel uvæsentligt, men uanset dette — og det er for mig det vigtigste — indeholder begge pastor Schmidts erklæringer erklæring om, at han har mødt dr. Munch og dr. Jacobsen i Rostock den dag.
 Dommeren: En dag.
 Olesen: Den dag, den 17.
 Hækkerup: En eller anden dag.
 Olesen: Ja, mødet er hovedsagen, dagen spiller mindre rolle.
 Hækkerup: Men det, som jeg synes vi må blive enige om, er dette, at De har forhandlet med dr. Jacobsen og fået hans fremstilling, og De har talt med pastor Schmidt og fået hans fremstilling; De har talt vekselvis med d ́herrer og selvfølgelig gjort dem bekendt med hinandens forklaringer, og deri ligger det selvfølgelig, at så bliver erklæringerne identiske.
 Olesen: Det vil jeg tænke mig jeg har gjort. Hvorfor skulle jeg ikke gøre det? Jeg siger, jeg kan ikke huske det, men jeg vil da tænke det. Hvorfor skulle jeg ikke? Det ville da være helt urimeligt, når jeg f. eks. besøger dr. Jacobsen, så at tie stille over for ham med hensyn til det, pastor Schmidt har fortalt mig. Det ville da være helt urimeligt. Sådan er der ingen, der bærer sig ad.
 Hækkerup: Og derfor er De interesseret i, at denne erklæring af 6. november bliver lavet om, så den passer til dr. Jacobsens.
 Olesen: Det passer jo nok.
 Olesen: Der er ikke stor forskel. Må jeg ikke spørge i den forbindelse: De har gentagne gange, sidst ved mødet i Aabenraa, talt om „bestilt arbejde" med hensyn til pastor Schmidts erklæring. De mener, forstår jeg nu, at dette her er bestilt arbejde fra min side. Javel, det kan De jo godt mene, men så gives der meget bestilt arbejde. Så er Deres erklæringer, f. eks. fra Renthe-Fink og fra Deres gode vidne, SS-general Wolff, også bestilt. De har også været dernede og optaget rapport over hans udtalelser o.s.v., og jeg mistænker Dem skam ikke for, at De har rettet til den forkerte side.
 Hækkerup: Nej, og de fik nu heller ikke levnedsmiddelpakker.
 Olesen: Nej, det har nu ikke noget med det at gøre.
 Hækkerup: Men må jeg så vende mig til dr. Jacobsens erklæring. Dér vil jeg gerne sige, at når vi nu studerer denne erklæring i lys af den forklaring, vi har fået af dr. Jacobsen, da vi var dernede sidste sommer, så bliver den temmelig flosset. Datoen forsvinder; den har dr. Jacobsen ikke noget grundlag for. Det, han skriver om, at Heinrich Himmler personlig havde fortalt ham, „at der blev forhandlet om den gnidningsløse besættelse af Danmark, der som følge af krigsbegivenhederne fra tysk side blev anset for nødvendig", det måtte han stryge, da vi talte med ham; det havde Himmler ikke sagt noget om, Himmler havde sagt: det er muligt, at krigen breder sig mod nord. Dette med, at han har set Munch, bliver til, at en ukendt mand over for ham har udpeget en anden ukendt mand, som han syntes lignede Mussolini. Og endelig er den rolle, dr. Jacobsen selv har spillet, reduceret in


text:
absurdum ved hans egen forklaring: dels går han tur, dels drikker han kaffe, og så tager han hjem. Det interessante er, at han kender slet ingen af de tilstedeværende.
 Olesen: Han har også forklaret hvorfor. Det synes jeg da at mindes at have læst.
 Hækkerup: Han forsøgte først at forklare, at han mente, at Brandt var der, men så blev han klar over, at det vidste vi lidt om, og så frafaldt han det, og det, der bliver tilbage, er at han siger, at det var folk af anden rang. -
 - De kan godt se, at den erklæring efterhånden er noget flosset. På samme måde med hensyn til pastor Schmidts erklæring. Dér er datoen også forsvundet; den har pastor Schmidt intet holdepunkt for. Pastor Schmidt er heller ikke i stand til at forklare, hvorfor han var i Rostock den dag. Han har ingen erindring om sin samtale med dr. Munch, heller ikke om samtalen med dr. Jacobsen. Og så er der endelig problemet, hvorfor den erklæring fremkom på så sent et tidspunkt. Derfor er det mit indtryk, at de to erklæringer, De støtter Dem så stærkt på, ikke har den valør, som De regner med.
 Olesen: Det mener jeg de har.
 Hækkerup: De ved, at da disse Rostockrygter kom frem, blev dr. Munch spurgt af kommissionens formand og næstformand, og på samme måde blev Lunding spurgt, og de siger begge to nej. Det sker i september 1946, og det blev jo kendt i offentligheden, at dr. Munch havde demonteret det. Og der kan jeg ikke rigtig forstå, hvorfor pastor Schmidt ikke reagerede dengang, eller at De ikke dengang bad ham reagere. For dengang vidste De om pastor Schmidts oplevelse. Det. har De fortalt her i retten, at De allerede i 1945—46 blev bekendt med det. Hvorfor rejste De ikke sagen dengang?
 Olesen: Oprindelig, da Guldborgs pjece kom, troede jeg ikke på det.
 Hækkerup: Ja, det har De sagt, hvorefter De kom med den forbløffende tilføjelse, at da De ikke troede på den, offentliggjorde De den i „Revision". Sådan lød det jo.
 Olesen: Ja, det må jeg lige have lov til at rette. Det er nu også en spidsfindighed. Det sagde jeg ikke.
 Hækkerup: Ja, vi skal også kunne sige det lidt morsomt.
 Dommeren: Men faktum er, at De troede ikke på den og offentliggjorde den.
 Olesen: Jeg troede ikke på den; jeg offentliggjorde . . .
 Dommeren: Alligevel.
 Olesen: Dele af den uden kommentar.
 Dommeren: Det bliver det samme.
 Olesen: Det er da en almindeligt brugt fremgangsmåde, og i den retning er De, hr. Hækkerup, spilleme heller ingen blank barnemås; ja, man lærer jo efterhånden, når vi nu er inde på det. De overfaldt mig — det er altså kun sagt som en morsomhed — ved det allerførste forhør ovre i København med en forfærdelig skylle; jeg kan ikke huske det altsammen, for det gik rask; jeg fik ikke engang udtrykkene noteret.
 Hækkerup: De kan få beretningen.
 Olesen: Ja, det kan snart blive en hel ordbog. Det var, fordi


text:
jeg i „Fra utrykte Kilder" havde taget en notits fra „Information", De bebrejdede mig forfærdeligt dengang, at jeg havde taget det uden at undersøge, om det var rigtigt; jeg havde citeret „Information". Og så 14 dage efter udgiver den parlamentariske kommission en beretning, og der har De optaget en røverhistorie fra „Slesvigeren", hvor der står, at ganske vist var der et møde i Rostock, men det var skam Himmler, der samlede landsforræderne fra Danmark og Norge. Denne røverhistorie sætter De ganske roligt navn under uden at gøre forsøg på at undersøge, om det var rigtigt eller ikke. Og der er nu også lidt forskel på, hvad der står i ,,Fra utrykte Kilder", selvom det er en bog, der senere skal bruges i skolerne, og så det, De sender ud med statens stempel. Og jeg vil sige, jeg havde nær sagt på Hohlenbergs vegne, at De gav jo ham den samme behandling ved at bebrejde ham, at han optog Galsters artikel uden at have undersøgt, om den var rigtig, den samme skylle, som jeg dengang fik øst ud over mit syndige og skaldede hoved.
 Dommeren: „Enhver påstand, der fremsættes i denne bog, er dokumenteret".
 Olesen: Det skulle det også helst være, hvad der står i den parlamentariske kommissions beretning.
 Hækkerup: Men når vi nu er færdige med at udveksle disse elskværdigheder og kærlige erindringer fra tidligere drøftelser, kan jeg måske gå videre. Da dr. Munch i 1946 dementerede dette, havde tiden været inde til at reagere, hvis man havde nogen viden, som man mente kunne gøre dette dementi værdiløst. Jeg har forstået, at når man kører frem med denne sag, er baggrunden uvilje over den udrensning, som hviler på en løgn.
 Olesen: Ja, må jeg ikke sige, det er altså min mening med sagen. Jeg har aldrig beskyldt hverken dr. Munch eller Stauning eller nogen for landsforræderi, om de også havde deltaget i dette møde. Jeg synes bare, at den forhåndsindforståelse, som selve den parlamentariske kommissions beretning understreger der har været med hensyn til den gnidningsløse besættelse, og så det samarbejde, der var mellem politikerne og besættelsesmagten i de første år, danner ikke grundlag for det, der er sket efter den 5. maj, hvor man med påstand om tysk samarbejde har dømt massevis af mennesker. Det er altså mit standpunkt; det har jeg aldrig lagt skjul på, det står også i „Fra utrykte Kilder", men Galster, og jeg vil også tro Hohlenberg og Rishøjgaard — det vil jeg altså skønne i dag — arbejder på sagen på et lidt andet grundlag, for Galster i hvert fald siger rent ud, at han kalder det landsforræderi. Jeg vil gerne have, at der skelnes mellem disse to forskellige standpunkter, det, jeg har, dengang jeg rejste sagen, og så det, de andre har, som senere er kommet til.
 Hækkerup: Det forstår jeg meget vel, og det var det, jeg ville ind på. Altså, baggrunden for Deres ønske om at rejse denne sag, er, at De vil vise, at udrens-ningen i virkeligheden har hvilet på en


text:
løgn og et falsum.
 Hækkerup: Og så er det, jeg siger: på det tidspunkt, i september 1946, hvor dr. Munch dementerede, havde vi fået en revision af forræderiloven, som man måtte regne med ville blive stående. Der var ikke noget at vente efter. Så skulle man have sat ind dengang. Nu venter man og kommer først med sin reaktion i 1950, på et tidspunkt, som jeg oven i købet synes er særdeles uheldigt valgt, for da havde vi gennemført den lille amnestilov, og forslaget om rettighedsfortabelse var forelagt. Men der er sket en ting, som jeg tror har haft betydning. Det er, at dr. Munch er død.
 Olesen: Nej, ikke spor.
 Hækkerup: Ja, ikke for Dem, men for andre.
 Olesen: Hvad angår Munchs erklæring i 1946, ved jeg ikke, hvor meget den har været offentliggjort. Det har i hvert fald ikke været af en sådan art, at man er faldet over det; jeg mindes da f. eks. ikke, at den erklæring har været der. Dertil kommer, hvad jeg vist også tidligere har redegjort for . . .
 Hækkerup: Må jeg lige indskyde her: Munch udsendte ikke noget dementi, men han afgav en forklaring overfor kommissionens formand og næstformand, og kom-missionens formand meddelte pressen indholdet deraf.
 Olesen: Jeg mindes altså ikke — jeg ved ikke, om det har haft nogen fremtrædende plads, eller om der har været nogen notits. Rent bortset fra, hvordan det er kommet, er det jo ikke en vidneafhøring, hvor folk skal sige sandheden under vidneansvar. Her møder en rigsdagskollega ham på gangen og siger: du var vel ikke med i den ballade dengang? Det er to forskellige ting. Det, vi i det hele taget bebrejder i de sager, er, at i de lukkede møder, der har været, har De, hr. Hækkerup — det er ikke nogen uvenlighed, men det er en helt naturlig ting — der har De som part, i hvert fald partipolitisk part i sagen, haft let spil med hensyn til, hvad De har spurgt de andre rigsdagsmænd om, Alsing Andersen og hvad de hedder alle sammen. Der er forskel på, at vi andre smådjævle kommer ind for en sådan domstol, og så at man møder en kollega i forbigående på gangen.
 Dommeren: De har jo mødt i kommissionen.
 Olesen: Men hr. dommer, der er alligevel forskel. Hvis der skulle være tale om sagens oplysning, måtte modparten også være til stede, eller en sagfører, der var berettiget til at stille spørgsmål. Hvad pokker, man kan jo få det svar, man vil have, når bare man indretter sit spørgsmål efter det.
 Hækkerup: Nå ja ja, jeg får lidt indtryk af det naturligvis, når jeg læser „Fra utrykte Kilder". Ellers vil jeg da ikke sige det.
 Olesen: Jeg siger ikke, at De har brugt den metode, det har jeg ikke sagt. Jeg siger kun, at jeg har stærk mistanke om det, og at det også kan lade sig gøre.
 Dommeren: Jeg har jo siddet og skullet passe på.
 Hækkerup: Jeg vil blot til sidst sige til redaktør


text:
Olesen, at De har altså de to erklæringer, som De bygger Deres kampagne på, og deroverfor står fuldgyldige dementier fra de folk, som De har nævnt som deltagere fra dansk side; deroverfor står også udtalelser fra tysk side, jeg tænker på udtalelser både af Wolff, Kanstein, Liedig, Renthe-Fink og mange andre. Der er de tyske dokumenter, om hvilke De ikke har turdet sige at de er falske, og så er der også den fuldkomne tavshed i Nürnberg-dommen om dette møde. De tror jo ikke på, at Raeder havde ladet sig dømme som initiativtager til overfaldet på Danmark, hvis han havde kunnet sige, at det var sket efter aftale. Alt dette taler mod det, De har konstrueret i „Fra utrykte Kilder", og for mig er dette her også konstrueret, når jeg ser de to erklæringer, De bygger på, for der er ikke så forfærdelig meget tilbage.
 Olesen: Med hensyn til disse tyske dokumenter har jeg nu for det første en erklæ-ring fra en tysker, der siger, at han selv har været med til i det tyske udenrigs-ministerium i de første majdage at brænde de vigtigste dokumenter, det, de altså kaldte de vigtigste. Der må man for det første spørge, hvad det er for dokumenter, og om de dokumenter, som kunne bevise lige det modsatte af det, De er kommet til, ikke også er brændt. Dernæst er der en artikel i „Frankfurter Allgemeine Zeitung" for 2. juli, og for at være flink en gang imellem vil jeg forære Dem den artikel, hr. Hækkerup, i originalsproget. Jeg tør ikke sige, at den er korrekt, men i denne forbindelse er den temmelig interessant.
 Hækkerup: Jeg er ikke så dygtig til tysk.
 Olesen: Ja, men hvis det går bedre med det danske, så er her en oversættelse, som altså ikke er foretaget af en translatør, men som jeg alligevel mener er rigtig. Jeg synes nu i det hele taget, at De har været alt for forelsket i disse tyske dokumenter. De siger da for pokker ingen ting.
 Hækkerup: Jo, de siger adskilligt. De har jo iøvrigt haft lejlighed til at læse dem; de er offentliggjort, og jeg går ud fra, at De har studeret, hvad der står om denne sag.
 Olesen: Nej, man skal jo have tid til det.
 Hækkerup: De er oven i købet oversat. Har De mere at fremføre?
 Olesen: Ja, det har jeg, hvis jeg må have lov til det. Jeg kender ikke denne tyske professor fra Göttingen, men det ser ud til, at det, han skriver om, er han inde i, og jeg synes, det har betydning, i hvert fald det sidste. Han skriver:
 „De danske Udgivere har ikke været saa fortrolig med Emnet, at de har kunnet opløse Randbemærkningerne (Marginalierne) paa rigtig Maade, saaledes, at de troede, at Keitel og - ganske uden Grund Kesselring, havde medvirket ved Doku-mentet af 25. Februar 1940. Det er en ubehagelig Sag at maatte ediere fremmede Dokumenter (jeg har i Martshæftet 1951 i Tidsskriftet „Aussenpolitik" gjort opmærksom paa Problemerne). Men det er dog et


text:
Spørgsmaal, om der saa sent som i Aaret 1952 endnu foreligger tvingende Grunde hertil. Den Skade, som igennem unøjagtig Fortolkning kan opstaa, er stor. Sikkert betyder fremmede Aktstykker, af hvilke man forventer sig Sensationer, en politisk Magt, men Nøglen til Sammen-hængens fuldstændige Forstaaelse er ikke mindre vigtig".
 Dommeren: Var der mere, De ville sige?
 Olesen: Jo, jeg vil alligevel sige — man tænker sig jo, det er sidste gang, men det plejer det altid at være. Jeg forstår selvfølgelig godt Deres argumenter, hr. Hækkerup, og det er også det, De skal hitte ud af, at der ikke har været noget Rostockmøde. Det er altså domstolens opgave at finde frem til, om det har været eller ikke har været. Men jeg forstod på retsmødet i København sidst, da Hohlenberg blev afhørt, og Galster ligeså, at domstolens myndighed ifølge konstitutionen var begrænset udelukkende til undersøgelse af Rostocksagen. Er det ikke rigtigt?
 Dommeren: Jo.
 Olesen: Men det er da galt. Det kan De selvfølgelig ikke gøre for, men man kan jo ikke rive en del ud af en helhed og så give sig til at undersøge den. For det er jo revnende ligegyldigt — ja, jeg er blevet slem til at citere Dem: det er revnende ligegyldigt, hvis der har været en forhåndsforståelse mellem Tyskland og Danmark om den gnidningsløse besættelse, om den er truffet i Rostock eller i Berlin eller København eller på en hvilken som helst anden måde. Det er sagligt ligegyldigt, og derfor mener jeg, at det er forkert, at domstolens konstitution kun berører dette ene punkt. For kommissionens egen beretning og alting tyder jo på, netop at Danmark var indforstået med den gnidningsløse besættelse. De må indrømme, at når i hvert fald Munch fra Berlin med kurér fik besked den 3. april og man vidste, at besættelsen var forestående, så ville man, hvis det var meningen at gøre modstand, ikke bære sig ad, som man gjorde både på Middelgrunden, hernede ved grænsen, hvor man forbød gendarmerne at skyde, og ved Gedser og alt det hele. Det ville man ikke have gjort. Derfor er Danmarks indforståelse med den gnidningsløse besættelse faktisk i den parlamentariske kommissions egen beretning anerkendt som en realitet, for det kunne ikke gå til på anden måde, når man vidste besked. Og så — og det er heller ingen spydighed, men De har, hr. Hækkerup, om visse vidner sagt, at en var — jeg kan ikke huske, det var en slem slags løgnhals . . .
 Hækkerup: Notorisk.
 Olesen: Ja, notorisk løgner, og nogle andre havde også løjet. Så vil jeg da, stadigvæk i al venlighed, spørge: Hvad vil De da anse Alsing Andersen for at være, når han den 10. april overfor sit forsvarsministeriums embedsmænd afgiver sit og regeringens æresord på, at besættelsen kom fuldstændig overraskende? Hr. Hække-rup, hvor skal man sætte grænsen?
 Hækkerup: Hele det problem skal De og jeg jo ikke sidde og diskutere. Jeg forstår alle Deres betragtninger her derhen, at nu dropper De Rostockmødet.
 Olesen: Nej.
 Hækkerup: Jo, De har hele tiden


text:
understreget, at om der har været et Rostock-møde eller ikke, så . . .
 Olesen: Ja, så kommer jeg til at præcisere det lidt nærmere. Jeg siger, at selvom De ikke vil anerkende, at der har været et møde i Rostock, er der det andet tilbage. Det er ikke det samme som at droppe Rostockmødet. Jeg siger, at når De ikke vil anerkende det, er der nok alligevel.
 Dommeren: Ikke for denne domstol.
 Olesen: Det var også det, jeg kom ind på, at dens konstitution er forkert, hvis domstolens opgave er at undersøge forspillet til den 9. april.
 Dommeren: Det var Deres bog, der gav anledningen, og så de Guldberg'ske historier, som den jo bygger på.
 Olesen: Hr. dommer, nu skal De også være rimelig. Jeg har udeladt alt, hvad jeg ved egen undersøgelse har fundet var forkert i Guldbergs fremstilling. Det har jeg udeladt, og der er udtrykkeligt gjort opmærksom på, hvorfor det er udeladt, eller at det er udeladt, fordi jeg fandt det urigtigt.
 Hækkerup: Jeg vil gerne sige til Dem, at vor opgave var naturligvis at undersøge, om der havde været et Rostockmøde, men i den forstand også at undersøge, om der har været en forhåndsaftale, om der var dokumentation for, eller kunne skaffes dokumentation for, at der var truffet en aftale mellem den danske og den tyske regering om en gnidningsløs besættelse. Derfor har vi udstrakt undersøgelsen i det omfang, det er sket. Derfor inddrager den parlamentariske kommission også de tyske dokumenter i sin undersøgelse. Hele det problem har man søgt at komme til bunds i. Det, vi har givet os af med, er det specielle, men hele problemet iøvrigt er behandlet i forbindelse med de tyske dokumenter i bindene I—IV. Så forstår jeg ikke, hvad De iøvrigt mener. Jeg forstår til en vis grad, at De glider ud i det samme som Hohlenberg; De siger: ja, der er måske ikke noget Rostockmøde, der er måske ikke engang en aftale om besættelsen, men så er der en stiltiende forståelse, og så er det landsforræderi. De glider ud i det samme.
 Olesen: Det er så tit, man skal sige det. Jeg siger: hvis De endelig ikke vil snakke om Rostockmødet, eller det ikke har været — jeg mener stadig, at det har været, men hvis De ikke vil anerkende det, så er der det andet, der må tages stilling til, og som er lige så graverende, som Rostockmødet har været.
 Hækkerup: Ja, om der overhovedet har været en aftale.
 Olesen: Ja, eller forståelse, hvad man vil kalde det. Når regeringen en uge i forve-jen er varslet om besættelsen, og det har de da selv skrevet i kommissionsberetning III A . . .
 Hækkerup: Dommeren gør mig opmærksom på, at der er en anden ændring i pastor Schmidts erklæring. I den første, af 6. november, står der: „Jeg mangler nøjagtige notater, men jeg ved, at det var i foråret 1940" — det er altså pastor Schmidts møde med Munch i Rostock — „og dr. Jacobsen, en slægtning af


text:
min hustru, har meddelt mig, at det var den syttende marts". Hele denne henvisning til dr. Jacobsen og til pastor Schmidts eget ukendskab til datoen er udgået i den sidste erklæring, og der vil jeg spørge Dem: Har De påvirket pastor Schmidt til at gøre det for at styrke erklæringen?
 Olesen: Nej, det mindes jeg ikke jeg har, og jeg tror heller ikke, jeg har det. Det kan jo også tænkes, at når pastor Schmidt skulle til at skrive en anden erklæring, har han lavet det om, idet han har tænkt over sagen i mellemtiden.
 Hækkerup: Men da De så ser, at den bliver forstærket på det punkt, reagerer De ikke, ud over den indre glæde over, at nu bliver den bedre?
 Olesen: Jeg husker ikke engang, at jeg blev glad.
 Dommeren: Så tror jeg, vi er færdige.
 Efter afhøringen af redaktør Olesen fremstod påny
 for kommissionsdomstolen som vidne pastor Johs. C. Schmidt
 Schmidt: Hr. Hækkerup har flere gange sagt, at der bliver ikke meget tilbage af erklæringen. Så må jeg sige: der bliver tilbage, at jeg har set og hørt og talt med dr. Munch — og det er det væsentlige — og med dr. Jacobsen, men andre forhandlere, som jeg ikke ved hvem var, dem har jeg ikke set. Når hr. Hækkerup siger, at der bliver ikke ret meget tilbage, forstår jeg det ikke. Det vigtigste, det eneste væsentlige er Rostockmødet, dr. Munchs tilstedeværelse i Rostock, som jeg har set. Jeg vil også sige, når De undres over, at den ene erklæring har udeladt en hel del, som jeg kalder uvæsentligt, men som De siger er meget væsentlig, at det forklares jo også dermed, at den første erklæring var skrevet på to sider, på en side og så en anden, men Olesen ønskede at have det på een side. Det tvinger mig til at gøre det endnu lidt kortere, og så har jeg udeladt det uvæsentlige, og det væsentlige står der endnu. Det er denne erklæring, jeg vil afgive.
 Hækkerup: Kalder så pastor Schmidt det for uvæsentligt, hvad dag det møde var, hvornår det var?
 Schmidt: Ja, det er for mig uvæsentligt overfor det andet, at jeg træffer ham. Desuden ved De af mine breve, som jeg har forelagt, at jeg har været i Tyskland mellem den 15. og den 20. marts. Det må have været mellem disse to datoer, efter alt hvad jeg kan huske, for det var ikke så ret længe, før Danmark blev besat.
 Hækkerup: Og det er intet holdepunkt for Deres hukommelse, pastor Schmidt. Vi ved, at De har truffet Munch engang i Tyskland. Det har Mohr overværet; det var i 1938.
 Schmidt: Ja, det ved jeg, men det er jo lidt morsomt for mig, når jeg tænker tilbage på alle disse forhør. Engang siger De til mig: det må De kunne huske, og hvorfor kan De ikke huske det med Mohr — hvad jeg forresten huskede, da min hukommelse blev opfrisket, men det har været helt uden betydning for mig og for sagen.


text:
Og en anden gang, flere gange, har De sagt: Det kan De da ikke huske, det ligger så langt tilbage, det må være en erindringsforskydning. Således siger De den ene gang, at jeg må kunne huske det, og den anden gang, at det kan jeg ikke huske.
 Dommeren: Men vi kommer ikke udenom, at vi har to indbyrdes modstridende erklæringer. Den ene er lavet om på afgørende punkter.
 Schmidt: Der er altså strid om, om det er afgørende.
 Dommeren: Det er der ikke tvivl om. Der er udeladt det om Jacobsen, og man får en helt anden forklaring af, hvad han sagde, en helt anden forklaring. Altså, de to erklæringer må ses sammen og svækker værdien af hinanden.
 Retsmødet hævedes kl. 14,20.
 klik til Beretning IV


text:
Skat.dk: G.1.1 Vederlaget § 27, stk. 1
 Ved levering af varer og ydelser skal der betales moms af hele vederlaget, herunder tilskud, der er direkte forbundet med varens eller ydelsens pris, men ekskl. moms. Momslovens § 27, stk. 1, blev ved lov nr. 356 af 19. maj 2004 sprogligt bragt i overensstemmelse med den tilsvarende bestemmelse i 6. momsdirektivs artikel 11, punkt A, stk. 1, litra a). Direktivbestemmelsen findes nu i Momssystemdirektivets artikel 73.
 Der skal således betales moms af betalinger fra tredjemand, herunder tilskud, der er betinget af modydelser til tilskudsgiver, eller som er direkte forbundet med transaktionernes pris. Se G.1.1.1, G.1.1.2 og G.1.1.4.
 Vederlaget er som udgangspunkt lig med den fakturerede salgspris til den egentlige køber, jf. UfR 1977.376 Ø.
 At vederlaget er lig med den fakturerede salgspris, gælder også de tilfælde, hvor salgsprisen er mindre end fremstillings- eller indkøbsprisen. Hvor der er tale om handel mellem interesseforbundne parter, skal salgsmomsen dog i visse situationer beregnes af leverancens normalværdi, se afsnit G.3.
 Højesteret har i SKM2006.648.HR stadfæstet Østre Landsrets dom i SKM2005.448.ØLR. En hovedleverandørs datterselskab skulle betale moms af den fulde entreprisesum, uanset at et andet selskab havde udført en del af entreprisen for bygherren før overdragelsen af denne til datterselskabet. Efter de indgåede aftaler var det imidlertid datterselskabet, som havde oppebåret den fulde entreprisesum fra bygherren.
 Finansielt element i prisstruktur
 SKM2008.821.SR har Skatterådet truffet afgørelse om, at det samlede vederlag i forbindelse med salg af elektricitet er momspligtigt, uanset at prisen bliver fastsat bl.a. med baggrund i leverandørens handel med såkaldte "forwards" på Nordpool børsen. Skatterådet fandt ikke, at der blev leveret en særskilt finansiel ydelse i forbindelse med prisfastsættelsen for el-leverancerne. Det var bl.a. et led i kontrakten, atkunden skulle betale en merpris på 4 øre pr. kWh. Beløbet indgik i en samlet pulje, som bestod af alle tilsvarende kunders merpris. Puljen blev derefter forvaltet ved handler på Nordpool. Hvis den aktive forvaltning gav et positivt resultat, blev kundens elpris nedsat tilsvarende. Herved kunne kunden, hvis forvaltningen gik godt, spare mere end de 4 øre, men hvis resultatet blev negativt, kunne kunden ikke komme til at tabe mere end 4 øre. Skatterådet fandt, at hele vederlaget udgjorde momsgrundlaget efter § 27, stk. 1. Den finansielle element blev anset for en del af prisstrukturen (beregningsmetoden) - ikke en særskilt leverance.
 Tilsidesættelse af det aftalte vederlag
 Tilsidesættelse af et aftalt vederlag mellem køber og sælger kan ske, hvis reduktionen i salgsprisen må anses for at være betaling af modtagne varer eller ydelser, f.eks. et personales arbejdskraft.
 Kredit- og betalingskortgebyrer
 EF-Domstolen har i sag C-34/99, Primback Ltd, fastslået, at beskatningsgrundlaget ved levering af varer er det samlede beløb, som køberen skal betale i henhold til den salgspris, som er faktureret uanset, sælger har indgået en aftale med en finansieringsvirksomhed, hvorefter finansieringsvirksomheden kun betaler sælger et mindre beløb end sælger har faktureret som salgspris til køberen. De nærmere omstændigheder i sagen er, at Primback er en detailhandler, der sælger møbler. Ved salg til private tilbydes disse en rentefri kredit, som


text:
ydes af en finansieringsvirksomhed. Benytter kunderne denne kreditmulighed, indgår de en låneaftale med finansieringsvirksomheden, hvor den årlige rentesats er fastsat til 0. Finansieringsvirksomheden får ikke ret til varerne. Primback fakturerer den fulde salgspris til kunderne, som betaler dette beløb til finansieringsvirksomheden. Finansieringsvirksomheden betaler dog et mindre beløb til Primback, idet en del af det indbetalte beløb fra kunderne udgør en kommission til finansieringsvirksomheden. Selve aftalen mellem Primback og finansieringsvirksomheden har kunderne ikke kendskab til.
 Se SKM2007.157.SR, der omhandler en virksomhed, der i henhold til indgået finansieringsaftale overdrager sine debitorer til en finansieringsvirksomhed og derved afgiver et kursnedslag, hvormed virksomhedens faktiske modtagne betaling er mindre end det vederlag, der opkræves kunden. Skatterådet traf afgørelse om, at virksomheden ikke må afregne moms af det reducerede afgiftsgrundlag, men skal afregne moms af den fulde salgssum, der er faktureret kunden, heri ikke indbefattet momsen.
 Se endvidere i denne forbindelse Rådets forordning (EF) nr. 1777/2005 af 17. oktober 2005 om foranstaltninger til gennemførelse af direktiv 77/388/EØF om det fælles merværdiafgiftssystem, artikel 13, hvori det er fastsat, at hvis en leverandør af varer og ydelser som en forudsætning for at acceptere betaling via kredit- og debetkort kræver, at kunden betaler et beløb til ham selv eller en anden virksomhed, og den samlede pris, der skal betales af kunden, ikke er påvirket af betalingsmåden, udgør dette beløb også en del af det afgiftspligtige beløb for leveringen af varerne og ydelserne i henhold til artikel 11 i direktiv 77/388/EØF.
 Told- og Skattestyrelsen har i TSS-cirkulære 2004-40 meddelt, at det er Skatteministeriet opfattelse, at det gebyr, som visse virksomheder fra 1. januar 2005 i medfør af § 14 i lov om visse betalingsmidler (betalingsmiddelloven) kan opkræve fra deres kunder, når kunderne betaler med Dankort m.v., må anses for et særskilt vederlag for en betalingstransaktion omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 11. Gebyret er derfor momsfrit. Se afsnit D.11.11.6.3.
 Hvis virksomheden ikke opkræver et særskilt gebyr for kundens brug af Dankort m.v. som betalingsmiddel, skal virksomhedens udgift til betalingstransaktionen fortsat indgå i momsgrundlaget for den leverede vare eller ydelse, jf. momslovens § 27, stk. 1. Det gebyr, som virksomheden i denne situation selv skal betale til indløseren, jf. betalingsmiddellovens § 14, kan således ikke modregnes i momsgrundlaget for den leverede vare eller ydelse. Det samme gælder, hvis virksomheden i faktura, på kassebon eller lign. opkræver et gebyr for kundens brug af Dankort m.v., men ikke opkræver et samlet vederlag for leveringen, der er større end ved kontant betaling.
 Levering af momspligtige og momsfrie varer og ydelser
 For leverancer, der omfatter levering af både momspligtige og momsfrie varer og ydelser, skal der kun opkræves moms af den momspligtige del af leverancen. Se for eksempel TfS 1997, 671, hvor virksomheden havde både momspligtig opstaldning af heste og momsfri udlejning af staldplads.
 Der skal beregnes moms af det samlede vederlag for en momspligtig leverance, selvom der indgår ydelser, som isoleret set ikke er momspligtige. Det er en forudsætning, at de momsfrie ydelser ikke i momsmæssig henseende kan udskilles af det samlede


text:
vederlag, jf. D.2.3. Det gælder for leverancer af momsfrie ydelser, der er nøje forbundet med en momspligtig leverance, og kan ikke omgås ved at foretage særskilt fakturering af de ydelser, som isoleret set er momsfrie, jf. UfR 1970.813 H.
 Endvidere har Landsskatteretten i SKM2001.36.LSR anført, at selv om vederlaget fra en delebilforenings medlemmer i en vis udstrækning blev benyttet til ydelser som porto, forsikringer, og vægtafgift, var disse udgifter en integreret del af vederlaget for at leje bilerne i lighed med andre omkostninger, og derfor skulle der betales moms af hele vederlaget.
 Se D.2.3.2 om sammensatte ydelser.
 Et rejsebureau, som til brug for pakkerejser omfattet af fritagelsen i § 13, stk. 1, nr. 16, bruger egne ydelser, skal beregne moms af værdien af egne ydelser i henhold til § 27, jf. SKM2001.387.TSS.
 Fritagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 16 om rejsebureauvirksomhed, har baggrund i Momssystemdirektivets artikel 371, jf. bilag X, del B (tidligere 6. direktivs artikel 28, stk. 3, litra b), jf. bilag F), der bemyndiger medlemsstaterne til fortsat at fritage ydelser leveret af de i artikel 306 (tidligere 6. direktivs artikel 26) omhandlede rejsebureauer og af rejsebureauer, der handler i den rejsendes navn og for hans regning, i forbindelse med rejser inden for Fællesskabet. Se D.11.16.
 Fra den 1. januar 2011 afskaffes den hidtidige momsfritagelse for rejsebureauvirksomhed, jf. lov nr. 520 af 12. juni 2009. Fra samme dato finder EU ́s særordning med anvendelse af fortjenstmargenen anvendelse i Danmark. Se Q.3.
 EF-domstolen har i dom i sag C-291/03, MyTravel plc, taget stilling til fordelingen af pakkeprisen mellem ydelser omfattet af 6. direktivs artikel 26 (særordningen) og egne ydelser, herunder fortolkningen af præmis 45 og 46 i domstolens tidligere dom i de forenede sager C-308/96 og C-94/97, Madgett og Baldwin (Howden Court Hotel).
 MyTravel organiserer turistrejser. Pakkerejserne er sammensat af indkvarteringsydelser, som MyTravel køber af trediemand, og transport til distinationen, som MyTravel udfører med egne fly. I henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning om særordningen for rejsebureauer, jf. 6. momsdirektivs artikel 26, skal det samlede beløb, som personer, der organiserer turistrejser, modtager, fordeles på de ydelser, der er købt af trediemand, og egne ydelser, efter de faktiske omkostninger til hver enkelt bestanddel.
 MyTravel havde udarbejdet sine momsangivelser for perioden 1995-1999 efter denne ordning benævnt "TOMS-metoden". Ordningen blev bestridt af ejeren af et hotel i England i de forenede sager C-308/96 og C-94/97, Madgett og Baldwin. EF-domstolen fastslog i sin dom i sagen, at det ikke kan forlanges, at en erhvervsdrivende skal beregne, hvilken del af pakkerejsen der svarer til hans egen ydelse, efter princippet om faktiske omkostninger, når denne del kan udskilles af pakkerejsen på grundlag af markedsprisen for ydelser, der svarer til dem, som indgår i pakkerejsen.
 Efter Madgett og Baldwin-dommen, ønskede MyTravel at foretage en ny beregning af sin moms for årene 1995-1997 på grundlag af markedsprisen for flybilletter solgt som en del af en pakke. I følge MyTravels beregninger af markedsværdien af egne ydelser vedrørende flytransport, havde MyTravel således betalt for meget moms i den


text:
periode. For de efterfølgende år besluttede MyTravel imidlertid ikke at anvende markedsværdien, idet beregningen ikke var til MyTravels fordel. Det samme gjorde sig gældende for krydstogter med egne skibe, hvor MyTravel heller ikke ville basere sig på markedsværdien med henblik på at udskille den del af pakken, som kan henføres hertil.
 Domstolen udtaler i præmis 19, at det for det første skal undersøges, om en afgiftspligtig person, der er omfattet af sjette direktivs artikel 26, kun kan fordele pakkeprisen efter metoden med markedsprisen for de egne ydelser, såfremt en sådan metode faktisk er mere enkel i den afgiftspligtige persons situation og giver et momstilsvar af lignende størrelse som det, der følger af den omkostningsbaserede metode.
 Domstolen bemærker i præmis 22 og 23, at som generaladvokaten har anført i punkt 51 i forslaget til afgørelse, fremgår det af Madgett og Baldwin-dommens præmis 45, at grundene til, at Domstolen har anset metoden med markedsprisen for mere enkel, intet har at gøre med de særlige omstændigheder i denne sag. Anvendelsen af kriteriet med markedsprisen er derfor ikke betinget af, at denne metode er mere enkel end den omkostningsbaserede metode.
 Hvad angår momstilsvarets størrelse udtaler domstolen i præmis 24, at det skal undersøges, om anvendelsen af metoden med markedsprisen er betinget af, at den giver det samme eller næsten det samme momstilsvar som den omkostningsbaserede metode.
 Domstolen bemærker i præmis 26, at den omstændighed, at anvendelsen af disse to metoder medfører, at der beregnes et ensartet afgiftstilsvar, fremstår som et underordnet forhold, idet det i Madgett og Baldwin-dommens præmis 46 er fremført mellem bindestreger.
 Domstolen udtaler i præmis 28, at det under disse omstændigheder ikke er en betingelse for, at en afgiftspligtig person omfattet af sjette direktivs artikel 26, som mod betaling af et fast beløb sælger ydelser købt hos tredjemand og egne ydelser til rejsende, kan anvende metoden med markedsprisen til at fordele dette faste beløb, at denne metode giver et momstilsvar af lignende størrelse som det, der følger af den omkostningsbaserede metode.
 EF-domstolen udtaler i præmis 29 - 41:
 Det skal undersøges, om det beror på den afgiftspligtige persons skøn, om markedsprisen skal anvendes, når denne kan fastslås.
 Det bemærkes, at det grundprincip, som momsen bygger på, består i, at formålet med ordningen for denne forbrugsafgift alene er at beskatte den endelige forbruger. Momsen er nøjagtigt proportional med prisen på goderne og tjenesteydelserne. Momsen skal opkræves af de afgiftspligtige for afgiftsmyndighederne på hvert stadium af produktions- og distributionsprocessen, og den skal indbetales til afgiftsmyndighederne. Ifølge systemets grundprincip og de nærmere regler for systemets funktion skal den moms, afgiftsmyndighederne modtager, således være lig med den afgift, der faktisk er opkrævet hos den endelige forbruger (jf. i denne retning dom af 24.10.1996, sag C-317/94, Elida Gibbs, Sml. I, s. 5339, præmis 18-24). Betingelserne for at anvende særordningen i sjette direktivs artikel 26 til fordel for rejsebureauer og personer, der organiserer turistrejser, når den afgiftspligtige mod betaling af et fast beløb sælger både ydelser købt hos tredjemand og egne ydelser til den rejsende, kan ikke


text:
ændre ved dette grundprincip for momssystemet.
 Det fremgår af Madgett og Baldwin-dommen, at metoden med markedsværdien kan anvendes, når det er muligt at udskille den del af pakkeprisen, der svarer til den egne ydelse, på grundlag af markedsprisen for ydelser, der svarer til dem, som indgår i pakkerejsen. Dette må dog ikke føre til den konklusion, at en afgiftspligtig person kan anvende metoden efter eget skøn afhængig af, om en sådan anvendelse medfører en nedsættelse af den afgiftspligtige persons afgiftstilsvar i forhold til det, som anvendelse af den omkostningsbaserede metode ville føre til.
 Den omstændighed, at afgiftspligtige personer tillægges en sådan rettighed, kan medføre, at de kunstigt forhøjer beskatningsgrundlaget for den del af pakken, der beskattes efter den laveste sats, og således skaber en konkurrencemæssig ulighed mellem erhvervsdrivende til fordel for dem, der har etableret hovedsædet for deres økonomiske aktiviteter eller et fast forretningssted i en medlemsstat, som beskatter visse transaktioner efter meget lave satser, endog efter nulsats, som f.eks. i Det Forenede Kongerige med hensyn til personbefordring. En sådan fortolkning kan derfor være i strid med princippet om momsens neutralitet.
 Herved bemærkes, at fællesskabslovgiver, som det fremgår af niende betragtning til sjette direktiv, har ønsket en harmonisering af beskatningsgrundlaget, »for at anvendelsen af fællesskabssatsen på afgiftspligtige transaktioner fører til sammenlignelige resultater i samtlige medlemsstater«. Denne harmonisering skal således sikre, at økonomisk og handelsmæssigt sammenlignelige situationer behandles på samme måde hvad angår anvendelsen af momssystemet. Denne harmonisering bidrager således til at sikre systemets neutralitet.
 Som generaladvokaten har anført i punkt 68 i forslaget til afgørelse, har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ret i, at pakkeprisen skal fordeles mellem ydelser købt hos tredjemand og egne ydelser på grundlag af markedsprisen for de egne ydelser, når denne kan fastslås. Som generaladvokaten også har anført i punkt 69 i forslaget til afgørelse, er det derimod vanskeligt helt at udelukke, at denne løsning kan fraviges. Det kan derfor antages, at et rejsebureau eller en person, der organiserer turistrejser, der er i stand til at godtgøre, at den omkostningsbaserede metode giver et pålideligt billede af pakkeprisens sammensætning, kan fordele sine faste priser efter denne metode i stedet for at anvende metoden med markedspris.
 Et rejsebureau eller en person, der organiserer turistrejser, som mod betaling af et fast beløb sælger ydelser købt hos tredjemand og egne ydelser til den rejsende, skal derfor principielt beregne sine egne ydelsers andel af det faste beløb på grundlag af markedsprisen, når denne pris kan beregnes. Dette gælder dog ikke, hvis vedkommende er i stand til at godtgøre, at den omkostningsbaserede metode for den pågældende afgiftsperiode giver et pålideligt billede af pakkeprisens faktiske sammensætning.
 Det tilkommer desuden de nationale afgiftsmyndigheder og i givet fald den nationale ret at vurdere, om det er muligt at udskille den del af pakkeprisen, der svarer til de egne ydelser, på grundlag af ydelsernes markedspris, og i den forbindelse at fastsætte, hvilket marked der er mest relevant.
 Endelig ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt, hvorledes pakkeprisen skal fordeles, når den afgiftspligtige ikke er i stand til


text:
at fastlægge markedsprisen for visse egne ydelser, fordi han ikke sælger tilsvarende ydelser til kunder, der ikke gør brug af pakken. Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om dette kriterium under disse omstændigheder alligevel kan anvendes på egne ydelser, hvis markedspris kan fastlægges.
 Herved bemærkes, således som generaladvokaten har anført i punkt 77 i forslaget til afgørelse, at den omstændighed, at markedsprisen ikke kan fastlægges for samtlige egne ydelser leveret af den afgiftspligtige, ikke kan begrunde, at dette kriterium ikke anvendes ved vurderingen af de ydelser, for hvilke markedsprisen kan beregnes. I så fald skal den afgiftspligtige ganske rigtigt fordele pakkeprisen efter begge beregningsmetoder for egne ydelser. Der er for så vidt ikke uovervindelige praktiske vanskeligheder ved således at kombinere de to metoder.
 Selv om sjette direktivs artikel 26, som generaladvokaten har anført i punkt 77 i forslaget til afgørelse, har til formål at tilpasse momsreglerne til de særlige forhold, der præger rejsebureauvirksomhed, og således mindske de praktiske vanskeligheder, der kan hæmme denne virksomhed, er formålet med den ordning, der er indført ved artikel 26, i modsætning til ordningen for små virksomheder og landbrugsproducenter, ikke at forenkle de regnskabsmæssige krav, som det almindelige momssystem stiller. I artikel 26, stk. 3, bestemmes således, at hvis de transaktioner, der præsteres for disse erhvervsdrivende af andre afgiftspligtige personer, gennemføres såvel inden for som uden for Det Europæiske Fællesskab, skal kun den del af pakkeprisen, som vedrører de uden for Fællesskabet gennemførte transaktioner, anses for afgiftsfri. Anvendelsen af en sådan bestemmelse kan ligeledes tvinge rejsebureauerne til at foretage forholdsvis tekniske opdelinger af pakkepriserne.
 Der er under disse omstændigheder ikke tilstrækkeligt grundlag for i et tilfælde som det i hovedsagen foreliggende at forkaste anvendelsen af markedsprisen. En afgiftspligtig person kan derfor for samme afgiftsperiode anvende metoden med markedsprisen på visse ydelser og ikke på andre, hvis han ikke er i stand til at beregne markedsprisen for disse andre ydelser.
 De andre dele af det første spørgsmål skal derfor besvares med, at sjette direktivs artikel 26 skal fortolkes således, at et rejsebureau eller en person, der organiserer turistrejser, og som mod betaling af et fast beløb sælger ydelser købt hos tredjemand og egne ydelser til den rejsende, principielt skal beregne sine egne ydelsers andel af det faste beløb på grundlag af markedsprisen, når denne pris kan beregnes. I så fald kan en afgiftspligtig alene anvende den omkostningsbaserede metode, såfremt han godtgør, at denne metode giver et pålideligt billede af pakkeprisens faktiske sammensætning. Anvendelsen af markedsprisen er ikke betinget af, at denne metode er mere enkel end den omkostningsbaserede metode, eller af, at den giver det samme eller nogenlunde det samme momstilsvar som den omkostningsbaserede metode. Derfor:
 kan et rejsebureau eller en person, der organiserer turistrejser, ikke efter eget skøn anvende metoden med markedsprisen
 finder sidstnævnte metode anvendelse på egne ydelser, hvis markedspris kan fastlægges, også selv om prisen for visse egne ydelser inden for pakken ikke kan fastlægges for samme beskatningsperiode, fordi den afgiftspligtige ikke sælger tilsvarende ydelser uden for pakken.
 EF-domstolen har kun besvaret det


text:
andet forelagte spørgsmål for så vidt som det drejer sig om, hvorvidt gennemsnitspriser kan lægges til grund for beregningen af markedsprisen, jf. præmis 43.
 I præmis 44 udtaler domstolen, at der intet er til hinder for en sådan praksis. En gennemsnitspris kan vise sig at være mere repræsentativ, når der som i den foreliggende sag er store udsving i priserne for tilsvarende ydelser, der ikke sælges som en del af en pakke. Den forelæggende ret, som det i hvert enkelt tilfælde påhviler at fastslå, hvilken pris der er mest i overensstemmelse med sjette direktivs ånd, kan således lovligt fastlægge markedsprisen for de flyrejser, MyTravel sælger som led i en pakkerejse, ud fra den gennemsnitlige salgspris for de flybilletter, den afgiftspligtige sælger til samme eller en lignende destination. Det påhviler den forelæggende ret at foretage de nødvendige korrektioner i disse gennemsnitsværdier for at tage hensyn til f.eks., at flybilletter tilbydes de rejsendes børn gratis eller til nedsat pris, når der er tale om pakkerejser.
 Det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at det under hensyn til omstændighederne i hovedsagen tilkommer den forelæggende ret at fastlægge markedsprisen for de flyrejser, der i hovedsagen er solgt som led i en pakkerejse. Den forelæggende ret kan beregne denne markedspris ud fra gennemsnitspriser. I denne forbindelse kan markedet for pladser, der er solgt til andre personer, der organiserer turistrejser, være det mest relevante marked, jf. præmis 45.
 Momsfrie og momspligtige formidlingsydelser
 Salg af færgebilletter kan ske som kombinationsbilletter, dvs. billetter, der dækker transport af såvel bilen som medfølgende personer. Billetprisen er den samme uanset, om der er en eller flere personer i bilen. Da en kombinationsbillet dækker både en momspligtig ydelse (biltransporten) og en momsfri ydelse (personbefordring), skal rederierne opdele billetprisen på disse delydelser.
 Fordelingen kan for eksempel ske på grundlag af et persongennemsnit, - hvilket typisk sker i dag. Opgørelsen kan i disse tilfælde ske på følgende måde:
 Hvis billetten dækker transport af et køretøj med op til fem personer, beregnes et persongennmsnit på baggrund af antallet af overførte køretøjer og antallet af personer. Der skal beregnes et særskilt persongennemsnit for henholdsvis personbiler og varebiler, da persongennemsittet er lavere for varebiler end for personbiler. Momsen udgør 20 % af billetprisen inkl. moms fratrukket prisen på en ordinær personbillet ganget med persongennemsnittet.
 20 pct. eller 25 pct.
 I SKM2002.81.TSS har Told- og Skattestyrelsen præciseret, hvornår beregningen af moms er 20 pct. eller 25 pct., når en virksomhed fejlagtigt har undladt at opkræve moms, og der efterfølgende skal ske efteropkrævning. Præciseringen sker efter, at Landsskatteretten i en række kendelser har taget stilling til momsbeløbets størrelse i henhold til § 27, stk. 1, jf. § 33.
 Momspligtigt tilskud. Momsen beregnes som 20 pct. af vederlaget.
 Leverancen er momspligtig, men parterne har oprindelig forudsat, at der var tale om en momsfri leverance i henhold til §§ 8, 13 eller 34. Der skal afregnes 25 pct. i moms af det fakturerede beløb/overdragelsessummen. Se SKM2001.33.LSR, SKM2001.149.LSR, SKM2001.456.LSR, SKM2005.265.LSR samt SKM2005.278.ØLR.
 Udeholdt omsætning. Beregningen af moms er afhængig af, om beregningsgrundlaget


text:
er inklusiv eller eksklusiv moms. Foretages en skønsmæssig ansættelse i henhold til opkrævningslovens § 5, stk. 2, bl.a. ud fra et anslået salg med en salgspris inklusive moms, så skal momsen beregnes som 20 pct. af den skønnede omsætning. Foretages en skønsmæssig ansættelse på baggrund af oplysninger, der ikke omfatter en salgspris inklusive moms, så skal momsen beregnes som 25 pct. af den skønnede omsætning.
 Landsretten havde i SKM2005.161.VLR lagt til grund, at selskabet havde tiltænkt leverancerne som momsfri, hvorfor landsretten fandt, at de fakturerede beløb udgjorde den samlede salgssum, hvorfor der herefter betales 25 pct., jf. momslovens § 27, stk. 1, 1. pkt. Selskabet ankede Vestre Landsrets dom til Højesteret og ønskede i denne forbindelse at stille følgende spørgsmål til EF-Domstolen:
 Højesteret bestemte i SKM2007.128.HR, at anmodningen om forelæggelse af de nævnte spørgsmål for EF-Domstolen ikke skulle tages til følge, idet Højesteret i relation til det første spørgsmål anførte, at der ikke forelå nogen tvivl om, at medlemsstaterne kan betinge momsfritagelse af, at erhververen er registreret for merværdiafgift, jf. momslovens § 34, stk. 1, nr. 1. Endvidere anførte Højesteret, at der ikke i relation til det andet spørgsmål fandtes at bestå nogen rimelig tvivl vedrørende fortolkningen af 6. momsdirektivs artikel 11, pkt. A. Efterfølgende hævede selskabet anken for Højesteret.
 Hvis fakturabeløbet ved salget er angivet i fremmed valuta, omregnes beløbet til danske kroner ved bogføringen. Som omregningskurs anvendes valutakursen på leveringstidspunktet. Ved EU-erhvervelser kan toldkursen anvendes i stedet for dagskursen, jf. § 71, stk. 3, i momsbekendtgørelsen.
 For virksomheder, som vælger at føre regnskabet i fremmed valuta eller euro, kan henvises til regnskabsbestemmelserne i afsnit N.5 samt momsbekendtgørelsens § 71.
 Grundlaget for beregning af momsen er det aftalte vederlag. Der kan således ikke ske afrunding af fakturerede beløb før beregning af momsen.
 Denne praksis er i overensstemmelse med EU-retten. Se evt. dommen i sag C-302/07, Wetherspoon.
 Det er uden betydning, om vederlaget ydes som et engangsvederlag eller gennem løbende betalinger. Der skal således også opkræves moms af licenser og royalties og af engangsafgifter, som en virksomhed afkræver nye forhandlere af virksomhedens varer som betingelse for godkendelse som forhandler.
 Legatgravstreder
 Sikkerhedsstillelser, f.eks. bank- og forsikringsgarantier eller ejerpantebreve, som leverandører måtte kræve for at sikre sig købers opfyldelse af sine forpligtelser i henhold til indgåede aftaler, påvirker ikke momsgrundlaget, så længe sikkerhedsstillelsen ikke kræves udbetalt.
 Deposita og kapitalindskud
 Momsnævnet har truffet en række afgørelser om, i hvilket omfang deposita og kapitalindskud er omfattet af momslovens § 27, stk. 2, nr. 3, om tilslutnings- og oprettelsesafgifter. Spørgsmålet om, i hvilket omfang disse betalinger indgår i momsgrundlaget, vil derfor blive omtalt i forbindelse med denne bestemmelse, se G.1.2.3.
 Ved salg af f.eks. udlejningsejendomme kan det forekomme, at sælger garanterer køber en vis indtjening. Kommer garantien til udbetaling, fordi køber ikke kan udleje den købte ejendom eller ikke kan udleje den til den garanterede leje, skal der kun beregnes moms af det udbetalte garantibeløb, hvis garantien anses for at være en del af en momspligtig leverance.
 I TfS 1994, 80, fandt Momsnævnet, at et


text:
garantibeløb skulle betragtes som en momsfri erstatning og en del af betalingen for den faste ejendom. Sælger af den faste ejendom havde i forbindelse med salget garanteret køber en grundlejeindtægt i de første 5 år efter salget. Garantibeløbet skulle udbetales, hvis udlejningen skete til en lavere leje end den, der var gældende på salgstidspunktet, eller hvis lejer ikke betalte den aftalte leje.
 Ændrer køber f.eks. efterfølgende en indgået aftale, således at køber aftager et mindre parti varer end oprindeligt aftalt, vil sælger i nogle tilfælde afkræve køber et erstatnings- eller godtgørelsesbeløb til dækning af de faste omkostninger. Sælger skal i givet fald svare moms af erstatningsbeløbet, fordi beløbet må anses for at være en ændring af den oprindelige pris og dermed en del af vederlaget.
 Se endvidere SKM2004.402.LSR, om en lejers betaling af en erstatning for opsigelse før tid af en lejekontrakt vedrørende en fast ejendom, der var omfattet af en frivillig momsregistrering , jf. momslovens § 51, stk. 1. Landsskatteretten fandt, at udlejer måtte anses at have leveret en tjenesteydelse til lejer ved at frigøre lejer for dennes forpligtelser i henhold til lejekontrakten, der indeholdt en uopsigelighedsklausul. Erstatningen udgjorde modydelsen for udlejers tjenesteydelse, der var momspligtig, jf. momslovens § 4.
 Derimod var der i SKM2004.497.LSR kun momspligt for en del af en bankgaranti udbetalt efter misligeholdelse af forpligtelserne i henhold til en lejekontrakt. Lejer fraflyttede lejemålet uden at opsige lejemålet og betalte ikke leje for tiden efter fraflytningen. Udlejer opsagde herefter lejemålet med forkortet varsel. Bankgarantien blev udbetalt til udlejer. Landsskatteretten fandt, at den del af bankgarantien, der forholdsmæssigt vedrørte perioden indtil udløbet af udlejers forkortede varsel for opsigelsen af lejemålet, måtte anses for vederlag for levering af en ydelse til lejer. Denne del var momspligtig efter momslovens § 4. Den del af den udbetalte garanti, der forholdsmæssigt vedrørte perioden efter udløbet af det forkortede varsel, måtte derimod anses for en erstatning, som ikke var momspligtig. Det var uden betydning, at lejer efter erhvervslejeloven var forpligtet til at betale leje for tiden indtil, at lejer kunne være flyttet med aftalt varsel, idet der blot var tale om en objektiveret beregning af erstatningen til udlejer som følge af misligeholdelsen af lejeaftalen.
 Der skal svares moms af erstatningsbeløb, der modtages fra forsikringsselskaber ved levering af erstatningsvarer eller reparationsydelser til virksomhedens kunder, se TfS 1992, 46.
 Der skal ikke svares moms af erstatningsbeløb, som betales, fordi der sker annullering af afgivne tilbud. Grunden er, at der ikke finder en levering sted, og at erstatningen derfor ikke er betaling for en momspligtig leverance.
 Der skal heller ikke betales moms af erstatninger fra forsikringsselskaber for varer, der er beskadiget eller gået tabt f.eks. som følge af brandskade eller indbrud.
 EF-domstolen har i sag C-277/05, Société thermale d'Eugénie-les-Bains, fastslået, at beløb, der betales i form af et depositum inden for rammerne af aftaler om levering af momspligtige hotelydelser - når kunden gør brug af sin mulighed for annullation, og bestyreren af hotelvirksomheden beholder disse beløb - skal anses for godtgørelse for det tab, der er


text:
lidt som følge af kundens annullation. Depositummet er herved uden direkte sammenhæng med nogen form for levering af tjenesteydelser mod vederlag, og er derfor som sådan ikke momspligtig. EF-domstolen ses imidlertid ikke herved at have taget stilling til, hvorvidt dette ligeledes er gældende, såfremt afbestillingen foretages efter leverancens påbegyndelse. Såfremt sådanne beløb beholdes anses de for momspligtige, jf. TfS1999.173.
 Præmier ved arkitektkonkurrencer
 I afgørelsen SKM2003.527.LSR er det med henvisning til Tolsma-dommen (C-13/93) fastslået, at præmier, som et arkitektfirma modtager ved deltagelse i en åben (offentlig) arkitektkonkurrence, ikke er momspligtige. Dette skyldes, at præmien ikke kan anses som vederlag for levering af en tjenesteydelse. Konkurrenceudbyderen har således ikke været forpligtet til at udbetale en præmie til arkitektfirmaet. Der forligger derfor ikke et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser, hvor det vederlag, som tjenesteyderen (arkitektfirmaet) har modtaget, udgør den faktiske modværdi af den ydelse, som leveres til modtageren (konkurrenceudbyderen). Er præmien derimod en del af honoraret for benyttelsen af projektet, er der tale om et momspligtigt vederlag. Se også afsnit Q.1.3.1. Der er fradragsret for moms af arkitektfirmaers udgifter afholdt i forbindelse med deltagelse i arkitektkonkurrencer, jf. SKM2003.527.LSR, se afsnit J.1.1.13.
 Tilbagediskontering af leasingydelser
 En forhøjet parkeringsafgift, som blev opkrævet af et parkeringsanlæg ved parkering i strid med forskrifterne, er af Højesteret blevet anset for at være et vederlag for en momspligtig ydelse. Afgiften skulle derfor indgå i momsgrundlaget, se TfS 1996, 357.
 Godtgørelse af registreringsafgift
 Told- og Skattestyrelsen oplyser i SKM2003.485.TSS, at en forhandler af brugte motorkøretøjer skal medregne registreringsafgift godtgjort efter reglerne i lov nr. 342 af 27. maj 2002 om godtgørelse af registreringsafgift ved udførsel af brugte biler og motorcykler til salgsprisen ved beregning af moms efter reglerne i momslovens § 71. Den godtgjorte registreringsafgift skal indgå som en del af forhandlerens salgspris. Skatterådet kommer til samme resultat i SKM2007.531.SR.
 Landsskatteretten underkender Skatterådets afgørelse ved kendelse, gengivet i SKM2008.983.LSR. Godtgørelse af registreringsafgift udbetales af SKAT ved køretøjets afmeldelse fra motorregisteret og efterfølgende udførsel fra Danmark. Det er ikke en forudsætning at der foreligger et salg. En bilforhandler skal herefter ikke medregne den godtgjorte registreringsafgift til salgsprisen ved beregning af moms ved salg af et brugt motorkøretøj til udlandet, iht. § 71, jf. § 27, stk. 1. SKM2008.983.LSR medfører en ændring af praksis som den fremgår af SKM2003.485.TSS. Ændring af praksis samt meddelelse om genoptagelse er udsendt ved SKM2009.138.SKAT.
 EF-domstolen har i sagen C-498/99 Town & County Factors Ltd fastslået, at den samlede gebyrsum, arrangøren af en konkurrence har modtaget, udgør beskatningsgrundlaget for konkurrencen, når arrangøren frit kan disponere over dette beløb.
 Told- og Skattestyrelsen har i TfS 1998, 438, truffet afgørelse om, at der ikke skal beregnes moms af institutioners lønudgifter i forbindelse med vask og rengøring til beboere på plejehjem. Der skal således kun beregnes moms af det beløb, som opkræves hos beboerne.
 Afholder en virksomhed udgifter i købers navn og for dennes regning, kan udgiften under visse omstændigheder holdes uden for momsgrundlaget efter reglerne om udlæg i momslovens § 27, stk. 3, nr. 3, se