text:
investeringer, der er foretaget i de enkelte år, må man konkludere, at i 2003 er andelen af due diligence timer nok registreret for lavt. Men der er selvfølgelig også en effekt af, at medarbejderne er blevet dygtigere og mere effektive, som nødvendigvis vil afspejle sig i, at det faktuelt går hurtigere at foretage due diligence - alene baseret på en øget erfaring med området.
 Det er oplyst, at H1 Capital i perioden fra 2001 til 2009 foretog porteføljeinvesteringer på ca. 165 mio. kr., fordelt på godt 30 initiale investeringer og omtrent lige så mange opfølgningsinvesteringer. Af porteføljerne var der en med en kapitalandel på ca. 62 %, en på ca. 50 %, mens alle øvrige var minoritetsposter med hovedvægten på andele under 20 %. Af porteføljeselskaberne var der ved periodens afslutning fortsat 5 aktive, 9 var gået konkurs, likvideret, ophørt eller lignende, og 18 var afhændet. De fleste afhændelser var sket inden tre år fra den initiale investering eller opfølgningsinvestering. Ved langt de fleste afhændelser var der konstateret tab, men der havde også været skattepligtige aktieavancer på godt 12 mio. kr. og skattefrie aktieavancer på godt 0,5 mio. kr. Der havde i øvrigt i perioden været skattepligtige indtægter på knap 9 mio. kr. i form af udbytter samt godt 8 mio. kr. i form af renter og kursgevinster på lån, således at der havde været skattepligtige indtægter på i alt godt 29 mio. kr. Efter ikrafttræden pr. 1. januar 2010 af nye regler om beskatning af aktieavancer havde der i 2010 været yderligere skattepligtige aktieavancer på godt 20 mio. kr.
 I Ligningsvejledningen for 2009-2, punkt E.A.2.1.1., hedder det bl.a.
 Udgangspunktet er således, at der er fradrag for ventureselskabers udgifter til formue-administration. Fradrag kan dog nægtes, hvis SKAT kan bevise, at en investeringsrådgivning kan henføres til aktieinvesteringer, som specifikt er foretaget med henblik på at opnå skattefri afkast."
 Ved "indkomsten" i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, må efter ordlyden forstås den skattepligtige indkomst, således at udgifter kan fradrages i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst.
 H1 Capital I A/S har navnlig til formål at investere i nye, innovative virksomheder inden for bestemte forretningsområder, enten i form af indskud af selskabskapital eller ydelse af konvertible lån. Investeringerne skulle foretages både som initialinvesteringer og som opfølgningsinvesteringer. Ved starten i 2000-2001 var det selskabets mål at afstå sine aktier i de enkelte porteføljeselskaber inden for en periode på 2-8 år fra initialinvesteringen. Selskabets driftsudgifter kunne således i indkomstårene 2001-2003, som denne sag vedrører, i henhold til de dagældende regler både vedrøre indtægter, der skulle indgå i den skattepligtige indkomst (udbytter, renter, aktieavancer ved afståelse inden for 3 år), og indtægter, der ikke var skatte-pligtige (navnlig aktieavancer ved afståelse efter mere end 3 år).
 Det må efter bevisførelsen lægges til grund, at H1 Capital i de omhandlede indkomstår forventede, at den overvejende del af selskabets indtægter ville være aktieavancer m.v., som ikke skulle indgå i selskabets skattepligtige indkomst, idet selskabet forventede


text:
at besidde sine kapitalandele i mere end 3 år, jf. aktieavancebeskatningslovens dagældende regler herom. Denne forventning beroede imidlertid navnlig på, at det var selskabets formål at investere i nye, innovative virksomheder på it-, bioteknologi- og medico-området m.v. på et meget tidligt tidspunkt. Forventningen om skattefrie avancer ved afståelse beroede endvidere på en vurdering af det typiske udviklingsforløb for de nystartede porteføljeselskaber sammenholdt med de daværende markedsforhold og forventninger til markedsudviklingen for virksomheder af den pågældende karakter.
 H1 Capital havde i perioden fra 2001 til 2009 skattepligtige indtægter på i alt godt 29 mio. kr. i form af skattepligtige avancer ved salg af aktier, udbytter, renter og kursgevinster på lån. I samme periode havde selskabet skattefrie aktieavancer på godt 0,5 mio. kr.
 H1 Capitals udgifter til management fee er afholdt i henhold til managementaftalen af 29. juni 2001. Managementselskabets primære formål er at finde, undersøge og investere i porteføljeselskaber samt at administrere H1 Capitals kapital i porteføljeselskaberne.
 Som det fremgår af landsrettens dom, har H1 Capital oplyst, at managementselskabet for H1 Capital udførte en række opgaver vedrørende porteføljeselskaberne, herunder bl.a. varetagelse af bestyrelsesarbejde, udarbejdelse af halvårsplaner om, hvad der skulle til for at øge porteføljeselskabets værdi, udmøntning og intern opfølgning af halvårsplanerne i porteføljeselskabet, drøftelser med potentielle og aktuelle kunder, samarbejdspartnere og leverandører om porteføljeselskabets udvikling samt møder og rejser for at repræsentere og eventuelt præsentere porteføljeselskabet. Det fremgår endvidere af VTs notat, at der i gennemsnit var 7,5 personer ansat i managementselskabet i perioden fra 2001 til 2003, og at de ansattes bestyrelsesarbejde i de enkelte porteføljeselskaber som regel var meget omfattende, hvilket bl.a. skyldtes, at virksomhederne var nystartede og ofte manglede erfaring i at opbygge en driftsorganisation, ligesom der krævedes en meget aktiv involvering for at udvikle virksomhederne.
 Efter det anførte har H1 Capital haft til formål at drive - og har faktisk drevet - virksomhed, der har givet selskabet indtægter i form af dels løbende afkast ved rente og udbytte af porteføljeinvesteringerne, dels avance ved afståelse af aktier i porteføljeselskaberne. Indtægterne har været skattepligtige for så vidt angår både det løbende afkast og avancerne ved afståelse inden 3 år og skattefrie for så vidt angår avancerne ved afståelse efter 3 år.
 Højesteret finder herefter, at afholdte udgifter til management fee kan være fradragsberettigede driftsomkostninger efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, selv om nogle af afståelsesavancerne er skattefrie på grund af realisationstidspunkterne.
 Fire dommere - Per Walsøe, Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe og Henrik Waaben - udtaler herefter:
 Vi finder, at udgifterne til management fee i deres helhed må anses for afholdt med henblik på at sikre og vedligeholde H1 Capitals indtægter fra porteføljeselskaberne. Dette gælder således også den del af udgifterne, der har dækket managementselskabets opgaver i forbindelse med opbygning og udvikling af porteføljeselskabernes virksomheder, idet H1 Capitals virksomhed bestod i at udvikle disse selskaber med henblik på at opnå indtægter fra investeringerne i dem. Det bemærkes herved, at udgifterne er afholdt af H1 Capital, der ikke var koncernforbundet med porteføljeselskaberne, idet H1 Capital i alle

type: other


text:
tilfælde, bortset fra to, alene ejede minoritetsposter.
 Vi stemmer herefter for at give H1 Capital medhold i den principale påstand.
 Dommer Lars Hjortnæs udtaler
 Efter bevisførelsen lægger jeg til grund, at en væsentlig del af H1 Capitals udgifter til management fee dækkede almindeligt ledelsesarbejde i porteføljeselskaberne. Efter min opfattelse vedrører denne del af udgifterne ikke driften af H1 Capital, herunder forvaltningen af H1 Capitals formue, men driften af porteføljeselskaberne, idet H1 Capitals afholdelse af udgifterne ikke har karakter af en normal aktionæraktivitet, jf. herved OECD's retningslinjer om skattemæssig ligning ved grænseoverskridende handel mellem interesseforbundne parter. Det kan efter min opfattelse ikke føre til en anden vurdering, at H1 Capital havde lagt sin indtægtsgivende virksomhed an på, at porteføljeselskabernes indtægter og værdi skulle stige. Jeg finder derfor, at denne del af udgifterne til management fee ikke kan fradrages i H1 Capitals skattepligtige indkomst som en driftsomkostning efter reglen i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Da der endvidere ikke er fremkommet oplysninger, som giver grundlag for at anfægte Skatteministeriets skønsmæssige fordeling mellem fradragsberettigede og ikke-fradragsberettigede udgifter til management fee (25 % -75 %), stemmer jeg herefter for at give Skatteministeriet medhold i den subsidiære påstand.
 Skatteministeriet skal i sagsomkostninger for landsretten og Højesteret betale 606.000 kr. til H1 Capital, hvoraf 600.000 kr. er til dækning af udgifter til advokatbistand og 6.000 kr. er til dækning af retsafgifter.
 Skatteministeriet skal anerkende, at H1 Capital I A/S kan fradrage udgift til management fee med 10.937.500 kr. i indkomståret 2001, 13.125.000 kr. i indkomståret 2002 og 13.125.000 kr. i indkomståret 2003.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 606.000 kr. til H1 Capital I A/S.


text:
Advokaten 1 Højesteret cementerer advokaters tavshedspligt
 Sagen er vigtig for advokatstanden. Tavshedspligten er – præcis som uafhængigheden – helt central i advokatetikken, for den er ganske enkelt hele grundlaget for, at klienten altid kan være tryg i sin henvendelse til en advokat. Uden tavshedspligten ville vi underminere tilliden til både advokater og retssystemet.
 Allerede fra første telefonopkald delte Advokatrådet min holdning til sagens retlige og principielle spørgsmål, og det blev aftalt, at jeg selv skulle føre sagen for skifteretten, og hvis jeg blev pålagt at afgive vidneforklaring, ville Advokatrådet bistå med at indbringe sagen for Østre Landsret. På dette tidspunkt havde ingen forestillet sig, at sagen skulle foretages i Østre Landsret to gange og endeligt i Højesteret via Procesbevillingsnævnet.
 Når advokat Christian Laubjerg nu står med et print af Højesterets kendelse i hånden, så står han med en sag, der har betydning for godt 6.000 kolleger landet over.
 Med kendelsen er Højesteret nemlig kommet det et skridt nærmere, hvor grænsen går for at pålægge en advokat at afgive vidneforklaring. Retten fastslog – i modsætning til by- og landsret – at sagens beskaffenhed og dens betydning for vedkommende part eller samfundet ikke berettigede til, at der kunne afkræves forklaring af Christian Laubjerg. Højesteret lagde særlig vægt på, at der var tale om rådgivning i en sag af personlig karakter. Dermed havde han altså den tavshedspligt, som han havde brugt næsten tre år på at forsvare.
 Som det fremgår af sagsfremstillingen i Højesterets kendelse, starter sagen i november 2012. Her dør en kvinde, hun er enke og har sammen med sin mand oprettet testamente til fordel for mandens nevø, som er universalarving. Af testamentet fremgår det, at den længstlevende ikke kan ændre den beslutning.
 Et væsentligt aktiv for ægteparret er en slægtsgård. Efter mandens død sælger kvinden gården for ni millioner kroner kontant, og et regnskab fra 2011 viser, at hun nu har en egenkapital på 11,5 millioner kroner. Som det også fremgår af regnskabet, så ligger de 8,7 millioner kroner i kontanter i en bankboks.
 Men da kvinden dør, og bobestyreren får adgang til bankboksen, ligger der ingen penge. I stedet ligger her et brev til nevøen. Brevet er udfærdiget af enkens advokat, Christian Laubjerg, og af brevet fremgår det, at pengene er givet til velgørende formål.
 Herefter retter bobestyreren henvendelse til Christian Laubjerg.
 - Bobestyreren kontakter mig og vil have mig til at svare på en meget bred vifte af spørgsmål – eksempelvis hvem jeg har haft kontakt med, hvor mange besøg jeg har aflagt, om jeg er bekendt med formuens størrelse. Spørgsmålene favner overordentlig bredt, og jeg læser naturligvis brevet på samme måde, som jeg læser en hvilken som helst anden henvendelse til mig som advokat – men ret hurtigt melder spørgsmålet om tavshedspligt sig på banen. I den forbindelse overvejer jeg først, om det virkelig kan være rigtigt, at bobestyreren kan afkræve svar på alt mellem himmel og jord, og derefter om min klient overhovedet ville have givet samtykke til, at jeg skulle begynde at besvare spørgsmål af


text:
nogen art, vedrørende det opdrag jeg fik, da hun i sin tid bad mig om advokatbistand, siger Christian Laubjerg, som har sin advokatvirksomhed i Slagelse.
 - Ret hurtigt står det lysende klart, at hun ikke ville have givet mig tilladelse. Den omstændighed, at mit brev er lagt i en bankboks, indikerer jo, at det var min klients ønske, at brevet først skulle læses efter hendes død – hun ønskede det sidste ord. Det må jeg respektere som advokat, og derfor kan jeg ikke indlede en dialog om realiteten med bobestyreren.
 Ville klienten have givet samtykke?
 Men det brev, som Christian Laubjerg har fået i opdrag at udarbejde, er tilsyneladende en vigtig ledetråd i bobestyrerens undersøgelse af, hvad der er blevet af formuen.
 - Det fremgår tydeligt af bobestyrerens brev til mig og sagens karakter. Og derfor kontakter jeg Advokatsamfundets sekretariat og beder om deres vurdering. Her er den umiddelbare reaktion den samme – nemlig at udgangspunktet må være, om den nu afdøde klient ville have givet samtykke eller ikke. Og da det helt åbenbart ville stride mod hendes ønsker at gå i dialog med bobestyreren af nogen art, så meddeler jeg bobestyreren, at jeg har tavshedspligt og ikke kan besvare hans spørgsmål.
 Herefter går bobestyreren til Skifteretten, som efter en længere skriftveksling pålægger advokaten at afgive vidneforklaring.
 Sagen kæres til Østre Landsret.
 Østre Landsret afviser at pålægge advokaten at afgive vidneforklaring, da bobestyreren ikke havde anmodet afdødes søster om at afgive forklaring og i øvrigt ikke havde sandsynliggjort, at advokaten ville komme med væsentlige oplysninger vedrørende afdødes ‘formodede dispositioner’.
 Herefter iværksætter bobestyreren en række undersøgelser, hvorefter han igen indbringer sagen for Skifteretten.
 - Her fastholder jeg – igen – at jeg har tavshedspligt. Men retten pålægger mig – igen – at afgive vidneforklaring. Derfor kærer jeg sagen til landsretten, der lidt overraskende blot stadfæster skifterettens kendelse. Den kendelse var nok den, der overraskede mig mest, og det er her, at jeg vælger at søge Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at indbringe sagen for Højesteret, siger Christian Laubjerg.
 Rådgivningen var af personlig karakter
 Af Højesterets kendelse fremgår det, at sagen “vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en advokat trods vidneudelukkelsesreglen i retsplejelovens § 170 stk. 1, skal pålægges at afgive vidneforklaring i en dødsboskiftesag i medfør af samme bestemmelses stk. 2.”
 Efter stk. 2 kan vidneforklaring “pålægges, når forklaringen anses for at være af afgørende betydning for sagens udfald, og sagens beskaffenhed og dens betydning for samfundet findes at berettige til, at forklaring afkræves.” Her peger modparten blandt andet på fiskale interesser.
 Formanden for Advokatrådets Regel- og Tilsynsudvalg, Martin Lavesen, har selv ført sagen for Christian Laubjerg. Han mener, at det er helt afgørende for borgernes tillid til advokaterne og retssamfundet, at der værnes om advokaters tavshedspligt, og at det kun i helt særlige tilfælde kan pålægges advokaten at bryde tavshedspligten.
 - Det var også baggrunden for, at Advokatrådet valgte at biintervenere i sagen i Højesteret. Vi synes ikke, at kravene i § 170, stk. 2, var opfyldt, fordi hverken sagens beskaffenhed eller betydningen


text:
for boet kunne veje tungere end de hensyn, der til enhver tid må være til tavshedspligten, siger Martin Lavesen.
 - Højesteret kom frem til, at advokatrådgivningen i denne sag hovedsagelig var af personlig karakter. Og med den begrundelse blev det fastslået, at advokatens tavshedspligt kom i første række, siger Martin Lavesen, der er tilfreds med Højesterets afgørelse.
 - Det ville være betænkeligt, såfremt hensynet til afslutning af en bobehandling eller hensynet til afklaringen af en ikke nærmere begrundet mistanke om retsstridige eller strafbare forhold skulle anses for mere væsentligt end det centrale princip om advokaters vidnefritagelse. Det gælder særligt i tilfælde, hvor der ikke er grundlag for at antage, at klienten ville have givet sin accept til advokatens forklaring, tilføjer han.
 Baggrunden for, at det daværende Advokatråd valgte at indtræde i sagen var synspunktet om, at det ville have uoverskuelige konsekvenser for advokaters tavshedspligt, såfremt undtagelsen i retsplejelovens § 170, stk. 2, kunne udstrækkes til at pålægge advokater at afgive forklaring i sager, hvor det ikke på baggrund af sagens omstændigheder eller advokatens opdrag kan lægges til grund, at advokaten er i besiddelse af oplysninger af afgørende betydning.
 - Sagen er vigtig for advokatstanden. Tavshedspligten er – præcis som uafhængigheden – helt central i advokatetikken, for den er ganske enkelt hele grundlaget for, at klienten altid kan være tryg i sin henvendelse til en advokat. Uden tavshedspligten ville vi underminere tilliden til både advokater og retssystemet. Det er grunden til, at vi gik hele vejen med denne sag, og årsagen til, at vi som advokater altid vil stå helt fast på disse værdier, siger Martin Lavesen.
 Presset på fælles værdisæt
 Selvom sagen nu igennem snart tre år har fyldt meget i bevidstheden hos Christian Laubjerg, så har det været det hele værd.
 - Kontakten til og opbakningen fra Advokatsamfundets sekretariat har været uvurderlig. Allerede fra første telefonopkald delte Advokatrådet min holdning til sagens retlige og principielle spørgsmål, og det blev aftalt, at jeg selv skulle føre sagen for skifteretten, og hvis jeg blev pålagt at afgive vidneforklaring, ville Advokatrådet bistå med at indbringe sagen for Østre Landsret. På dette tidspunkt havde ingen forestillet sig, at sagen skulle foretages i Østre Landsret to gange og endeligt i Højesteret via Procesbevillingsnævnet. Foruden den hjælp og frigørelse af min egen arbejdstid, der har ligget i trygt at kunne overlade sagens førelse i landsret og Højesteret til Martin Lavesen, har det også været et kæmpe skulderklap, at Advokatrådet indtrådte som biintervenient til støtte for mig. Det har for mig været med til at signalere, at jeg ikke kunne være helt på afveje, siger Christian Laubjerg.
 - Hele processen har taget lang tid, da den jo først blev prøvet i byretten og Østre Landsret – herefter endnu en gang i de samme instanser før den endelig kom til Højesteret. Jeg har lagt oceaner af ulønnet tid i sagen, og samtidig har jeg selvfølgelig været berørt af at ligge i konflikt med en lokal kollega – nemlig bobestyreren – og skifteretten i min egen retskreds, som


text:
begge har presset mig på vores fælles værdigrundlag.
 - For mig er tavshedspligten essensen af det, som vi advokater markedsfører os på i vores daglige virke. Det er ikke så tit, vi taler om den, men den ligger hele tiden i underbevidstheden. Hvis tavshedspligten krakelerer, hvad kan klienterne så regne med at få hos os advokater? Efter min bedste overbevisning er det ikke en værdi, som vi kan give køb på, og derfor er jeg glad for og også stolt over, at vi i meget høj grad fik klarlagt i Højesteret, hvor grænsen for et advokatvidnepålæg går, og for at jeg ikke lod mig presse til at svigte min nu afdøde klient.
 - Men når det er sagt, har det selvfølgelig også været grænseoverskridende pludselig at være indkaldt til møde i skifteretten for at blive udfordret på de basale grundprincipper, som jeg til daglig tager for givet. Tænk på, hvordan vores rolle i samfundet kunne udvikle sig, hvis klienterne fik den generelle opfattelse, at tavshedspligten er en værdi, som advokater gradbøjer efter forgodtbefindende, siger Christian Laubjerg, der ikke fortryder at have investeret tid og energi i kampen for tavshedspligten.
 - Det fortryder jeg overhovedet ikke. Det her er en afgørelse, der betyder noget for alle advokater. Det blev bare tilfældigvis mig, der kom til at tage kampen. En kamp, som jeg håber, alle mine kolleger ville have taget – også bobestyreren.
 Advokat og partner i Advokatfirmaet Søren Larsen I/S. Cand.jur. fra Aarhus Universitet i 2003, beskikket advokat i 2007, møderet for landsret i 2007 og møderet for Højesteret i 2012.
 Advokatrådets task force skal beskytte tavshedspligten
 Advokatrådet har særlig fokus på advokatens tavshedspligt, som er helt central for klientforholdet. Det er en af grundene til, at Advokatrådet har nedsat en task force, der skal arbejde for at beskytte tavshedspligten.
 Det er de tre rådsmedlemmer Sysette Vinding Kruse, Karen Larsen og Randi Bach Poulsen der udgør task forcen, som blandt andet har til opgave at følge national og international lovgivning, som indebærer en risiko for indgreb i advokaters tavshedspligt. Task forcen har også mulighed for at bistå advokater i konkrete sager, hvor der kan være risiko for uberettiget indgreb i tavshedspligten.
 Advokater opfordres til at rette henvendelse til Advokatrådets tilsynsafdeling, hvis de opdager uberettigede indgreb i tavshedspligten, eller hvis de i konkrete sager har behov for bistand fra task forcen.
 Udskrift fra: https://www.advokatsamfundet.dk/Service/Publikationer/Tidligere artikler/2016/Advokaten 1/Tavshedspligt.aspx - d. 21-01-2019.


text:
31 May 2001 09:27
 SKM2001.199.LR
 99/00-4332-01010
 Sagen vedrører værdiansættelse af en minoritetsaktiepost pr. 19. maj 1993. Ligningsrådet havde i 1996 givet bindende forhåndsbesked om, at kursen kunne fastsættes til 140, mens Landsskatteretten fastsatte kursen til 146,88. Sagen blev ved forlig i Landsretten hjemvist til Ligningsrådet til fornyet skønsmæssig ansættelse af handelsværdien, idet den skønsmæssige ansættelse skulle ske i overensstemmelse med Højesterets dom TfS 2000.560.
 Under hensyn til bestemmelserne om omsættelighedsbegrænsningen og formålet hermed samt de realistiske muligheder for afståelse uden begrænsninger og syns- og skønsmændenes vurderinger fandt Ligningsrådet, at handelsværdien for minoritetsaktionærerne i selskabet den 19. maj 1993 var kurs 985.
 Ligningsvejledningen 2000 S.G.3.3.3 og S.G.3.4
 Senere instans: Se (SKM2003.116.LSR).
 Selskabet A ́s aktiekapital udgjorde pr. 19. maj 1993 nom. 9.750.000 kr., som var ejet af et stort antal medarbejdere i selskabet. Herudover havde selskabet udstedt nom. 2.400.000 kr. konvertible gældsbreve vedrørende lån ydet af selskabets A-aktionærer i 1989, som kunne konverteres til A-aktier eller forfaldt til indfrielse pr. 1. januar 1995.
 Aktiekapitalen var opdelt i nom. 4.800.000 kr. A-aktier, nom. 1.400.000 kr. B-aktier og nom. 3.550.000 kr. C-aktier. Bortset fra særlige regler om fortegningsret ved aktieudvidelser og om stemmeret havde ingen aktier særlige rettigheder.
 Om stemmeret gjaldt, at hver A-akties stemmevægt indtil den 31. marts 1996 var 10 gange en B- eller C-akties, at A-aktiernes stemmeovervægt bortfaldt efter den 31. marts 1996, således at alle aktier derefter havde samme stemmevægt, og at en A-akties stemmeovervægt endvidere bortfaldt i tilfælde af tvangssalg.
 Ved overgang af aktier i A havde selskabets øvrige aktionærer forholdsmæssig forkøbsret i forhold til deres besiddelse af aktier inden for de enkelte klasser, jf. aktionæroverenskomst af 29. december 1989 for aktionærer, som var omfattet af denne (A- og B-aktionærer), og for øvrige aktionærer (C-aktionærer) selskabets dagældende vedtægter.
 I henhold til de fastsatte bestemmelser kunne kursen indtil den 1. januar 1993 ikke overstige, hvad der svarer til anskaffelsesprisen med tillæg af 20 % p.a., og i perioden fra den 1. januar 1993 til den 1. januar 1995 kunne kursen ikke overstige, hvad der svarer til selskabets indre værdi (vedtægternes § 11, aktionæroverenskomstens pkt. 13.4).
 Ved selskabets indre værdi forstås selskabets bogførte værdi i henhold til det på tidspunktet for tilbuddets afgivelse seneste godkendte regnskab, og selskabets indre værdi beregnes hvert år af selskabets revisor på grundlag af regnskabet (vedtægternes § 14 og aktionæroverenskomstens pkt. 14.5).
 Herudover var der i vedtægternes § 10 og aktionæroverenskomstens pkt. 14 indeholdt regler om tvangssalg for aktionærer ansat i selskabet, som forlod dette inden 1. januar 1995, idet tilbudspligten dog ikke omfattede aktier svarende til 1/5 af vedkommendes aktiebesiddelse for hvert fulde kalenderår, vedkommende havde været ansat i selskabet fra 1. januar 1990.
 Endeligt fremgik af aktionæroverenskomsten, at fremkom der et tilbud fra tredjemand på køb af selskabets samlede nom. aktiekapital, og besluttede aktionærer, der repræsenterede mindst 2/3 af den del af selskabs nom. aktiekapital, som var omfattet af overenskomsten, at acceptere tilbuddet, var de øvrige aktionærer forpligtede til at overdrage deres aktieposter på de tilbudte vilkår (pkt. 14.4).
 Aktionæroverenskomsten udløb pr. 31.


text:
marts 1996 og bortfaldt endvidere, såfremt selskabets aktier forinden var noteret på Københavns Fondsbørs (pkt. 17.1 og pkt. 17.2).
 A producerer frysetørringsanlæg til fødevareindustrien samt tørrings- og inddampningsanlæg til foderindustrien. Virksomheden er ordreproducerende og afsætter sine produkter i det meste af verden.
 Ordrebeholdningen udgjorde pr. 1. januar 1993 ordrer til en samlet salgsværdi af 126.000.000 kr., og tilgangen til ordrebeholdningen udgjorde i 1. halvår af 1993 153.200.000 kr., hvorved der indtil den 30. juni 1993 var indgået ordrer for i alt 279.200.000 kr. Af de indgåede ordrer produceredes i 1. halvår af 1993 for 111.200.000 kr., hvilket udmøntede sig i en markant resultatmæssig fremgang, idet halvårsregnskabet for 1. halvår 1993 udviste et overskud før skat på 9.500.000 kr. Til sammenligning udgjorde resultatet før skat for 1992 og 1993 hhv. et underskud på 1.478.000 kr. og et overskud på 362.000 kr.
 Resultatet efter skat for 1993 - som ifølge det faktisk realiserede resultat udgjorde 17,115 mio. kr. - udgjorde dels 15,2 mio. kr. ifølge en i juli 1993 på baggrund af det realiserede resultat for 1. halvår samt ordrebeholdningen pr. 30. juni 1993 udarbejdet prognose, og dels 16,2 mio. kr. ifølge en senere udarbejdet revideret prognose.
 Repræsentanter for A oplyste under sagens behandling for Landsskatteretten, at selskabet blev etableret i 1989 af en række tidligere medarbejdere i et af selskabet J ejet datterselskab med henblik på at erhverve og fortsætte den af sidstnævnte selskab drevne virksomhed.
 Baggrunden for de tidsbegrænsede interne restriktioner for salg og loft over kursen var, at det ikke skulle være fordelagtigt for aktionærerne enkeltvis at foretage salg af aktier i selskabet, idet man ønskede at holde sammen på selskabet med henblik på et senere samlet salg af virksomheden eller på en senere børsnotering.
 Det havde oprindeligt været hensigten, at selskabet skulle børsnoteres i 1995. I 1992 viste det sig imidlertid, at der var behov for styrkelse af selskabets kapitalgrundlag, og fra medio 1992 pressede selskabets bankforbindelse på, for at der skulle findes en løsning. En børsnotering i 1993 var udelukket set i lyset af de regnskabsmæssige resultater for årene 1991 og 1992. De muligheder, som derfor var blevet overvejet, var enten at få en investor ind eller at sælge hele virksomheden.
 I foråret 1993 blev der etableret kontakter til en række mulige nye partnere, herunder rettet henvendelse til det børsnoterede aktieselskab B, med hvem der siden blev indgået en salgsaftale i januar 1994, efter at ledelsen i A i september/oktober 1993 havde orienteret selskabets aktionærer om salgsplanerne, og der på generalforsamling afholdt i oktober 1993 var opnået bred fuldmagt fra selskabets aktionærer til at færdiggøre oplæg om salg til B.
 Direktøren i A opkøbte flittigt aktier til den lave favørkurs i 1993 frem til generalforsamlingen i oktober 1993, hvor de øvrige aktionærer blev orienteret om det planlagte salg af aktierne.
 På generalforsamlingen i oktober 1993 var der ikke blevet taget stilling til salgsprisen, men det havde været ledelsens udgangspunkt, at denne lå i størrelsesorden 150 mio. kr. svarende til ca. kurs 1.350. Forhandlingerne med B mundede ud


text:
i samtlige 119 minoritetsaktionærers salg ved aftale af 25. januar 1994 af nom. 3.037.500 kr. aktier i A (ca. 31 % af aktiekapitalen eller ca. 25 % af aktiekapitalen inkl. konvertible gældsbreve) til B, som samtidig fik option på at købe den resterende aktiekapital.
 Værdifastsættelsen af aktierne ved salget - som skete til overdragelseskurs 1.292- var baseret på 12 x indtjeningen (resultat efter skat) i 1991, 1992 og 1993 vægtet med henholdsvis 20, 30 og 50, jf. overdragelsesaftalens punkt 6.2. Der var tale om en matematisk formel, som lå fast på tidspunktet for aftalens underskrift, men den talmæssige beregning kunne først foretages, da regnskabet for 1993 forelå.
 Det havde oprindeligt været hensigten, at B skulle være ejer af hele aktiekapitalen i A, og selskabet havde også i overensstemmelse med de indgåede optionsaftaler i 1995 og 1996 købt de resterende aktier, herunder de aktier, som hidrørte fra konvertering af konvertible gældsbreve, men B havde efterfølgende solgt 45 % af aktiekapitalen i A til C, der var hovedaktionær i B.
 Om omfanget af handler sket på baggrund af de i vedtægter og aktionæroverenskomst fastsatte retningslinier er det oplyst, at der i perioden fra 1. januar 1990 til 31. december 1993 er foretaget interne salg svarende til en aktiepost på ca. 13 % af selskabets aktiekapital, og at der i 1993 er foretaget salg af i alt nom. 560.000 kr. aktier svarende til ca. 5 % af selskabets aktiekapital. Hovedparten af disse handler blev foretaget som følge af ophør af ansættelse hos A.
 Ligningsrådet anerkendte i den påklagede bindende forhåndsbesked ikke kurs 1.292 som aktiernes handelsværdi pr. 19. maj 1993, men havde i stedet fastsat kursen til 140. Der var herved henset til bestemmelserne i vedtægter og aktionæroverenskomst, hvorefter øvrige aktionærer i perioden fra den 1. januar 1993 til den 1. januar 1995 havde forkøbsret til aktier i selskabet til en kurs svarende til selskabets indre værdi, hvilken værdi af revisor var beregnet til kurs 146,88, samt at der den 17. maj 1993 var en handel med selskabets aktier til kurs 140.
 Overdragelsen den 17. maj 1993 til kurs 140 vedrørte nom. 50.000 kr. C-aktier i A, som ifølge det oplyste blev solgt af en tidligere ansats enke i overensstemmelse med de vedtægtsmæssige bestemmelser om aktieoverdragelse indenfor aktionærkredsen.
 Ifølge en skrivelse af 26. marts 1996 fra A fremgik endvidere, at en navngiven aktionær i 1993 købte i alt nom. 195.000 kr. aktier i A til kurser mellem 140 og 146,88. Under sagens behandling i Landsskatteretten begærede selskabets advokat syn og skøn foretaget, jf. skattestyrelseslovens § 30.
 De af byretten udmeldte syns- og skønsmænd besvarede ved syns- og skønserklæring af 19. marts 1997 nedennævnte spørgsmål 1 - 4 således:
 Spørgsmål 1: Hvilke parametre skal efter skønsmændenes opfattelse lægges til grund for fastsættelsen af handelsværdien den 19. maj 1993 for aktierne i A (A-, B- og C-aktier)?
 Svar: De parametre der indgår i vurderingen er: hidtidig indtjening, såvel niveau for indtjening som udsving/volatilitet i indtjening, forventet indtjening, såvel kortsigtede forventninger som langsigtet indtjeningsevne, forventet nettoindtjening


text:
1993, værdiansættelse af tilsvarende aktier på aktiemarkedet, begrænsningen i den fri prisdannelse på aktierne, antallet af aktier, at selskabet ikke er børsnoteret.
 Spørgsmål 2: Skønsmændene anmodes om at oplyse handelsværdien den 19. maj 1993 for aktierne i A (A-, B- og C-aktier)?
 Svar: Ud fra en samlet vurdering af selskabet skønner vurderingsmændene, at værdien af A pr. 19. maj 1993 er 102,6 mio. kr., og at kursen på aktierne er 844. Værdiansættelsen underbygges i afsnit 6-7.
 Spørgsmål 3: Skønsmændene anmodes om at oplyse handelsværdien den 19. maj 1993 af en post minoritetsaktier i A (A-, B- og C-aktier) ?
 Svar: Den i spm 2. nævnte kurs er kursen for en minoritetsaktiepost. Dette underbygges i afsnit 5.
 Spørgsmål 4: Under forudsætning af, at skønsmændene ved fastsættelse af handelsværdien skal tage hensyn til vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser om forkøbsret anmodes skønsmændene om at oplyse handelsværdien den 19. maj 1993 af en post minori- tetsaktier i A (A-, B- og C-aktier) ?
 Svar: Den i spm. 2. nævnte kurs er skønnet under hensyn til vedtægterne og aktionæroverenskomstens bestemmelse om forkøbsret. Dette underbygges i afsnit 5.
 Told- og Skattestyrelsen havde ved supplerende syns- og skønstema haft genfremsat spørgsmål 4 fra det oprindelige syns- og skønstema med følgende tilføjelse: Ved besvarelsen af dette spørgsmål bedes skønsmændene lægge til grund, at et evt. salg skal ske efter vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser med den konsekvens, at handelsværdien fastsættes på baggrund af disse bestemmelser.
 Syns- og skønsmændene havde på baggrund heraf den 28. juli 1997 afgivet følgende supplerende syns- og skønserklæring:
 Ved vores vurdering af handelsværdien af A har vi taget udgangspunkt i en sædvanlig definition af handelsværdien, nemlig den fair værdi, der kan opnås ved fri handel mellem to uafhængige parter. Ved en sådan handel vil den fair værdi afspejle eventuelle begrænsninger i købers muligheder for at videresælge aktierne, men prisen vil ikke påvirkes af, at sælger forinden et salg i fri handel vil have eventuelle forpligtelser til anden side.
 I vores vurdering af handelsværdien i A har vi taget hensyn til vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser. En pris, som alene fastsættes efter disse bestemmelser, er ikke en pris fastsat i fri handel mellem uafhængige parter, og kan således ikke betegnes som en handelsværdi, men er netop en pris fastsat af afhængige parter. Det er således vores opfattelse, at en handelsværdi ikke kan fastsættes efter vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser, da den ikke vil være en handelsværdi, men alene kan tage hensyn til de begrænsninger, som bestemmelserne har på et videresalg. Vi finder på den baggrund ikke anledning til at korrigere den i skønsrapporten fundne handelsværdi på 844 kr. pr. aktie. Det skal tilføjes, at det konkrete forløb efter 19. maj 1993, hvorefter en del af aktierne blev solgt til B pr. 1. januar 1994 til kurs 1292 (før omkostninger) illustrerer, at en pris alene fastsat efter vedtægternes og aktionæroverenskomstens bestemmelser, ville have givet køber en fortjeneste på over 800 % på knap 8 måneder, hvis køber solgte sine aktier til B pr. 1. januar 1994. En køber vil


text:
under normale forhold være parat til at betale en væsentlig højere pris.
 Sagsøger påpegede efterfølgende en regnefejl i skønsrapporten. Korrekt udregnet ville kursen ifølge syns- og skønserklæringen herefter være 985.
 Syns- og skønsmændene bestred ikke, at der var tale om en regnefejl, men bemærkede at "den handelsværdi vi har fundet, skal betragtes ud fra en helhedsvurdering og som et skøn. Vi har i vores erklæring angivet de vigtigste faktorer, der har dannet baggrund for værdiansættelsen, men skønnet er ikke alene baseret herpå.
 Vi skal endvidere bemærke, at de nævnte korrektioner for specifik risiko og for den manglende børsnotering, efter vores opfattelse er korrektioner, der måles i forhold til markedsgennemsnittet, således at den beregningsmetode De foreslår, ikke umiddelbart kan anvendes."
 Landsskatteretten fandt ikke at kunne bortse fra forkøbsretten i vedtægter og aktionæroverenskomst, og fandt herefter, at kurs 146,88 svarende til selskabets indre værdi som beregnet af revisor, måtte anses som udtryk for aktiernes handelsværdi pr. 19. maj 1993.
 I sin stævning til landsretten argumenterede selskabets advokat for, at det ikke var berettiget af Landsskatteretten at lægge vægt på omsættelighedsbegrænsningerne i vedtægterne og aktionæroverenskomsten ved fastsættelsen af aktiernes handelsværdi pr. 19. maj 1993.
 Under landsretssagen fremlagde advokaten bl.a. vedtægterne hvoraf opdelingen i aktieklasser fremgik, men det blev ikke gjort gældende, at kursfastsættelsen var forskellig for de tre aktieklasser.
 Derimod fremhævede advokaten, at ledelsen i A havde etableret kontakter til det børsnoterede selskab B i marts 1993, og at der således den 19. maj 1993 var seriøse kontakter til en seriøs professionel og likvid køber.
 Endvidere undstregede advokaten, at A var en ordreproducerende virksomhed, der fremstillede frysetørringsanlæg og tørrings- og inddampningsanlæg til fødevareindustrien. Der var tale om ganske store projekter, som blev aftalt lang tid i forvejen, og ved at se på sin ordrebeholdning, havde sagsøgerne derfor gode muligheder for at forudsige årets resultat. Oplysningerne om sagsøgernes ordretilgang støttede sagsøgernes prognoser for 1993-resultatet. Det måtte derfor lægges til grund, at sagsøgerne i maj 1993 med rette havde forventet et årsresultat på i hvert fald 15 mio. kr. efter skat.
 Advokaten gjorde gældende, at omsættelighedsbegrænsningen kun var aftalt for en begrænset periode, og at det klart var hensigten at ophæve omsættelighedsbegrænsningen, når en samlet afhændelse af virksomheden eller en børsnotering kunne finde sted. Advokaten lagde i denne forbindelse vægt på, at aktionærkredsen gennemførte en ophævelse af omsættelighedsbegrænsningen, da omstændighederne tilsagde det, hvorfor omsættelighedsbegrænsningen således kun var en midlertidig praktisk foranstaltning.
 Advokaten fremhævede desuden, at syns- og skønsmændene havde skønnet kursen til 844 på et "konservativt, forsigtigt grundlag". Det var ikke juridisk korrekt at foretage skønnet på et konservativt og forsigtigt grundlag, hvorved usikkerhed om værdiansættelsen kom aktionærerne til skade. Der måtte anlægges et så vidt muligt neutralt skøn. Der måtte lægges vægt på, at aktierne i januar 1994 blev afhændet til kurs 1292, uden at der i perioden fra maj 1993 til januar 1994 var indtruffet begivenheder, der begrundede en markant værdistigning, og der måtte endvidere lægges vægt på, at det forventede resultat for 1993 (anslået efter de faktiske forhold i maj 1993) måtte


text:
anslås til minimum 15 mio. kr., således at skønsmændenes forudsætning om en forventet omsætning på 12 mio. kr. var for lav.
 Da der tillige allerede i maj 1993 var kontakt til en seriøs, professionel og likvid køber, hvilket skønsmændene udtrykkeligt ikke havde lagt vægt på, skønnede advokaten, at kursen pr. 19. maj 1993 kunne anslås til 1292.
 Fastlæggelsen af aktiernes handelsværdi den 19. maj 1993 må tage udgangspunkt i Højesterets dom af 27. juni 2000.
 Højesteret udtalte i præmisserne til dommen, at "aktiernes handelsværdi" i § 19, stk. 3 i lov nr. 421 af 25. juni 1993, må forstås som handelsværdien af den enkelte aktionærs aktier den 19. maj 1993.
 Højesteret bemærkede, at handelsværdien kan være påvirket af begrænsninger i aktiernes omsættelighed i henhold til aktionæroverenskomst eller vedtægter.
 Afgørelsen af, hvilken betydning omsættelighedsbegrænsninger skal have ved ansættelsen af handelsværdien efter § 19, stk. 3, beror ifølge Højesteret på en konkret vurdering. Højesteret understregede i præmisserne, at værdiansættelsen skal ske uden sigte på en bestemt af flere mulige afståelsessituationer, og at mulighederne for den enkelte aktionærs salg til en højere kurs, herunder ved et samlet salg af alle aktionærers aktier, kan indgå i vurderingen, medmindre sådanne muligheder måtte anses for urealistiske.
 Når det for den enkelte aktionær ikke var urealistisk at påregne, at aktierne eventuelt senere ville kunne afstås uden begrænsninger, skal der ifølge Højesteret ikke ses bort fra eventuelle merværdier i selskabet. Fastsættelsen af handelsværdien indebærer herefter et skøn, herunder et skøn over indtjeningsevnen, som skal udøves af ligningsmyndighederne.
 Højesteret gør det således klart, at hidtidig praksis for værdiansættelse af aktier med omsættelighedsbegrænsninger 19. maj 1993 ikke længere kan opretholdes.
 Højesteretsdommen slår fast, at handelsværdien ikke nødvendigvis er den opnåelige salgspris af en minoritetsaktiepost den 19. maj 1993. Handelsværdien må vurderes mere nuanceret.
 Den mere nuancerede bedømmelse består i, at der også skal tages hensyn til de mulige salgspriser ved afståelse af aktierne på senere tidspunkter, når blot sådanne afståelser dog ikke fremstod som urealistiske muligheder den 19. maj 1993.
 Der er ikke tale om en enten-eller situation, men derimod en helhedsbedømmelse af de konkrete forhold.
 Der må foretages en vurdering af mulighederne for afståelse til andre priser, og denne vurdering skal foretages på baggrund af alle oplysninger og realistiske forventninger til selskabets fremtid samt bestemmelserne om omsættelighedsbegrænsninger i vedtægter og aktionæroverenskomst.
 Ved vurderingen af handelsværdien af en minoritetsaktiepost med omsættelighedsbegrænsning den 19. maj 1993 må der tages udgangspunkt i handelsværdiens to yderpunkter.
 Den laveste handelsværdi vil kunne fastsættes til den kurs, som minoritetsaktionæren ville kunne opnå, såfremt han den 19. maj 1993 ikke realistisk kunne påregne at kunne sælge sin aktiepost uden omsættelighedsbegrænsning. I denne situation var handelsværdien for aktionærens minoritetsaktiepost den kurs, som han havde udsigt til at opnå under hensyn til mulighederne for afståelser under iagttagelse af omsættelighedsbegrænsningen den 19. maj 1993.
 Den højeste handelsværdi vil kunne fastsættes til den kurs, som minoritetsaktionæren ville kunne opnå, såfremt han med stor sandsynlighed kunne påregne at kunne sælge sin aktiepost uden omsættelighedsbegrænsning. I denne situation var handelsværdien for aktionærens


text:
minoritetsaktiepost tæt på den kurs, som han ville have kunnet opnå, såfremt hans aktiepost ikke havde været underlagt omsættelighedsbegrænsninger.
 Grundet den periode der altid ligger forud for den meget sandsynlige afståelse af aktieposten uden omsættelighedsbegrænsninger, vil handelsværdien den 19. maj 1993 dog ikke kunne fastsættes til handelsværdien uden omsættelighedsbegrænsninger ved en senere afståelse, dels på grund af den usikkerhed, der vil være i perioden og dels på grund af den manglende forrentning i perioden.
 I relation til værdien af selskabet ved et samlet salg af alle aktierne skal det bemærkes, at forventningerne hertil påvirker handelsværdien af en minoritetsaktiepost. Handelsværdien af en minoritetsaktiepost fastsættes således under hensyn til alle relevante omstændigheder herunder værdien af selskabet ved et samlet salg.
 Når handelsværdien af en minoritetsaktiepost med omsættelighedsbegrænsninger er fundet under hensyn til mulighederne for afståelse uden iagttagelse af omsættelighedsbegrænsningerne, skal der således ikke efterfølgende tages hensyn til forventningerne til handelsværdien ved et samlet salg af selskabet, idet dette hensyn allerede taget én gang.
 Omsættelighedsbegrænsningerne i A var motiveret af et ønske om at holde sammen på selskabet med henblik på et senere samlet salg eller børsnotering.
 Hertil kommer, at direktionen i A den 19. maj 1993 var i forhandlinger med B om en samlet overdragelse af aktiekapitalen. Henset til bl.a. direktørens massive opkøb af aktier til den lave omsættelighedsbegrænsningskurs i perioden, må forventningerne til et gunstigt resultat af forhandlingerne have været betragtelige.
 Sammenholdt med bestemmelserne om tidsbegrænsning og bortfald af omsættelighedsbegrænsningen i aktionæroverenskomsten og vedtægterne må det lægges til grund, at en afståelse uden omsættelighedsbegrænsninger var en realistisk mulighed for minoritetsaktionærerne den 19. maj 1993.
 Der skal derfor ikke ses bort fra merværdierne i selskabet.
 Syns- og skønsmændene vurderede, at handelsværdien af en minoritetsaktiepost var den samme for alle 3 aktieklasser.
 Ved beregningen af handelsværdien havde syns- og skønsmændene valgt at anvende price/earning-metoden. Syns- og skønsmændene vurderede handelsværdien under hensyn til omsættelighedsbegrænsningen, men udtalte, at denne ikke havde indflydelse på handelsværdien af aktier i A. Der skulle dog korrigeres for selskabets specifikke risiko samt den manglende børsnotering.
 Ved korrektionen begik skønsmændene imidlertid en regnefejl, men syns- og skønsmændene fandt ikke anledning til efterfølgende at korrigere den forkert beregnede kurs, idet skønnet ifølge syns- og skønsmændene ikke alene var baseret på beregningen.
 Dette harmonerer imidlertid ikke med det forhold, at syns- og skønsmændene i deres syns- og skønsrapport nåede frem til netop den handelsværdi, der fulgte af den forkert beregnede kurs.
 Den på baggrund af syns- og skønserklæringen korrekt udregnede kurs må derfor lægges til grund som værende den kurs, som syns- og skønsmændene burde være nået frem til ifølge deres egen metode og argumentation herfor.
 Denne kurs er 985.
 Ligningsrådet finder, at bestemmelserne om omsættelighedsbegrænsningen og formålet hermed samt de realistiske muligheder for afståelse uden begrænsninger og syns- og skønsmændenes vurderinger samlet må føre til, at handelsværdien for minoritetsaktionærerne i A den 19. maj 1993 var kurs 985.
 Særreglen for ansatte aktionærer findes ikke at kunne føre til en forskellig bedømmelse af disse aktionærers aktieposter, når der henses til bestemmelsen om aftrapning


text:
i aktionæroverenskomsten og vedtægterne.
 Handelsværdien gælder endvidere for alle minoritetsaktionærer uanset, at aktionærerne ikke besad den samme viden om selskabets fremtidsmuligheder. Det forhold, at direktøren i A kendte til de intensive bestræbelser på et samlet salg af virksomheden og derfor flittigt havde opkøbt aktier til favørkurs i hele 1993, bevirker således ikke, at kursen på hans aktier den 19. maj 1993 var højere end de af de andre minoritetsaktionærernes aktieposter, der ikke kendte til salgsbestræbelserne.
 Ligningsrådet fastsætter derfor handelsværdien af en minoritetsaktiepost i A den 19. maj 1993 til kurs 985.


text:
Skat.dk: Told - hæftelse - klarerer anset for tolddebitor
 04 Jan 2013 12:06
 SKM2013.7.HR
 2. afdeling, 358/2010
 Told, hæftelse, repræsentant, klarerer, tolddebitor
 En speditør havde ikke i toldangivelser udtrykkeligt anført at være repræsentant for H1 i forbindelse med indførelse af varer. Højesteret fandt på denne baggrund, at speditøren måtte anses for klarerer og dermed tolddebitor, og at tolden derfor med urette var opkrævet H1. (Dissens)
 Toldkodeksens artikel 4, stk. 1, nr. 18
 Toldkodeksens artikel 5, stk. 4
 Toldkodeksens artikel 201, stk. 3
 Toldvejledningen 2012-2 A.2.1
 Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling, Jens Peter Christensen, Henrik Waaben og Lars Hjortnæs.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 11. afdeling den 3. december 2010.
 Appellanten, H1 GmbH, har gentaget sine påstande med den ændring, at det subsidiære tilbagebetalingskrav er nedsat til 1.652.955 kr. med procesrente fra den 26. maj 2008.
 H1 GmbH har til støtte for den principale påstand supplerende anført, at landsrettens dom tilsidesætter toldkodeksens regler, herunder erklæringsprincippet som fortolket af EU-Domstolen, idet det fremgår af artikel 5 og Domstolens praksis,
 at toldhæftelsen alene følger af den formelle toldangivelse,
 at et repræsentationsforhold skal være udtrykkeligt angivet i toldangivelsen og ikke kan støttes på en formodning om, at der foreligger repræsentation, og
 at betingelserne i artikel 5 skal være opfyldt, for at et repræsentationsforbehold kan anerkendes. G1 A/S er utvivlsomt anført i toldangivelsernes punkt 14 som klarerer og ikke som repræsentant, idet H1s navn ikke er nævnt i punkt 14.
 Dette stemmer i øvrigt også med G1s egen opfattelse af situationen og det forhold, at tolden i hele den periode, som sagen vedrører, er blevet opkrævet hos G1, samt med at de asiatiske leverandører fortsat betalte tolden over for G1, også efter at H1 havde underskrevet den fremlagte fuldmagt. H1 kunne desuden heller ikke give den pågældende fuldmagt, eftersom man først fik rådighed over varerne, når de var blevet leveret "DDP", dvs. med bl.a. tolden betalt.
 Til støtte for den subsidiære påstand har H1 supplerende anført, at hvis der foreligger en overtrædelse på grund af dobbeltfaktureringen, har det alene karakter af en ordensmæssig forseelse, som efter EU-Domstolens praksis ikke kan medføre, at der kan fremsættes efterbetalingskrav efter udløbet af 3-årsfristen i toldkodeksens artikel 221.
 Skatteministeriet har supplerende anført, at det som antaget af landsretten er nødvendigt at inddrage de faktiske forhold for at klarlægge, hvem der er rette tolddebitor, når dette som i denne sag ikke fremgår af de formelle toldangivelser. G1 har således ikke angivet sig selv som klarerer, men så at sige både som klarerer og repræsentant, Det kan derfor ikke lade sig gøre at fastlægge, hvem der er rette tolddebitor alene på grundlag af toldangivelserne, og de må således suppleres med oplysninger om de reelle forhold.
 Der må ved vurderingen heraf lægges betydelig vægt på den klare fuldmagt, som H1 har udstedt, og hvis indhold også svarer til realiteterne i den forstand, at det i sidste ende var H1, der betalte tolden via fakturaerne fra de asiatiske leverandører, at der i den pågældende periode var løbende kontakt mellem


text:
G1 og H1, og at G1 ønskede at få udstedt fuldmagten netop for at sikre sig mod reelt at komme til at hæfte for tolden.
 Den dobbeltfakturering, som er foregået, og som har medført, at der er opstået et efterbetalingskrav, udgør en handling, der kan give anledning til strafferetlig forfølgning, og det er efter EU-Domstolens praksis ikke en betingelse for at fremsætte krav efter udløbet af den almindelige 3-årsfrist, at handlingerne er begået forsætligt.
 Parterne er for Højesteret enige om, at det kan lægges til grund, at H1 blev underrettet om Skatteministeriets efterbetalingskrav den 26. august 2003, og at alene et beløb på 1.652.955 kr. kan anses for at være forældet, hvis Højesteret når frem til, at efterbetalingskrav ikke kan fremsættes efter udløbet af 3-årsfristen efter toldkodeksens artikel 221. H1 har nedsat tilbagebetalingskravet efter den subsidiære påstand i overensstemmelse hermed.
 Der er for Højesteret fremlagt erklæringer afgivet til H1 den 1. marts 2011 af leverandørerne G2 Limited og G3 Limited.
 I erklæringerne, som bortset fra leverandørens navn er enslydende, hedder det:
 H1 GmbH.
 We, G2 Ltd., Hong Kong herewith make the following statement.
 Company H1 GmbH received large quantity of garments from us in the years 1999, 2000 and 2001, which we supplied basing on delivery term DDP ...1, Germany. We needed an European partner for transport and handling of documents for our deliveries, particularly for import into the EU.
 For this we used the services of the forwarder G1 DK, Company. G1 was renowned as a big and well reputed organization having the necessary knowledge and experience.
 G1 promised smooth handling, made good prices for service and transport and was capable of dealing with all customs formalities on our behalf. For customs clearance purposes we provided G1 with invoices stating our purchase prices of our producers/manufacturers from the People Republic of China.
 G1 always performed these tasks to our full satisfaction.
 G1 later charged us with customs fees and costs for service and transport and we made the payment accordingly.
 Artikel 4, nr. 17 og 18, artikel 5, artikel 201, stk. 1, litra a, og stk. 3, 1. pkt., og artikel 221, stk. 3, i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks lyder således:
 17) toldangivelse: den handling, ved hvilken en person i behørig form og efter de foreskrevne regler tilkendegiver at ville angive en vare til en bestemt toldprocedure
 - direkte, når repræsentanten handler i en anden persons navn og for anden
 persons regning
 - indirekte, når repræsentanten handler i eget navn, men for en anden
 persons regning.
 3. Bortset fra de i artikel 64, stk. 2, litra b, og stk. 3, omhandlede tilfælde skal repræsentanten være etableret i Fællesskabet.
 Den person, der ikke erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden persons regning, eller som erklærer, at han handler på en anden persons navn eller for en anden persons regning, uden at være i besiddelse af en fuldmagt, anses for at handle i eget navn


text:
og for egen regning.
 3. Underretning af debitor kan ikke ske efter udløbet af en frist på tre år, regnet fra datoen for toldskyldens opståen. Hvis det er på grund af en handling, der vil kunne give anledning til strafferetlig forfølgning, at toldmyndighederne ikke bar kunnet fastsætte det nøjagtige efter lovgivningen skyldige afgiftsbeløb, kan den nævnte underretning, for så vidt det er fastsat i gældende bestemmelser, imidlertid ske efter udløbet af den nævnte frist på tre år.
 Toldkodeksens artikel 221, stk. 3, er ændret ved artikel 1, nr. 17, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2700/2000 af 16. november 2000, der lyder således:
 17) Artikel 221, stk. 3, erstattes af følgende stykker:
 3. Underretning af debitor kan ikke ske efter udløbet af en frist på tre år, regnet fra datoen for toldskyldens opståen. Fristen afbrydes fra datoen for indgivelse af klage i henhold til artikel 243 og under hele klageproceduren.
 4. Hvis toldskylden er opstået på grund af en handling, der på det tidspunkt, hvor den blev begået, kunne give anledning til retsforfølgning, kan underretningen af debitor om beløbets størrelse på de i de gældende bestemmelser fastsatte betingelser ske efter udløbet af den i stk. 3 nævnte frist.
 Artikel 212, stk. 1, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) rir. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks lyder således:
 1. Det administrative enhedsdokument udfyldes i overensstemmelse med anvisningerne i vejledningen i bilag 37, og, i givet fald under iagttagelse af de yderligere anvisninger, der er fastsat som led i andre fællesskabsforskrifter.
 Kommissionens forordnings bilag 37, afsnit I, pkt. C, 3, afsnit, og afsnit II, pkt. C. 8 og C.14, lyder således:
 Raderinger, udstregninger eller rettelser mellem linjerne er ikke tilladt. Skal der fortages ændringer, overstreges de forkerte oplysninger, og de rigtige anføres i givet fald.
 Alle sådanne ændringer bekræftes af brugeren og attesteres udtrykkeligt af de kompetente myndigheder. Myndighederne kan i givet fald forlange, at der indleveres en ny angivelse.
 Her anføres fulde navn eller firmanavn og fuldstændig adresse på den person eller de personer, som varerne leveres til. Drejer det sig om samlegods, kan medlemsstaterne kræve, at der anføres "diverse" i denne rubrik, og at der skal vedlægges en liste over modtagerne.
 Ved angivelse til henførsel under toldoplagsproceduren i et privat toldoplag (type C, D eller E) anføres oplæggerens fuldstændige navn og adresse, hvis denne ikke er den samme som klarereren.
 Hvad angår virksomhedsnummeret, kan vejledningen suppleres af medlemsstaterne med henblik på angivelse af det virksomhedsnummer, som brugeren er registreret under hos de kompetente myndigheder med henblik på skattemæssige, statistiske eller andre oplysninger.
 Her anføres efter behov den pågældendes fulde navn eller firmanavn og fuldstændig adresse i overensstemmelse med gældende bestemmelser. Er klarereren og modtageren en og samme person, anføres "modtager".
 Hvad angår virksomhedsnummeret, kan vejledningen suppleres af medlemsstaterne med henblik på angivelse af det virksomhedsnummer, som vedkommende er registreret under hos de kompetente myndigheder med henblik på skattemæssige, statistiske eller andre oplysninger.
 Bilag 4, "Udfyldning af toldangivelsen", pkt.


text:
14, i SKATS rapport af 1. august 2000 om nye procedurer og kontroller samt den edb-mæssige understøttelse heraf lyder således:
 14. Klarereren/repræsentant
 Her anføres CVR/SE-nummer på den juridiske enhed som foretager toldangivelse i eget navn eller den i hvis navn fortoldningsangivelse foretages.
 I EU-Domstolens dom af 7. april 2011 i sag C-153/10 (Sony) hedder det bl.a.:
 30 Toldkodeksen regulerer på udtømmende vis retten til toldrepræsentation,
 Kodeksens artikel 5, stk. 2, præciserer, at repræsentationen kan være direkte eller indirekte. Når repræsentationen er direkte, handler repræsentanten i en anden persons navn og for en anden persons regning. Når repræsentationen er indirekte, handler repræsentanten i eget navn, men for en andens regning. Medlemsstaterne kan desuden bestemme, at repræsentanten på deres område skal være en toldklarerer.
 31 Kodeksens artikel 5, stk. 4, andet afsnit, bestemmer desuden, at den person, der ikke erklærer, at han handler i en anden persons navn eller for en anden persons regning, eller som ikke er i besiddelse af en fuldmagt, anses for at handle i eget navn og for egen regning. Det følger heraf, at repræsentationen skal være udtrykkelig og ikke kan formodes,
 Det følger af toldkodeksens artikel 201, stk. 3, at debitor i henhold til toldangivelsen er klarereren. I artikel 4, nr. 18, defineres klarereren som den person, der foretager toldangivelse i eget navn, eller den i hvis navn toldangivelse foretages. Efter reglerne i toldkodeksens artikel 5 er der adgang til at lade sig repræsentere af andre over for toldmyndighederne. Efter artikel 5, stk. 2, kan et repræsentationsforhold være enten direkte eller indirekte. Et direkte repræsentationsforhold foreligger, når repræsentanten handler i en anden persons navn og for en anden persons regning, jf. bestemmelsens 1. led. Et indirekte repræsentationsforhold - som efter det oplyste ikke anvendes i Danmark - foreligger, når repræsentanten handler i eget navn, men for en anden persons regning, jf. 2. led. Efter artikel 5, stk. 4, 1. afsnit, skal repræsentanten bl.a. erklære at handle på den persons vegne, der repræsenteres, og i bestemmelsens 2. afsnit er det fastsat, at en person, der ikke afgiver en sådan erklæring, anses for at handle i eget navn og for egen regning.
 Det følger af EU-Domstolens praksis, at status som debitor i henhold til en toldangivelse er en retsvirkning, der følger i og med den formelle angivelse (Domstolens dom af 14. november 2002 i sag C-251/00, Ilumitrónica, præmis 65). Endvidere har Domstolen i sin praksis fastslået, at toldkodeksen på udtømmende vis regulerer retten til toldrepræsentation (Domstolens dom af 7. april 2011 i sag C-153/10, Sony, præmis 30). I samme dom fastslog Domstolen, at det følger af artikel 5, stk. 4, 2. afsnit, at repræsentationen skal være udtrykkelig og ikke kan formodes (dommens præmis 31).
 Der er mellem parterne enighed om, at G1 A/S - som har udfyldt de omhandlede toldangivelser - har været enten klarerer selv eller direkte repræsentant for H1 GmbH som klarerer, og at det derfor enten er G1 eller H1, som er rette tolddebitor.
 I toldangivelsernes rubrik 8 er under den fortrykte overskrift "Modtager" angivet "H1


text:
GmbH", efter det oplyste i de fleste tilfælde med en c/o-adresse hos G1. I rubrik 14 med den fortrykte overskrift "Klarerer. Repræsentant" eller "Klarerer/Repræsentant" er anført "G1 A/S" tillige med angivelse af selskabets CVR- eller SE-nummer.
 Tre dommere - Lene Pagter Kristensen, Jytte Scharling og Henrik Waaben - udtaler herefter:
 Da G1 hverken i rubrik 14 eller et andet sted i toldangivelserne udtrykkeligt har anført at være repræsentant for H1, finder vi, at G1 ikke kan anses for at have afgivet en erklæring svarende til den, som kræves efter toldkodeksens artikel 5, stk. 4, om at handle på en anden persons vegne.
 På den anførte baggrund finder vi, at G1 må anses for klarerer og dermed tolddebitor. G1 anførte da også sit eget CVR- eller SE-nummer i toldangivelsernes pkt. 14 i overensstemmelse med SKATs dagældende toldvejledning pkt. A.2.1 om udfyldning af fortoldningsangivelsen, hvori det om rubrik 14 hedder, at der skal anføres CVR/SE-nummer på den juridiske enhed, som foretager fortoldning i eget navn, eller den i hvis navn fortoldningen foretages.
 Vi stemmer derfor for at tage H1s principale påstande til følge.
 Dommerne Jens Peter Christensen og Lars Hjortnæs udtaler:
 G1 A/S udfyldte i den periode fra 1999 til 2001, som sagen vedrører, toldangivelsernes rubrik om "klarerer/repræsentant" med sit eget navn uden at angive, om man over for toldmyndighederne var klarerer eller (direkte) repræsentant, og dette kunne heller ikke i øvrigt udledes af toldangivelserne, hvor modtager i de fleste tilfælde var anført som H1 GmbH c/o G1. Vi finder, at de formelle toldangivelser under disse omstændigheder efterlod en sådan tvivl om, hvem der var den rette tolddebitor, at der må lægges vægt på oplysninger om relevante faktiske forhold, selv om de ikke fremgår af toldangivelserne. Det bemærkes herved, at der ikke efter EU-Kommissionens vejledning om udfyldelse af toldangivelser er noget til hinder for, at G1 som anført af landsretten f.eks. kunne have afklaret spørgsmålet ved at overstrege det ord, som ikke var relevant, eller gøre en tilføjelse. Såfremt G1 havde angivet sig selv som repræsentant uden at præcisere, hvem man repræsenterede, ville toldmyndighederne have haft anledning til at kræve dokumentation i form af en fuldmagt, jf. toldkodeksens artikel 5, stk. 4 og 5.
 Under hensyn til den klart affattede fuldmagt, som H1 GmbH underskrev efter ønske fra G1, og som efter bevisførelsen må anses for alene at bekræfte parternes hidtidige forhold, tiltræder vi, at G1 må anses for at have været repræsentant og H1 klarerer. Vi lægger herved vægt på, at der ikke efter bevisførelsen i øvrigt er tilstrækkeligt grundlag for at antage, at den underskrevne fuldmagt ikke var reel. Som anført af landsretten er de øvrige aftaleretlige forhold mellem parterne under disse omstændigheder uden betydning for forholdet til toldmyndighederne.
 Vi tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at efterbetalingskravet er opstået på grund af handlinger, som kunne give anledning til retsforfølgning, og at den 3-årige forældelsesfrist efter toldkodeksens artikel 221 derfor ikke finder anvendelse. Det bemærkes, at det efter EU-Domstolens praksis ikke er en betingelse for, at reglen


text:
i toldkodeksens artikel 221 om undtagelse fra den 3-årige forældelse af toldkrav finder anvendelse, at der i forbindelse med behandlingen af toldkravet tages stilling i strafferetsplejens former til, om betingelsen om, at der skal have foreligget handlinger, som kunne give anledning til retsforfølgning, er opfyldt.
 Med disse præciserende tilføjelser og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stemmer vi for at stadfæste dommen.
 Afgørelsen træffes efter stemmeflertallet,
 Skatteministeriet skal betale sagsomkostninger for landsretten og Højesteret med 410.000 kr., hvoraf 400.000 kr. er til dækning af udgifter til advokatbistand og 10.000 kr. er til dækning af retsafgifter.
 Skatteministeriet skal anerkende, at den ved SKATS afgørelse af 8. juli 2003, journalnummer 15/01-5542-00161, opkrævede told på 7.334,080 kr. er uberettiget opkrævet H1 GmbH.
 Skatteministeriet skal tilbagebetale 7.334.080 kr. til H1 GmbH med procesrente fra den 26. maj 2008.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 410.000 kr. til H1 GmbH,


text:
Afholdte Møder - Venstre Sunds og Omegn
 Preben Bang Henriksen, advokat (H) og retsordfører mf.
 Jeg er sikker på, at vi overalt i det danske land i disse timer kan høre stor ros til vor grundlov
 Den er fra 1849, og har haft god virkning på den demokratiske udvikling af Danmark.
 Den repræsenterer et normsæt, der stort set har været uforandret i 169 år. Enkelte justeringer er der dog sket undervejs, men i hvert fald ikke de sidste 65 år. Egentlig mærkeligt – for det vil da være synd at sige at samfundet har stået stille.
 Nuvel, så kan man vel regne med, at domstolene med Højesteret i spidsen har mod på en fortolkning i pagt med tiden. En fortolkning, så man ser på ånden i bestemmelsen, og mindre på det konkrete ord, der er anvendt.
 Ja, det kan man regne med - i USA. Bestemt ikke i Danmark.
 Højesterets muligheder for at fortolke den amerikanske forfatning er årsagen til, at mange gymnasieelever i USA kan nævne de fleste af de 9 højesteretsdommere ved navn. Det oplevede jeg selv i 1972, da jeg havde muligheden for at gå i gymnasiet i New York.
 Den amerikanske Højesteret er derfor en væsentlig del af magten i USA. Her er der nemlig tradition for at opfatte grundloven (”constitution” fra 1787 med 27 senere tilføjelser) som et ”levende dokument”, som det er op til domstolene at fortolke i pagt med tiden og give indhold ud fra, hvad dommerne mener, er tidens behov.
 Den magt betyder, at Højesteret i Washington eksempelvis med mellemrum erklærer delstaters lovgivning for ulovlig og ophæver den. Den magt betyder også, at Trump vandt en enorm sejr, da han for et 1⁄2 år siden i senatet fik udnævnt en stærkt konservativ dommer.
 Derfor giver udnævnelsen til højesteretsdommer i USA virkelig mulighed for at præge samfundet og samfundets leveregler.
 Vender vi os til Danmark, vil vist være lovlig optimistisk at forvente, at en dansk gymnasieelev kan nævne en eneste dommer i Højesteret. Havde jeg ikke været erhvervsmæssig belastet, kunne jeg bestemt heller ikke give navnet på én eneste i dag.
 Så hvorfor denne forskel?
 Det er fordi den amerikanske højesteret gennem sin mulighed for fortolkning af ”The Constitution” er med til at skabe nye leveregler. I Danmark derimod er systemet baseret på, at en dommer ikke skal ind-fortolke regler og principper i grundloven, hvis de ikke direkte fremgår af grundloven selv. Den skrevne grundlovstekst får dermed væsentlig mere betydning i Danmark end i USA. Hos os gælder det skrevne ord, om jeg så må sige.
 Derfor kan dansk lovgivning nemt komme ”på kant med grundloven” uden nogen reel risiko for, at Højesteret i Danmark skrider ind.
 Lad mig i det følgende nævne 3 emner, hvor vi efter min opfattelse er ude af kurs, og hvor Højesteret i USA ville have banket lovgiverne i hovedet.
 De 3 emner omhandler alle situationer, hvor borgeren kæmper mod Staten.
 Først ekspropriation. Det fremgår i dag af grundlovens § 73, at den private ejendomsret er ukrænkelig og


text:
at ekspropriation kun kan ske, hvis almenvældet kræver det.
 Et problem er imidlertid, at der ikke er retningslinjer for, hvad der forstås ved ”almenvældet”. Oprindelig blev der tænkt på jord til en vej eller til en jernbane. I dag ser vi eksempler på ekspropriationer til fordel for folk, der nok godt kunne tænke sig en golfbane, ekspropriationer til en skydebane eller til et festivalområde, for slet ikke at tale om ekspropriation til private formål.
 En landmand kunne ikke blive enig med en storkoncern om prisen på byggejord til en gigant-virksomhed, som ved en handel ville flytte til kommunen. Koncerndirektøren siger pænt farvel til landmanden, men i stedet for at køre hjem med uforrettet sag, lægger han turen omkring det lokale borgmesterkontor og forklarer borgmesteren sagen med den tvære landmand, der ikke ville sælge til koncernens pris. Herefter eksproprierer kommunen ejendommen og videresælger jorden til koncernen. Landmanden fik ekspropriationserstatning svarende til koncernens tilbud.
 Har kommunen herved tjent ”almenvældet” – det er et godt spørgsmål.
 Ekspropriation kun kan ske ved lov. Men her har vi eksempelvis en permanent bestemmelse i planlovens § 47, der siger, at det til enhver tid siddende flertal i kommunalbestyrelsen kan ekspropriere, hvis det sker til opfyldelse af en lokalplan, som samme flertal har vedtaget. Så er kravet om lovhjemmel i realiteten opfyldt.
 Derfor er grundlovens ord: ”den private ejendomsret er ukrænkelig...” i realiteten ganske misvisende. En korrekt betegnelse ville være: ”Den private ejendomsret er krænkelig. Kun hvis borgeren helt klart selv kan bevise, at ekspropriationen ikke tjener almenvældet, så kan borgeren undtagelsesvist måske beholde sin ejendomsret”.
 Jeg tror ikke, at en amerikansk højesteret ville tillade, at en borger fik frataget sin ejendom så nemt, som det sker i Danmark.
 Så det var det første punkt vi bør se på: ekspropriationsreglen i § 73.
 Det andet eksempel på borgeren mod Staten har jeg hentet fra dambrugernes verden.
 I 2013 fik en privat dambrugsejer besøg af Staten i skikkelse af Fødevarestyrelsen
 Fødevarestyrelsen mente, at produktionen af ørredrogn (strygning) under de foreliggende omstændigheder var i strid med den relevante EU-forordning på området. Det indebar at Styrelsen straks udstedte et (1) påbud om tilbagekaldelse af den rogn, der allerede var solgt med (2) efterfølgende destruktion, (3) et omsætningsforbud fremadrettet, og (4) en en bøde på 10.000 kr.
 Virksomheden var dybt uenig i Fødevarestyrelsens fortolkning af reglerne, men gentagne henvendelser kunne ikke formå Styrelsen til at spørge EU-kommissionen om regelanvendelsen var korrekt.
 Et år senere blev salgsforbuddet ophævet og bøden tilbagebetalt, idet virksomhedens brancheorganisation – ikke Fødevarestyrelsen – i den mellemliggende tid havde rettet henvendelse til EU-kommissionen og her fået bekræftet, at Styrelsen havde misforstået reglerne.
 Besøget og misforståelsen kostede virksomheden 2 mio. kr. pga. omsætningsforbud, destruktion m.v. Virksomheden mente, at man skulle friholdes for det tab, der skyldtes Fødevarestyrelsens misforståelse af egne regler.
 Men sådan skulle det ikke gå: Efter Fødevarestyrelsens opfattelse var den (forkerte) afgørelse, som Styrelsen traf på tilsynsbesøget ”et udtryk for Styrelsens retsopfattelse på daværende tidspunkt. Fødevarestyrelsen finder således ikke på noget tidspunkt i forløbet at have handlet


text:
på en måde, der kan begrunde et erstatningsansvar”, hedder det i Styrelsens efterfølgende skrivelse til virksomheden.
 Min kollega, Eva Kjer Hansen og undertegnede fattede ikke en lyd af det hele. Staten har misforstået reglerne, og borgeren har som følge heraf lidt et tab, som Staten åbenbart ikke hæfter for. Det gør den private virksomhed. Vi fandt derfor anledning til på ny at spørge Fødevarestyrelsen, som forelagde sagen for Kammeradvokaten, der - pudsigt nok - gav sin klient fuldstændig ret med den begrundelse, at vel havde Staten misforstået reglerne, men misforståelsen var undskyldelig, idet reglerne var meget indviklede. Det var ikke så stor en fejl.
 Men hvem er nærmest til at bære tabet ved Statens misforståelse af reglerne. Det er borgeren øjensynlig efter Statens opfattelse.
 Den var med garanti ikke gået i den amerikanske Højesteret – her havde man ganske givet henvist til forfatningens bestemmelser om individets beskyttelse overfor statsmagten. Men i Danmark ender aben altså hos den private virksomhed.
 Så et klart ansvar for Staten, når staten påfører borgeren et tab, det havde været rart at få præciseret i grundloven.
 Og hermed glider vi elegant over i det tredje. og sidste forhold, hvor en udenlandsk Højesteret helt sikkert ville spidse ører:
 For når dambrugs-virksomheden ikke indbragte sagen for retten trods mange opfordringer, så skal årsagen findes i det forhold, at lodderne desværre ikke er ligelig fordelt, når en borger eller en virksomhed er oppe mod Staten.
 Den danske Stats advokat er et privat københavnsk advokatkontor, der har haft de facto monopol på alle Statens advokatopgaver siden 1936. Staten har i over 80 år fraskrevet sig retten til at få oplyst tidsforbrug på den enkelte sag – til gengæld fik man 33 % rabat på salæret. Tænk på et tal og giv så rabat i tankerne.
 Summa summarum har det i over 80 år resulteret i at Statens advokat har modtaget et salær hos Staten, der var 4 gange så stort, som borgerens advokat måtte kræve hos sin klient.
 Derfor kan man aldrig hamle op mod Statens advokat, der kan allokere langt større resurser på sagen, og i øvrigt har gratis adgang til statsadministrationens videns-database. Over 400 mio. årligt lægger Staten i det samme firma, år efter år.
 Derfor turde Dambrugsejeren ikke anlægge sag. Lodderne var i forvejen skævt fordelt. Hans midler var begrænsede – Statens ubegrænsede.
 Mon den var gået i udlandet, hvor grundlovene taler om lige adgang til Domstolene? Men i Danmark er ulige adgang øjensynligt ikke noget problem.
 Jeg skal for en god ordens skyld oplyse, at regeringen arbejder på at få monopolet brudt. Det sker, men det går meget langsomt.
 Summa summarum. I et land, hvor Højesteret ikke blander sig i om en lov eller en handling er grundlovsstridig, var der måske endnu større grund til at se på, om ikke loven trænger til en generel revision. Der er ikke megen hjælp at få fra domstolene.
 Jeg har nævnt 3 situationer, hvor borgeren har dårlige kort på hånden i sin kamp mod Staten. Ekspropriation, forkert statslig regelanvendelse,


text:
og Statens uanede økonomiske resurser i kampen mod borgeren.
 Det var nogle af de bestemmelser, jeg ville fokusere på, hvis vi stod overfor en grundlovsrevision. Og den trænger vi faktisk til.
 Venstre-regeringen trådte til den 28. juni 2015 i en svær parlamentarisk situation. Efter 17 måneder, d. 28. november 2016, udvidede vi regeringen til også at omfatte Det Konservative Folkeparti og Liberal Alliance. Både Venstre-regeringen og den nye trekløverregering har leveret konkrete resultater til gavn for hele Danmark. Vi har indfriet valgløfter, og vi har fremlagt forslag på en lang række forskellige...
 Formandens beretning – Sunds Venstres Generalforsamling 2014
 1. Idet jeg nu afgiver formandens beretning, vil jeg minde om, at formålet med beretningen er at se tilbage på det år der er gået, og her gøre status. Sidste år blev der efterspurgt noget om hvad Venstre vil, i forbindelse med formandens beretning.
 Det ville vi imødekomme ved at invitere Kristian Jensen til at give et indlæg i aften. Kristian skulle have været på inden min beretning,...
 Alle deltagerne fik lejlighed til at komme op i helikopteren, og opleve hvordan der er inde i...
 Kobbelgaard...
 Der var...
 Grundlovsmøde 2011
 25 Venstre folk havde trodset vinterkulden forleden aften og valgt at bruge en aften i den lokale vælgerforening på Søgården.
 Venstres Næstformand Kristian Jensen indledte aftenen og fortalte veloplagt om Danmarks udfordringer og regeringens initiativer. Bl.a. sagde Kristian Jensen ? årgangen fra 1946 var 96000 personer, de er nu på vej ud af arbejdsmarkedet. Årgangen fra 1983 var 50.000 personer de er nu på vej ind for at afløse? Fremfor at skære i kernevelfærden...
 Grundlovsmøde 2010
 Flaget var hejst og kaffen hældt på kande ved venstres grundlovsmøde i Sunds. Ca. 80 deltagere havde fundet plads i skyggen under træerne i Hanne og Niels Østergaards have. Formanden for Venstre i Sunds Michael Krejberg bød velkommen ved bl.a. at minde om, at man kan få meget ud af at lytte til hvad andre har tænkt. Ikke mindst med de 2 taler det i år var lykkedes at få til Sunds. En tale kan ofte give anledning til eftertanke og samtale. Netop samtalen bygger...


text:
Dette afsnit indeholder en oversigt over retssystemet i Estland.
 Retsvæsenets opbygning – retssystemer
 I henhold til den estiske forfatning udøves retsplejen alene af domstolene, som er uafhængige i deres virke. Domstolene skal sikre, at forfatningen og landets love overholdes. Det fremgår endvidere af forfatningen, at de estiske domstole har enekompetence med hensyn til retsplejen. Domstolene er adskilt fra både den udøvende og den lovgivende magt.
 Estlands domstolssystem har tre niveauer: Distrikts- og forvaltningsdomstole er domstole i første instans. Der er fire distriktsdomstole i Estland: distriktsdomstolen i Harju, distriktsdomstolen i Viru, distriktsdomstolen i Tartu og distriktsdomstolen i Pärnu. Der er to forvaltningsdomstole i Estland: forvaltningsdomstolen i Tallinn og forvaltningsdomstolen i Tartu. Distriktsdomstole og forvaltningsdomstole er opdelt i afdelinger.
 Appeldomstole er domstole i anden instans, som behandler appeller af afgørelser, der er truffet af domstolene i første instans. Der er to appeldomstole: appeldomstolen i Tallinn og appeldomstolen i Tartu.
 Højesteret, der er den øverste retsinstans, behandler kassationsappeller af afgørelser truffet af domstole i anden instans. Der er ingen særskilt forfatningsdomstol i det estiske domstolssystem. Højesteret fungerer som forfatningsdomstol.
 Domstolene i første og anden instans forvaltes af Justitsministeriet i samarbejde med domstolsforvaltningsrådet. Domstolsforvaltningsrådet er et rådgivende organ, der har til formål at drive domstolssystemet, og dets arbejde ledes af retspræsidenten for Højesteret. Domstolene i første og anden instans finansieres af staten over Justitsministeriets budget. Højesteret er uafhængigt ansvarlig for sin egen forvaltning og har sit eget budget.
 Domstolsforvaltningsrådet består af:
 retspræsidenten for højesteret (der også fungerer som formand for rådet)
 fem dommere, der udpeges for tre år ad gangen af alle siddende dommere (i plenum)
 to medlemmer af Riigikogu (det estiske parlament)
 en advokat, der udpeges af advokatsamfundets bestyrelse
 den offentlige chefanklager eller en repræsentant, der udpeges af ham eller hende
 justitskansleren eller en repræsentant, der udpeges af ham eller hende
 justitsministeren eller en repræsentant, der udpeges af ham eller hende, deltager i rådsmøderne og har taleret.
 Justitsministeren kan indkalde til møder, men har ikke stemmeret.
 Rådet godkender følgende:
 fastlæggelse af domstolenes stedlige kompetence, domstolenes opbygning, domstolenes og afdelingernes geografiske placering, antallet af dommere, der er fast tilknyttet domstolene og afdelingerne, samt antallet af lægdommere
 udnævnelse og afsættelse af retsformænd
 fastsættelse domstolenes interne regler
 fastlæggelse af antallet af kandidater til dommerembedet
 fastsættelse af yderligere vederlag til afdelingsformænd
 fastlæggelse af procedurer for indsamling og indsendelse af registerdata fra domstolenes informationssystem
 fastsættelse af størrelsen af vederlaget til lægdommere, og hvordan det erlægges.
 afgive foreløbige udtalelser om de principper, der danner grundlag for udarbejdelse af og ændringer til domstolenes årlige budgetter
 afgive udtalelser om kandidater til en stilling som dommer ved højesteret
 afgive udtalelser om afsættelse af dommere
 drøfte den redegørelse, som retspræsidenten for højesteret skal forelægge parlamentet vedrørende domstolsforvaltningen, retsplejen og den ensartede anvendelse af lovgivningen
 drøfte andre spørgsmål på foranledning af retspræsidenten for højesteret eller justitsministeren.
 Estlands domstolssystem består af tre niveauer:
 Distriktsdomstole og forvaltningsdomstole er domstole i første instans.
 Appeldomstole er domstole i anden instans.
 Højesteret er den øverste appelinstans (kassationsdomstol).
 Distriktsdomstolene, der henhører under de almindelige domstole, behandler civile sager, straffesager og


text:
sager vedrørende mindre alvorlige forseelser. Som domstole i første instans behandler forvaltningsdomstolene forvaltningssager, der ifølge loven hører under deres kompetence. . Appeldomstole er domstole i anden instans, som efterprøver afgørelser truffet af distrikts- og forvaltningsdomstolene. Højesteret er den højeste domstol og behandler kassationsappeller mod afgørelser truffet af appeldomstolene. Højesteret har også kompetence i forfatningssager.
 Justitsministeriets websted indeholder almindelige oplysninger om det estiske retsvæsen
 Endvidere giver domstolenes websted et overblik over domstolssystemet i Estland.
 Der er gratis adgang til databasen over det estiske retsvæsen.


text:
Dom ved Højesteret om uberettiget TV-overvågning
 afsagt mandag den 2. marts 2020
 Sag BS‐27412/2019‐HJR (1. afdeling)
 som mandatar for C
 (advokat Jesper Rasmussen for begge)
 I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 3. januar 2018 (BS 6B‐447/2017) og af Østre Landsrets 18. afdeling den 25. januar 2019 (B‐270‐18).
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Thomas Rørdam, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Oliver Talevski og Kristian Korfits Nielsen.
 Procesbevillingsnævnet har den 10. maj 2019 meddelt Fagligt Fælles Forbund (herefter 3F) som mandatar for C begrænset tilladelse til anke til Højesteret, således at tilladelsen alene omfatter spørgsmålet om tortgodtgørelse for tv‐overvågningen.
 Appellanten, 3F som mandatar for C, har nedlagt påstand om, at de indstævnte, X ApS og E, solidarisk skal betale 50.000 kr. med procesrente fra sagens anlæg.
 X ApS og E har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
 Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaring af C, E, A og D.
 C har vedstået sine forklaringer for byretten og landsretten og har supplerende forklaret, at hun var ansat i 3‐4 måneder. Hun arbejdede 30‐37 timer om ugen fordelt på 3‐4 vagter. Hun følte sig overvåget. Hver gang hun lavede en fejl, rettede E straks henvendelse til hende. Han sad på kontoret og så på videoskærme og holdt øje med hende. Det var som om, han holdt øje med, om hun lavede fejl. Hvis hun f.eks. kom til at udlevere en ekstra kylling, kaldte han hende ind på kontoret og viste det på videoen og sagde, at det skulle hun ikke. Han sagde, at det ikke måtte ske igen, og at han havde fyret andre af den grund.
 E var i forretningen meget af tiden i forbindelse med, at den åbnede. Efterfølgende var han en del i København. Via en app kunne han holde øje med, hvad de lavede. Hun har oplevet, at han kontaktede manageren, hvis han havde set hende lave en fejl. Det skete flere gange. Manageren fortalte, at E havde sagt, at hun skulle holde øje med hende. Der var en episode, hvor hun skulle gøre rent på toilettet. Hun låste døren, da hun selv skulle på toilettet. Manageren tog fat i håndtaget og konstaterede, at døren var låst. Manageren fortalte, at hun havde fået besked af E om at se, hvad C lavede. E opholdt sig på det tidspunkt i København og brugte appen. På et møde spurgte E, hvorfor hun havde låst døren, og at det ikke var første gang, det var sket. Hun følte sig overvåget under hele sin ansættelse. Det var hendes opfattelse, at E havde nogle ynglings‐personer, han ikke kontrollerede, herunder manageren og nogle af de andre ansatte, mens der var andre, han særlig kontrollerede, herunder hende. En af hendes arbejds‐ opgaver var at gøre rent i kundearealet. Det var ikke populært arbejde blandt de ansatte. For det meste var det hende, der blev sat til det. Manageren sagde, at E havde sagt, at det var hende, der skulle gøre det. Hun ved ikke, om de vid‐ ste, at rengøringsarbejdet


text:
ikke var populært blandt de ansatte. Hvis hun begik fejl, og det blev taget på kamera, blev det påtalt. Det var E, der stod bag, selvom han ikke var til stede. Det var meget ubehageligt, og hun følte, at hun ikke kunne lave fejl, hvilket gjorde, at hun kom til at lave flere fejl. Oplevelsen har medført, at hun altid holder øje med, hvor der er kameraer. Under en efterfølgende ansættelse sagde hun til chefen, at han ikke skulle holde øje med hende, da det var meget grænseoverskridende. Hun arbejder nu på plejehjem, hvor der ikke er videoovervågning, hvilket hun er lettet over.
 Der var områder i butikken, der ikke blev filmet ‐ de blinde vinkler. Det var ved kontoret, ved omklædningen og ved skraldespanden ved frituren. Der samle‐ des de ansatte, når de holdt en kort pause i deres arbejde. Hvis de holdt pause uden for de planlagte pauser, blev det påtalt, forudsat det blev filmet.
 E har vedstået sine forklaringer for byretten og landsretten og har supplerende forklaret, at kameraerne primært var blevet sat op på grund af personalets sikkerhed og af hensyn til at forhindre indbrud samt, hvis der opstod kundeklager, for at de kunne se, hvad der var sket. Enten sagde kunden noget forkert el‐ ler den ansatte havde lavet en fejl, hvorefter ledelsen kunne give feedback. Det skete sjældent, at optagelserne blev brugt. De blev ikke brugt i anden anledning. De blev ikke brugt til at tjekke, hvordan de ansatte arbejdede. Det ville ikke være hensigtsmæssigt, og det ville tage forholdsvis lang tid at se på optagelserne. Han har brugt optagelserne til at følge med live f.eks. omkring spidsbelastningstidspunkter, f.eks. Black Friday. Han ville kontrollere, om vagtskemaet var godt nok. Det interessante var, hvor mange kunder der stod i kø. Der er kameraer ved kundeområdet og mod de ansattes område. Optagelserne har også været brugt i forbindelse med en episode med brandstiftelse og en anden episode, hvor der var en, der var brudt ind. Han har i et tilfælde brugt optagelserne vedrørende C i forbindelse med behandling af en klage. Som han husker det, havde C sagt, at det var en kollega, der havde lavet fejlen. Han kan ikke genkende de forklaringer, der er afgivet i sagen, om at han generelt skulle have brugt optagelserne til overvågning af de ansatte. Han har ikke været specielt efter C. Der er bl.a. 5 forretninger i København, og han har ikke tid til at fokusere på alle medarbejdere. Det er muligt, at manageren kan have fokuseret på C, hvis hun ikke var så god til sit arbejde. Han har hverken overvåget hende eller andre ansatte. Der er blinde vinkler i alle forretninger, men han husker ikke præcis, hvordan forholdene er i Århus.
 A har vedstået sine forklaringer for byretten og landsretten og har supplerende forklaret, at han var ansat samtidig med C. Han havde 4‐6 vagter om ugen. 3 eller 4 af dem var sammen med C. Han har oplevet, at E og manageren har over‐ våget ham


text:
med kamera. Det skete både, når E var i forretningen, og når han ikke var der. Når E ikke var der, kontaktede han manageren, der så kontaktede ham. Manageren havde altid en telefon på sig. Manageren fik smsʹer fra E, hvori denne spurgte, hvad han lavede. Det har manageren fortalt ham. Han har oplevet, at der også blev holdt øje med, hvor ofte og hvor lang tid han var på toilettet. Hvis de ansatte holdt korte pauser og snakkede sammen, fik de at vide, at dette ikke var tilladt. De skulle lave noget hele tiden. Han ved, at E har overvåget C via kameraerne. Der var en episode, hvor han gik ind på Es kontor for at rose C og sige, at det gik godt. E svarede, at han skulle passe sig selv, og E fortalte, at han holdt øje med C over kameraerne. Han har oplevet, at C blev rettet af manageren ..., hvor E ikke var i forretningen. Det var hans opfattelse, at det var noget E havde bedt ... om at gøre på baggrund af noget, E havde set på kameraerne. Det var hans opfattelse, at det særligt var de ansatte med anden etnisk baggrund, især C og U, som E holdt øje med, mens der var andre, der ikke blev kontrolleret.
 Han følte lidt, at arbejdet på grund af kameraerne var som at være i et fængsel, hvor han skulle se sig over skulderen for at se, om E eller manageren var på vej mod ham. Ved de blinde vinkler kunne de stå og slappe af. Han stod der ofte, når han holdt en kort ekstra pause, der ikke var i vagtskemaet. Han stod der sammen med 1‐2 kolleger. Det var hans opfattelse, at E hele tiden var efter C, og at E ikke behandlede hende særlig godt.
 D har vedstået sine forklaringer for byretten og landsretten og har supplerende forklaret, at hun havde 3‐4 vagter om ugen, og mindst en af dem var sammen med C. Hun har oplevet, at E har overvåget medarbejderne. E brugte video‐ overvågning til at holde øje med de ansatte. Hun har ikke oplevet, at det har være brugt specifikt over for hende, hvad hun ved af, men hun har oplevet, at det har været brugt over for de ansatte som en større gruppe. Pigerne arbejder oftest foran i forretningen og drengene i køkkenet. Hvis pigerne gik ud i køkkenet for at snakke, fik de at vide, at de ikke måtte stå og snakke. Det var et eksempel på, hvordan de var blevet overvåget som gruppe. Når de spurgte managerne, hvor de vidste det fra, sagde de, at det var noget E havde fortalt dem. Det skete, selvom E ikke var i forretningen. Hun tænkte, hvor E vidste det fra. De kunne på kontoret se, at der var videoovervågning. Hun følte det som at være med i Big Brother, hvor der var overvågning hele tiden. Det kunne ske flere gange på en vagt, at der blev påtalt noget, hvor overvågningen


text:
efter hen‐ des opfattelse var blevet brugt til at kontrollere medarbejderne. E kontaktede ikke alle medarbejderne lige meget. C var den, det gik ud over. Når C var på arbejde, vidste de, at C blev overvåget. Hun har oplevet rigtig mange gange, at C blev irettesat på grund af videooptagelser. C blev oftest sat til at gøre rent i lob‐ byen, også selvom hun lige havde gjort det. Hun måtte ikke stå stille på noget tidspunkt. Der var nogle blinde vinkler på optagelserne, bl.a. inde ved den røde skraldespand ved frituren og ved opvasken. Drengene fandt også et hjørne, men man kunne se, når nogen gik derind. De ansatte brugte de blinde vinkler til at få fred for kameraerne. Når de havde brug for et kort hvil, gik de derhen. Der kunne stå 2‐3 personer omkring den røde skraldespand. Når de stod der, kunne de se lederen komme og se efter dem. Det var noget, lederne havde fået besked om at spørge om. For sådan var lederne ikke. Det var noget, der kom fra E. Hun har også hørt, at lederne har sagt, at det var E, der havde spurgt dem.
 Persondataloven og ledelsesretten
 Den dagældende persondatalov (lov nr. 429 af 31. maj 2000 med senere ændringer) indeholder i § 5, stk. 1‐3, følgende bestemmelser:
 Stk. 3. Oplysninger, som behandles, skal være relevante og tilstrækkelige og ikke omfatte mere, end hvad der kræves til opfyldelse af de for‐ mål, hvortil oplysningerne indsamles, og de formål, hvortil oplysningerne senere behandles.”
 Af Justitsministeriet og Datatilsynets pjece om tv‐overvågning fra marts 2008, side 15, fremgår bl.a.:
 ”Tv‐overvågning af arbejdspladser
 Ansættelsesretlige principper
 Ud fra almindelige ansættelsesretlige principper og praksis gælder der visse begrænsninger i arbejdsgiverens adgang til at indføre kontrolforanstaltninger, herunder tv‐overvågning af ansatte. De vigtigste begrænsninger er:
 • Der skal foreligge et driftsmæssigt formål.
 • Det må ikke være krænkende for de ansatte.
 • Der skal søges opnået en aftale med de ansatte.”
 I DA og LO‐aftalen af 27. oktober 2006 om kontrolforanstaltninger, som kodificerer, hvad der antages at følge af ledelsesretten, fremgår bl.a.:
 ”1. Arbejdsgiveren kan i medfør af ledelsesretten og under iagttagelse af bestemmelserne i de kollektive overenskomster iværksætte kontrol‐ foranstaltninger. Kontrolforanstaltninger skal være sagligt begrundede i driftsmæssige årsager og have et fornuftigt formål; de må ikke være krænkende over for lønmodtagere, og de må ikke forvolde lønmodtagerne tab eller nævneværdige ulemper. Kontrolforanstaltninger skal indrettes således, at der er et rimeligt forhold mellem formål og midler.”
 Erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, har følgende ordlyd:
 ”§ 26. Den, der er ansvarlig for en retsstridig krænkelse af en andens fri‐ hed, fred, ære eller person, skal betale den forurettede godtgørelse for tort.”
 Bestemmelsen blev indført ved lov nr. 228 af 23. maj 1984 om erstatningsansvar. Det fremgår af forarbejderne til loven (Folketingstidende 1983‐84, 2. samling, tillæg A, sp. 123), at bestemmelsen – sammen med andre bestemmelser i loven – erstattede § 15 i ikrafttrædelsesloven til straffeloven.
 Den sidstnævnte bestemmelse var bl.a. ændret ved lov nr. 89 af 29. marts 1972. Det fremgår af


text:
lovens forarbejder (Folketingstidende 1971‐72, tillæg A, sp. 552 og 560), at ændringen byggede på Straffelovrådets betænkning nr. 601/1971 om privatlivets fred. I denne betænkning anføres om begrebet ”tort” bl.a. (s. 65):
 ” ́Tort ́ er krænkelse af selv‐ og æresfølelsen, d.v.s. en persons opfattelse af eget værd og omdømme. Krænkelsesformen kan være sigtelser og ringeagtsytringer (injurier), fredskrænkelser, f.eks. brud på brevhemmeligheden, offentlig meddelelse om privatlivet tilhørende forhold eller frihedskrænkelser, herunder kønsfrihedsforbrydelser.”
 Erstatningsansvarslovens § 26 er efterfølgende ændret flere gange, bl.a. ved lov nr. 349 af 23. maj 1997. Ved ændringen blev der indsat en ny bestemmelse i stk. 2 (nu stk. 3). Efter denne bestemmelse skal den, der er ansvarlig for en retsstridig krænkelse af en anden – selv om der ikke er lidt tort – betale den forurettede godtgørelse, såfremt krænkelsen er begået ved en forbrydelse, der har indebåret et særligt groft angreb mod en andens person eller frihed.
 I lovforslagets almindelige bemærkninger anføres bl.a. (Folketingstidende 1996‐ 97, 1. samling, tillæg A, s. 3172‐3174):
 ”4. Godtgørelse for ikke økonomisk skade
 Det følger af erstatningsansvarslovens § 26, at den, der er ansvarlig for en retsstridig krænkelse af en andens frihed, fred, ære eller person, skal betale den forurettede godtgørelse for tort.
 Begrebet »tort« og dermed bestemmelsens rækkevidde er navnlig fast‐ lagt ved nogle højesteretsdomme. Retstilstanden kan herefter sammenfattes på den måde, at godtgørelse for tort selv i alvorlige voldssager kun kan tilkendes, hvis volden er begået under sådanne for ofret særligt krænkende, ydmygende eller hånende omstændigheder, at de er egnede til at krænke vedkommendes selv‐ og æresfølelse.
 Alvorlig vold eller trusler om vold kan derfor ikke i sig selv begrunde, at der tilkendes ofret en godtgørelse for tort, heller ikke i tilfælde, hvor overgrebet har medført en forståelig og belastende følelse af utryghed, angst og mindreværd.
 Den gældende retstilstand bygger på princippet om, at godtgørelse for ikke‐økonomisk skade kun bør tilkendes, hvor der er et ganske særligt behov herfor, og hvor der endvidere kan opstilles visse objektive kriterier som f.eks., at der er opstået varig helbredsskade, eller at en forbrydelse er begået på en sådan måde, at der heri ligger en særlig krænkelse af ofrets selvfølelse. Dette princip er bl.a. med til at undgå vilkårlighed i retsanvendelsen.
 Psykiske følger som utryghed, angst og lignende kan opstå som følge af mange typer af forbrydelser og vil have forskellig intensitet bl.a. afhængig af offerets individuelle psykiske ressourcer og sociale kontakt‐ net. F.eks. kan der hos personer, der har været udsat for vold, røveri, indbrudstyveri, hærværk, overtrædelser af polititilhold, eller der måske »blot« har været vidne til, at andre udsættes for vold, opstå forskellige grader af utryghed eller angst.
 En ændring af retstilstanden vedrørende godtgørelse for tort vil derfor kunne få ganske vidtrækkende følger. Samtidig vil selv mindre ændringer kunne medføre væsentlige udgifter for det offentlige ikke mindst på grund af reglerne i offererstatningsloven, som indebærer, at staten dæk‐ ker bl.a. krav på godtgørelse for tort til ofre for overtrædelser af straffeloven.
 Der har imidlertid været rejst kritik af den meget begrænsede adgang


text:
til at yde torterstatning. Der er samtidig grænsetilfælde, f.eks. særligt grove voldsforbrydelser, jf. de ovennævnte eksempler, hvor det kan forekomme rimeligt, at der åbnes en adgang til, at ofre i videre omfang end i dag kan tilbydes en økonomisk godtgørelse for den angst og psykiske belastning, der har været forbundet med at være offer for forbrydelsen.
 Med henblik på at tilvejebringe en begrænset øget mulighed for at tilkende en godtgørelse for ikke‐økonomisk skade ved særlig grove forbrydelser foreslås det, at der indsættes et nyt stk. 2 i erstatningsansvars‐ lovens § 26.
 Den nye bestemmelse skal omfatte særlige grænsetilfælde, hvor der hidtil ikke er ydet godtgørelse for tort i medfør af stk. 1.
 Efter Justitsministeriets opfattelse er det navnlig i forbindelse med kriminalitet rettet mod en andens frihed eller person, at det kan fore‐ komme rimeligt, at der åbnes mulighed for i videre omfang end hidtil at yde en godtgørelse også for ikke‐økonomisk skade. Godtgørelse skal ydes i de grænsetilfælde, hvor forbrydelsen ikke direkte har været egnet til at krænke ofrets selv‐ eller æresfølelse, og hvor der derfor ikke ydes godtgørelse for tort, men hvor forbrydelsen desuagtet er af en sådan karakter, at den generelt set er egnet til at skabe meget betydelig angst og længerevarende psykiske belastninger for offeret.
 Det er derfor en betingelse efter den foreslåede bestemmelse, at krænkelsen er sket ved en forbrydelse, der har indebåret et særligt groft angreb mod en andens frihed eller person.
 Der foreslås ikke en udvidelse af adgangen til at tilkende godtgørelse for ikke‐økonomisk skade i forbindelse med angreb mod en persons fred eller ære i øvrigt.”
 Ved lov nr. 463 af 7. juni 2001 blev der i erstatningsansvarslovens § 26, stk. 2, indsat en særlig bestemmelse, som – i tilfælde, hvor der foreligger tort som nævnt i stk. 1 – havde til formål at forhøje niveauet for godtgørelse i forbindelse med overtrædelse af straffelovens kapitel 23 og 24 om forbrydelser i familieforhold og seksualforbrydelser. I lovforslagets almindelige bemærkninger anføres bl.a. (Folketingstidende 2000‐01, tillæg A, lovforslag L 143, s. 3521):
 ”4.1.9. Tortgodtgørelse
 Efter erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, skal den, der er ansvarlig for en retsstridig krænkelse af en andens frihed, fred, ære eller person, betale den forurettede godtgørelse for tort. ”Tort” er navnlig en krænkelse af selv‐ og æresfølelsen, dvs. en persons opfattelse af eget værd og om‐ dømme...”
 Erstatningsansvarslovens § 26 er senest ændret ved lov nr. 1719 af 27. december 2018. Ændringen – der trådte i kraft den 1. januar 2019 – havde til formål at for‐ høje niveauet for godtgørelse for tort i forbindelse med overtrædelse af en række bestemmelser i straffelovens kapitel 27 om freds‐ og ærekrænkelser. I lov‐ forslagets almindelige bemærkninger anføres bl.a. (Folketingstidende 2018‐19, 1. samling, tillæg A, lovforslag L 20, s. 38):
 ”2.14.1. Gældende ret
 2.14.1.2. Erstatningsansvarslovens § 26 indeholder regler om tort‐ og krænkelsesgodtgørelse. Det følger af erstatningsansvarslovens § 26, stk. 1, at der kan tilkendes tortgodtgørelse, såfremt der er sket en retsstridig krænkelse af en persons frihed, fred, ære eller person. Erstatningsansvarslovens §