text:
kunne karakteriseres som hovedanlæg, da begge gav adgang til en flerhed af boliger, som i tilfælde af udstykning ville have ligget på hver sin grund. Fradrag.
 SKM2013.829.BR
 Godtgjort, at udgiften til kloakforsyningsanlæg var bekostet af sagsøger. Fradrag.
 Se også SKM2016.164.BR, SKM2017.15.BR (vedrørende intern vej) og xSKM2017.404.BR (vedrørende intern varmforsyning)x
 SKM2013.819.BR
 De omtvistede ledninger til kloakforsyning kunne karakteriseres som hovedledninger, da de ville kunne betjene flere ejendomme på tilsvarende vis som de ledninger, sagsøger havde fået fradrag for ved den administrative behandling af sagen. Yderligere fradrag.
 Da der efter lokalplanen kun var tilladt randbebyggelse på grunden, og denne bebyggelse lå ud til offentlig vej, var det ikke godtgjort, at en ledning til varmeforsyning, som var ført tværs over grunden, ville øge værdien af grunden, hvis denne blev udstykket. Ikke fradrag.
 Se også SKM2015.249.BR (anket)
 SKM2013.774.BR
 Ikke yderligere fradrag for internt vejanlæg, idet retten lagde vægt på bl.a. grundens størrelse. Heller ikke yderligere fradrag for udgifter til intern kloakforsyning eller landinspektør.
 Se også SKM2013.806.BR (anket), SKM2013.840.BR, SKM2014.547.BR (anket), SKM2014.180.BR SKM2014.370.BR, og SKM2015.298.BR
 SKM2013.760.BR
 Ikke yderligere fradrag for det interne kloaksystem, da ledningerne, der nøje fulgte bebyggelsens forløb, ikke udgjorde et hovedanlæg. Tilsvarende gjaldt for et internt varmeforsyningsanlæg, der var dimensioneret til det konkrete byggeri.
 Se også SKM2013.844.BR , SKM2013.867.BR (anket), SKM2013.911.BR (anket), SKM2014.299.BR (anket), SKM2014.359.BR (anket), SKM2014.364.BR (anket), SKM2014.540.BR, SKM2015.68.BR (anket), SKM2015.110.BR, SKM2015.112.BR (anket), SKM2015.115.BR (anket), SKM2015.116.BR (anket), SKM2015.117.BR (anket), SKM2015.147.BR (anket), SKM2015.149.BR (anket), SKM2015.150.BR (anket), SKM2015.162.BR (anket), SKM2015.163.BR (anket), SKM2015.164.BR (anket), SKM2015.165.BR (anket, delvist hjemvist), SKM2015.237.BR (overvejende fradrag, anket), SKM2015.242.BR (anket), SKM2015.250.BR (anket), SKM2015.264.BR, SKM2015.311.BR (anket), SKM2015.351.BR (anket), SKM2015.546.BR (anket), og SKM2015.742.BR
 Sagsøgeren havde ikke dokumenteret eller sandsynliggjort, at sagsøgeren havde afholdt udgifter til ekstern vej. Ikke fradrag.
 Se også SKM2013.786.BR (kloakforsyning), SKM2013.520.BR (kloak- og vandforsyning) (anket), SKM2014.105.BR, SKM2014.235.BR (fradrag) og xSKM2017.140.BR (fradrag)x
 Der var med rette taget udgangspunkt i købsprisen for grundareal i forbindelse med udstykning ved fastsættelse af råjordsprisen.
 Se også SKM2015.351.BR (anket) og SKM2015.539.BR (Stadfæstede ved SKM2016.334.ØLR)
 Kørebane kunne ikke karakteriseres som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen og udgjorde en integreret del af parkeringsanlægget. Ikke fradrag.
 SKM2010.793.LSR
 Ikke fradrag for udgifter til landinspektør, jordbundsundersøgelse og intern vej.
 Ved fastsættelse af råjordspris kunne der tages udgangspunkt i vurdering foretaget efter VUL § 4 A (nu ophævet) for det oprindelige område.
 Udarbejdelse af lokalplan er en immateriel foranstaltning tæt knyttet til byggeriet. Ikke fradrag. Heller ikke godkendt fradrag for terrænregulering eller yderligere fradrag for udgifter til landinspektør. Derimod skønsmæssigt fradrag for udgifter til projektering og tilsyn, kloak- og vandforsyning og tilslutningsafgifter til vand og el.
 Blev anket vedr. stianlæg, se SKM2011.790.ØLR
 Ejendomme, der tidligere har været bebygget. Udelukker ikke fradrag for forbedringer for visse af de afholdte udgifter.
 SKM2006.787.LSR
 Opgørelse af værdistigning.


text:
Katolske nonner får medhold i Højesteret i sag mod Obama-administrationen - Katolsk Magasin
 Kommentarer lukket til Katolske nonner får medhold i Højesteret i sag mod Obama-administrationen 666 18 maj, 2016 Nyheder maj 18, 2016 Indlæg af Torben Riis
 Katolske nonner får medhold i Højesteret i sag mod Obama-administrationen
 Der var glæde og lettelse hos The Little Sisters of the Poor, da USA’s Højesteret den 16. maj offentliggjorde en enstemmig kendelse, der bekræfter deres ret til ikke at handle i strid med deres religiøse overbevisning. Konkret sender Højesteret bolden tilbage til de lavere retsinstanser, idet den pålægger dem at finde en løsning, der på den ene side tilgodeser søstrenes ret til ikke at handle mod deres samvittighed og på den anden side sikrer, at det personale, de beskæftiger, har adgang til bl.a. gratis prævention, sterilisation og abort.
 Læs også: Obamacare kan tvinge religiøse institutioner ud af USA
 Det afgørende i denne sammenhæng er, at Højesteret hermed har fastslået, at Obama-administrationen ikke kan idømme søstrene en bøde på 70 mio. dollars for at nægte at betale for ovennævnte såkaldte ”sundhedsydelser”. Sådanne udgifter skal fremtidigt dækkes af det offentlige.
 Søstrene har siden vedtagelsen af Obamas sundhedsreform i 2011 nægtet at bøje sig for kravet om, at arbejdsgiveren skal betale for de ansattes forbrug i så henseende og fik i første omgang medhold i Højesteret i form af en foreløbig fritagelse. Dernæst blev sagen taget op ved en appeldomstol, som afviste søstrenes krav. Søstrene vandt imidlertid ved en højere appeldomstol – en afgørelse, som regeringen så til sidst valgte at bringe ind for Højesteret.
 Højesterets afgørelse betyder også, at den argumentation, der blev brugt i den dom, der gik søstrene imod, er kendt ugyldig af Højesteret og dermed ikke kan bruges igen i senere afgørelser. Derfor ser søstrenes advokat Mark Rienzi også lyst på fremtiden og betegner afgørelsen som en game-changer, der vil få betydning for de mange verserende sager ved de forskellige retsinstanser. ”De Små Søstre,” tilføjede han, ”bruger deres liv på at tage sig af de dårligst stillede medlemmer af vores samfund. Det er et arbejde, vores regering burde værdsætte, ikke straffe. Det burde ikke være nødvendigt for dem at bekæmpe deres egen regering for at opnå en dispensation, som den allerede har givet tusinder af andre arbejdsgivere, heriblandt også store virksomheder som Exxcon og Pepsi Cola Bottling Company.”
 Adskillige Pro Life-ledere udtrykte da også tilfredshed med Højesterets afgørelse, således lederen af Judicial Crisis Network, Carrie Severino, som kaldte afgørelsen et slag i ansigtet på Obama-administrationens forsøg på at gennemtvinge sin liberale dagsorden på bekostning af religionsfriheden.
 Flere iagttagere hæfter sig imidlertid ved, at der ikke kunne mønstres et flertal i Højesteret for en konstatering af, at regeringens tvangsforanstaltninger strider imod forfatningen. Det understreger vigtigheden af den beslutning, som Obamas efterfølger skal træffe, når en ny højesteretsdommer skal udnævnes efter præsidentvalget i november.
 ← Kardinal Müller: Amoris laetitia tillader ikke kommunion til fraskilte gengifte Biskop Schneider: Ingen ”Kærlighedens Glæde” uden ”Sandhedens Glæde” → ← Previous Next →

type: other


text:
Publiceret: Fredag, 22. Juni 2018
 Skrevet af Ørn Bergmann
 A var ansat som traktorfører hos X (maskinstation) og arbejdede i årene 2010-13 mere end 48 timer ugentligt i gennemsnit i 32 referenceperioder (4-måneders perioder). A's arbejdstid varierede og udgjorde i 2010 gennemsnitligt 50,91 timer pr. uge, og han havde i 2010 i den 4-måneders periode, hvor han arbejdede mest, arbejdet 57,99 timer. I de øvrige år var de tilsvarende tal henholdsvis 51,44 og 61,17 timer (2011), 53,27 og 61,47 timer (2012) og 53,40 og 65,48 timer (2013). Efter ansættelsesforholdets ophør krævede A godtgørelse efter § 8, stk. 1, jf. § 4 i lov om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet i anledning af overskridelsen af lovens 48-timers grænse.
 For Højesteret angik sagen alene størrelsen af den godtgørelse, der skulle tilkendes A.
 Højesteret bemærkede, at arbejdstidsdirektivets bestemmelser om en maksimal ugentlig arbejdstid har til formål at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, og at godtgørelsen ikke er en kompensation for et økonomisk tab, men en godtgørelse for den særlige arbejdsbelastning, som overskridelsen af 48-timers grænsen indebærer.
 Højesteret fandt, at en godtgørelse for overskridelse af 48-timers grænsen som udgangspunkt bør udmåles til 25.000 kr., medmindre der er særlige holdepunkter for at gå op eller ned.
 Om den konkrete sag henviste Højesteret til, at A gentagne gange inden for en flerårig periode havde arbejdet ud over lovens 48-timers grænse og i flere referenceperioder arbejdet betydeligt over grænsen. Han udførte overarbejdet efter eget ønske og modtog fuld betaling herfor. Under hensyn til de omfattende og gentagne overskridelser af 48-timers grænsen tiltrådte Højesteret, at godtgørelsen til A var fastsat til 50.000 kr. 1
 Den ansatte A har forklaret, at han den 1. juli 2008 blev ansat som traktorfører hos maskinstation X, alt således som det fremgår af ansættelseskontrakt med senere tillæg. Arbejdet var meget sæsonpræget, og navnligt i februar/marts måned samt i høsten og om efteråret kunne der være flere uger, hvor der blev arbejdet rigtigt mange timer.
 X var den, der pr. telefon eller om morgenen gav besked om, hvor han og de mange andre ansatte skulle hen og udføre en given arbejdsopgave. De ansatte kunne herefter mere eller mindre frit selv bestemme, hvornår de mødte og hvor mange timer, de arbejdede pr. dag, blot opgaven blev løst indenfor en fastsat frist. Han og de andre ansatte startede ofte før kl. 07.30 og fortsatte til længe efter kl. 17.00, hvis arbejdet hos kunden kunne gøres færdig den pågældende dag. Han følte det vanskeligt at sige nej til overarbejde, idet han så ville blive betragtet som »en kylling« af de andre i branchen. Af samme årsag havde han aldrig afvist eller vægret sig ved overarbejde, medmindre han skulle til begravelse eller noget andet uopsætteligt. Efter han ́s opfattelse »var det nok fyringsgrund«, hvis han nægtede at arbejde mere end de aftalte 42,5 timer om ugen og/eller fastholdt den daglige arbejdstid. Foruden ham var der mellem 9 og 12 andre ansatte. Disse arbejdede lige så meget som han selv og nogle få endda endnu mere. Hvis der har


text:
været travlt i foråret eller omkring høsten har han flere gange arbejdet i weekend'en og på tidspunkter, hvor man normalt holder sommerferie. Han har aldrig nægtet dette, ligesom han ej heller på noget tidspunkt har fået afslag på at holde f.eks. 2-3 ugers sommerferie. Selv om han arbejdede mange timer, har han på et tidspunkt spurgt X om tilladelse til at køre lastbil for »i - - -«, men dette skulle alene været i »de stille perioder«, hvor han ikke tjente så meget. På grund af uenighed omkring han’s ønske om en pensionsordning, ophørte ansættelsesforholdet i slutningen af 2013 eller begyndelsen af 2014.
 Han fik umiddelbart efter ansættelse hos en lignende virksomhed, hvor man dog alene udfører landbrugsarbejde. Den ugentlige arbejdstid er her 37,5 timer og maksimalt 48,3 timer også i forårs- og efterårssæsonen.
 X har forklaret, at han i de seneste cirka 18 år har drevet den entreprenør- og maskinstation i - - -. Han har 9-10 fastansatte personer, der alle har de samme ansættelsesvilkår og kontrakter som A. I sagens natur er arbejdet meget sæsonpræget, og navnligt om foråret samt i høsten og/eller om efteråret, er der ofte meget lange arbejdsdage. Han uddeler de forskellige arbejdsopgaver, hvorefter de ansatte nogenlunde frit kan tilrettelægge arbejdets udførelse indenfor den tid, der er aftalt med kunden. Han har også mange afløsere, som han trække på, hvis de fastansatte vil holde ferie eller ikke ønsker at arbejde mere end de aftalte 42,5 timer pr. uge. A var lige fra begyndelsen »helt vild« med at få så meget arbejde som muligt, og af samme årsag var han altid klar til at tage nogle ekstra timer, hvis han blev spurgt. Selvom A ofte havde mange arbejdstimer, henvendte A sig på et tidspunkt i januar/februar måned til X og spurgte, om han i lavsæsonen kunne få tilladelse til også at køre lastbil for en anden arbejdsgiver. For X var det sådan, at »jo mere der var at lave, jo bedre«. At A efter nogle års ansættelse hos X sagde op og fik andet arbejde skyldes alene, at han hos den nye arbejdsgiver kunne få mere i løn.
 Det er under sagen ubestridt, at A gentagende gange under sin ansættelse hos X har haft en gennemsnitlig arbejdstid, der i løbet af en syvdagesperiode beregnet over en periode på 4 måneder i væsentlig grad har oversteget 48 timer inkl. overarbejde.
 Maskinstationen findes herved at have krænket den ansattes rettigheder i henhold til arbejdstidsdirektivets § 4.
 Den ansatte findes af samme årsag, og i medfør af direktivets § 8, stk. 1, at være berettiget til en godtgørelse, der efter en samlet vurdering fastsættes til 15.000 kr.
 Sagen blev anket til Landsretten som stadfæstede dommen og forhøjede beløbet til kr. 50.000,00.
 Sagen blev anket til Højesteret som traf følgende dom.
 Efter § 4 i lov om gennemførelse af dele af arbejdstidsdirektivet må en lønmodtagers gennemsnitlige arbejdstid i løbet af en syvdagesperiode beregnet over en periode på 4 måneder ikke overstige 48 timer inklusive overarbejde. Efter lovens § 8, stk.


text:
1, kan en lønmodtager, hvis rettigheder i henhold til loven er krænket, tilkendes en godtgørelse.
 Sagen angår for Højesteret, hvor stor en godtgørelse A skal tilkendes i henhold til § 8, stk. 1.
 Det fremgår af arbejdstidsdirektivet, at dets bestemmelser om en maksimal ugentlig arbejdstid har til formål at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
 Arbejdstidsdirektivet - som er en udspringer af et EU-direktiv - giver mulighed for, at en medlemsstat under visse nærmere betingelser kan undlade at gennemføre forbuddet mod, at arbejdstagerens gennemsnitlige arbejdstid i en 4-måneders periode overstiger 48 timer pr. uge, hvis arbejdstageren har samtykket i at udføre arbejde ud over denne grænse. Denne mulighed er ikke benyttet i den danske gennemførelseslov.
 Godtgørelse efter lovens § 8, stk. 1, i anledning af overskridelse af 48-timers grænsen i lovens § 4 er ikke en kompensation for et økonomisk tab, men en godtgørelse for den særlige arbejdsbelastning, som overtrædelsen af § 4 indebærer.
 Højesteret finder, at godtgørelse i medfør af lovens § 8, stk. 1, ved overtrædelse af lovens § 4 som udgangspunkt bør udmåles til 25.000 kr., medmindre der er særlige holdepunkter for at gå op eller ned.
 Formildende omstændigheder, der taler for at udmåle en godtgørelse under 25.000 kr. eller i særlige tilfælde ingen godtgørelse, kan f.eks. være, at overskridelsen af 48-timers grænsen er bagatelagtig, eller at der i øvrigt er tale om en enkeltstående, tilfældig eller undskyldelig overskridelse, og arbejdsgiveren straks har taget skridt til at undgå gentagelser.
 Skærpende omstændigheder, der taler for at udmåle en godtgørelse på over 25.000 kr. og op til 50.000 kr., kan f.eks. være, at overskridelsen af 48-timers grænsen har et meget betydeligt omfang eller i øvrigt er foregået i flere eller længere perioder. Det kan også tale for at udmåle en godtgørelse på over 25.000 kr., hvis lønmodtageren har fået pålæg om at arbejde ud over 48-timers grænsen, eller arbejdsgiveren har truet med afskedigelse, hvis lønmodtageren ikke ville udføre sådant arbejde. Det samme gælder, hvis lønmodtageren ikke har fået betaling for overarbejdet. I ganske særlige tilfælde, f.eks. hvis der foreligger flere forskellige skærpende omstændigheder, kan der udmåles en godtgørelse på over 50.000 kr.
 Som ovenfor anført arbejdede A gentagne gange inden for en flerårig periode ud over lovens 48-timers grænse, og i flere referenceperioder arbejdede han betydeligt ud over grænsen. Han udførte dette overarbejde efter eget ønske og har modtaget fuld betaling herfor.
 Under hensyn til de omfattende og gentagne overskridelser af 48-timers grænsen tiltræder Højesteret, at godtgørelsen til A er fastsat til 50.000 kr.


text:
>Højesteretsdom i sag om tidsbegrænsede stillinger
 Højesteret har den 17. april 2018 afsagt dom i en sag, som Akademikerne har ført mod staten, Roskilde Universitet, på vegne af fire undervisere, som gennem deres mangeårige tilknytning til Roskilde Universitet var blevet fornyet i flere tidsbegrænsede stillinger.
 De fire undervisere havde alle i langt størstedelen af deres arbejdsliv været ansat på Roskilde Universitet. Bortset fra enkelte perioder var de kontinuerligt ansat i tidsbegrænsede deltidsstillinger uden ret til pension. De havde ikke haft hovedstillinger andet sted. De havde senest i perioden fra 2012 til ansættelsens ophør i 2014 været ansat som undervisningsassistenter.
 Sagen angik i første række, om de fire undervisere havde ret til pensionsbidrag af den løn, som de modtog under den nævnte ansættelse som undervisningsassistenter, som følge af forskelsbehandling i forhold til sammenlignelige fastansatte. I anden række angik sagen, om de havde ret til godtgørelse for krænkelse af deres rettigheder efter deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse.
 Højesteret frifandt Roskilde Universitet for kravet om pension, idet Højesteret efter en samlet vurdering fandt, at den stilling, som de fire undervisere varetog i perioden 2012-2014, ikke er sammenlignelig med stillinger i stillingsstrukturen, som er faste stillinger med ret til pension.
 Højesteret fandt derimod, at Roskilde Universitet havde overtrådt lov om tidsbegrænset ansættelse ved at have fornyet de fire underviseres tidsbegrænsede ansættelser ud over de tilladte to gange. Højesteret fandt, at hver af underviserne var berettiget til en godtgørelse på 75.000 kr., og forhøjede dermed væsentligt landsrettens godtgørelsesniveau på 25.000 kr. Højesteret har i begrundelsen lagt vægt på, at der har været tale om en række brud på lov om tidsbegrænset ansættelses § 5, stk. 2, at fornyelserne af de tidsbegrænsede ansættelsesforhold er sket i strid med forudsætningerne bag Finansministeriets cirkulære om stillingsstrukturen, og at Roskilde Universitet ved fornyelserne havde fået dækket sit løbende behov for undervisning og løsning af administrative opgaver uden at fastansætte underviserne, som har haft størstedelen af deres arbejdsliv på universitetet.
 ”Akademikerne er meget tilfreds med, at Højesteret på det punkt, som oprindelig udgjorde det væsentligste grundlag for beslutningen om at anke landsrettens dom, nemlig godtgørelsesniveauet og landsrettens begrundelse herfor, har fastlagt et fornuftigt godtgørelsesniveau. Akademikerne er samtidig tilfredse med begrundelsen herfor. Men det vil også være nødvendigt, at vi får drøftet konsekvenserne af dommen med Uddannelses- og Forskningsministeriet i forbindelse med kommende drøftelser om stillingsstrukturen på universiteterne”.


text:
Højesteret Direktør idømt kombinationsdom for momssvig af særligt grov karakter, jf. straffelovens § 289
 Direktør idømt kombinationsdom for momssvig af særligt grov karakter, jf. straffelovens § 289
 Sag 71/2015
 Dom afsagt den 19. august 2015
 Direktør idømt fængsel i 1 år og 8 måneder, hvoraf 6 måneder skulle fuldbyrdes, for momssvig af særligt grov karakter, idet det blev lagt til grund, at det fornødne forsæt forelå
 Tiltalte (T) var som direktør i et anpartsselskab tiltalt for momssvig af særligt grov karakter. I byretten blev T frifundet, og i landsretten blev T idømt fængsel i 1 år og 6 måneder, der blev gjort betinget, samt en tillægsbøde på 5.425.000 kr.
 Højesteret udtalte, at Højesteret som anført i bl.a. Højesterets dom af 9. januar 2012 (UfR 2012.1101) ikke kan efterprøve den konkret foretagne bevisbedømmelse vedrørende skyldsspørgsmålet. Højesteret kan imidlertid tage stilling til, om landsretten har anvendt forsætsbegrebet rigtigt, og om de faktiske omstændigheder, som er lagt til grund af landsretten, herunder vedrørende Ts subjektive forhold, kan begrunde, at der foreligger forsæt.
 Højesteret udtalte herefter, at landsrettens præmisser måtte forstås således, at T havde indset, at det var muligt, at selskabet blev anvendt til momsunddragelse i et omfang som det, der fandt sted, og at han accepterede denne mulighed for det tilfælde, at det faktisk forholdt sig på denne måde. Landsretten havde således fundet, at T havde forsæt i form af dolus eventualis (positiv indvilligelse). Selv om betingelserne for forsæt i denne form ikke var kommet klart til udtryk i landsrettens præmisser, fandt Højesteret, at landsretten havde anvendt forsætsbegrebet korrekt, og at bevisresultatet kunne begrunde, at der forelå forsæt. Højesteret tiltrådte derfor, at T var skyldig i overtrædelse af straffelovens § 289.
 Med hensyn til strafudmålingen udtalte Højesteret, at der var tale om momsunddragelser af betydelige beløb som resultat af organiseret svindel med flere medvirkende aktører, der løbende og systematisk havde misbrugt momsreglerne til ”momskarusselsvig” under brug af flere ”skraldespandsselskaber”. Højesteret fandt, at ubetinget frihedsstraf under disse omstændigheder bør være udgangspunktet ved strafudmålingen. Landsretten havde lagt til grund, at T havde haft en beskeden rolle i selskabet og ikke havde medvirket aktivt. Som direktør for et ”skraldespandsselskab” havde han dog udfyldt en nødvendig og ikke uvæsentlig rolle som led i den begåede kriminalitet. Disse forhold burde afspejles i strafudmålingen, herunder udmålingen af tillægsbødens størrelse.
 Straffen skulle herefter fastsættes som en fællesstraf med den betingede straf for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer, som T tidligere var blevet idømt. På baggrund af det anførte, fastsatte Højesteret fællesstraffen til fængsel i 1 år og 8 måneder, hvoraf 6 måneder skulle fuldbyrdes, medens resten af fængselsstraffen ikke skulle fuldbyrdes, hvis T inden for en prøvetid på 2 år fra dommens afsigelse ikke begår strafbart forhold. T blev endvidere idømt en tillægsbøde på 2.700.000 kr. svarende til halvdelen af normalbøden ved momsunddragelser af den omhandlede størrelse.
 Højesteret ændrede derved landsrettens afgørelse.


text:
Kolonihavesager - om den verserende Højsteretssag | Forum Orientering
 Kolonihavesager - om den verserende Højsteretssag
 Skrevet af Allan Ohms d. 1/10 - 2009
 Under sagen har jeg sammen med en arbejdsgruppe ved hjælp af en nøje gennemgang af Kolonihaveforbundets historie gjort gældende, at vedtægten for Kolonihaveforbundet for så vidt angår § 7 stk. 6 (nu stk. 8) ikke er gyldig.
 Der er dermed ikke hjemmel til at forlange vurdering ved salg af kolonihaver eller til at bestemme, at en gennemført vurdering også er den maksimale ramme for hvad en kolonihavesælger må tage for en kolonihave. Det gøres tillige gældende, at der for selvejer-haver (andels-haver) ikke gælder maksimalprisregler, ej heller, hvis disse foreninger er medlem af Kolonihaveforbundet for Danmark. Salget af en selvejer-have i denne sag (andels-have) er ikke omfattet af Kolonihaveforbundets regler eller andre regler om maksimalpriser.
 Hvis Højesteret er enig i, at Kolonihaveforbundets vurderingsregler ikke er gyldigt vedtaget vil det efter min mening betyde, at der ikke gælder maksimalprisregler for hverken lejerhaver eller andelshaver.
 Den første Højesteretssag – den såkaldte Ørtoft Christiansen-sag – og den nye Højesteretssag – den såkaldte Sneum-sag - ligner hinanden derved at begge foreninger er og skal være medlem af Kolonihaveforbundet. De to sager adskiller sig afgørende fra hinanden derved at betydningen af medlemskab i Ørtoft Christiansen-sagen var indeholdt i en særskilt aftale (”genudlejningsaftalen”), hvori det var defineret, hvilke pligter medlemskabet udløste. I Sneum-sagen er der ikke truffet særskilt aftale om, hvad medlemskab af Kolonihaveforbundet betyder og der er derfor i denne sag ingen ret for Kolonihaveforbundet til at stille krav om maksimalprisregler eller i det hele til indholdet af A/H Kildegårdens vedtægter, ligesom de enkelte medlemmer af A/H Kildegården ikke har pligt til at være medlem af Kolonihaveforbundet – i Ørtoft Christiansen-sagen påhvilede en sådan pligt hvert enkelt medlem.
 Det principielle spørgsmål er, om Østre Landsret har ret, når man sætter lighedstegn mellem skødets bestemmelse (bilag F, § 7) om pligtmæssigt medlemskab af Kolonihaveforbundet og en deraf følgende pligt til at underkaste sig Kolonihaveforbundets prisregler som nærmere defineret i vedtægter (bilag 9), ”Hovedbestemmelser om haveafståelser (bilag 10) og ”Generelle retningslinjer for medlemmers investeringer i og på lejet havelod” (bilag 11).
 I Ørtoft Christiansen-sagen blev dette spørgsmål besvaret med henvisning til en særlig aftale (”genudlejningsaftalen”), hvorimod der i denne sag ikke er en sådan særlig aftale og det vil derfor i denne sag være nødvendigt at fortolke skødets § 7 uden særskilte aftaler.
 Ørtoft Christiansen-sagen kom på grund af genudlejningsaftalen med de særskilte medlemspligter til at angå en fortolkning af Kolonihaveforbundets regler og de deraf afledede særskilte regelsæt udarbejdet for lejeforeningen med pligtmæssigt medlemskab (bilag 10 og 11). I Sneum-sagen og andre selvejersager er det afgørende element en fortolkning (alene) af foreningens vedtægter og praksis, således som denne er udmøntet gennem tid.
 Hvis Højesteret trods foranstående lægger til grund, at skødets § 7 skal forstås på samme måde som den særlige genudlejningsaftale står da tilbage at tage stilling til, om Kolonihaveforbundet lovligt har fastsat dets maksimalprisregel og dertil hørende vurderingsregler. Højesteret har kun for en


text:
del taget stilling hertil, idet der ikke var fremlagt materiale herom (trods fremsatte provokationer fra appellantens advokat, advokat Peter Hesselholt). Derfor bygger Højesterets afgørelse på dette punkt – ligesom Østre Landsrets afgørelse gjorde - på en antagelse (side 9: ”Højesteret finder ikke grundlag for at antage, at Kolonihaveforbundets vurderings- og maksimalprisbestemmelser, der således har været anvendt gennem en lang årrække, ikke skulle være gyldigt vedtaget af Kolonihaveforbundets kompetente organer”). Det vil være rigtigt at få fremskaffet materiale, som kan be- eller afkræfte antagelsens rigtighed og derfor vil jeg under sagen anmode Højesteret om at pålægge biintervenienten, Kolonihaveforbundet, pligt til at udlevere en række oplysninger, som man hidtil ikke har villet fremlægge, se afsnit Bevisbegæringer.
 Om kolonihavesager:
 Jeg synes, som advokat for Christina Sneum, at det er væsentligt indledningsvis at gøre opmærksom på, at overprissager på kolonihaver ikke bør opfattes som værende et spørgsmål om ”penge under bordet”. Dette vil være en urimelig forsimpling af en kompleks problemstilling. I Christina Sneums sag – som i de fleste andre kolonihavesager – er der ikke skjult nogen oplysninger og der er ikke betalt ”under bordet”, men over bordet og med fuldstændig oplysning af det fulde betalte beløb i aftaleformulerer udarbejdet af Kolonihaveforbundet for Danmark og som godkendt af tilsynsmyndigheden, bestyrelsen. Det er på sin plads at erindre om, at ingen kolonister (dvs medlemmer af kolonihaveforeninger) har været klar over den juridiske problematik, som indtil nu har ført til flere hundrede retssager og foreløbig to sager i Højesteret. Det er for den, der har solgt en kolonihave i god tro en økonomisk katastrofe, når der år efter salget fremkommer et betalingskrav på en kvart million kroner.
 Ingen kolonist er uenig i de hensyn, som Kolonihaveforbundet for Danmark ønsker at varetage, men der er en kritisk holdning til den måde det er sket på. Det har ført et stort antal mennesker ud i retssager, som er kommet bag på sælgerne. Det er også vigtigt at være opmærksom på, at da Lov om Kolonihaver blev vedtaget i 2001, var man fuldt ud opmærksom på risikoen for de nu opståede problemer, men politisk valgte Folketinget at undgå at tage stilling. Taberne i det spil kan blive kolonihavesælgerne, men det er helt uskyldige ofre.
 Kolonihaveforbundet kunne have valgt at løse problemet ad politisk vej eller via regulering af problemstillingen indenfor egne rammer, men har i stedet valgt at tage initiativ til at få domstolenes afgørelse af, om kolonihaver skal handles til priser fastsat efter retningslinjer fastsat af Kolonihaveforbundet. Østre Landsret valgte at samle tre sager til bedømmelse i samme afdeling og af samme dommerkollegium. Der var tale om tre forskellige domsresultater for byretten: I den ene blev kolonihavesælgeren blev frifundet af byretten (den sag førte jeg); i den anden sag bestemte Københavns byret, at kolonihavesælgeren og kolonihavekøberen hver skulle bære halvdelen af den del af prisen, der oversteg vurderingsprisen (denne sag, Sneum-sagen, der blev ført af advokat Martin Land) og den tredje sag, som efter aftale var henvist til Østre Landsret fra retten i Ballerup (den nu afgjorte


text:
Højesteretssag, Ørtoft Christiansen-sagen, ført af advokat Peter Hesselholt) vandt køberen fuldt ud også i landsretten (dog med godkendelse af 30.000 kr for løsøre m.v.). De tre sager blev ved landsrettens tre domme afsagt 8. september 2006 afgjort ens med stort set samme præmisser.
 Lejerhaver og selvejer-haver (andels-haver) er forskellige
 Det er nødvendigt kort at redegøre for udviklingen på kolonihaveområdet med fremhævelse af de elementer som har ført til, at ejere af selvejer-haver (andels-haver) hele tiden har haft den opfattelse, at der for de selv-ejede haver ikke gælder nogen maksimalpriser. Man har troet, at Kolonihaveforbundet var enig heri.
 Der blev frem til 1961 etableret en række kolonihaver, hvor haveforeningerne selv blev ejere af jorden (selvejer-haver eller andels-haver). A/H Kildegården er blandt disse (stiftet i 1958).
 Fra 1961 blev det hovedreglen, at staten udlejede til Kolonihaveforbundet, der så genudlejede til kolonihaverne og som genudlejer derfor fik særlige rettigheder, som det ses i Højesteretssagen. Cirka 37.000 lejehaver (af landets 65.000 haver) udlejes gennem Kolonihaveforbundet. Det er typisk jord, der ejes af kommuner og Strukturdirektoratet. Områderne udlejes for det meste til Kolonihaveforbundet for en beskeden leje. Kolonihaveforbundet videreudlejer de enkelte områder til en haveforening for samme beløb, og foreningen etableres under Kolonihaveforbundet, hvor havelejerne tilknyttes som medlemmer. De specielle lejeforhold sætter naturligvis grænser for, hvordan kolonihaverne benyttes, anskaffes og overdrages. Udover de 37.000 lejehaver er en række andelsforeninger medlem af Kolonihaveforbundet. I disse foreninger er der ca. 3.000 selvejer-haver (andels-haver) medlem af Kolonhaveforbundet for Danmark. Omkring 6.000 selvejer-haver (andels-haver) er ikke organiseret i Kolonihaveforbundet.
 De fleste kolonihaver - ca. 85% - ligger på lejet jord. Selvejerhaverne - ca. 15% - har ikke de bindinger, der gælder for lejehaver og de godt 9.000 andelshavere har i dag ikke klarhed over, hvad der er gældende ret. Desværre fører dette til, at et stigende antal foreninger udmelder sig af Kolonihaveforbundet for Danmark og de indgår så ikke i det fællesskab alle kolonister har en interesse i at stå sammen om.
 Der er fuld enighed om, at der ikke gælder maksimalpriser for foreninger, som ikke er medlem af Kolonihaveforbundet. Usikkerheden omhandler de
 selvejer-foreninger, der er medlem af Kolonihaveforbundet.
 Kolonihaveforbundet skrev 16. maj 2001 (nyt bilag K) til daværende miljøminister Svend Auken, æresmedlem i Kolonihaveforbundet for Danmark:
 "Endvidere mangler der regler om værdiansættelser for andelshaverne (min fremhævning, AO), som ellers hurtigt kan få karakter af "sommerhusområder”. Forbundet henviser til den regulering som sker i Lov om andelsboliger og andre bofællesskaber".
 Det bør her bemærkes, at Kolonihaveforbundet ikke fremsatte forslag om at leje-reglerne også skulle være gældende for selvejer-foreninger.
 Udsagnet blev imødegået i Svend Aukens svar af 19. juni 2001 (nyt bilag L), hvor Auken skriver, at
 "jeg er ikke enig i, at der mangler regler om værdiansættelser om andelshaver. Der er i ændringerne af planloven en hjemmel til, at kommunalbestyrelsen kan fastsætte
 lokalplanbestemmelser om oprettelse af haveforeninger for nye kolonihaveområder. I vedtægterne kan der fastsættes bestemmelser om haveafståelser svarende til de bestemmelser Kolonihaveforbundet anvender. Vi kan ikke lave regler med
 tilbagevirkende kraft for de eksisterende områder".
 Ministeren påpeger med


text:
rette, at der er rig mulighed for regulering, men hvis muligheden ikke er udnyttet, så kan regulering ikke ske med tilbagevirkende kraft.
 I rapporten ”Kolonihaver i Danmark” 1979 (nyt bilag V) anføres side 11:
 ”Som hovedregel for de ovennævnte havetyper gælder, at brugerne har lejet (rapportens fremhævelse) deres havelod, i de fleste tilfælde gennem Kolonihaveforbundet, der igen har lejet hele arealet af kommunen, staten eller private. Som undtagelse findes et mindre antal andelshaver, som hvad angår indretning og brug svarer til byhaver, men som adskiller sig fra disse derved, at brugerne selv ejer jorden på fællesskøde, og at den ikke kan overgå til andre formål.”
 Og side 23:
 ”For andelshaverne, der udgør omkring 6.000 af de ca. 50.000 kolonihaver, og hvoraf en del er organiseret i Omegnens Fritidshaveforening, er der fri prisdannelse. Disse haver handles i visse tilfælde for over 100.000 kr. Enkelte andelshaveforeninger er organiseret i Kolonihaveforbundet. Ved overtagelsen af en sådan have må arealprisen ifølge forbundets regler normalt ikke overstige jordens vurderingspris.” Der anføres intet om den øvrige pris, kun om arealprisen.
 ”I de kolonihaveforeninger, hvor den enkelte bruger lejer jorden gennem Kolonihaveforbundet, er der ikke fri prisdannelse. Det følgende gælder denne slags haver.”
 20 år senere udtaler Kolonihaveforbundet sig i overensstemmelse hermed i rapporten "Kolonihavernes fremtid" afgivet i november 2000 til det udvalg, der forberedte kolonihaveloven (under medvirken af Kolonihaveforbundet) anføres på side 57 (nyt bilag M):
 "For kolonihaver under Kolonihaveforbundet gælder, at priserne er fastsat ud fra 'Hovedbestemmelser omfattende haveafståelser i kolonihaveområdeme"
 og på side 58 (bilag M) anføres (under overskriften ”b. anden prisfastsættelse”, dette altså forstået som anden fastsættelse end den, der foretages iht. KF vurderingsregler):
 "Andelshaver er som hovedregel frit omsættelige. Dog gælder for de andelshaveforeninger, der er organiseret i Kolonihaveforbundet, at arealprisen normalt ikke må overstige jordens vurderingspris" Der anføres intet om den øvrige pris, kun om jordprisen.
 På side 58 (bilag M) anføres:
 "Kolonihaveforbundet anslår, at den gennemsnitlige pris pr. kolonihave er 30.000,- kr." og
 "For andelshavehuse er priserne betydeligt højere, således fremgår ofte prisforlangender fra ca. 100.000,- til 600,000,- kr. i hovedstadsregionen". I
 Sneum-sagen er handelsprisen 315.000 kr.
 Der fremgår af side 73 – 74 i samme rapport, at:
 ”Det er især væsentligt at bevare de nuværende ejerformer, dvs. at kolonihaverne primært lejes frem for ejes. Lejeformen fastholder efter udvalgets opfattelse kolonihaverne som et økonomisk realistisk tilbud til bybefolkningen. Selvejede kolonihaver har en tendens til at stige i værdi. Priserne ved salg følger markedspriserne, og kolonihaverne har en tendens til at blive bedre og bedre og dermed også dyrere og dyrere at overtage”.
 Her taler man altså om ”markedspriser” i relation til salg af andelshaver.
 Endelig henvises til Kolonihaveforbundets klare udmelding indeholdt i notat af 16. oktober 2006 fra Miljøministeriet" om helårsbeboelse i kolonihavehuse og stigende priser i form af "penge under bordet" (nyt bilag N), side 22:
 "...har indledningsvis drøftet problemet med høje priser i de selvejede kolonihaver, der står udenfor Kolonihaveforbundet (andelsforeninger, parcelforeningerne o.lign.). Undergruppens konklusion er, at det næppe vil være muligt at finde en løsning via lovgivning,


text:
der kan holde priserne nede/sænke dem i disse kolonihaveforeninger...og gruppen skønner, at en eventuel lovgivning, der sænker eller fastfryser salgsprisen på de selvejede kolonihavehuse, formodentlig vil have karakter af ekspropriation og kunne udløse krav om erstatning".
 Her er altså en konklusion om, at der for selvejede kolonihaver vil være tale om ekspropriation, hvis der indføres prisregler, mens dette, jf Ørtoft Christiansen-dommen, ikke gælder for lejeforeninger, fordi man her har indgået særlige aftaler om bl.a. prissætning allerede ved stiftelsen. Det kan da vist kaldes en forskel på de to foreningstyper.
 På side 26 i samme notat (bilag N) anføres:
 "Kolonihaveforbundet anbefaler, at der fra politisk side tages stilling til, om man fremover alene vil basere sig på Københavns Kommunes og Kolonihaveforbundets privatretlige regler om afhændelsespriser, eller om man vil tage initiativer til at der indføres afhændelsesregler via lovgivning".
 I samme notat (bilag N) anføres i afsnit 2.3 "Forudsætninger - Regler for afhændelse af huse" (side 18, andet afsnit):
 'Andelshaver er som udgangspunkt ikke omfattet af lovgivning om andelsboligforeninger, Dermed gælder ikke nogen maksimalprisregler, som for andelsbo-ligmarkedet i øvrigt".
 I samme notat (bilag N) anføres i afsnit 2.3 "Forudsætninger -- Regler for afhændelse af huse" (side 17, næstsidste afsnit):
 "Kolonihaveområder, der udlejes uden om Kolonihaveforbundet. Der findes i dag ingen lovgivning for, hvem en kolonist skal sælge/overdrage sin kolonihave til, samt til hvilken pris det skal ske".
 ”Det er så vidt, det er undergruppen*) bekendt, kun i kolonihaveområder, der lejes ud via Kolonihaveforbundet og i Københavns Kommune, at der er regler for prisfastsættelsen ved overdragelse af kolonihavehuse.”
 *) I undergruppen sad bl.a. forbundsformand Ivan Larsen og sekretariatsleder i Kolonihaveforbundet Mads Kofod.
 Også dette indikerer fri prisdannelse for andelshaver, idet A/H Kildegården hører til gruppen af kolonihaver, der udlejes udenom Kolonihaveforbundet, nemlig ved direkte salg fra medlem til medlem.
 Kolonihavernes ressortministerium - miljøministeriet - har den 5. december 2005 (nyt bilag O, side 22 f) afgivet svar til Folketinget omkring kolonihavers prissætning. Af svaret fremgår:
 ”Arbejdsgruppen har skullet arbejde længere tid end forventet med problemstillingerne, da disse, bl.a. pga. de forskellige ejerforhold på kolonihaveområdet, er komplicerede - også juridisk. Ca. 15 % af landets kolonihaver er f.eks. selvejede, dvs at kolonisterne ejer jorden selv, typisk på andelsbasis.. Disse selvejede haver kan i dag lovligt sælges til høje priser, fordi de ikke er underlagt lovgivning eller foreningsregler"
 Jeg opfatter dette svar som omfattende alle andre kolonihaver end dem, der er beliggende på lejet grund.
 Der er således betydelig forskel på lejehaver og selvejerhaver (andelshaver). Kolonihaveforbundet er gået så langt som til at efterlyse et politisk indgreb, hvilket næppe var sket, hvis man mente, at der ikke var tvivl på området.
 For selvejerhaver (andelsforeninger) gælder:
 at de er etableret uden offentligt tilskud eller subsidier - det modsatte gælder lejeforeninger
 at andelsforeningerne selv ejer jorden og denne kan belånes - modsat for lejeforeninger
 at andelshaverne får andel i jordens værdistigning - det gælder ikke for lejeforeninger.
 I Ørtoft Christiansen-sagen har der - naturligvis - ikke været fokus på andelshaver, idet sagen ikke angik en andelshaveforening, men


text:
en lejeforening og der har derfor heller ikke været fremlagt materiale om dette spørgsmål eller været procederet herpå.
 Det fremgår af sagen, at A/H Kildegården benytter blanketter fra Kolonihaveforbundet. A/H Kildegården er tillige medlem af Kolonihaveforbundet og derfor melder sig naturligt spørgsmålet: "hvorfor skal A/H Kildegården så ikke i et og alt sidestilles med lejeforeninger, som via genudlejningsaftale har påtaget sig diverse bindinger". Svaret er, at A/H Kildegården har benyttet nogle standardblanketter i mangel af egne blanketter, men ingen bestyrelse har haft den tanke, at dette skulle udløse en pligt til at følge en maksimalprisregel, man ikke havde forstået og aldrig har fulgt. Og skulle man nå frem til, at A/H Kildegården har handlet forkert, så kan dette efter foreningsretlige regler ikke forpligte Christina Sneum, der aldrig har været medlem af
 Kolonihaveforbundet og aldrig har haft pligt hertil.
 Kolonihaveforbundet er dels en interesseorganisation (for alle kolonihaver) og dels en udlejerorganisation (for lejehaver).
 Det er således vigtigt at være opmærksom på, at Kolonihaveforbundet siden 1961 har været fast udlejer af jord til kolonihaver. Andelsforeninger er typisk stiftet tidligere (A/H Kildegården er stiftet i 1958). Fra 1961 har Kolonihaveforbundet "haft flere kasketter på" i lejeforeninger, idet Kolonihaveforbundet udover at være interessevaretager også har skullet fungere som udlejer. Det stiller særlige krav til habilitetsevnerne at være både udlejer og interessevaretager og mange vil i dag mene, at de to roller er uforenelige.
 Hvor Kolonihaveforbundet er udlejer, er der indgået særlige udlejningsaftaler, som også omtalt i Ørtoft Christiansen-sagen. Disse aftaler er udtryk for en skærpelse af vilkårene for den enkelte kolonihaveejer (kolonist) og pålægger nogle pligter, som ikke uden accept kan pålægges ikke-medlemmer med tilbagevirkende kraft. Det er forklaringen på, at selvejerforeningerne ikke er bundet op på samme måde som lejeforeningerne.
 Når selvejerhaver (andelshaveforeninger) i en vis udstrækning er medlem af Kolonihaveforbundet, så skyldes det, at Kolonihaveforbundet er en interesseorganisation, der skal varetage opgaver, som også for selvejerhaver er ønskværdige.
 Jeg henviser til Kolonihaveforbundets vedtægter § 2 (bilag 9, side 1), hvor der over 52 linjer redegøres for formålet. På to af de 52 linjer anføres, at man skal "modvirke kapitalvinding", men denne politiske erklæring er her ikke nærmere defineret og den er ikke søgt håndhævet overfor A/H Kildegården.
 Det fremgår af skødets § 7 (bilag F), at A/H Kildegården ved erhvervelsen af jordarealerne har aftalt følgende:
 "Foreningen skal være medlem af Kolonihaveforbundet for Danmark, så længe arealet anvendes til kolonihaver og Kolonihaveforbundet for Danmark eksisterer. Foreningens love underkastes de ændringer, som landbrugsministeriet (statens jordlovsudvalg) måtte fastsætte Påtaleberettiget er landbrugsministeriet (statens jordlovsudvalg) og Kolonihaveforbundet for Danmark'.
 Fødevaredirektoratet har i andre selvejerforeninger med samme skødebestemmelse accepteret ønske om ret til udtræden af Kolonihaveforbundet, hvorfor statens oprindelige lidt bombastiske formulering om pligt til medlemskab, så længe Kolonihaveforbundet eksisterer, mere er en programudtalelse end en reel binding (som eksempel på tilladelse til udmeldelse henvises til nyt bilag P).
 Når A/H Kildegården indtil videre har valgt at opretholde medlemskabet skyldes det, at man er interesseret i at understøtte de mange gode formål Kolonihaveforbundet arbejder for, og at man


text:
hidtil ikke har ment, at der var noget problem i at opretholde foreningens praksis. Det vil selvsagt være uhensigtsmæssigt om selvejerforeninger skal se sig tvunget til at gå ud af Kolonihaveforbundet, da der på en lang række områder er sammenfaldende interesser mellem lejeforeninger og selvejerforeninger, men som bilag P viser, er den udvikling i gang.
 Østre Landsret har (dommens side 11) sat lighedstegn mellem skødets § 7 og pligt til at overholde Kolonihaveforbundets vurderingsregler og formålsbestemmelse. I modsætning til landsretten i Ørtoft Christiansen-sagen - der kun fremhævede den generelle medlemspligt af Kolonihaveforbundet - fremhæver Højesteret (dommens side 8 og 9), at det følger af genudlejnignsaftalen (som ikke findes i Christina Sneum-sagen)
 at haveforeningen med samtlige dens medlemmer skal være medlem af Kolonihaveforbundet,
 at foreningen er pligtig at holde sig enhver bestemmelse efterrettelig, som Kolonihaveforbundet og/eller kreds lader fastsætte gennem dens
 kompetente forsamlinger,
 at foreningens vedtægt ikke må være i strid med de bestemmelser, foreningen er pålagt og
 at Kolonihaveforbundets vurderings- og maksimalprisbestemmelser skulle være gældende for haveforeningen, selvom de ikke måtte være indeholdt i foreningens vedtægter.
 Genudlejningsaftalen er en aftale der er indgået for at præcisere, at aftaleparten underkaster sig en række regler, som A/H Kildegården ikke har underkastet sig i skødets § 7 eller på anden måde.
 A/H Kildegården skal være medlem, men det enkelte medlem af A/H Kildegården har ikke pligt til at være medlem. Modsat i Ørtoft Christiansen-sagen.
 Kolonihaveforbundet har haft anledning til og mulighed for at anmode om en særlig aftale til fastlæggelse af medlemspligten på samme måde som man har gjort i genudlejningsaftalerne. Det har Kolonihaveforbundet imidlertid ikke gjort. Jeg skal fremhæve to lejligheder, hvor det ville have været naturligt for Kolonihaveforbundet at fremsætte anmodning, hvis man havde ønsket det.
 Første gang Kolonihaveforbundet kunne have gjort anmærkning var da A/H Kildegården den 28. september 1989 tinglyste (bilag G) en deklaration med præcisering af gældende regler. Deklarationen er tiltrådt af Kolonihaveforbundet. Der er i § 2 stk. 4 anvendt betegnelsen "at brugsretten til de enkelte umatrikulerede haveodder kan kun erhverves af de i foreningen optagne medlemmer. For kolonihaver stiftet efter 1961 anvendes betegnelsen "lejes" modsat "erhverves". Der er ikke i deklarationen indeholdt bestemmelser om maksimalpriser og dette har ikke været efterspurgt af Kolonihaveforbundet.
 Anden gang Kolonihaveforbundet kunne have gjort anmærkning var i 1995, da Kolonihaveforbundet overtog påtaleretten alene efter Strukturdirektoratet. Heller ikke ved denne lejlighed ytrede Kolonihaveforbundet ønske om præciseringer svarende til de i genudlejningsaftalerne indeholdte medlemsbindinger.
 Det kan tænkes, at Kolonihaveforbundet har afstået herfra, fordi man har været af den opfattelse, at der ved pålæg af så stærke bindinger måtte kræves enstemmighed i A/H Kildegården, hvilket man måtte forudse ikke ville være muligt. Ikke desto mindre undrer det, at der efter det foreliggende end ikke har været taget initiativ til en drøftelse heraf.
 Altså: ingen aftale overfører Kolonihaveforbundets regler til A/H Kildegården. Betydningen heraf ses behandlet i en taksationskendelse af Bo von Eyben (nyt bilag Q) i en sag om ekspropritationserstatning i en selvejerforening, H/F Carl Nielsens Minde:
 'Taksationskommissionen finder, at der for indgrebet skal


text:
ydes en erstatning på i alt 150.000 kr. Taksationskommissionen er således enig med ekspropriationskommissionen i, at medlemmerne af Haveforeningen Carl Nielsens Minde hverken i henhold foreningens vedtægter eller i den på ejendommen lyste deklaration ses at være bundet af Kolonihaveforbundets regler. I haveforeningens vedtægter er det alene anført, at den og dens medlemmer kan være medlemmer af Kolonihaveforbundet, men der er ingen bestemmelse i vedtægterne, der overfører forbundets bestemmelser til haveforeningen. Der er heller ikke i øvrigt i haveforeningens vedtægter fastsat regler om prisfastsættelsen eller om, at en aftalt pris skal godkendes af haveforeningen. Vedtægternes pkt. 13.2. anfører kun, at en vurdering skal finde sted i forbindelse med salg, men ikke, at salgsprisen er bundet af vurderingen ..”Tværtimod forudsætter bestemmelsen i pkt. 13.3, at dette ikke behøver at være tilfældet, idet det her er bestemt, at både vurderingsskemaets pris og den mellem parterne aftalte pris skal overføres til sælger erklæringen i forbindelse med et salg. Det må således hermed være forudsat, at salgsprisen kan afvige fra vurderingsbeløbet. Taksationskommissionen finder på denne baggrund, at erstatningen for indgrebet skal fastsættes ud fra prisen i handel og vandel (salgsprisen) mellem to uafhængige parter" (min understregning, AO).
 De citerede vedtægtsbestemmelser, § 13.2 og 13.3 er vedhæftet bilag Q.
 Min begrundelse i Højestertssagen
 Jeg gør i Højesteret gældende, at der for selvejer-haver (andels-haver) ikke gælder maksimalprisregler, ej heller, hvis disse foreninger er medlem af Kolonihaveforbundet for Danmark. Christina Sneums salg af en selvejer-have (andels-have) er ikke omfattet af Kolonihaveforbundets regler eller andre regler om maksimalpriser og vurdering og hun har således været berettiget til at sælge som sket i overensstemmelse med de for hende gældende regler; vedtægterne for A/H Kildegården.
 Dette er i overensstemmelse med den faste praksis, der – ubestridt - bestod i A/H Kildegården i henhold til bestyrelsens faste praksis om forståelsen af vedtægten. Det er A/H Kildegården, der som juridisk person fastlægger praksis og Christina Sneum har underkastet sig denne, men kan ikke pålægges at følge maksimalprisregler fastsat af andre, herunder Kolonihaveforbundet.
 Hvis det lægges til grund, at A/H Kildegårdens vedtægters § 3 – helt eller delvist i sammenhæng med Kolonihaveforbundets vedtægter og bestemmelser - skal forstås som en maksimalprisregel gør jeg (som for by- og landsret) gældende, at vedtægten ikke er gyldigt vedtaget hverken i A/H Kildegården eller i Kolonihaveforbundet for Danmark. Landsretten har ikke taget stilling hertil. Det fastholdes, at indførelse af maksimalpris kræver enstemmighed eller dog kvalificeret majoritet og det fastholdes, at vedtagelsen af § 3 er sket uden iagttagelse af dette krav.
 Ditte Bernth og Thomas Olsen har fået prisen nedsat fra 375.000 kroner til 345.000 kroner og til sidst til 315.000 kroner efter forhandling. Dette er en rimelig pris, som – ubestridt - ligger under markedsprisen for området. De har loyalt fået alle relevante informationer og prisoplysninger og har deltaget i møde med bestyrelsesrepræsentanter for A/H Kildegården, der har advaret om at prisen ”forekom høj”. De har efter råd fra jurist taget en uges forbehold for advokatgodkendelse (uden begrænsninger af nogen art, således at såvel vilkår som


text:
pris var underlagt advokatens indsigelsesret), men har først efter ti måneders passiv venten fremsat krav og da med en begrundelse, som kunne være fremsat dag ét og være omfattet af advokatforbeholdet.
 Hvis Højesteret når frem til, at der er forlangt en højere pris end tilladt, gøres gældende at der ved fastsættelse af tilbagebetalingsbeløbet bør tages hensyn til den usikkerhed, der har hersket og fortsat hersker på området.
 Dette førte til at Københavns Byret delte risikoen ligeligt mellem køber og sælger. Når landsretten har bestemt, at alene sælger skal bære risikoen er det meget vidtgående henset til at sælger utvivlsomt har handlet i god tro. Dertil kommer, at hvis A/H Kildegården udmelder sig af Kolonihaveforbundet vil køber kunne sælge videre til fri markedspris og derved opnå en helt urimelig vinding. Endelig bemærkes, at de nye vurderingsregler (bilag U) fører til, at der kan beregnes en salgspris, der alene for bygningsdelen er væsentlig højere end på salgstidspunktet i 2004.
 Disse momenter bør indgå i Højesterets stillingtagen og afvejning omkring en eventuel regulering af den indgåede aftale i henhold til aftalelovens § 36.
 På baggrund af det med replikken fremlagte materiale fastholdes det, at vedtægten for Kolonihaveforbundet for så vidt angår § 7 stk. 6 (nu stk. 8) ikke er gyldig. Der er dermed ikke hjemmel til at forlange vurdering ved salg af kolonihaver eller til at bestemme, at en gennemført vurdering også er den maksimale ramme for hvad en kolonihavesælger må tage for en kolonihave.
 Det på 1991-kongressen passerede må forstås som en gentagelse af 1988-beslutningsforslaget og det betyder, at der foreligger et beslutningsforslag om at ”ingen kolonihave må overdrages uden vurdering har fundet sted”. Hvis en formulering med dette indhold skal forstås sådan at der dermed indføres maksimalprisregler, så forudsætter dette lovlig vedtagelse som en vedtægtsbestemmelse med enstemmighed eller dog med kvalificeret majoritet. Vedtagelsen på 1991-kongressen er behæftet med en sådan usikkerhed, at en så væsentlig bestemmelse ikke kan anses gyldigt vedtaget. Af denne grund er der ikke hjemmel til at begrænse Christina Sneums ret til at sælge kolonihave som sket med hjemmel i Kolonihaveforbundets vedtægter.
 ”Hovedbestemmelser” 2001 er indført uden hjemmel; der er efter deres indhold kun gældende for lejehaver og de er ikke anvendt ved salget.
 Skødet (bilag F) statuerer for A/H Kildegården medlemspligt til Kolonihaveforbundet, men forudsætninger herfor er bristet og ved vurdering af Christina Sneums – og andre kolonisters retsstilling – bør der tages hensyn til baggrunden for dette privatretlige aftalevilkår. Det fører til, at der ud fra en samlet vurdering ikke er grundlag for at statuere, at § 7 skal fortolkes sådan at den enkelte kolonist er underlagt Kolonihaveforbundets regler.
 Christina Sneum har forståelse for Kolonihaveforbundets ønske om at stå vagt om kolonihavesagen, men gør gældende, at dette skal ske med respekt for individuelle velerhvervede rettigheder.


text:
Bøder - Forbrugerombudsmanden mod Europark
 Europark A/S var ikke berettiget til at pålægge rykkergebyr i 1. rykkerbrev efter pålæggelse af parkeringsafgift ved placering af et girokort i forruden. Europark A/S pålagt at tilbagebetale rykkergebyret.
 Dom i sagen N-2-10
 (Procedurefuldmægtig Diane Svanholm Kvist)
 (Advokat Keld Norup)
 Sagen vedrører rækkevidden af Højesterets dom af 4. marts 2010 med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt EuroPark A/S er berettiget til at pålægge rykkergebyr i det 1. rykkerbrev, jf. rentelovens § 9 b, efter at EuroPark A/S har pålagt en bilist en parkeringsafgift i forbindelse med en uberettiget parkering ved at placere en gul slip, tidligere et girokort (i dommen omtalt som "girokort"), bag den ene vinduesvisker på den parkerede bil.
 EuroPark A/S skal anerkende, at det er i strid med god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1, at opkræve rykkergebyr efter rentelovens regler herom allerede ved fremsendelse af det første brev til bilens ejer om betaling af parkeringsafgift, når der forinden alene er fremsat påkrav om betaling ved anbringelse af et girokort under vinduesviskeren på en parkeret bil.
 Subisidiært:
 EuroPark A/S skal anerkende, at EuroPark A/S samtidig med opkrævning af det første rykkergebyr skal oplyse modtageren om, at denne kun er forpligtet til at betale rykkergebyret, såfremt modtageren forinden har modtaget det på bilen placerede girokort.
 EuroPark A/S skal anerkende at tilbagebetale alle rykkergebyrer opkrævet over for personer på baggrund af girokort placeret på bilen efter Højesterets dom af 4. marts 2010 i sag 140/2008, 1. afdeling, medmindre disse personer anerkender at have modtaget girokortet placeret på deres bil.
 EuroPark A/S har påstået frifindelse.
 Sagen er anlagt den 13. oktober 2010.
 EuroPark A/S, der er Danmarks største parkeringsselskab, administrerer parkeringsanlæg, men ejer kun i meget få tilfælde parkeringsanlæg. Driften af parkeringsanlæg består i kontrol og opsyn, herunder blandt andet pålæggelse af kontrolgebyrer i forbindelse med uberettigede parkeringer samt opsyn med parkeringsanlæg i øvrigt. Såfremt kontrolgebyret ikke betales, sender EuroPark A/S et rykkerbrev, hvori der som tillæg til kontrolgebyret pålægges et rykkergebyr på 100 kr.
 Det fremgår af girokortet, der er placeret bag vinduesviskeren, at der vil blive pålagt et rykkergebyr, hvis kontrolgebyret ikke betales inden 10 dage.
 På girokortet er der henholdsvis et løbenummer og en FIKkode, som kan identificere det enkelte kontrolgebyr.
 1. rykkerbrev, der først udsendes 14 dage efter, at kontrolafgiften er pålagt, indeholder et girokort, som ligeledes er påført et løbenummer samt en FIKkode, således at betalingen kan identificeres. Det fremgår blandt andet af rykkerbrevet:
 Da vi ikke har registreret indbetaling på ovennævnte løbenummer, beder vi Dem betale det skyldige beløb ved brug af dette girokort, hvorpå vi har tillagt yderligere rykkergebyr på 100,- til dækning af vores omkostninger, jf. renteloven § 9 b, stk. 2. ..."
 Højesterets dom af 4. marts 2010
 Der har ved domstolene verseret en række sager, hvor bilisten er blevet pålagt at betale rykkergebyr. En af disse sager var anlagt ved retten i Herning i 2006 og blev indbragt for Vestre Landsret og senere for Højesteret, der afsagde dom den 4. marts 2010. Forbrugeren gjorde under sagen


text:
gældende, at han ikke havde modtaget girokortet med kontrolafgiften.
 Vestre Landsret frifandt bilisten ved dom af 9. november 2007 (U2008.583 V). Af dommens præmisser fremgår bl.a.:
 Allerede fordi driften sker efter privatretlige regler, er der ikke grundlag for den påberåbte analoge anvendelse af bestemmelsen i færdselslovens § 121, stk. 3, der angår afgifter af offentligretlig karakter.
 Det findes endvidere bedst stemmende med almindelige privatretlige regler, at kravet på et kontrolgebyr forfalder ved påkrav, der i mangel af holdepunkter for andet må afgives ved brev eller på anden lignende betryggende måde.
 Der er derfor ikke grundlag for at anse girokortet, der blev placeret bag vinduesviskeren, for et påkrav, der - mod indstævntes forklaring - er kommet frem til indstævnte. Der er herved lagt vægt på, at placeringen af girokortet ikke kan antages at rumme samme sikkerhed for, at meddelelsen når frem til adressaten som fremsendelse af et brev til den pågældende adresse.
 Det kan herefter ikke lægges til grund, at kravet på kontrolgebyr i forhold til indstævnte var forfaldet ved afsendelse af den første rykker, og appellanten har derfor ikke krav på rykkergebyr efter rentelovens § 9 b med hensyn til dette brev.
 Højesteret stadfæstede ved dom af 4. marts 2010 (U2010.1534 H) landsrettens dom med følgende begrundelse:
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for analog anvendelse af færdselslovens § 121, stk. 3.
 Højesteret tiltræder endvidere, at anbringelsen af girokortet under vinduesviskeren på bilen ikke i sig selv indebærer, at påkravet i girokortet kan anses for at være kommet frem til A.
 Der er enighed om, at girokortet ikke længere sad på bilen, da A vendte tilbage.
 Højesteret tiltræder herefter, at EuroPark A/S ikke har været berettiget til at fastholde det rykkergebyr, der blev opkrævet ved brevet af 24. januar 2006.
 Parterne korrespondance før og efter Højesterets dom
 Efter Vestre Landsrets afgørelse var der en del korrespondance mellem Forbrugerombudsmanden og EuroPark A/S' advokat, ligesom der blev afholdt møder.
 Forbrugerombudsmanden meddelte efter et møde den 5. februar 2008 i brev af 8. februar 2008 til EuroPark A/S' advokat, "at private parkeringsfirmaer ikke kan opkræve rykkergebyr, uden at der er sikkerhed for, at adressaten har modtaget girokortet (betalingspåkravet)". I brevet henviste Forbrugerombudsmanden til Justitsministerens besvarelse af 5. februar 2008 til Folketinget af bl.a. spørgsmål nr. S 552, hvoraf det blandt andet fremgår:
 Efter Justitsministeriets opfattelse forudsætter pålæggelse af et rykkergebyr i forbindelse med forsinket betaling, at det kan lægges til grund, at debitor forud for rykkerskrivelsen har modtaget underretning om fordringen og om betalingsfristen.
 Efter yderligere korrespondance, hvori EuroPark A/S fastholdt sit standpunkt, opfordrede Forbrugerombudsmanden i brev af 3. juli 2008 EuroPark A/S til, indtil sagen blev afklaret i Højesteret, at følge Vestre Landsrets afgørelse og således ophøre med at pålægge rykkergebyr i forbindelse med 1. rykkerbrev.
 Ved brev af 7. juli 2008 til Forbrugerombudsmanden oplyste EuroPark A/S' advokat, at der efter hans opfattelse var tale om en konkret afgørelse i forhold til de faktiske forhold i den foreliggende sag, og EuroPark A/S ville


text:
følge dommen og frafalde 1. rykkergebyr i de situationer, hvor bilisten bestred at have modtaget kontrolgebyret.
 Ved breve af 10. juli 2008 og 29. august 2008 til EuroPark A/S' advokat forbeholdt Forbrugerombudsmanden sig at udtage stævning mod EuroPark A/S.
 Efter Højesterets dom af 4. marts 2010 rettede Forbrugerombudsmanden ved brev samme dag henvendelse til EuroPark A/S' advokat med henblik på at få klarlagt, hvordan EuroPark A/S fremover ville administrere opkrævningen af rykkergebyr ved udsendelse af betalingsrykkere.
 EuroPark A/S' advokat svarede ved brev af 8. marts 2010, at afgørelsen ville blive drøftet i brancheforeningen og de respektive private parkeringsselskaber med henblik på at få fastlagt rækkevidden af den afsagte dom samt at få klarlagt i, hvilket omfang denne ville medføre procedureændringer.
 I brev af 16. marts 2010 til Forbrugerombudsmanden, som bl.a. indeholdt en gengivelse af en pressemeddelelse om EuroPark A/S' forståelse af Højesterets dom af 4. marts 2010, oplyste EuroPark A/S' advokat afslutningsvis i brevet:
 "I de tilfælde, hvor der fremkommer indsigelse herimod, vil min klient, som man i øvrigt har gjort det siden den afsagte landsretsdom, frafalde det første rykkergebyr. Denne praksis er og bliver gennemført, både såfremt indsigelsen kommer umiddelbart efter modtagelsen af første rykkergebyr, men også såfremt indsigelsen kommer senere i inkassationsforløbet, herunder også under en eventuel efterfølgende verserende retssag."
 På grundlag af EuroPark A/S' anmodning om aktindsigt oplyste Forbrugerombudsmanden i brev af 13. oktober 2010, at der var modtaget i alt 11 klager med samme problemstilling som i nærværende sag.
 Michael Christensen har forklaret, at han blev ansat som økonomisk chef i EuroPark A/S i september 2007 og blev administrerende direktør den 1. juli 2012. Han havde indtil den 13. november 2012 ansvaret for økonomifunktionen i selskabet.
 EuroPark A/S er Danmarks største parkeringsselskab med en markedsandel på ca. 60 %. Selskabet har eksisteret siden midten af 90'erne og har en række forretningsområder udover parkeringskontrollen, f.eks. vejservice og snerydning, men også rådgivning ved anlæg af parkeringsarealer. Ca. 64 % af omsætningen på 290 mio. kr. i 2011 i EuroPark A/S stammer fra betaling for parkering på time-, evt. månedsbasis mv., mens indtægterne fra kontrolgebyrer og rykkergebyrer udgør ca. 36 % af den samlede omsætning. Selskabets årlige indtægter fra rykkergebyrer svinger en del, men er sædvanligvis 5-6 mio. kr., hvilket omfatter både 1., 2. og 3. rykkergebyr. Opkrævning af rykkergebyr foregår automatisk via et it-system, der på grundlag af data fra girokortet automatisk tæller 10 dage frem, svarende til betalingsfristen. Før der sendes rykkerskrivelser, foretages en betalingskontrol for at undgå krydsindbetalinger.
 EuroPark A/S opbevarer regnskabsmateriale i 5 år. Girokortene gemmes som bogføringsmateriale. Det vil derfor være muligt at finde de sager, hvori der er opkrævet 1. rykkergebyr, men det vil skulle ske ved manuel sagsbehandling. I 2011 blev der udstedt ca. 250.000 kontrolgebyrer. Der blev udsendt ca. 50.000 1. rykkerbrev, og i mange af disse tilfælde tillige 2. og 3. rykkerbrev. I nogle af disse sager har bilisterne fremsat indsigelser, som efterfølgende er efterkommet. Dette drejer sig formentlig om ca. 5.000 sager pr. år. Hvis EuroPark A/S skal tilbagebetale


text:
rykkergebyr for første rykkerbrev fra tidspunktet forHøjesterets dom, vil EuroPark A/S manuelt skulle gennemgå ca. 125.000 sager.
 Der er endvidere det problem, at det ofte er en anden end bilens ejer, der har betalt kontrolafgiften. EuroPark A/S kan ikke selv kontrollere, hvem der har betalt kontrolafgiften, men vil skulle kontakte bankerne, som opkræver 50 kr. pr. oplysning, hvis de altså overhovedet vil medvirke. Selskabet henter i øvrigt adresseoplysninger fra Det Centrale Register for Motorkøretøjer (CRM) og kender derfor bilejerens registrerede adresse. Men adressen kan have ændret sig, og bilen kan være blevet solgt, siden rykkergebyret blev pålagt.
 Det er muligt ved hjælp af det løbenummer, som er påført girokortene, at identificere, hvilke bilister der har betalt kontrolafgiften på grundlag af det girokort, der oprindeligt blev placeret i bilens forrude, og hvilke der har betalt efter at have modtaget et rykkerbrev.
 Da Forbrugerombudsmanden varslede, at der eventuelt ville blive indgivet stævning, ændrede EuroPark A/S ikke procedure for så vidt angik registrering af indbetalinger eller opkrævning af 1. rykkergebyr, og gebyrerne opkræves stadig.
 Thomas Jørgensen har forklaret, at han er inhouse advokat, og at han i august måned indtrådte i selskabets bestyrelse. Han har siden ultimo sept./okt. 2010 været ansat i et datterselskab til EuroPark A/S, Euroincasso ApS. Han har ansvaret for den indenretlige inkassoprocedure med udsendelse af betalingspåkrav, udarbejdelse af stævninger og møde i retten. Han modtager typisk sagerne 14 dage til 3 uger efter selskabets 3.rykker. Indsigelsessager modtager han ca. 14 dage efter selskabets sidste fastholdelse af gebyret. Han bistår også koncernen i øvrige juridiske problemstillinger.
 Det er parkeringsvagterne, der placerer girokortene på bilerne. Vagterne runderer på deres tildelte ruter og medbringer en håndholdt computer, en PDA, samt et fotografiapparat. På computeren indtastes før runderingen pladsens nummer. Udover parkeringskontrollen har vagten også andre opsynsopgaver og tjekker bl.a. for indbrud på pladsen og glat føre mv. Hvis en bil holder ulovligt parkeret, indtastes på PDA'en bilens mærke, farve samt registreringsnummer. Det noteres, hvorfor kontrolgebyret gives. Efter indtastning følger en observationstid på mellem 3-15 min. afhængigt af den aftale, som ejeren af pladsen har indgået med EuroPark A/S. Efter endt observationstid sættes girokortet i bilens forrude under vinduesviskeren. Herefter tager parkeringsvagten 4-5 billeder af bilen, herunder 1-2 billeder af girokortet fra forskellige vinkler som dokumentation for, at det er forsvarligt placeret.
 I tilfælde af, at der f.eks. ligger girokort på pladsen, samles disse op og medbringes til det driftskontor, hvor parkeringsvagten har sin daglige gang. Disse kontrolafgifter behandles efterfølgende særskilt. Dette udgør ikke et stort problem.
 På driftskontorets afkodes oplysningerne på PDA'en, herunder de billeder, som parkeringsvagten har taget, og parkeringsvagtens eventuelle bemærkninger om, at han har været i kontakt med bilisten. Oplysningerne sendes til en server. Herefter fremnoteres sagen i 10 plus 4 dage, og hvis der hverken er sket betaling eller rejst indsigelse, indledes rykkerproceduren, der udgøres af i alt 3 rykkere.
 EuroPark A/S benytter samme rykkerskrivelse som før Højesterets dom, dog med en tilføjelse om, at hvis det ikke er den registrerede bruger, der har parkeret bilen, bedes der


text:
rettet henvendelse til EuroPark A/S herom.
 Han har ikke tal på, hvor mange der betaler efter henholdsvis den første, anden og tredje rykker. Efter en gennemgang af ca. 5.000 sager kunne EuroPark A/S' brugerafdeling konstatere, at der var indsigelser - telefoniske eller skriftlige - i ca. 25 % af sagerne. Når EuroPark A/S modtager en indsigelse, standses rykkerproceduren, og indsigelsen besvares. Af de 5.000 sager udgjorde indsigelsen om ikke at have modtaget den oprindelige opkrævning maksimum 30-40 sager, svarende til 0,8 %. Af de tvister, der er i retten, udgør denne problemstilling 10-20 %. Som hovedregel frafaldes per kulance rykkergebyret, der opkræves i forbindelse med 1. rykkerbrev, når der rejses indsigelse.
 Efter en konkret bevismæssig vurdering kan rykkergebyret dog blive fastholdt. Den ene situation er, hvor bilisten oplyser ikke at have modtaget kontrolafgiften, men hvor det kan konstateres, at der er sket en indbetaling på det oprindelige løbenummer, der fremgik af det girokort, som blev placeret på den parkerede bil. Dette løbenummer er forskelligt fra det løbenummer, der står på det girokort, der er en del af rykkerbrevet. Det kan herefter konstateres, at det oprindelige girokort er modtaget. Den anden situation er, hvor han som advokat foretager en bevismæssig vurdering af modpartens indsigelser sammenholdt med parkeringsvagtens observationer, fotos og andre data, og hvor der på det grundlag ikke er holdepunkter for indsigelsen. Den tredje situation er, at der reageres kort tid efter girokortets aflevering på bilen, og hvor bilisten siden gør gældende, at vedkommende ikke har modtaget girokortet.
 Rykkerbrevene sendes med Post Danmark. Af de 5.000 gennemgåede sager er der modtaget returpost i størrelsesorden 170-180 stk., svarende til ca. 3 %. Den typiske årsag er, at adressaten er ubekendt på adressen. Udsendelse af rykkerskrivelser sker på baggrund af oplysninger fra CRM, hvor bilens ejer og primære bruger er registreret.
 Han har af brugerafdelingen fået oplyst, at de har modtaget omkring 5 henvendelser på baggrund af den offentlige opmærksomhed, der har været omkring problemstillingen.
 Han har ikke personligt set noget krav om tilbagebetaling af 100 kr.
 Ad den principale påstand 1:
 Det gøres gældende, at EuroPark A/S ikke har haft rimelig grund til at opkræve rykkergebyr i forbindelse med det 1. rykkerbrev til bilisten, jf. rentelovens § 9b, stk. 1. Det er en forudsætning for opkrævning af et rykkergebyr, at det beløb, der rykkes for, er forfaldent til betaling. Bilisten skal derfor forud for modtagelsen af rykkerbrevet have modtaget et betalingspåkrav. Er betalingspåkravet ikke kommet frem, er der ikke indtrådt en betalingsforpligtelse for bilisten, og der kan ikke opkræves rykkergebyr. Det er en almindelig retsgrundsætning i dansk ret, at afsenderen bærer risikoen for, at en meddelelse er kommet frem. Det er således ikke bilisten, der bærer risikoen for, om girokortet er kommet frem.
 Det afgørende for, om EuroPark A/S er berettiget til at opkræve rykkergebyr i forbindelse med 1. rykkerbrev, er derfor, om girokortet er kommet frem til bilisten. Det forhold, at girokortet anbringes under vinduesviskeren på bilen, er ikke tilstrækkeligt til at anse påkravet for at være kommet frem. Dette


text:
er fastslået ved Højesterets dom af 4. marts 2010. Højesterets præmisser er formuleret generelt og afklarer retsstillingen på området. Det er således uden betydning, at parterne i den konkrete sag var enige om, at girokortet ikke sad på bilen, da bilisten vendte tilbage, eller at der var tale om en fuldbyrdelsesdom.
 Det forhold, at EuroPark A/S tager et billede af anbringelsen af girokortet, beviser ikke, at det er kommet frem til bilisten. Girokortet kan efterfølgende være fjernet f.eks. som led i en drengestreg, det kan være blæst væk, eller en anden bilist kan have placeret det på sin egen bil.
 EuroPark A/S anerkender selv denne problemstilling, eftersom EuroPark A/S per automatik frafalder 1. rykkergebyr, når bilisten kommer med en indsigelse om ikke at have modtaget girokortet. Dette gør EuroPark A/S, fordi selskabet ikke kan bevise, at bilisten har modtaget girokortet.
 Da EuroPark A/S ikke kan være sikker på, at et girokort placeret under vinduesviskeren på bilen er kommet frem til bilisten, handler EuroPark A/S i strid med markedsføringslovens § 1 ved uden retligt grundlag at pålægge bilisten et rykkergebyr allerede ved fremsendelse af det 1. rykkerbrev. Det forhold, at der i EuroPark A/S er praksis for at eftergive 1. rykkergebyr, når der modtages indsigelser, er ikke tilstrækkeligt til, at det er i overensstemmelse med god markedsføringsskik at opkræve rykkergebyret ved fremsendelse af 1. rykkerbrev.
 Ad den subsidiære påstand 1:
 Det gøres gældende, at EuroPark A/S handler i strid med markedsføringslovens §§ 1 og 3 og artikel 7 om vildledende udeladelser i direktivet om urimelig handelspraksis, når EuroPark A/S i sit 1. rykkerbrev undlader at oplyse om, at bilisten kun er forpligtet til at betale rykkergebyret, hvis girokortet med parkeringsafgiften er modtaget. EuroPark A/S udelader derved vigtige informationer, jf. U 2005.2250 S.
 Det er ikke tilstrækkeligt til imødekommelse af markedsføringslovens § 3, at EuroPark A/S per kulance frafalder rykkergebyret, når der fremkommer indsigelser, idet denne praksis forudsætter en reaktion fra forbrugerens side.
 Det gøres gældende, at EuroPark A/S har handlet i strid med markedsføringslovens § 3 ved rutinemæssigt i tiden efter Højesterets dom at have opkrævet rykkergebyr i forbindelse med 1. rykkerbrev. EuroPark A/S skal derfor tilbagebetale alle rykkergebyrer opkrævet over for bilister alene på grundlag af et girokort placeret på bilistens bil, medmindre bilisten anerkender at have modtaget dette.
 Der er i markedsføringslovens § 20 hjemmel til at give påbud for at sikre genoprettelse af den forud for den ulovlige handling eksisterende tilstand. Det fremgår af bemærkningerne til lovforslaget til den tidligere § 13 (nu § 20) i markedsføringsloven, at bestemmelsen giver mulighed for i det tilfælde, hvor det må anses for nødvendigt for at sikre genoprettelse af status quo, at give de i så henseende nødvendige påbud. Hvis en erhvervsdrivende hos kunder opkræver beløb, som ikke baserer sig på civilretlige krav - enten fordi de pågældende aftaler ikke indeholder hjemmel til at opkræve beløbene, eller fordi vilkår om betaling af de pågældende beløb er ugyldige efter aftalelovens regler - vil der således i klare tilfælde i medfør af den


text:
tidligere lovs § 13, 2. pkt., litra 2, (nu § 20, stk. 1, nr. 2) kunne gives påbud om tilbagebetaling af allerede modtagne beløb. Et sådant påbud om tilbagebetaling til kunder kan gives, hvis retten anser alle civilretlige betingelser for opfyldt. Det fremgår tillige af bemærkningerne til lovforslaget til den tidligere § 13 (nu § 20) i markedsføringsloven, at bestemmelsen kan anvendes ved flere forbrugere.
 EuroPark A/S har som tidligere nævnt ikke ved udsendelse af 1. rykkerbrev sikkerhed for, at betalingspåkravet er kommet frem til bilisten. EuroPark A/S har derfor ikke med sikkerhed et civilretligt krav mod bilisten.
 Det fremgår af retspraksis, at betaling på grund af en vildfarelse med hensyn til en klar retsregel normalt kan danne grundlag for tilbagesøgning, jf. U 1972.1025 H og U 2005.2960 S.
 Det er ikke urimeligt, hvis EuroPark A/S skal tilbagebetale de uretmæssigt opkrævede rykkergebyrer. Et påbud om tilbagebetaling vil ikke stå i misforhold til EuroPark A/S' forseelse, selvom tilbagebetalingen vil kræve et omfattende manuelt arbejde fra EuroPark A/S' side. Der har løbende været dialog mellem Forbrugerombudsmanden og EuroPark A/S vedrørende problemstillingen, og Forbrugerombudsmanden varslede, at der eventuelt ville blive indgivet stævning mod EuroPark A/S. EuroPark A/S kunne i denne forbindelse have truffet de nødvendige foranstaltninger, så det i dag ville have været lettere at finde de sager frem, hvor der er betalt 1. rykkergebyr på grundlag af 1. rykkerbrev.
 Der foreligger ikke passivitet i den foreliggende situation, hvor EuroPark A/S har opkrævet et beløb uden retligt grundlag.
 EuroPark A/S:
 EuroPark A/S har overordnet gjort gældende at være berettiget til at opkræve rykkergebyr i forbindelse med fremsendelse af 1. rykkerbrev, idet girokortet må antages at være kommet frem til bilisten, når det er anbragt på pågældendes bil. Af justitsministerens besvarelse af spørgsmål nr. S 552 fremgår det, at debitor skal have modtaget underretning om betalingspåkravet, men intet om, hvordan underretning skal være foretaget. Det er intet krav om, at bilisten fysisk skal have modtaget girokortet, at betalingspåkravet skal være kommet til bilistens kundskab, eller at bilisten skal være orienteret om selve indholdet af påkravet. Påkravet er i nærværende situation fremsat under sådanne omstændigheder, at det normalt vil være kommet frem til bilisten. Rykkerbrevet fremsendes derfor med rimelig grund, jf. rentelovens § 9 b, idet der i bestemmelsen "med rimelig grund" henvises til, at kravet skal være forfaldent. Dette er tilfældet, når der er gået 10 dage, siden girokortet blev placeret på bilen.
 Forbrugerombudsmandens konklusion på baggrund af Højesterets dom af 4. marts 2010 er alt for vidtrækkende og uden belæg i dommen. Der var tale om en konkret afgørelse, hvor Højesteret alene tog stilling til den situation, hvor der var enighed om, at girokortet ikke sad på bilen, da bilisten returnerede til bilen. Denne enighed var afgørende for Højesteret. Højesteret har derimod ikke taget stilling til, hvordan det ville have forholdt sig, hvis EuroPark A/S havde fastholdt, at girokortet var til stede, da bilisten vendte tilbage til bilen. Højesteret anfører alene, at ".. anbringelsen af girokortet under vinduesviskeren på bilen ikke i sig


text:
selv indebærer, at påkravet kan anses for at være kommet frem til A."
 Det må derfor lægges til grund, at EuroPark A/S vil have mulighed for på anden måde at føre bevis for, at et girokort placeret på en parkeret bil er kommet frem til bilisten. Højesteret tiltræder således ikke landsrettens præmisser om, at betalingspåkravet skal afgives ved brev.
 Det må afgøres efter sædvanlige bevisbyrderegler, om et påkrav er kommet frem.
 Når parkeringsvagten har taget billeder af, at girokortet er placeret på bilen, er disse et tungtvejende bevis for, at girokortet er kommet frem, og der er dermed grundlag for at opkræve et rykkergebyr i forbindelse med fremsendelse af 1. rykkerbrev. I disse tilfælde er det bilisten, der skal løfte bevisbyrden for, at girokortet ikke var til stede, da han returnerede til bilen. EuroPark A/S har erkendt, at bevisbyrden kan være svær at løfte for bilisten, hvorfor rykkergebyret frafaldes per kulance, hvis bilisten straks i forbindelse med modtagelse af 1. rykkerbrev fremsætter indsigelse over for EuroPark A/S om, at girokortet ikke er modtaget. Dette sker på baggrund af bevismæssige og forretningsmæssige vurderinger. Der ligger heri ikke en anerkendelse af, at EuroPark A/S er uberettiget til at opkræve rykkergebyret. Der er således også situationer, hvor rykkergebyret fastholdes. Dette er for eksempel tilfældet, hvis indsigelsen først fremsættes under en efterfølgende retssag, og bilisten oprindeligt klagede, inden rykkerskrivelsen blev udsendt, eller hvis det kan konstateres, at der er sket indbetaling på det girokort, som blev placeret på bilen. Dommen af 10. august 2010 fra Retten i Glostrup er et eksempel herpå.
 Rykkerbrevet sendes med Post Danmark. I rykkerbrevet får bilisten den forbrugermæssige information, som er nødvendig. Forbrugeren bør straks reagere, hvis forbrugeren ikke er enig i, at der skal betales rykkergebyr.
 Det afgørende i denne sag er, hvad der ligger i begrebet "kommet frem". Det er EuroPark A/S' opfattelse, at det er tilstrækkeligt, at girokortet er kommet inden for skyldnerens rådighedssfære, jf. U 2003.1421 Ø og U 2005.3046 Ø, hvilket er sket, når det er placeret på bilens forrude. Det forhold, at tredjemand kan fjerne girokortet, må komme bilisten til skade. EuroPark A/S anvender den fremgangsmåde, som er den almindelige ved pålæggelse af kontrolgebyrer i hele verden. Det er ganske udokumenteret, at risikoen for, at girokortet forsvinder, når det placeres i forruden på bilistens bil, er større, end hvis det blev sendt med Post Danmark.
 Færdselslovens § 121, stk. 3, kan ikke anvendes analogt, men det afskærer ikke retten fra at anvende de samme principper, som færdselslovens § 121, stk. 3 er udtryk for. Det må betragtes som en sædvane, at girokortet ved pålæg af kontrolgebyr bliver placeret på bilen og ikke eftersendt med postvæsenet. Ved anbringelse på bilen er det den, der har parkeret bilen, som får underretning om kontrolgebyret og om baggrunden herfor, og som dermed har mulighed for med det samme at kontrollere, om kontrolafgiften er pålagt med rette.
 Det bestrides derfor, at EuroPark A/S handler i strid med god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1.
 Det bestrides, at EuroPark A/S


text:
handler i strid med markedsføringslovens § 3 ved fremsendelsen af rykkerbrevet. Den foreliggende situation er heller ikke omfattet af artikel 7 i direktivet om virksomheders urimelige handelspraksis.
 Der er ikke tale om vildledende markedsføring. EuroPark A/S undlader ikke i rykkerbrevet at give bilisten væsentlige oplysninger. Der er ikke holdepunkter for at pålægge EuroPark A/S i videre omfang, end hvad der er gældende for andre kreditorer, at skulle redegøre for, hvornår der kan pålægges et rykkergebyr. Der foreligger ikke en sådan generel vejledningsforpligtelse for kreditorer. Der vil derfor være tale om forskelsbehandling, hvis det pålægges EuroPark A/S i 1. rykkerbrev at oplyse, at der er mulighed for, at EuroPark A/S frafalder 1. rykkergebyr, hvis bilisten ikke har modtaget girokortet.
 Markedsføringslovens § 20 indeholder efter sin ordlyd ikke hjemmel til, at Forbrugerombudsmanden kan rejse et tilbagebetalingskrav. Det bestrides, at der med henvisning til bemærkningerne til den tidligere § 13 kan stilles krav om en så omfattende tilbagebetaling, som tilfældet er i denne sag.
 Det er ifølge bemærkningerne en betingelse for, at der kan kræves tilbagesøgning, at tilbagebetalingen vil være uproblematisk. Hvis EuroPark A/S pålægges at tilbagebetale rykkergebyrerne, vil EuroPark A/S skulle gennemgå mange tusinde sager manuelt, idet EuroPark A/S ikke har registreret elektronisk, hvem der har betalt rykkergebyr. Et krav om tilbagebetaling vil derfor være urimeligt og uproportionalt. Desuden er påstanden alt for vidtgående, idet der kan være tilfælde, hvor rykkergebyret efter en bevismæssig bedømmelse er opkrævet med rette.
 Når bilisten har betalt rykkergebyret uden indsigelser, må det tages som udtryk for, at girokortet er modtaget. Hvis retten kommer frem til, at EuroPark A/s er forpligtet til at tilbagebetale rykkergebyr, må det kræves, at bilisterne selv henvender sig til EuroPark A/S og beviser, at girokortet ikke er modtaget. Der er tale om et forsvindende lille antal sager, hvor bilisten reelt er berettiget til tilbagesøgning. Det bør tillige tages i betragtning, at ingen har fremsat krav om tilbagebetaling på trods af den offentlige opmærksom, der har været omkring sagen. Forbrugerombudsmanden har også alene modtaget 11 henvendelser.
 Markedsføringslovens § 20 indeholder ikke hjemmel for tilbagesøgning. Det bestrides, at § 20 kan finde anvendelse i den foreliggende situation, idet der i så fald er tale om lovgivning i bemærkningerne.
 Betingelserne for tilbagesøgning er desuden ikke opfyldt, da der ikke har været tale om overtrædelse af en klar retsregel. Spørgsmålet om, hvorvidt opkrævning af rykkergebyr i den foreliggende situation er berettiget efter renteloven, har således været genstand for fortolkning i såvel landsretten som Højesteret.
 Tilbagesøgning er endvidere udelukket, idet bilisterne ikke har reklameret inden for en rimelig frist. Forbrugerombudsmanden kan ikke afbryde fristen på vegne af en lang række unavngivne bilister. De enkelte bilister må rette henvendelse på egen hånd.
 Indledningsvis bemærkes, at retten ikke finder grundlag for at anvende principperne i færdselslovens § 121, stk. 3, jf. Højesterets dom af 4. marts 2010.
 Parkeringsselskabet EuroPark A/S pålægger bilister en parkeringsafgift i tilfælde, hvor EuroPark A/S konstaterer, at bilen er parkeret på parkeringsarealet, uden at reglerne for parkering på det omhandlede areal er iagttaget. Parkeringsafgiften pålægges


text:
ved, at EuroPark A/S' parkeringsvagt på stedet placerer et girokort (nu en gul slip) på den parkerede bils forrude under vinduesviskeren.
 Som fastslået i Højesterets dom af 4. marts 2010 (1. afdeling, sag 140/2008) indebærer anbringelse af girokortet på denne måde ikke i sig selv, at påkravet i girokortet kan anses at være kommet frem til den, som påkravet vedrører. EuroPark A/S' bevisbyrde for, at påkravet er kommet frem, løftes ikke ved, at der nu optages fotos af girokortets placering på bilen.
 Under disse omstændigheder finder retten, at det vil være uberettiget og i strid med markedsføringslovens § 1, såfremt EuroPark A/S i henhold til rentelovens regler opkræver et rykkergebyr allerede ved fremsendelse af det første rykkerbrev efter betalingspåkravet, med mindre det ved øvrige omstændigheder godtgøres, at påkravet er kommet frem. Der kan således foreligge tilfælde, hvor bilisten har anerkendt eller på anden direkte eller indirekte måde ved sine handlinger har tilkendegivet at have modtaget girokortet, eller der foreligger anden dokumentation herfor.
 Med disse bemærkninger tages Forbrugerombudsmandens påstand 1 til følge.
 Det er ubestridt, at EuroPark A/S i en årrække forud for anlæggelsen af nærværende sag har opkrævet rykkergebyrer på grundlag af påkrav i de under bilernes vinduesviskere placerede girokort. Det følger af det ovenfor anførte, at disse opkrævninger har været uberettigede, hvor der ikke har foreligget øvrige omstændigheder, hvorefter det må anses for godtgjort, at påkravet er kommet frem. De personer, hos hvem EuroPark A/S uberettiget har opkrævet de nævnte rykkergebyrer, vil derfor have et tilbagesøgningskrav mod EuroPark A/S.
 Forbrugerombudsmandens påstand 2 må anses for et påbud, som er nødvendigt for at sikre genoprettelse af den forud for den ulovlige handling eksisterende tilstand, jf. markedsføringslovens § 20, stk. 1, nr. 2.
 I bemærkningerne til lovforslag nr. 211 til lov om markedsføring § 13 (nu § 20) - FT 1994 s. 7271 fremgår, at bestemmelsen kan anvendes, hvor mange forbrugere har været udsat for samme lovstridige adfærd, og hvor det vil være uproblematisk for vedkommende erhvervsdrivende på eget initiativ via kundekartotek at rette for sig.
 Da retstilstanden efter Højesterets dom af 4. marts 2010 har haft den fornødne klarhed, og da Europark A/S fortsatte opkrævningerne uden at ændre registreringsforholdene, findes et påbud om tilbagebetaling at stå i rimeligt forhold til forseelsen.
 Påstand 2, der er begrænset til tiden efter Højesterets dom af 4. marts 2010, indeholder som en undtagelse til tilbagebetalingspligten de tilfælde, hvor personer, til hvem tilbagebetaling ellers skulle ske, anerkender at have modtaget girokortet placeret på deres bil. Retten finder, at undtagelsen bør udstrækkes til tilfælde, hvor bilisten i øvrigt på en direkte eller indirekte har tilkendegivet at have modtaget det på bilen placerede girokortet.
 Som følge af det anførte samt idet der ikke, som anført af EuroPark A/S, findes at være indtrådt passivitet, tager retten påstand 2 til følge med ovennævnte tilføjelse.
 EuroPark A/S skal anerkende, at det er i strid med god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1, at opkræve et rykkergebyr efter rentelovens regler herom allerede ved fremsendelse af det første brev til bilens ejer om


text:
betaling af parkeringsafgift, når der forinden alene er fremsat påkrav om betaling ved anbringelse af et girokort/en gul slip under vinduesviskeren på en parkeret bil.
 EuroPark A/S skal anerkende at have pligt til i tiden efter Højesterets dom af 4. marts 2010 at tilbagebetale alle rykkergebyrer, der er opkrævet over for personer på baggrund af girokort placeret på bilen, medmindre disse personer anerkender at have modtaget girokortet placeret på deres bil, eller direkte eller indirekte har tilkendegivet at have modtaget det på bilen placerede girokortet. EuroPark A/S skal inden 14 betale 25.000 kr. i sagsomkostninger til Forbrugerombudsmanden. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8a.
 Claus Forum Petersen Mette Christensen Mette Skov Larsen
 Gitte Forsberg Torben Steenberg


text:
3 betydende domme om anerkendelse af arbejdsskader afsagt af Højesteret
 Højesteret har nu inden for en uge afsagt 3 betydende domme om egnethedskriteriet i arbejdsskadesikringsloven§ 5, jf. § 6. En af dommene kan indebære at en række tidligere afgørelser kan genoptages.
 Den første dom (192/2014) omhandlede en trafikulykke, der skete i arbejdstiden. Sagens omstændigheder var følgende:
 Af landsrettens afgørelse fremgik det, at omfanget af synlige skader på bilen var begrænsede, og landsretten fastslår i øvrigt følgende:
 En samlet vurdering af observationerne på stedet, de begrænsede skader på bilen, fraværet af skader inde i bilen og fraværet af synlige eller i øvrigt objektivt konstaterbare skader på sagsøgerne peger sammen med resultatet af de tests, der er gennemført af bilinspektøren, og de foreliggende fotos entydigt på, at der ikke har været tale om en højhastighedsulykke eller andet færdselsuheld, som kan have påført sagsøgerne en alvorlig skade.
 Landsretten tilsidesætter derfor sagsøgernes forklaringer og antagelser, herunder om at de i forbindelse med episoden var uden bevidsthed, at ingen af dem husker noget fra episoden, og at der i forbindelse med, at varebilen er kørt af vejen, skulle være sket en relevant hændelse i forhold til arbejdsskadesikringsloven.
 Som det fremgår, så indgår en række faktiske omstændigheder i afgørelsen, herunder skadelidtes noget tvivlsomme forklaring, og der har samlet set således ikke været nok dokumentation til at fastslå, at der var bevis for et skadesforløb, der har været egnet til at give en varig skade.
 Den anden dom (261/2015)vedrørte et løft af en kasse, hvor der efterfølgende opstod rygsmerter. Sagens omstændigheder var følgende:
 A rakte under udførelse af sit arbejde som lagermedarbejder ud efter en kasse, der havde sat sig fast på transportbåndet, hvorved hun fik et smæld i ryggen. Hun har efterfølgende haft vedvarende smerter i ryggen og har anmeldt skaden som en arbejdsskade.
 Der forelå i sagen bl.a. en udtalelse fra Retslægerådet, hvoraf fremgik, at hændelsen var egnet til at medføre akutte rygsmerter, og at sådanne traumer normalt forsvinder i løbet af uger eller måneder. Det fremgik af udtalelsen endvidere, at der ikke var noget, som kunne forklare, hvorfor smerterne i As tilfælde ikke var gået over.
 Sagen angik for Højesteret spørgsmålet om, hvorvidt der var tale om en arbejdsskade.
 Højesteret lagde efter bevisførelsen til grund, at A ved hændelsen var blevet påført akutte rygsmerter, men fandt det ikke godtgjort, at hændelsen var årsag til As vedvarende rygsmerter. Spørgsmålet var herefter, om de akutte rygsmerter udgjorde en personskade. Højesteret fastslog, at forbigående smerter, som ikke kræver behandling, men går over af sig selv, ikke er at anse for en personskade, jf. Højesterets dom af 8. november 2013 (UfR 2014.452), og at det efter de lægelige udtalelser måtte lægges til grund, at As smerter uden behandling ville gå over af sig selv. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at A havde modtaget behandling, og at en del af denne behandling kunne have vedrørt de akutte rygsmerter.
 Som det fremgår af afgørelsen, så fastslog Højesteret det principielle, at et hændelsesforløb, der alene giver forbigående og


text:
ikke behandlingskrævende smerter, ikke kan anerkendes som en skade efter arbejdsskadesikringsloven. Sådanne skader, der i sagens natur ikke kan give varige gener, kan heller ikke udløse varigt mén eller et varigt erhvervsevnetab.
 Den tredje dom (255/2015) omhandlede et tilfælde af forværring af en bestående ryglidelse. Sagens omstændigheder var følgende:
 A var under udførelsen af sit arbejde faldet forover i forbindelse med, at han sad på hug og skulle lægge et affaldsnet sammen. Han fik herved et stød i ryggen med smerter til følge. En efterfølgende scanning viste, at A havde en degenerativ ryglidelse, der havde været til stede forud for hændelsen, samt en diskusprolaps.
 Sagen angik for Højesteret, hvorvidt der var årsagssammenhæng mellem hændelsen og rygsmerterne, således at der var tale om en arbejdsskade.
 Højesteret fastslog, at der ved vurdering af årsagssammenhæng skal lægges vægt på, i hvilket omfang en indtrådt hændelse er egnet til at forårsage den skete skade. Højesteret fastslog endvidere, at dette kan være tilfældet, hvis der er en biologisk naturlig og logisk forklaring på, at skaden opstod som følge af hændelsen på arbejdet, og at der kan tages hensyn til, om hændelsen har haft en karakter og et omfang, der gør det sandsynligt, at skaden opstod som følge af hændelsen. Efter de lægelige oplysninger i sagen fandt Højesteret det ikke godtgjort, at diskusprolapsen var forårsaget af hændelsen, men lagde til grund, at hændelsen havde haft helbredsmæssige følger for A, idet prolapsen ved hændelsen var blevet symptomgivende. Der var således tale om en forværring af den bestående ryglidelse, som udgjorde en arbejdsskade.
 Som det fremgår, var det for Højesteret afgørende, at der kunne findes en biologisk naturlig og logisk forklaring på skadens opståen. Endvidere havde det betydning, at hændelsen havde en karakter og et omfang, der gjorde, at der var en sandsynlig sammenhæng mellem skadens følger og hændelsen. I den forbindelse var det nok, at den degenerative lidelse var blevet symptomgivende, og at den således var blevet forværret. Afgørelsen kan efter vor vurdering indebære, at en række tidligere afviste sager nu kan genoptages.


text:
 Grever, baroner og husmænd
 John Erichsen og Ditlev Tamm:
 Grever, baroner og husmænd -
 Opgøret med de store danske godser 1919.
 348 sider, ill., 399,95 kr.
 Gyldendals Forlag >
 I 1660 indførtes enevælden i Danmark. I 1665 indførtes Kongeloven. I 1671 udstedte Christian V tre forordninger: Gemaksordinansen (hvem havde adgang til kongen), Rangforordningen (det nye sociale hierarki) og Grevernes og friherrernes (baronernes) privilegier (hvem kunne optages i den nye adelsstand og med hvilke privilegier).
 Penneføreren var Peder Schumacher Griffenfeld, som dermed moderniserede den danske statsforvaltning. Han var af tysk afstamning, og hans inspiration var fra det øvrige Europa.
 Med enevældens indførelse gjorde man op med den gamle ur(fødsels)adel, som havde direkte adgang til kongen, og som kunne vælge og afsætte kongen, valgkongedømmet. Med enevælden indførtes arvekongedømmet og med de nævnte forordninger skabtes titeladelen.
 Man skulle ansøge kongen om at blive optaget som greve eller baron. Det fremgår af forordningen, hvilke betingelser der var, og hvilke forpligtelser og rettigheder der fulgte med. Fællesbetegnelsen for grevskaber og baronier samt senere også for stamhuse og fideikommisser var: majorater.
 Det vigtigste i forbindelse med denne bog var, at majoraterne skulle gå samlet i arv til den ældste søn (eller datter i manglen på sønner), at de var skattefri, at de ikke kunne sælges helt eller delvist og at de ikke kunne retsforfølges.
 I 1849 indførtes den nye grundlov. Det betød enevældens afskaffelse. I § 97 afskaffedes adelens forrettigheder og efter § 98 (nuværende grundlov § 84) kunne der ikke oprettes nye majorater, og det var samtidig en ”løfteparagraf”, idet der stod: ved lov skal (det) nærmere ordnes, hvorledes de nu bestående kunne overgå til fri ejendom. Dét som senere blev kaldt ”afløsningen”.
 Det er dét, som bogen handler om: afløsningen. Som først kom i 1919.
 At der gik så lang tid fra bestemmelse til udførelse betød, at de politiske betingelser havde ændret sig radikalt. Inspirationen kom ikke kun fra Danmark, men fra hele Europa, fra USA og fra Rusland. Kampe om politisk magt og jordreformer havde hærget overalt med revolutioner, revolter, optøjer med videre. Fra den franske revolution til den russiske. Nogle steder meget voldeligt og blodigt.
 I Danmark i 1919 huggede man ikke i adelen. Man huggede fra adelen. Det er også dét, bogen handler om.
 Bogen er inddelt i 10 afsnit. De tre første behandler baggrunden for enevælden, oprettelsen af majoraterne og tiden fra grundlovens vedtagelse i 1849 til loven om afløsning i 1919.
 Det næste afsnit omhandler lovens tilblivelse og vedtagelse i perioden fra systemskiftet i 1901 og til 1919. Det er et fremragende studie i politisk spilfægteri, rævekager, forhandlinger og ”det muliges” politik. Den politiske virkelighed var nu en helt anden, end dengang majoraterne blev til. Socialismen var i fremmarch, det radikale venstre var dannet som husmændenes parti, afvandringen fra land til by var et stort og stigende problem, de jordløse landboere krævede jord, ”jordhungeren” var stor. Afløsningen, som blev en realitet, var det mulige politiske svar på de mange problemer. Den holdt dog kun i et par årtier


text:
eller tre. Mellemkrigsårenes økonomiske udvikling medførte, at de meget små husmandsbrug, som var resultatet af afløsningen, var for små til at være grundlag for en families liv. De små brug blev efterhånden lagt sammen til større ejendomme.
 Det fremgår af bogen, at hvis de tidligere forsøg på at opfylde løfteparagraffen fra 1849-grundloven havde ført til resultater, kunne det nok have ført til lempeligere ordninger, end dem som blev gennemført i 1919.
 Ét af de store juridiske problemer var, om grundlovens bestemmelse om ejendomsrettens ukrænkelighed og deraf den følgende beskyttelse af den private ejendomsret, § 87 (nuværende § 73), kunne gå forud for inddragelse af gods og formue fra adelen. Dette spørgsmål indbragtes for Østre Landsret, som gav adelen medhold. Staten ankede til Højesteret, som gav Statsminister Zahle ret. Det var ikke konfiskation eller ekspropriation. Det var statsmagtens ret til regulering af rigets forhold.
 Dette handler det næste afsnit i bogen om. Det er spændende læsning for alle. Ikke kun jurister. Der redegøres for parternes synspunkter og højesterets votering og de overvejelser, som dommerne gjorde sig. Der var ikke enighed, men flertallet vandt.
 Spørgsmålet var jo også, om højesteret skulle benytte sig af muligheden for at underkende statsmagtens ret til at bestemme landets anliggender på et politisk sprængfarligt område. Magtens tredeling var til eksamen. Her mødtes juraen og politikken, hvilket læseren hele tiden skal holde sig for øje. Man skal ikke blande de to ting sammen. Det gør det lidt lettere at forstå sammenhængen og resultatet af lovgivningen. Der redegøres fremragende for det i bogen.
 Fra især USA havde man set, at den højeste domstol ikke holdt sig tilbage fra at omstøde eller underkende de love, som var blevet vedtaget. Og det gælder jo stadigvæk. Senere er begrebet forfatningsdomstol dukket op i for eksempel Tyskland, men i Danmark var det dengang og også nu de almindelige domstole, som skulle og skal stå vagt for befolkningen overfor overgreb fra Regeringen og Folketingets side.
 Det fremgår af bogen, at højesteret blandt andet overvejede, hvad resultatet af en underkendelse af loven ville blive. Det var vel næsten en uomgængelig realitet, at der skulle ske ét eller andet for at løse de ovennævnte politiske problemer. En underkendelse kunne føre til meget grimmere ting end en statsafgift og en aflevering af landbrugsjord. Majoraterne overgik jo også til fri ejendom, uden de restriktioner enevælden havde pålagt dem for at blive majorater.
 Man mærker nok forfatternes opfattelse af sagen, men der redegøres loyalt for det politiske/institutionelle (!) valg, højesteret tog. Et valg som ikke kun holdt sig til den strikte jura, men også overvejede og tog hensyn til det mulige resultat af det modsatte valg. Forfatterne mener, at mindretallet i højesteret tænkte på sagen, medens flertallet også tænkte institutionelt.
 Først med Tvindsagen satte højesteret hælene i overfor Folketinget, men sagerne kan ikke sammenlignes. Dén sag drejede sig mere om forskelsbehandling af skoler, og ikke generelle bestemmelser for alle skoler.
 Majoraterne skulle (i meget korte træk) betale en afgift på 20/25 % af godsets samlede værdi og aflevere en