text:
ikke være bindende, hvilket kan udledes afsnit A.A.3.11 i Den Juridiske Vejledning (2015-2), hvoraf det fremgår, at
 I skattelovgivningen er der ingen entydig definition af en gave. Det er dog en ufravigelig betingelse i skatteretten for at behandle en ydelse som en gave, at der er tale om en hel eller delvis vederlagsfri formuefordel. "
 "Der er tale om en gave, når en person i levende live vederlagsfrit overfører et formuegode til en anden person. "
 Da de øvrige begunstigede ikke har fri rådighed over midlerne i Fonden, vil der dermed ikke være sket en gavedisposition ved fjernelsen af Person A som begunstiget, jf. Landsrettens begrundelse i TfS 1996.574.0.
 "Uagtet, at der ikke forelå gavehensigt fra Ms side, blev overførelsen af pengebeløbet anset for at være en gave. "
 "I hvert fald under disse omstændigheder findes ydelsen ikke at kunne henføres under statsskattelovens § 5, men må betragtes enten som en gave eller som vederlag for udført arbejde og derfor være indkomstskattepligtig efter statsskattelovens § 4. " (min understregning)
 "at overdragelsen af aktiver fra M til sagsøgeren - såfremt der ikke antages at foreligge en gave - har karakter af løn for udført arbejde i Ms erhvervsvirksomhed. "
 ”til støtte for den principale påstand yderligere anført, at ydelsen, såfremt den ikke er en gave, må betragtes som et vederlag for udført arbejde. Vederlaget blev først aftalt og udbetalt i 1977, og det bør derfor efter statsskattelovens § 4, litra a, beskattes i dette indkomstår.”
 Tværtimod har Ministeriet for Skatte og afgifter fundet det nødvendigt for Højesteret, at gøre gældende, at der enten var tale om gave eller vederlag, og Højesteret ikke taget stilling til, om der forelå en gave eller ej.
 "Udover konstateringen af en vederlagsfri formueoverførsel må gavebeskatning forudsætte, at vederlagsfriheden har været et tilsigtet led i aftalen, altså at der har foreligget en gavehensigt. Gavehensigten behøver imidlertid ikke være udtrykkelig tilkendegivet, men kan fremgå af omstændighederne omkring retshandelen, først og fremmest ved at parterne på grund af familierelationer el lign har et interessefællesskab, der skaber formodning for, at gaveoverdragelse har været tilsigtet". (min understregning)
 SKAT har anført, at SKM2015.9.HR ikke er relevant. Det er vores klare opfattelse, at SKM2015.9.HR (tidl. SKM2013.741.ØLR) er relevant ligesom SKM2005.67.ØLR/TfS 2005.144 (ej påanket) og SKM2011.97.HR (tidl. SKM2008.626.ØLR) også er relevant.
 Ved Ds død den 6. august 1992 var E og C universalarvinger efter D. Da E døde den 4. november 1997 var C universalarving.
 Ved Cs død den 26. april 1998 var A, som var Cs nevø, universalarving efter C. A var ved en tillægsvedtægt til Trusten blevet indsat som "anden-begunstigede" i Trusten.
 I SKM2005.67.ØLR (ej anket) var dødsboerne efter C og E parter, og sagen vedrørte indkomstårene 1991 til 1996.
 a) afkom, stedbørn og deres afkom, (...)
 Lovforslag L 254 af 4. maj 1995 om Afgift af dødsboer og gaver {forarbejder til den oprindelige hovedlov til den nugældende boafgiftslov)
 Af gaver udover de afgiftsfri beløb skal der efter § 23betales gaveafgift med 15 pct. svarende til boafgiftssatsen for den nærmeste arvingskreds.
 I


text:
denne sag havde Skatteministeriet gjort gældende, at nevøen, der var arving efter en af stifterne (B) af fonden, efterfølgende i skattemæssig henseende måtte anses for ejer af formuen i fonden. Der skulle derfor foretages en ny selvstændig vurdering af, om fonden i forhold til nevøen kunne anses for at være et selvstændigt skattesubjekt.
 Sagen angik, om en af stifternes (Bs) nevø (samme nevø, som var part i sagen SKM2015.9.HR) i den skattepligtige indkomst for indkomstårene 1995 - 1997 kunne fratrække renteudgifter vedrørende et lån fra fonden i Liechtenstein.
 Flertallet i Højesteret udtalte, at nevøen havde bevisbyrden for, at lånet fra fonden i Liechtenstein, som blev udbetalt i 1993 til nevøen, angik et reelt gældsforhold med retlig forpligtelse til at betale renter. Det blev tiltrådt, at beviskravene hertil er skærpet som følge af familiemæssige relationer mellem nevøen og en af stifterne (B).
 Flertallet stadfæstede landsrettens dom og fandt, at det under de foreliggende omstændigheder ikke kunne tillægges afgørende betydning, at der formelt blev udstedt gældsbrev og stillet sikkerhed til fordel for fonden. Det kunne heller ikke tillægges afgørende betydning, at nevøen foretog indbetalinger til fonden, henset til tidspunkterne herfor sammenholdt med begunstigelsen i fondens vedtægter af nevøen og hans familie og udbetalingen af legater til dem i perioden fra 1998 - 2006.
 Der blev lagt vægt på, at fondens vedtægter åbnede mulighed for, at stifterne bevarede rådigheden over fondens formue, og at formuen ved fondens eventuelle opløsning kunne føres tilbage til stifterne. Endvidere blev der lagt vægt på, at A havde forklaret, at A og B havde fuldmagt til at disponere over fondens konti, købe og sælge værdipapirer, uddele legater og træffe beslutninger om lån. Konkret havde A og B i 1993 instrueret fonden om at sælge omfattende aktiver.
 Landsretten lagde til grund, at gavegældsbrevene indeholdt sådanne betingelser for udbetalingen, at de ikke kunne karakteriseres som anfordringsgældsbreve. Landsretten fandt, at gavegældsbrevene ikke var en gavedisposition, og derfor skulle der betales arve-/gaveafgift af gældsbrevsbeløbene.
 Landsskatterettens kendelse af 13. november 1947 (LSRM 1948, 34) "(...)
 Det kan dog ikke anses for en Betingelse for at beskatte paa Gavegrundlag, at der har foreligget positiv Gavehensigt fra Sælgerens Side(...)"
 Der skulle foretages en vurdering i forhold til en afdød stifter, der var bosiddende i udlandet og havde oprettet en trust der. En enke var bosat i USA fra 1971 indtil sin død i 2012. Enken havde sammen med sin afdøde mand stiftet en trust i USA. Den udenlandske trust blev anset for at være transparent, fordi de afdøde stiftere kunne ændre og opløse trusten, mens de var i live, og fordi stifterne i levende live selv var trustens begunstigede. Trustens midler var derfor ikke definitivt og effektivt udskilt, og dermed henhørte de under enkens formuesfære.
 Ved enkens død skulle trusten ophøre, og arvingerne i Danmark skulle have udbetalt deres del af midlerne i trusten. Da boet blev behandlet i USA, skulle der ikke betales boafgift til Danmark i forbindelse med arveerhvervelsen.
 Der var tale om en testamentarisk trust. Dvs. en trust oprettet ved testamente ved

type: other


text:
faderens død med sønnen som begunstiget. Faderen var bosiddende på Jersey og døde der i 1987. Sønnen havde arvet trustkapitalen ved faderens død, og da boet blev behandlet i England, skulle der ikke betales boafgift til Danmark i forbindelse med arveerhvervelsen. Spørgsmålet om, hvorvidt sønnen skulle beskattes af afkastet fra trusten, krævede en vurdering af trusten i forhold til ham. Den udenlandske trust ansås for at være transparent i forhold til sønnen, idet trustee på foranledning af sønnen ville ophæve trusten og udbetale midlerne til ham.
 Sønnen, som den begunstigede, kunne råde over trustens midler, og derfor var midlerne ikke definitivt og effektivt udskilt fra hans formuesfære. Sønnen skulle således beskattes af det løbende afkast fra trusten. Derved kunne sønnen og hans hustru modtage uddelinger fra trusten, og såfremt sønnens børn modtog midler fra trusten, skulle der endvidere betales en gaveafgift.
 Skattepolitisk Oversigt (SPO), 1981.226 "(...)
 Udover konstateringen af en vederlagsfri formueoverførsel må gavebeskatning forudsætte, at vederlagsfriheden har været et tilsigtet led i aftalen, altså at der har foreligget en gavehensigt. Gavehensigten behøver imidlertid ikke være udtrykkelig tilkendegivet, men kan fremgå af omstændighederne omkring retshandelen, først og fremmest ved at parterne på grund af familierelationer el. lign. har et interessefællesskab, der skaber formodning for, at gaveoverdragelse har været tilsigtet.
 Af Den juridiske vejledning 2015-2, afsnit C.A.6.1.2.l fremgår, at "I civilretten defineres en gave traditionelt som en hel eller delvis vederlagsfri formuefordel, der bliver givet som et udslag af gavmildhed, i gavehensigt.
 Det er oplyst, at Person A er dement, men ikke at hun er umyndiggjort.
 SKAT har lagt til grund, at midlerne og afkastet af midlerne i skattemæssig henseende tilhører Person A personligt, som fastslået i SKATs afgørelse af 14. april 2014 (påklaget til Landsskatteretten).
 SKAT skal i relation til Landsskatterettens kendelse af 13. november 1947 gentage, at Landsskatteretten i afgørelsen udtrykkeligt anfører: "Det kan dog ikke anses for en betingelse for at beskatte på gavegrundlag, at der har foreligget positiv gavehensigt fra sælgerens side(...)"
 SKM2015.9.HR. SKM2011.97.HR og SKM2005.67.ØLR
 I SKM2011.97.HR blev nevøen nægtet fradrag for renteudgifter fratrukket i den skattepligtige indkomst i indkomstårene 1995-1997, da Højesteret fandt, at nevøen ikke havde godtgjort, at der var tale om et reelt gældsforhold til fonden med en retlig forpligtelse for ham til at betale renter.
 Landsskatteretten har ved afgørelse af 4. maj 2018 stadfæstet SKATs afgørelse af 14. april 2014, hvoraf det fremgår, at Trusten A ikke er anset som et selvstændigt skattesubjekt i forhold til Person A.
 Det fremgår af cpr-registeret, at Person A er afgået ved døden den [dato] 2016.
 Repræsentanten har på klagerens vegne nedlagt påstand om, at Skatterådets svar ændres således, at det bekræftes, at det ikke vil have nogle skatte- eller afgiftsmæssige konsekvenser for Person A eller dennes arvinger, såfremt Person A fjernes som begunstiget i Trusten A.
 Som det fremgår af fundatsen (bilag 2)(herefter "Fundatsen"), blev Trusten A (herefter "Fonden") stiftet den 15. september 1987. Fonden blev stiftet af Y, der var gift med Person A. Ægteparret boede på dette tidspunkt uden for Danmark, og havde


text:
3 voksne livsarvinger, Person B, Person C og Person D.
 Som beneficerede efter fundatsen afsnit 1 (e)(i) blev indsat Y og Person A, mens de tre livsarvinger Person B, Person C og Person D blev indsat som beneficerede efter fundatsen afsnit 1 (e)(ii). Derudover er et af børnebørnene indsat som begunstiget i Fonden.
 Person B er indsat som "the Present Protector " (herefter "Protektor").
 Person B, som stadig er Protektor, er ikke bosiddende i Danmark, og heller ikke fuld skattepligtig til Danmark.
 Person D og Person C er begge bosiddende i Danmark og er fuldt skattepligtige til Danmark.
 Trustee kan, med accept fra Protektor, i henhold til fundatsen, uddele midler fra Fonden diskretionært til de begunstigede.
 Beslutningen om at fjerne Person A som begunstiget træffes ikke, og kan ikke alene træffes af Person A eller af hendes arvinger. Person A kan ikke råde over kapitalen i Fonden, og hun har derfor ingen dispositionsret i forhold til Fonden eller dennes midler.
 Alle beslutninger i Fonden initieres af Trustee, hvorfor det alene er Trustee, der kan træffe beslutning om at fjerne Person A som begunstiget. Vælger Trustee at fjerne Person A som begunstiget, skal denne beslutning ratificeres af protektor, jf. Fundatsen.
 Efter Trustees vurdering har Person A ikke længere behov for uddelinger fra Fonden, idet hun er xx år, bor på plejehjem og er dement. Af denne årsag ønsker Trustee, at Person A skal fjernes som beneficeret.
 Person A er ikke bekendt med Trustees overvejelser omkring fjernelsen af Person A som begunstiget, ligesom børnene bosiddende i Danmark ikke er bekendt med disse overvejelser.
 Det bemærkes, at der sideløbende verserer en klagesag for Landsskatteretten. Klagesagen vedrører spørgsmålet om, hvorvidt Fonden skal anses for værende en skattemæssigt transparent enhed eller ej i forhold til Person A. Ved besvarelsen af anmodningen om det bindende svar blev Skatterådet anmodet om, at Fonden i forhold til afgivelsen af det bindende svar, skal anses som værende en transparent enhed. Denne forudsætning skal fortsat lægges til grund.
 Til støtte for påstanden gøres det gældende, at Person A ikke har rådighed over formuen i Fonden. Formuen bestyres af Trustee, som ligeledes varetager uddelingerne. Person A har således, uanset at dette skulle være hendes ønske, ingen mulighed for at uddele formuen i Fonden til sine børn eller sig selv.
 Fjernelsen af Person A kan ikke anses som en gave til de øvrige begunstigede i Fonden.
 Ved en gave forstås almindeligvis en vederlagsfri overførsel af et formuegode som er et udslag af gavmildhed, og gaven anses for ydet, når den er endelig bindende og kommet til modtagerens kundskab.
 I afsnit C.A.6.1.2.1 i Den Juridiske Vejledning (2016 -1) fremgår, at
 Det er en betingelse for, at en gave er givet, at gavemodtageren kender til gaveløftet, således at gavemodtageren har fået et endeligt og ubetinget retligt krav over for giveren. Se fx TfS 1989, 176."(Repræsentantens understregninger)
 Der foreligger ikke en gavedisposition, idet Person A ikke selv er bevidst omkring disposition og desuden ikke selv har nogen indflydelse på anvendelsen af midlerne i Fonden. Dispositionen


text:
kan gennemføres uden, at Person A giver tilsagn hertil endsige bliver vidende herom.
 Ingen af de øvrige begunstigede opnår en ret til nogen formuefordel som følge af, at Person A ikke længere er begunstiget, og ingen af de begunstigede kan forlange at få udbetalt en andel af formuen i Fonden. Da det således fortsat er uvist, hvem der kommer til at modtage midlerne fra Fonden, kan der ikke siges at være tale om en gave, ikke mindst fordi der ikke er nogen modtager, som opnår et retskrav på gaven.
 Det er Trustee, som initierer fjernelsen af Person A som begunstiget, og det er derfor ikke en disposition, som Person A selv har truffet, endsige en beslutning som Person A er blevet rådført om.
 Da der hverken foreligger gavmildhedshensigt eller en egentlig disposition fra Person A, kan der ikke være tale om en gave. En gavedisposition forudsætter en aktiv handling fra giveren. I nærværende sag vil en aktiv handling fra Person A ikke kunne føre til en overdragelse af midlerne til børnene, uanset at dette skulle være hendes ønske. Uddelinger fra Fonden skal fortsat initieres af Trustee. Da Person A således ikke på nogen måde kan disponere over midlerne, kan der ikke være tale om en gavedisposition. Dertil kommer, at dispositionen kan gennemføres uden, at Person A giver tilsagn hertil, sågar uden at hun bliver vidende herom.
 Ingen af de begunstigede erhverver midler i forbindelse med, at Person A fjernes som begunstiget i Fonden, og ingen af de begunstigede i erhverver et retskrav på Fondens midler som følge af, at Person A fjernes som begunstiget. De resterende begunstigede erhverver kun midler fra Fonden, såfremt Trustee diskretionært beslutter dette. Da der således ikke er noget retskrav for de begunstigede til at modtage uddelinger, forekommer det ikke korrekt, at der statueres en gave. De begunstigede modtager således ikke en gave ved fjernelsen af Person A som begunstiget.
 Nærværende sag kan sammenlignes med SKM2015.9.HR. Sagens faktum er i et stort omfang overensstemmende med den pågældende sag. Sagen omhandlede en fond, som var stiftet af C og D, som begge var bosiddende i Spanien på tidspunktet for stiftelsen. E blev senere tilknyttet fonden. C, D og E levede i et polygami-lignende forhold og havde ingen livsarvinger. Parterne flyttede senere til Danmark, og i 1992 afgik D ved døden. C havde umiddelbart efter E' s død i december 1997 gjort sin nevø Atil universalarving. I SKM2005.670 blev det fastslået, at fonden var transparent for C og E.
 Højesteret fandt, at fonden ikke var transparent for A(C's nevø), men derimod var et selvstændigt skattesubjekt, uagtet at fonden var transparent for C og E. Højesteret udtalte, at:
 "Efter bevisførelsen ... finder vi, at det heller ikke herved er godtgjort, at Areelt har rådet således over formuen, at det må sidestilles med hans råden over egen formue. Herefter finder vi, at Skatteministeriet ikke har godtgjort, at formuen må anses for overgået til A,og han skal således ikke anses for at være rette indkomstmodtager til afkastet af fondens formue, Jf.


text:
statsskattelovens § 4."
 Højesteret har i præmisserne positivt anført, at formuen ikke var overgået ved arv ved at udtale, at:
 ”Vi finder endvidere, at det ikke er godtgjort, at formuen er overgået ved arv fra C til A."
 Der udover er det vigtigt at bemærke, at midlerne fra fonden, til trods for at fonden anses som værende transparent for såvel C og E, ikke indgik i boerne efter disse, uanset at bobestyrerne forsøgte at inddrage midlerne i boerne.
 Sagens faktum minder, som det fremgår af ovenstående, meget om den nærværende sag. Da Højesteret i den ovenstående sag fandt, at fonden ikke var transparent for A efter onklens død, bør hverken Person A eller dennes arvinger blive beskattet ud fra en gavebetragtning, såfremt Trustee vælger at fjerne Person A som begunstiget. En udefrakommende begivenhed, som det er tilfældet med Trustees eventuelle beslutning om at fjerne Person A som begunstiget, adskiller sig ikke fra den situation, hvor en person ikke længere er begunstiget grundet sit dødsfald. Hertil kommer, at Højesteret i præmisserne anførte, at formuen ikke var overgået til A ved arv, hvorefter en eventuel formueoverdragelse i nærværende sag ikke bør kunne statueres som værende en gave.
 Da de begunstigede således ikke erhverver ret til midlerne i Fonden, før der faktisk sker en uddeling, indtræder beskatningstidspunktet først for tidspunktet for uddelingen. Eventuelle uddelinger af midlerne fra Fonden beskattes som personlig indkomst med op til 51,95% mod gaveafgift, der beskattes med 15%. Det bør derfor ikke have nogle skatte- eller afgiftsmæssige konsekvenser for Person A eller dennes arvinger, såfremt Person A fjernes som begunstiget.
 Repræsentantens indlæg af 14. februar 2017
 Repræsentanten har ved indlæg af 14. februar 2017 anført følgende:
 ”I fortsættelse af vores telefoniske drøftelser den 10. februar 2017 redegøres som aftalt for, hvorfor klagen fastholdes, selvom den begunstigede Person A i mellemtiden er afgået ved døden.
 Den 7. oktober 2014 fremsendte vi på vegne af trustee i alt 10 spørgsmål med anmodning om bindende svar (bilag 1). Som det fremgår var ordlyden af spørgsmål 7:
 Kan SKAT bekræfte, at såfremt X afgår ved døden, vil det ikke have nogle skatte- eller afgiftsmæssige konsekvenser for dødsboet efter X eller de øvrige begunstigede?
 Den 4. februar 2015 fremsendte SKAT et udkast til indstilling til Skatterådet sammen med høringsbrev, hvorefter 8 spørgsmål - herunder spørgsmål 7 - afvises med den begrundelse, at SKAT ikke svarer på spørgsmål, som indeholder alternative muligheder.
 Herefter fulgte en længere korrespondance om, hvilke spørgsmål som skal besvares, og der blev udarbejdet en yderligere anmodning om bindende svar af 10. april 2015, som også indstilles afvist.
 I et høringssvar af 22. juni 2015 begrænses anmodningen til et spørgsmål, hvilket dog stadig indstilles afvist.
 På den baggrund afholdes der et møde med SKATJura den 14. september 2015, hvor formuleringen af anmodningen om et bindende svar blev drøftet med henblik på at undgå endnu en afvisning, og i forlængelse heraf blev der den 17. september 2015 indsendt 3. anmodning om bindende svar indsendt.
 I denne anmodning er spørgsmålet blevet reduceret til et


text:
enkelt spørgsmål, og indledningsvist er det bemærket, at spørgsmålet blevet affattet som aftalt på mødet.
 Hvis SKAT havde været indstillet på ikke kategorisk at afvise mere end et spørgsmål, havde spørger selvsagt ønsket en afklaring på, hvad der ville ske i tilfælde af den begunstigedes død.
 Men henset til at et bindende svar alene er gældende i 5 år, og man ikke kunne vide, hvornår den begunstigede ville afgå ved døden, foretræk man at spørge om, hvad der ville ske, hvis man fjernede den begunstigede i levende live.
 Ved denne overvejelse lagde man også vægt på, at såfremt det ikke ville udløse nogle skatte- og afgiftsmæssige konsekvenser for den begunstigedes arvinger, hvis den begunstigede ville blive fjernet i levende live, ville det ej heller have skatte- og afgiftsmæssige konsekvenser, når den begunstigede måtte afgå ved døden.
 Uagtet at den begunstigede Person A er afgået ved døden fastholdes klagen over det bindende svar, da afgørelsen vil have præjudiciel effekt i forhold til den aktuelle situation, hvor den begunstigede nu er af afgået ved døden, hvilket også var et af de oprindelige spørgsmål.
 Endelig har Trustee en retlig interesse i, at klagesagen afgøres. Såfremt klagesagen afgøres, og der gives medhold i klagen, vil Trustee være berettiget til fuld omkostningsgodtgørelse efter reglerne i Skatteforvaltningsloven. Hvis klagen stilles i beror, vil Trustee alene være berettiget til halv omkostningsgodtgørelse. Alene af den grund har Trustee således en interesse i, at der træffes afgørelse i klagesagen, og at den ikke blot stilles i beror.
 Afslutningsvist bemærkes det, at såfremt klagesagen berorstilles vil Skatterådets afgørelse, som er offentliggjort, stå til troende og dermed danne præcedens selvom afgørelsen efter vores vurdering er forkert, hvilket er betænkeligt ud fra et retssikkerhedsmæssigt synspunkt.
 Det bemærkes i den forbindelse, at Trustee har oplyst os om, at Trustee er udpeget som trustee i andre trusts med en tilsvarende konstruktion, hvor det ligeledes overvejes at fjerne en oprindelig begunstigede, hvorfor Trustee i den forbindelse ønsker en afklaring af, hvilke betydning dette vil have.
 På den baggrund anmodes der om, at klagesagen ikke stilles i bero.”
 Repræsentantens indlæg af 9. januar 2018
 Repræsentanten har ved indlæg af 9. januar 2018 anført følgende:
 ”I forlængelse af kontormøde den 14. december 2017, fremsendes herved mine kommentarer til referat af den 15. december 2017.
 For så vidt angår betydningen af, at Person A er afgået ved døden, og spørgsmålet om hvorvidt der fortsat består en retlig interesse for spørger som følge heraf bemærkes, at nærværende sag ikke er sammenlignelig med SKM2005.426.LSR,der er henvist til i referatet.
 I SKM2005.426.LSR fandt Landsskatteretten, at klageren ikke havde en retlig interesse, idet reglerne var blevet ændret og dispositionen ikke var blevet gennemført, på det tidspunkt, hvor de regler, der blev spurgt om bestod. I SKM2005.426.LSR var det således jus, der blev ændret.
 I nærværende sag er reglerne ikke blevet ændret, men derimod faktum. Derfor mener jeg ikke, at SKM2005.426.LSR er relevant i dette tilfælde.
 Herudover har Trustee en retlig interesse, da det er sandsynligt, at Trustee på et senere tidspunkt vil


text:
fjerne en anden begunstigede, der vil således være en retlig interesse for Trustee, da man i så fald vil få klarlagt retsstillingen af en påtænkt disposition.
 Under mødet drøftede vi, hvorvidt der kunne være tale om en gave i levende live, hvis Person A blev fjernet, idet de begunstigede i fonden [...] allerede er indsat ved stiftelsen.
 I den forbindelse bemærkede jeg, at de begunstigede hverken får ret til en større eller mindre andel af fondens midler, såfremt Person A blev fjernet som begunstiget, idet det fortsat er Trustee, der beslutter, hvem af de begunstigede som skal modtage midler, og i givet fald hvor meget.
 De begunstigedes retsstilling i fonden bliver således ikke ændret ved, at Person A fjernes som begunstigede, hvorfor de ej heller kan anses for at modtage en gave som følge heraf.
 Det er min opfattelse, at Trustees anmodning om bindende svar er omfattet af skatteforvaltningsloven § 21, stk. 2, da Trustee spørger om konsekvensen af en af Trustee påtænkt dispositions virkning overfor tredjemand.”
 Skatteankestyrelsen har fra Folketingets Ombudsmand modtaget kopi af repræsentantens klage til ombudsmanden i relation til SKATs sagsbehandling vedrørende anmodning om bindende svar, som Skatterådet besvarede i afgørelsen af 15. marts 2016, idet ombudsmanden anmoder om, at klagen skal indgå i Skatteankestyrelsens behandling af den foreliggende sag i det omfang, den har betydning for styrelsens stillingtagen til indholdet af Skatterådets afgørelse af 15. marts 2016.
 Det er herved bl.a. yderligere gjort gældende, at SKAT gentagne gange har afvist at besvare de stillede spørgsmål, idet repræsentanten har anført følgende sagsfremstilling:
 ”SKAT's afgørelse af 14. april 2014 betyder, at trusten A (fonden) anses for at være et ikke selvstændigt skattemæssigt subjekt, med den betydning at stifteren - i dette tilfælde stifterens efterlevende ægtefælle - anses for den egentlige ejer af formuen, og derfor skattepligtig af afkastet af formuen. Den bagvedliggende skattemæssige betragtning fra SKAT's side er, at der ikke er sket en effektiv og uigenkaldelig adskillelse af fondens midler fra stifternes formue. Afgørelsen er indbragt for Landsskatteretten med påstand om, at fonden er et selvstændigt skattesubjekt.
 Derfor fremsendte vi på vegne af trustee den 7. oktober 2014 (bilag 2) i alt 10 spørgsmål med anmodning om bindende svar. Den 4. februar 2015 fremsender SKAT et udkast til Indstilling til Skatterådet (bilag 3A) sammen med høringsbrev (bilag 3B), hvorefter 8 spørgsmål afvises med den begrundelse, at SKAT Ikke svarer på spørgsmål, som indeholder alternative muligheder. I en opfølgende mailkorrespondance for perioden 18. februar 2015 til den 2. marts 2015, oplyser SKAT's sagsbehandler oplyser denne, at "alternative/rådgivende muligheder afvises - dog kan SKAT besvare et alternativ efter spørgers valg" (bilag 4).
 Den 10. april 2015 trækkes den første anmodning om bindende svar tilbage, og samtidig indsendes ny anmodning (bilag 5), denne gang med 4 spørgsmål. Den 30. april (bilag 6) og den 8. juni 2015 (bilag 7) fremsender SKAT udkast til indstilling til Skatterådet - vedrørende 5 og ikke 4 spørgsmål - hvorefter 3 spørgsmål afvises med samme begrundelse, at SKAT ikke besvarer alternative spørgsmål. De to resterende


text:
spørgsmål afvises med den begrundelse, at spørger, trustee, ikke kan anses for at have Interesse i, om fonden er et selvstændigt skattesubjekt.
 I et høringssvar af 22. juni 2015 (bilag 8) begrænses anmodningen til et spørgsmål - om det kan bekræftes, at det ikke vil have skatte- eller afgiftsmæssige konsekvenser for hverken Person A eller for dennes arvinger, at førstnævnte fjernes som begunstiget.
 Som (bilag 9) fremlægges mailkorrespondance for perioden dækkende 22. juni 2015 til den 24. juni 2015. I en mail fra dagen efter, den 23. juni 2015, oplyser SKAT's sagsbehandler, at:
 "indstillingen til spørgsmåI 4 er en afvisning".
 Spørgsmål 4 er det tilbageblevne spørgsmål. Efter vor anmodning om at måtte se indstillingen, oplyser SKAT's sagsbehandler ved mail den 24. juni 2015:
 "Når Jeg har fået behandlet sagen på baggrund af det fremsendte høringssvar vurderer jeg, om sagen skal sendes i ny høring".
 I en telefonsamtale af 18. august 2015, gentaget i et telefonreferat af samme dato, (bilag 10), anklager SKAT's sagsbehandler os for illoyalitet, idet det ikke findes tilstrækkeligt oplyst, at der sideløbende med begæringen om bindende svar er indgivet klage til Landsskatteretten over den oprindelige afgørelse om fondens skattemæssige status.
 Samme dato fremsendes et udkast til indstilling til Skatterådet (bilag 11), hvori det tilbageværende spørgsmål indstilles afvist, med den begrundelse, at sagen også verserer ved Landsskatteretten.
 Som (bilag 12) fremlægges mailkorrespondance dækkende for perioden 24. august 2015 til den
 31. august 2015. I en mail af 24. august 2015 skriver SKAT's sagsbehandler:
 "I relation til anmodningen om bindende svar vedrørende spørgeren H1 Limited, vil Jeg for god ordens skyld nævne, at såfremt din klient trækker klagesagen, der på nuværende tidspunkt verserer ved Skatteankestyrelsen, har SKAT, Jura ikke taget stilling til, om det ligger inden for Skatterådets kompetence at besvare denne anmodning om bindende svar".
 Samme dag anmodes SKAT om stillingtagen hertil. Der rykkes for svar den 31. august 2015, jf. (bilag 12). Denne forespørgsel besvares samme dag således:
 "Det er der ikke taget stilling til, jf. min mail af 24. august 2015".
 Den 17. september 2015 (bilag 13) blev den 3. anmodning om bindende svar indsendt. I denne anmodning er spørgsmålet blevet reduceret til et enkelt spørgsmål.
 I et udkast til Indstilling til Skatterådet af 8. oktober 2015 (bilag 14) indstilles spørgsmålet besvaret således, at Person As afkald på kapitalen i Trusten skal anses for at være en gave til hendes arvinger, som er afgiftspligtig i henhold til boafgiftslovens regler, alternativt skattepligtig efter statsskatteloven.
 Efterfølgende afgives høringssvar den 23. oktober 2015 (bilag 15), ligesom der afholdes personligt fremmøde den 24. november 2015. I denne forbindelse henvises til en højesteretsdom, som vi finder særdeles relevant for den verserende sag. Herefter udskydes behandlingen af anmodningen om det bindende svar til Skatterådets møde fastsat den 15. december 2015. Som bilag 16 fremlægges mailkorrespondance dækkende perioden 11. december 2015 til den 14. december 2015. Den 11. december 2015 fremsender SKAT pr. mail en ny indstilling dateret den 9. december 2015 (bilag 17). Ved mail af 14. december 2015 fremsender vi vores


text:
bemærkninger til SKAT's nye/seneste indstilling. I sin sagsfremstilling har SKAT i forbindelsen med kommenteringen af denne afgørelse henvist til en landsretsdom. SKAT's referat af de to afgørelser er efter vores opfattelse Ikke korrekt, hvilket SKAT gøres opmærksom på ved mail af 14. december 2015. SKAT afviser dog at ændre indstillingen eller at udskyde sagen. Derfor kontaktes Skatterådets formand i mail af 14. december 2015 (bilag 18), hvorefter referatet af dommene ændres, således at vores indsigelser delvis imødekommes, og der gives ny høringsadgang, jf. mail af 15. december 2015 (bilag 19).
 På baggrund af betydningen af de påberåbte afgørelser begæres på ny personligt fremmøde for Skatterådet. Dette møde afholdes den 15. marts 2016, kl. 10.20. Klokken 11.59 samme dag modtages endelig afgørelse fra Skatterådet ved mail (bilag 20),hvori SKAT's indstilling fastholdes jf. (bilag 21).”
 Det er i denne forbindelse gjort gældende, at
 ”Som anført ovenfor har sagen været præget af en generel modvilje mod at søge en afklaring af de skatte- og afgiftsmæssige udeståender, som er affødt af SKAT's påklagede afgørelse om fondens skattemæssige status.
 Bindende svarinstituttet er netop indført med det formål at skabe en afklaring af skattemæssige tvivlsspørgsmål, således at den skattepligtige kan indrette sig lovligt på en måde, der tilgodeser dennes ønsker. I den konkrete sag skaber SKAT's ligningsmæssige afgørelse fra april 2014 en utilsigtet situation med alvorlige følger for de involverede. Derfor undersøges det, om det er muligt gennem civilretlige dispositioner at tilvejebringe en situation, hvor de skattemæssige konsekvenser af SKAT's afgørelse afværges. Der er Ikke tale om subtile eller besynderlige dispositioner, der har til hensigt at spekulere i utilsigtede følger af den gældende lovgivning. Derimod er der tale om at gennemføre en klar og gennemskuelig disposition, der tilsigter at rette op på en af SKAT påstået mangel i en fondskonstruktion, der har været gældende i en lang årrække - uden at SKAT tidligere har rettet kritik heraf.
 Alligevel er det vores opfattelse, at SKAT med skiftende begrundelser, der hver især forekommer usædvanlige, har søgt at undgå, at vi har kunnet drage de fordele, som netop er tilsigtet med indførelsen af ordningen om bindende svar.
 SKAT's første afvisningsgrund er, at SKAT ikke afgiver svar på alternative muligheder. SKAT kan og skal ikke udføre rådgivende virksomhed, men i det konkret foreliggende tilfælde hersker der ingen tvivl om, hverken hvad anledningen til de skattemæssige overvejelser er, eller hvilket mål der søges opnået. Der er ikke tale om spørgsmål, der "stritter i øst og vest", men derimod tale om en målrettet afdækning af konsekvensen af de enkelte foreliggende muligheder for at undgå de skattemæssige følger af den ændrede kvalifikation af fonden, som SKAT har foretaget. Der er tale om spørgsmål, som alle relaterer sig til det problem, som er opstået som følge af SKAT's ændrede vurdering af fondens status: Hvad skal der til, for at SKAT i den konkret foreliggende situation vil anse fondens formue for tilstrækkelig udskilt fra stifternes formuesfære?
 SKAT's næste afvisningsgrund er, at det er uden betydning for spørger/trustee, hvad den skatte mæssige behandling af fonden er.


text:
Det forekommer ikke korrekt at påstå, at en fonds administrator er uden interesse i, om fonden i forhold til de begunstigede er et selvstændigt skattesubjekt, eller om fonden frakendes skattemæssig relevans. Det er hverken en korrekt eller nødvendig afvisningsgrund. Tværtimod har administrator - som er forpligtet til at varetage de begunstigedes interesse - en legal grund til at afklare, om administrators handlinger vil medføre skattemæssige konsekvenser for de begunstigede.
 SKAT har dernæst afvist at give bindende svar på de stillede spørgsmål med den begrundelse, at samme spørgsmål verserer ved Landsskatteretten. Klagen til Landsskatteretten vedrører SKAT's beslutning om, at fonden ikke anses for et selvstændigt skattesubjekt. Det forhold, som de forskellige spørgsmål, der er ønsket bindende besvaret, søger at afklare, er, om det er muligt - givet SKAT's afgørelse er korrekt - at tilvejebringe en retstilstand, hvorefter de omstændigheder, som førte til SKAT's afgørelse, ikke længere er til stede. Det første spørgsmål angår den skattemæssige kvalifikation af en fond, hvor det konstateres, at der ikke er den fornødne adskillelse mellem stifters og fondens formuesfære. Det andet spørgsmål angår betingelserne for at skabe denne adskillelse. Såfremt Landsskatteretten måtte underkende SKAT's afgørelse om fondens skattemæssige status, samtidig med, at SKAT eksempelvis bekræfter, at en begunstiget kan fjernes fra fondens kreds af begunstigede uden skattemæssige konsekvenser, vil dette ikke indebære en modstrid mellem de to afgørelser.
 Samlet set har SKAT efter vores opfattelse ved de mange begrundelser for afvisning, der hver Især ikke har været holdbare, udøvet en tendentiøs og usaglig sagsbehandling, som ikke er i overensstemmelse med god forvaltningsskik. Efter forvaltningsloven skal en offentlig myndighed yde vejledning og bistand i fornødent omfang. Så meget desto mere må man kunne forvente en sagsbehandling, der ikke i hele forløbet har været præget af modarbejdelse.”
 Det er endvidere gjort gældende, at høringsreglerne i skatteforvaltningslovens kapitel 5 er tilsidesat, idet det nærmere er anført:
 ”For at undgå SKAT's afvisning af de stillede spørgsmål begrænsede vi i forbindelse med vort hø ringssvar af 22. juni 2015 (bilag 8) antallet af spørgsmål til et. Allerede dagen efter afsendelsen af høringssvaret modtog vi som tidligere beskrevet en mail af 23. juni 2015, hvoraf fremgår, at indstillingen til Skatterådet er afvisning også af det tilbageblevne spørgsmål. Den 24. juni 2015 (bilag 9) skriver SKAT'ssagsbehandler imidlertid, at sagen vil blive behandlet på baggrund af det fremsendte høringssvar.
 Denne fremgangsmåde synes at være i strid med reglerne om høring, jf. Skatteforvaltningslovens kap. 5.
 Hertil kommer, at det forekommer lidet betryggende og i strid med kravet om saglighed, at SKAT's sagsbehandler efter en dag og tilsyneladende uden nærmere sagsbehandling kan tilkendegive, hvad SKAT's indstilling vil blive. Dette bekræfter vores formodning om en forudindtaget og modvillig sagsbehandling i strid med de grundlæggende forvaltningsmæssige principper.”
 Endelig er det gjort gældende, at SKATs indstilling til Skatterådet er fejlbehæftet, idet det er anført:
 ”Som tidligere anført har vi til støtte for den retsopfattelse, vi mener det endelige bindende svar bør afspejle, henvist bl.a. til en højesteretsdom fra 2015. SKAT kommenterer i sin indstilling til Skatterådet af 9. december


text:
2015 ganske kort denne domshenvisning, idet SKAT oplyser, at man finder henvisningen irrelevant. I stedet henviser SKAT til en landsretsdom fra 2005. Efter vores opfattelse er SKAT's beskrivelse af de to domme og især af, hvad der kan udledes af de to domme, misvisende, hvilket vi gør SKAT opmærksom på den 14. december 2015 (bilag 16).
 SKAT afviser imidlertid at udsætte sagen, der er sat på dagsordenen for Skatterådets møde dagen efter, den 15. december 2015. Kun ved direkte henvendelse til Skatterådets formand, [...], den 14. december 2015 kl. 22 (bilag 18), opnås det, at sagen udskydes, ligesom referatet af de to domme ændres i SKATs indstilling til Skatterådet, således at vores kritik delvis imødekommes.
 Det forekommer ikke at være I overensstemmelse med god forvaltningsskik at referere væsentlige afgørelser ukorrekt eller upræcist. At dette var tilfældet, synes at være bekræftet af Skatterådsformandens intervention umiddelbart Inden det afgørende møde i Skatterådet. Det er også uforståeligt og kritisabelt, at SKAT afviser at imødekomme vores ønske om udsættelse af rådsbehandlingen, når der ubestrideligt er uenighed om sagsfremstillingen, som først var blevet fremsendt den 11. december 2015, dvs. få dage inden rådsmødet.”
 På baggrund af Landsskatterettens afgørelse af 4. maj 2018 lægges det til grund, at Trusten A skattemæssigt anses for at være transparent i forhold til Person A, hvorfor trustens formue i skattemæssig henseende anses for at henhøre til Person As formuesfære.
 Det fremgår af Juridisk Vejledning 2015-2, afsnit C.A.6.1.2.1, at
 ”I civilretten defineres en gave traditionelt som en hel eller delvis vederlagsfri formuefordel, der bliver givet som et udslag af gavmildhed, i gavehensigt.
 I skattelovgivningen er der ingen entydig definition af en gave. Det er dog en ufravigelig betingelse i skatteretten for at behandle en ydelse som en gave, at der er tale om en hel eller delvis vederlagsfri formuefordel.”
 Det fremgår af trustens fundats, at Person A er begunstiget i trusten. Herudover er tre børn og et barnebarn af stifteren og Person A begunstiget.
 Dersom trustee fjerner Person A som begunstiget, tilfalder der de øvrige begunstigede en vederlagsfri formuefordel. En sådan overførsel af en formuefordel vil medføre gaveafgift i henhold til boafgiftslovens §§ 22 og 23, alternativt skattepligt efter statsskattelovens § 4 for modtagerne.
 Det fremgår af skatteforvaltningslovens § 24, stk. 2, at told- og skatteforvaltningen, respektive Skatterådet, ud over tilfælde nævnt i bestemmelsens stk. 1, i øvrigt i særlige tilfælde kan afvise at give et bindende svar, hvis spørgsmålet er af en sådan karakter, at det ikke kan besvares med fornøden sikkerhed, eller andre hensyn taler afgørende imod en besvarelse. Det fremgår videre af skatteforvaltningslovens § 24, stk. 3, at en afgørelse efter stk. 1 og 2 ikke kan påklages administrativt.
 Det forhold, at SKAT gentagne gange har indstillet de af repræsentanten stillede spørgsmål afvist, inden formuleringen af det spørgsmål, der besvares ved Skatterådets afgørelse af 15. marts 2016, falder derfor udenfor Landsskatterettens kompetence, jf. skatteforvaltningslovens § 11, stk. 1, nr. 2.
 Det forhold, at SKAT den 23. juni 2015 meddelte, at SKAT ville afvise anmodningen om bindende svar, hvorefter


text:
SKAT den 24. juni 2015 meddelte, at sagen vil blive behandlet på baggrund af det fremsendte høringssvar, kan ikke medføre ugyldighed som følge af en tilsidesættelse af reglerne om partshøring i forvaltningslovens kapitel 5, når henses til, at SKAT har taget højde for repræsentantens høringssvar af 22. juni 2015.
 Ved afgørelsen SKM2015.9.HR tog Højesteret stilling til, hvorvidt en afdød medstifters nevø skulle beskattes af afkastet af en fonds formue. Inden den sidste stifters dødsfald, havde han gjort nevøen til universalarving og begunstiget i fonden. Højesteret fandt, at fonden i forhold til nevøen skulle anses som et selvstændigt skattesubjekt. Det fandtes ikke godtgjort, at fondens formue var overgået til nevøen, hvorfor nevøen ikke var rette indkomstmodtager af afkastet af formuen i fonden. Repræsentanten har i den forbindelse gjort gældende, at når fondens formue ikke kunne anses overgået ved arv, da kan fondens formue ud fra en analogibetragtning i den foreliggende sag heller ikke anses overgået ved gave. Landsskatteretten finder ikke, at dommen kan medføre et andet resultat i den foreliggende sag, da sagerne ikke anses sammenlignelige, og da der ikke ved Højesterets dom tages stilling til det i denne sag foreliggende spørgsmål om de skatte- eller afgiftsmæssige konsekvenser af fjernelse af begunstiget.


text:
Opsigelse af fleksjobber var ikke forskelsbehandling - IUNO
 En medarbejder var ansat på en fleksjobordning i en virksomhed. Ifølge ordningen betalte kommunen løntilskud til virksomheden for at have medarbejderen ansat. Da medarbejderen nåede folkepensionsalderen, ophørte løntilskuddet, og virksomheden opsagde derfor medarbejderen. Højesteret fandt ikke, at opsigelsen var udtryk for forskelsbehandling på grund af alder eller handicap, fordi fleksjobordningen skulle anses som en særlig støtteordning.
 Sagen drejede sig om en medarbejder, der blev ansat som kontorassistent i en virksomhed. Ansættelsen var omfattet af en fleksjobordning, hvor medarbejderen arbejdede 20 timer om ugen, men fik løn for 37 timer. Til gengæld modtog virksomheden løntilskud på 2/3 af lønnen fra kommunen. Ifølge ansættelseskontrakten var ansættelsen tidsubegrænset, og der blev taget højde for, at medarbejderens arbejdsevne var nedsat.
 Efter seks års ansættelse nåede medarbejderen folkepensionsalderen, og hans fleksjobaftale udløb derfor. Der stod ikke noget i aftalen om, hvad der skulle ske med ansættelsesforholdet, når dette skete. Da virksomheden dog dermed ikke længere fik løntilskud fra kommunen, blev medarbejderen opsagt.
 Medarbejderen påstod, at opsigelsen var begrundet i, at han nåede folkepensionsalderen, og at han derfor var blevet udsat for aldersdiskrimination. Han påstod også, at han var handicappet, og at opsigelsen derfor var udtryk for forskelsbehandling på grund af handicap.
 Højesteret skulle derfor blandt andet afgøre, om opsigelsen var i strid med forskelsbehandlingslovens forbud mod forskelsbehandling på grund af alder eller handicap eller, om der var tale om en usaglig opsigelse efter funktionærloven.
 Højesteret: Fleksjobordningen var en særlig støtteordning
 Højesteret fandt, at ansættelsesforholdet og det kommunale tilskud begge var afgørende elementer i en fleksjobordning. På baggrund af parternes aftale fandt Højesteret desuden, at det var en klar forudsætning for arbejdsgiveren i sagen, at kommunen betalte et løntilskud. Højesteret vurderede derfor, at grundlaget for medarbejderens fortsatte ansættelse bortfaldt, da løntilskuddet ophørte.
 I forhold til forskelsbehandlingslovens forbud mod alders- og handicapdiskrimination, lagde Højesteret vægt på, at loven udtrykkeligt tillader foranstaltninger, der har til formål at forbedre beskæftigelsesmulighederne for personer med en bestemt alder, et handicap m.m. Højesteret fandt, at fleksjobordninger var en beskæftigelsesfremmende foranstaltning, og at det ikke kunne være udtryk for forskelsbehandling på grund af hverken alder eller handicap, når en sådan ordning ophørte i forbindelse med, at en medarbejder nåede folkepensionsalderen.
 Højesteret konkluderede derfor, at opsigelsen af medarbejderen hverken var i strid med forskelsbehandlingsloven eller funktionærloven. Virksomheden blev derfor frifundet.
 Dommen viser, at det ikke er forskelsbehandling på grund af alder eller handicap at opsige en medarbejder på en fleksjobordning, hvis ordningen - og dermed tilskuddet - bortfalder. Om opsigelsen er begrundet i ordningens bortfald eller andre forhold vil dog altid være en konkret vurdering.
 En medarbejder i fleksjob vil ofte også være beskyttet af forskelsbehandlingsloven. Hvis opsigelsen er begrundet i fleksjobbet eller medarbejderens forhold, der begrunder fleksjobbet, kan der derfor være tale om forskelsbehandling på grund af handicap.
 IUNO anbefaler derfor, at virksomheder er særligt opmærksomme på, at medarbejdere i en fleksjobordning kan være beskyttede, og at virksomheder søger juridisk rådgivning for at få dette vurderet forud for en eventuel opsigelse.
 [Højesterets dom af 17.


text:
transportnyhederne.dk » Transportjuristerne » Advokaten skriver om privatpersoners vejtransport af farligt gods
 Advokaten skriver om privatpersoners vejtransport af farligt gods
 Mandag 21. december 2015 kl: 12:44
 Torsdag 1. januar i år trådte den seneste udgave af den europæiske konvention om international transport af farligt gods ad vej - i daglig tale kaldet ADR-konventionen - i kraft internationalt. Herhjemme blev 2015-udgaven af ADR-konventionen implementeret i dansk lovgivning med virkning fra 3. august i år. Da ADR-konventionen alene regulerer internationale transporter, suppleres den for så vidt angår de nationale transporter af bekendtgørelse om vejtransport af farligt gods. Den seneste udgave af denne bekendtgørelse trådte i kraft 1. november i år. Privatpersoner kan skal også leve op til reglerne for vejtransport af farligt gods, hvis de transporterer godsmængder, der ikke er omfattet af danske undtagelsesbestemmelser
 Udgangspunktet i bekendtgørelse om vejtransport af farligt gods er, at al vejtransport af farligt gods skal ske i overensstemmelse med bekendtgørelsen og ADR-konventionen. Dette gælder såvel ved national som ved international transport. Dette indebærer blandt andet, at såvel bekendtgørelsens som ADR-konventionens krav til klassificering og mærkning af godset, krav til køretøjernes konstruktion, indretning og godkendelse, krav til chaufførernes uddannelse, krav til emballage med videre, finder anvendelse ved såvel nationale som internationale vejtransporter af farligt gods.
 Ifølge bekendtgørelsens § 8 finder bekendtgørelsen imidlertid ikke anvendelse på national vejtransport af farligt gods foretaget af private personer med et køretøj registreret i Danmark, når godset er emballeret til detailsalg og er beregnet til deres personlige eller hjemlige brug eller fritids- eller sportsaktivitet, forudsat at der er truffet foranstaltninger til forebyggelse af udslip af indholdet under normale transportforhold og forudsat, at der ved brandfarlige væsker kun transporteres en vis nærmere bestemt mængde (i genopfyldelige beholdere påfyldt af eller for private personer, må den samlede mængde ikke overskride 60 liter pr. beholder og 240 liter pr. transporterende enhed).
 Højesteret har i år i en kuriøs straffesag taget stilling til rækkevidden af undtagelsesbestemmelsen vedrørende privates transport af farligt gods. I sagen skulle Højesteret afgøre, om den tiltalte (en privatperson) kunne straffes for overtrædelse af den på gerningstidspunktet gældende udgave af bekendtgørelsen om vejtransport af farligt gods fra 2011 ved at have transporteret 641 liter fyringsolie fra Frederikssund mod Sjællands Odde i en gammel hustandsolietank, der kunne rumme i hvert fald 700 liter, og som den tiltalte havde anbragt på en påhængsvogn. Den tiltalte var i landsretten blevet idømt en bøde på 25.000 kroner for overtrædelse af bekendtgørelsens generelle regler, idet landsretten ikke havde fundet, at undtagelsesbestemmelsen vedrørende privates transport af farligt gods var anvendelig på forholdet.
 Den tiltalte gjorde under sagen for Højesteret gældende, at bekendtgørelsens generelle bestemmelser kun fandt anvendelse på erhvervsvirksomheder. Da transporten blev foretaget af den tiltalte som privatperson, skulle sagen efter den tiltaltes opfattelse bedømmes efter bestemmelserne om private personers transport af farligt gods, jf. undtagelsesbestemmelsen. Den tiltalte gjorde videre gældende, at denne som privatperson under alle omstændigheder kun kunne dømmes for at overtræde bestemmelserne i ADR-konventionen om at anvende godkendte beholdere og for at tranportere en større mængde farligt


text:
gods end tilladt.
 Anklagemyndigheden gjorde heroverfor gældende, at undtagelsesbestemmelsen ikke fandt anvendelse i en situation som den foreliggende, og at forholdet derfor skulle henføres under bekendtgørelsens generelle regler om vejtransport af farligt gods med deraf følgende krav til godkendt emballage, ledsagedokumenter, klassifikation af det farlige gods med videre.
 Højesteret konstaterede indledningsvist, at forudsætningen for, at undtagelsesbestemmelsen er anvendelig er, at godset er emballeret til detailsalg, og at genopfyldelige beholdere skal være godkendt i henhold til ADR og højest må indeholde 60 liter uanset beholderens størrelse. Højesteret konstaterede videre, at ordene ”genopfyldelige beholdere” må forstås som beholdere, der er beregnet til transport, og således ikke omfatter en gammel husstandsolietank med kapacitet på i hvert fald 700 liter. Højesteret konstaterede ligeledes, at der var enighed mellem parterne om, at fyringsolien ikke var ”emballeret til detailsalg”.
 Da forudsætningerne for at anvende undtagelsesbestemmelsen ikke var opfyldt, fandt Højesteret, at forholdet skulle bedømmes i henhold til bekendtgørelsens generelle regler. Højesteret fandt på den baggrund, at den tiltalte havde overtrådt reglerne i ADR-konventionen om pligt til at kontrollere, at godset er klassificeret og tilladt at transportere i overensstemmelse med ADR og reglen om, at der udelukkende må anvendes emballager mv., der er godkendt og egnet til transport af de pågældende stoffer og mærket ifølge ADR-konventionen. Højesteret stadfæstede derefter landsrettens dom, men dog med den ændring, at bøden blev nedsat til 6.500 kroner.
 Dommen viser, at privatpersoner ganske hurtigt risikerer at falde uden for ”undtagelsesbestemmelsens” anvendelsesområde, hvorefter de - ligesom enhver professionel vejtransportør af farligt gods - er forpligtede til at leve op til bekendtgørelsens og ADR-konventionens mangeartede krav til såvel klassificering af godset, krav til køretøjet, følgedokumenter, emballage, uddannelse med videre. Overtrædelse af disse regler er ifølge bekendtgørelsen endvidere forbundet med minimum bødestraf. Det er derfor værd også for privatpersoner at være opmærksom på disse regler.
 Med ønsket om en glædelig jul og et godt nytår til alle transportnyhederne.dk’s læsere.


text:
Det kan også være en gave at lade et krav forældes - og så kan det omstødes - DAHL Advokatfirma
 Højesteret har den 2. februar 2017 afsagt en dom om en noget anderledes situation i relation til omstødelse af gave.
 En person, A, som havde drevet en personlig ejet virksomhed, blev erklæret konkurs i 2014.
 Ved sine undersøgelser konstaterede kurator i konkursboet, at A i 2009 og i 2010 havde udstedt nogle fakturaer til B for vareleverancer. Da konkursen indtrådte, var de to fakturaer forældede som følge af de almindelige regler i forældelsesloven.
 I Højesteret blev det lagt til grund, at A og B var nærstående, idet A, da leverancerne til B fandt sted, boede sammen med B’s mor, og de blev senere gift.
 A’s konkursbo rejste omstødelsessag mod B ud fra det synspunkt, at A ”bevidst” havde undladt at forfølge sine krav i henhold til fakturaerne og således ”bevidst” havde ladet fakturaerne blive forældede. Konkursboet gjorde gældende, at det måtte sidestilles med en gave.
 Byretten gav delvist konkursboet medhold, men B ankede sagen til Landsretten, som frifandt B. Konkursboet opnåede imidlertid tilladelse til at indbringe sagen for Højesteret, som derfor fik anledning til at tage stilling til sagen.
 Højesteret gav konkursboet medhold og dømte således B til at betale et beløb til konkursboet svarende til fakturabeløbene.
 I sin begrundelse anfører Højesteret, at det må sidestilles med eftergivelse af gæld, at en kreditor bevidst lader et krav forælde, og at noget sådant kan udgøre en gave efter konkurslovens § 64.
 Højesteret udtaler endvidere, at når kreditor og skyldneren er nærstående (hvilket de var i dette tilfælde), så påhviler det skyldneren, altså den der skylder pengene i henhold til de forældede fakturaer, at sandsynliggøre, at forældelsen ikke var tilsigtet som en gave. I den konkrete sag fandt Højesteret ikke, at B havde ført et sådant bevis og dermed havde sandsynliggjort, at det ikke var A’s hensigt at give B en gave ved at lade være med at foretage sig noget vedrørende fakturaerne og lade dem blive forældede.
 Højesteret fandt herefter, at der var givet en omstødelig gave, ved at fakturaerne var blevet forældede.
 Højesteret fastslog også, at gaverne var givet på det tidspunkt, hvor forældelsen var indtrådt, hvilket betød, at gaven var givet indenfor de frister, der gælder for omstødelse af gaver efter konkursloven.
 I almindelig bred forståelse vil de færreste nok betragte det forhold, at man lader en faktura forældes som en gave. Man forbinder en gave med gavmildhed.
 Højesterets dom viser dog, at gavebegrebet i konkurssituationen er mere bred. Selve den omstændighed at A tilgodeså B ved ikke at gøre noget, der forhindrede, at fakturaerne blev forældede, bliver betragtet som en gave, også selvom A givetvis ikke på noget tidspunkt overfor B tilkendegav eller selv var sig bevidst, at det han gjorde var udtryk for en gave i traditionel forstand.
 Højesterets dom viser, at bestemmelsen i konkursloven om omstødelse af gaver kan anvendes, også selvom der ikke foreligger nogen egentlig gavehensigt, når der uden nogen plausibel begrundelse overføres en


text:
Folkeafstemningskomité 2010 - Det handler om grundlaget for vores demokrati.
 LÆS DENNE KRONIK SOM INGEN AF DE STORE LANDSDÆKKENDE AVISER HAR VILLET BRINGE! – til trods for at grundlovssagen om tiltrædelse af Lissabon-traktaten drejer sig om noget, der har ”indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed”af Thorkil Sohn, Annelise Ebbe, Ole Krarup, Johannes Steenbuch og Helge Rørtoft-Madsen (Folkeafstemningskomite2010s styrelse). Dronningen og statsministeren omtalte EU i deres nytårstaler, men ”glemte” at der i øjeblikket verserer en stor retssag i Højesteret om Danmarks forhold til EU. En enestående og sjælden retssag, der ifølge Højesteret drejer sig om ”forhold, som er af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed”. Allerede derfor må den naturligvis påkalde sig særlig offentlig opmærksomhed. Det er således ikke en sag om f.eks. to personers strid om deres ret eller om en offentlig myndighed har handlet forkert. Det er heller ikke en skattesag eller en sag om økonomisk kriminalitet eller et mord eller andet kriminelt. Det er i det hele taget ikke en retssag om personers private interesser eller muligvis ulovlige handlinger.
 Sagens betydning for hele befolkningen består i første omgang i, at den afprøver, om grundlaget for vores demokrati – grundloven – fungerer som det skal og bliver respekteret fuldt ud af justitsministeriet, folketinget og regeringen. Helt konkret: overholdt folketinget og regeringen grundloven eller ej, da regeringen på baggrund af et almindeligt folketingsflertal sagde ja til EU ́s Lissabon-traktat?
 Som bekendt forpligter de valgte folketingsmedlemmer sig med deres underskrift til at overholde grundloven. Også selv om folketingsmedlemmer i praksis kan støtte sig til embedsmændene, herunder justitsministeriets redegørelser for forfatningsretlige problemer, er ansvaret over for grundloven deres. I sidste instans indebærer dette grundlovsansvar et politisk-moralsk ansvar over for befolkningen. En eventuel grundlovsovertrædelse er den største politiske forseelse, fordi den er en tilsidesættelse af selve grundlaget for demokratiet og befolkningens politiske suverænitet.
 For et samfund der vil kalde sig demokratisk og et retssamfund er det vigtigt, at befolkningen kan kontrollere, at demokratiet og grundloven respekteres fuldt ud, navnlig når der er tale om politiske beslutninger med omfattende og indgribende betydning for vores politiske demokrati og dermed i sidste ende for vores samfund og hverdag. Netop den kontrol er meningen med grundlovssagen om Lissabon-traktaten, som Højesteret afsiger den endelige dom i - formentlig ret få måneder inde i det nye år. Indirekte bliver retssagen tillige en prøve på, om vores retssystem vitterlig fungerer efter princippet om, at retten skal dømme uafhængigt af den politiske (lovgivende og udøvende) magt. Da Højesteret i første omgang dømte, at sagsøgerne havde ret til at føre denne sag, dømte den klokkeklart juridisk i forlængelse af en tidligere Højesteretsdom, uanset at det var imod regering ønske.
 Kontrollen er i dette tilfælde særlig vigtig, fordi sagen ikke kun drejer sig om indre danske forhold, men om Danmarks forhold til EU – altså til den mere omfattende politiske magt, vores danske politiske magt spiller sammen med i kraft af EU-medlemsskabet. Højesteret skal kontrollere og bedømme, om det gik rigtigt eller forkert til, da regeringen i sin tid


text:
tilsluttede Danmark til Lissabon-traktaten uden at følge Grundlovens § 20, som skal følges, når der afgives ”suverænitet” - dvs. danske myndigheders beføjelser - til EU. Den kontrol kan og skal Højesteret som nævnt udøve i denne sag ved at dømme uafhængigt af hensyn til folketinget og regeringen for at opfylde den rolle for demokratiet, Grundloven har tiltænkt retssystemet.
 Da spørgsmålet om overholdelse af Grundloven i dette tilfælde er knyttet sammen med Danmarks forhold til EU, har kontrollen en særlig dimension, der både gør den mere juridisk kompliceret og politisk øm. Og som samtidig – demokratisk set – gør sagen tilsvarende væsentlig for hele den danske befolkning, der er berørt af, at 1) EU ́s kompetence bygger på overgivet suverænitet og at 2) hovedparten af dansk lovgivning i dag er bestemt af EU-lovgivning og -ret. Retssagens mening er reelt at kontrollere, om politikerne efter Grundloven havde ret eller ikke ret til at forpligte Danmark af Lissabon-traktaten på den måde, de besluttede at gøre det? Skulle de ikke have fulgt en anden fremgangsmåde? Skulle de ikke have fulgt Grundlovens § 20, der siger, at der enten skal 5/6 flertal til det i folketinget eller en folkeafstemning? Det er retssagens hovedspørgsmål. Og Højesterets dom kommer uvilkårligt til at åbne for spørgsmålet, om ikke det i realiteten var og er politisk nødvendigt at sende traktaten til folkeafstemning.
 Derudover må man regne med, at retssagen også vil kunne komme til at afklare nogle uhyre vigtige ting, som kan få betydning i fremtiden, når og hvis Danmark senere kommer til at tage stilling til, om vi vil tilslutte os nye tiltag, der betyder udvidelse af EU-institutionernes myndighed. På den måde kan retssagen både blive en bagudrettet kontrol af, om regeringen skylder befolkningen at rette op på noget – og en fremadrettet angivelse af, hvordan politikerne i fremtiden skal bære sig ad for at overholde Grundloven, hvis der igen bliver tale om eventuelt at tilslutte os ændringer af EU-systeme eller ej.
 Endvidere må man regne med, at denne omfattende retssag også vil kunne afklare, om det er Højesteret eller EU-domstolen der i sidste instans afgør, hvad EU kan regulere. Hvilken af de to domstole har ”det sidste ord”? Afgives der med Lissabon-traktaten myndighed til EU så vidt, at Højesteret ikke længere har ”det sidste ord”? Svaret på det spørgsmål besvarer i realiteten spørgsmålet om, hvorvidt Grundloven er forfatning for et demokratisk politisk system i Danmark med sit dertil hørende, autonome retssystem.
 Hvordan kan retssagen om Lissabon-traktaten overhovedet få så væsentlig og vidtrækkende betydning? Det kan den, fordi den handler om, hvorvidt justitsministeriets opfattelse af, om Danmark overgiver ”suverænitet” til EU ved at tiltræde Lissabon-traktaten er korrekt. Det spørgsmål står striden om. Justitsministeriet og regeringen påstår, at der ikke afgives ”suverænitet”, mens sagsøgerne – nu appellanterne – hævder, at der endda afgives ”suverænitet” i vidt omfang! Man kan også sige, at striden handler om, hvorvidt Justitsministeriets måde at vurdere, om der afgives suverænitet eller ej, er i overensstemmelse med såvel Grundloven som Lissabon-traktaten. Eller er Justitsministeriets vurdering utilstrækkelig,


text:
fejlagtig, uholdbar eller på anden måde problematisk. Det handler de fleste af sagens nu flere tusind papirsider om. Lad os blot nævne nogle af stridspunkterne:
 1. Betyder Lissabon-traktatens massive afskaffelse af vetoretten og overgang til flertalsafgørelse som hovedregel ikke suverænitetsafgivelse?
 2. Betyder det at Lissabon-traktaten ændrer EU's institutioner, så EU's politiske magt- og kompetencestruktur ændres, ikke også afgivelse af suverænitet?
 3. Er det holdbart at benægte suverænitetsafgivelse med, at en traktatændring blot er en ”præcisering af allerede afgivet kompetence på andet retsgrundlag”?
 4. Er det at regeringen ifølge Lissabon-traktaten ikke længere kan føre selvstændig udenrigspolitik ikke suverænitetsafgivelse, ja overtrædelse af en særlig bestemmelse i Grundloven?
 Hvis Højesterets dom engang i første del af 2013 afgør, at regeringen og Justitsministeriet har absolut ret, bliver regeringen frifundet. Og så får sagen ingen politiske konsekvenser. Men hvis Højesteret finder, at sagsøgerne/appellanterne har ret og regeringen og Justitsministeriet uret, dømmes regeringen til at anerkende, at den har overtrådt Grundloven. Hvad er den politiske konsekvens af det? Ja, Højesteret kan eventuelt vælge - som regeringen selv ønsker – at give regeringen ret til at beslutte loven om tiltrædelse af Lissabon-traktaten efter den fremgangsmåde, Grundlovens § 20 bestemmer - ved en ny procedure. Det vil konkret sige, at enten 5/6 flertal i folketinget eller en folkeafstemning skal beslutte eller forkaste loven om tiltrædelse af Lissabon-traktaten.
 Men hvis Højesterets dom giver appellanterne ret uden at Højesteret samtidig giver regeringen ret - og pligt - til at rette op på en forseelse i forhold til Grundloven, ja, så må den danske befolkning naturligvis forlange, at det sker. Hvad ellers? For hvis Højesteret konstaterer, at en regering med et folketing i ryggen i strid med Grundloven har misbrugt sin magt, skal den i sagens natur stå til ansvar over for indehaveren af den demokratiske ret og politiske suverænitet: befolkningen som Lissabon-traktaten har ”indgribende betydning for”. Derfor vil folkeafstemningskomite2010 i så fald sætte sig i spidsen for, at Lissabon-traktaten kommer til folkeafstemning, fordi befolkningen demokratisk set har lidt skade af, at politikerne ikke har efterlevet deres grundlovsansvar ved at tiltræde Lissabon-traktaten uden om Grundlovens § 20.
 Komiteen vil i det hele taget fortsat arbejde for kontrol med, at Grundlovens § 20 overholdes i forbindelse med kommende EU-traktatændringer og/eller institutionelle ændringer. info@folkeafstemningskomiteen.dk | Copyright 2008-2011, Folkeafstemningskomiteen 2010


text:
Elmer Advokater | Erstatning for erhvervsevnetab som følge af en patientskade
 nyheder Elmer Advokaterne Nyheder Højesteret tager ikke fejl... HØJESTERET TAGER IKKE FEJL...
 Højesteret afsagde i går den 15. november 2016 den tredje dom i år om ret til erstatning for erhvervsevnetab som følge af en patientskade.
 De tre sager har handlet om forskellige situationer, hvor patientens indtægtstab har været ophørt inden, der af patientskademyndighederne er truffet afgørelse om, der er opstået ret til erstatning for erhvervsevnetab.
 I den første sag, der ikke blev ført af Elmer Advokater, blev krav om erstatning for forsinket behandling for kræft (først) anmeldt til Patienterstatningen efter, at patienten var død af kræftlidelsen. Det blev anerkendt, at den alt for sene opdagelse af hans kræft var en fejl, der berettigede til erstatning.
 Patientskademyndighederne tilkendte erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til patienten døde og afviste, at boet efter patienten havde ret til erstatning for erhvervsevnetab med den begrundelse, at patienten var død, og at der derfor ikke (længere) var noget fremtidigt indtægtstab, der kunne erstattes som erhvervsevnetabserstatning.
 Det tiltrådte Højesteret bl.a. med den begrundelse, at patientskademyndighederne ikke inden patienten døde havde haft mulighed for at træffe afgørelse om erhvervsevnetab af den simple grund, at skaden først blev anmeldt, efter han var død.
 SAG 2 I den anden sag, som advokat Karsten Høj førte, fandt Højesteret, at en patient havde ret til erstatning for 75 % erhvervsevnetab selvom han formodentlig kun to måneder efter første afgørelse om afslag på erstatning ville være overgået til folkepension og dermed ikke længere ville have haft erhvervsmæssige indtægter.
 Da Ankenævnet et halvt år senere traf afgørelse i klagesagen, ville patienten have været holdt med at arbejde. Men Højesteret fandt, at det var forholdene på tidspunktet for Patienterstatningens afgørelse, der var afgørende.
 Patienten fik dermed tilkendt en erstatning på ca. 1,5 mio. kr. reelt for to måneders indtægtstab. Læs mere om den sag her
 I Højesteretsdom fra i går, hvor dødsboet efter en ung kvinde igen var repræsenteret af advokat Karsten Høj, skulle der tages stilling til en situation, der mindede om to andre sager.
 En ung kvinde på under 30 år fik med for sent diagnosticeret brystkræft og behandlingen heraf blev derfor forsinket. Det anmeldte hun til Patienterstatningen, der den 13. februar 2012 traf afgørelse om, at det var en fejl. Men forsinkelsen havde ikke betydet nogen væsentlig forringelse af hendes tilstand eller en anden behandling end ved rettidig behandling. Det klagede hun over.
 Ankenævnet var enigt i klagen og fandt, at forsinkelsen var årsag til, at hun var blevet uhelbredeligt syg af kræftlidelsen. Sagen blev sendt retur til udmåling af erstatning for det. Men på det tidspunkt var hun død af kræftlidelsen 31 år gammel. Patientskademyndigheder tilkendte godtgørelse for varigt mén til boet, men gav afslag på erstatning for erhvervsevnetab. De afgørelser har Højesteret nu erklæret sig enige i.
 Under retssagen blev det sandsynliggjort, at der havde været grundlag for at fastsætte hendes erhvervsevnetab til 100 %, da den første (hvad der viste sig at være forkerte) afgørelse blev truffet


text:
den 13. februar 2012. Altså inden hun døde. Men pga. den forkerte bedømmelse af forsinkelsens betydning for hendes tilstand, blev afgørelsen om afslag på erstatning for erhvervsevnetab først truffet efter hun var død. Det mindede om sag 1. Mens det på det tidligere tidspunkt den 13. februar 2012 mindede om sag 2.
 Højesteret stod dermed overfor et valg. Skulle sag 1 eller 2 være afgørende?
 Det blev sag nr. 1 således, at det var det faktiske (forsinkede) afgørelsestidspunkt og ikke det mulige tidspunkt, der blev afgørende. Højesteret fandt derfor, at der ikke inden hun døde var opstået ret til erstatning for erhvervsevnetab og dermed kunne det krav ikke falde i arv til boet efter kvinden (mand og to børn). De har fået tilkendt erstatning for tab af forsørger.
 Karsten Højs synspunkt var i kort form, at boet skulle stilles efter forholdene på tidspunktet for den første afgørelse, hvor kvinden stadig var i live. Var der da truffet den rigtige afgørelse, havde det også da været muligt at træffe afgørelse om både varigt mén og 100 % erhvervsevnetab. Dermed var kravet på erstatning for erhvervsevnetab opstået inden kvinden døde.
 Det er ikke helt klart, hvorfor sag 3 fik dette udfald. Højesteret kunne have valgt at følge deres dom i sag 2 og lade forholdene på tidspunktet for Patienterstatningens første afgørelse være afgørende. Ved at lade det senere faktiske afgørelsestidspunkt, hvor kvinden var død, være afgørende, bliver kvinden og hendes bo ikke stillet som om den rigtige afgørelse var truffet første gang.
 Dommen betyder, at det i den enkelte sag kan blive tilfældigt, om erstatning for erhvervsevnetab tilkendes. Hvis der klages over den første afgørelse, kan også det få betydning for erstatningens størrelse, da det så bliver forholdene på et senere tidspunkt, der bliver afgørende. Det vil særligt have betydning for de patienter, der skal igennem et langt forløb for først at få anerkendt deres skade og efter måske flere/mange år skal have udmålt deres erstatning. Er de på det tidspunkt overgået til folkepension eller døde bliver erstatningen for patientskaden langt mindre end, hvis de rigtige afgørelser var truffet tidligere.
 Det forekommer ikke at være en hensigtsmæssig eller rimelig retstilstand, men som anført i overskriften til denne nyhed, så tager Højesteret ikke fejl. Men måske har Højesteret fortrudt deres dom i sag 2, for ellers er det svært at forstå resultatet i sag 3 fra i går.
 Kontakt om dommen til partner og advokat Karsten Høj.


text:
Ophævelse af ugiftes samliv – Kompensationskrav eller gave – tidspunkt for gavens ydelse | Forum Orientering
 Ophævelse af ugiftes samliv – Kompensationskrav eller gave – tidspunkt for gavens ydelse
 Skrevet af Erik Øvlisen d. 22/2 - 2012
 Højesteret har stadfæstet, at en overførsel af 6 mio. kr. efter ophøret af samlivet mellem to ugifte personer ikke var et kompensationsbeløb, men derimod en gave. Da gaven var ydet efter ophør af samlivet, var gaven ikke gaveafgiftspligtig, men derimod indkomstskattepligtig. En beskatning var ikke i strid med menneskerettighedskonventionen.
 A og B boede sammen fra 1993 og frem til den 22. april 2003, hvor A fraflyttede det fælles hjem sammen med to fællesbørn. B var yderst formuende, mens A alene havde en personlig formue på ca. 100.000 kr. I en mail af 27. oktober 2003 til A anførte B, at han havde bedt sin bank om at overføre 6 mio. kr. til A, og at A skulle huske at betale 900.000 kr. i gaveafgift inden den 31. december 2003. I gavebrevet blev gaven antedateret til den 1. januar 2003, og A underskrev gaveanmeldelse den 31. oktober 2003.
 Skat ville ikke anerkende, at der var tale om en gave omfattet af boafgiftsloven, da gaven blev anset for ydet den 27. oktober 2003. I klagen til Landskatteretten gjorde A gældende, at der rettelig var tale om betaling i henhold til et kompensationskrav. Dette kompensationskrav var opstået under samlivet og blev begrundet med, at A havde passet hjem og familie, mens B havde oparbejdet sin formue. Landsskatteretten afviste, at der var tale om et kompensationskrav. Landsskatteretten tiltrådte, at gaven var ydet den 27. oktober 2003, altså efter at samlivet var ophørt.
 For domstolene gjorde Skatteministeriet gældende, at A var bundet af den gaveanmeldelse, som var indgivet, således at A var afskåret fra at få det overførte beløb omkvalificeret.
 Byretten tiltrådte, at der var tale om en gave, der var ydet efter samlivets ophør. Vedrørende afvisningen af kompensationskravet anførte byretten følgende:
 ”Samlivet mellem A og B har varet i 10 år. Begge parter har haft erhvervsarbejde i det omfang, de har ønsket. Da samlivet blev indledt, var B i besiddelse af en meget betydelig formue i det væsentligste bestående af aktier i det af ham og hans bror drevne selskab. A var uden formue. Under samlivet har A og B haft et meget betydeligt privatforbrug. A har reelt ikke nogen opsparing, hvorimod B ́s formue er blevet væsentligt forøget, særlig på grund af udviklingen i kursen på B ́s aktier i selskabet. I den pågældende periode blev selskabet børsnoteret. A ́s virke har ikke haft nogen betydning for formueforøgelsen. ”
 For Østre Landsret gjorde A som nye subsidiært anbringender gældende, at gaveløftet blev givet under samlivet, og at samlivet først ophørte ved udgangen af 2003.
 Østre Landsret fastholdt byrettens resultat. Vedrørende samlivsophøret begrundede landsretten dette med, at A til statsamtet havde oplyst, at samlivet ophørte 22. april 2003, og dette understøttedes af den senere mailkorrespondance mellem A og B frem til overførslen af de 6 mio. kr.


text:
Landsretten fastholdt også, at der ikke var tale om et kompensationskrav. Yderligere vurderede landsretten, at det ikke var godtgjort, at der var givet et gaveløfte forud for samlivsophævelsen. Da A og B ikke var samlevende den 27. oktober 2007, hvor gaven blev ydet, var gaven indkomstskattepligtig.
 A fik fri proces til at få sagen prøvet i Højesteret. Som nyt anbringende for Højesteret gjorde A gældende, at en beskatning var i strid med menneskerettighedskonventionen, idet der var tale om en forskelsbehandling mellem ugifte samlevende og ægtefæller.
 Højesteret anførte for det første, at det forhold, at A havde underskrevet et antedateret gældsbrev og en gaveanmeldelse, under de foreliggende omstændigheder ikke afskar hende fra at gøre gældende, at der rettelig var tale om et kompensationsbeløb.
 Højesteret tiltrådte dernæst byrettens begrundelse for, at der ikke var tale om et kompensationsbeløb.
 Yderligere tiltrådte Højesteret landsrettens begrundelse for, at samlivet var ophørt den 22. april 2003, ligesom Højesteret var enig i, at gaven var givet i oktober 2003.
 Til anbringendet om, at en beskatning af A var i strid med menneskerettighedskonventionen bemærkede Højesteret, at en forskellig skattemæssig behandling af ægtefæller og samlevende ikke var i strid med konventionen. (SKM 2012.105)
 Kommentar: Højesterets dom indeholder stillingtagen til tre interessante spørgsmål. For det første om skatteyderen fanges af sine egne angivelser og handlinger. For det andet om, den mere end 25 år gamle praksis om kompensationskrav mellem samlevende skulle give et videre anvendelsesområde, og endelige for det tredje, om menneskerettighedskonventionen har betydning for beskatningen af A. Endelig så er Højesterets dom en reminder om, at ugifte samlevendes skattemæssige fordele i boafgiftsloven ophører samtidigt med ophøret af samlivet.
 Uanset at A havde antedateret gavebrevet og anmeldt det til Skat, blev det tilladt hende at gøre gældende, at der var tale om et kompensationskrav. På dette punkt viser Højesteret, at der i Danmark er en realistisk tilgang til retsanvendelsen. Det er altså det konkrete faktum, som der forholdes til, og til den formelle iklædning som et givet faktum er givet. En skatteyder kan altså godt påberåbe sig, at en transaktion skal undergives en anderledes skattemæssig behandling end den, som skatteyderen oprindeligt har givet den. Det passer jo også meget godt med, at Skat har ret til at tilsidesætte den benævnelse, som skatteyderen har givet transaktionen, når transaktionen reelle indhold er et andet.
 For det andet var det den første sag om kompensationskrav mellem ugifte samlevende siden 1985. Samfundsudviklingen er gået mere og mere i retning af, at der etableres et samliv, uden at dette ender med et ægteskab eller et registreret partnerskab. Det er således knap 4 år siden, at arvelovens bestemmelser om ugifte samlevendes arveret blev ændret og udvidet under visse former. Ved en række domme i 1980 ́erne udtalte Højesteret, at der ved ophøret af et flerårigt, fast samlivsforhold kan tillægges en part, der gennem deltagelse i parternes fælles udgifter - eller på anden måde - i væsentlig grad har bidraget til, at den anden part har kunnet skabe eller bevare en ikke ubetydelig formue, et beløb, hvis


text:
størrelse fastsættes skønsmæssigt under hensyntagen til bl.a. samlivets varighed og parternes økonomiske forhold ved dets ophør.
 I nærværende sag var byretten kommet til, at A ikke havde virket på en måde, der havde haft betydning for B ́s formueforøgelse. Dette standpunkt tilsluttede landsretten og Højesterets sig. Kriterierne for at anerkende et kompensationskrav blev altså ikke ændret. Og dette betyder, at et kompensationskrav ikke kommer på tale, bare fordi den enes samlevers formue er blevet bevaret eller forøget.
 Som det tredje interessante spørgsmål kom menneskerettighedskonventionen ind i billedet. Har ugifte samlevende krav på at blive stillet som ægtefæller? Højesteret afviste dette efter en gennemgang af domme fra menneskerettighedskonventionen.
 At synspunktet om menneskerettighedskonventionen ikke helt uden interesse og relevans kan illustreres med to domme fra menneskerettighedskonventionen. I den ene sag (P.M. mod UK) var der fradrag for farens betalinger af børnepenge, når faren og moren havde været gift. Havde faren derimod ikke været gift med moren, var der ikke fradragsret. Begrundelsen for den gifte fars fradragsret var hans behov for at kunne understøtte sin nye familie. Menneskerettighedsdomstolen kunne ikke se, hvorfor den ugifte fars behov skulle være mindre. Den engelske skattelovgivning var derfor på dette punkt i strid med menneskerettighedskonventionen. I en anden sag (Burden mod UK) gjorde 2 samlevende søstre gældende, at det var i strid med menneskerettighedskonventionen, at de blev behandlet anderledes end ægtefæller og registrerede partnere i relation til arv og boafgift. Betydningen af menneskerettighedskonventionen er, at man skal behandle sammenlignelige situationer ens, men det bør ikke overses, at på f.eks. områderne skat og sociallovgivning, er staterne forholdsvis frit stillet til at fastsætte (forskellige) regler for forskellige kategorier mennesker og sammenslutninger.
 Sagens reminder er, at den lempelige beskatning af gaver ophører på det tidspunkt, hvor samlivet ophører. Og for ugifte samlevende ophører samlivet på tidspunktet for samlivsophævelsen. Skal der gives en gave (f.eks. som kompensation uden at der foreligger et egentligt kompensationskrav), skal den altså gives inden samlivsophøret, såfremt der skal være et bundfradrag på 58.700 kr., og gaveafgiften alene skal være 15%. Gives gaven efter samlivsophøret, vil gaven være personligt indkomst.
 ROS TORVS ANVENDELSE AF PERSONDATA I ...
 Tag temperaturen på din bolig - få et...
 Wall-mart - afgørelse af 13. december...


text:
Højesteret underkender krav om diagnose | Bjørst
 Højesteret underkender krav om diagnose
 Højesteret har i dom af 13. august 2010 udtalt, at det i forhold til vurderingen af erhvervsevnetab og méngodtgørelse efter arbejdsulykke er uden betydning, om der kan fastslås en entydig diagnose. Forsikringsselskab, der havde nægtet at følge Ankestyrelsens afgørelse i en konkret arbejdsskadesag, havde derfor ikke godtgjort, at Ankestyrelsens afgørelse var forkert, selvom Retslægerådet udtalte, at skadelidte ikke havde nogle af de diagnoser, som Ankestyrelsen havde lagt vægt på ved deres afgørelser.
 Tryg forsikring må med Højesterets afgørelse opgive 5 års kamp, hvor arbejdsskadet blev nægtet den erstatning, Ankestyrelsen havde afgjort, at han var berettiget til.
 Det var af Ankestyrelsen lagt til grund, at skadelidte var faldet flere meter ned fra en stige i forbindelse med arbejde ved en container.
 Ankestyrelsen havde i sin afgørelse lagt vægt på, at skadelidte havde følger efter en hjernerystelse og en posttraumatisk belastningsreaktion. Méngraden var vurderet til 20 procent og erhvervsevnetabet til 65 procent.
 Ankestyrelsens lægekonsulenter havde under sagen oplyst, at skadelidte efter deres opfattelse opfyldte kriterierne for at stille de pågældende diagnoser.
 Sagen havde været forelagt Retslægerådet i flere omgange, og Retslægerådet udtalte, at skadelidte ikke opfyldte kriterierne for diagnosen følger efter hjernerystelse (postkommotionelt syndrom) eller posttraumatisk belastningsreaktion, og at skadelidte mest sandsynligt havde en ikke nærmere definerbar personlighedsforstyrrelse.
 Højesteret lagde vægt på, at der ifølge de lægelige oplysninger ikke var grundlag for at fastslå, at skadelidte før arbejdsulykken havde haft symptomer af tilsvarende karakter, og at uarbejdsdygtigheden opstod i umiddelbar tilslutning til ulykken.
 Herefter udtalte Højesteret, at det i relation til vurderingen efter arbejdsskadesikringsloven var uden betydning, om der kunne stilles en nærmere diagnose.
 Forsikringsselskabet havde herefter ikke løftet bevisbyrden for, at overvejende sandsynlighed talte imod, at méngraden og erhvervsevnetabet skyldtes den anerkendte arbejdsulykke, jf. arbejdsskadesikringslovens § 13.
 Bjørsts vurdering:
 Denne afgørelse er den seneste i rækken af højesteretsdomme vedrørende bestemmelsen om omvendt bevisbyrde i arbejdsskadesikringsloven. Den klare tendens fra Højesteret synes at være, at tidsmæssig sammenhæng alene kan være tilstrækkelig til, at det ikke er muligt at løfte bevisbyrden for at overvejende sandsynlighed taler imod en sammenhæng.
 Det mest interessante er dog, at Højesteret klart giver udtryk for, at det er uden betydning for årsagssammenhængsvurderingen, om generne kan forklares ud fra en specifik lægelig diagnose.
 Principiel dom om erhvervsevnetabserstatning efter erstatningsansvarsloven og modregning efter arbejdsskadesikringsloven Ankestyrelsen frifundet – ikke arbejdsskade. Fortolkning af U.2014.452H. Bortvisning af medarbejder uberettiget Arbejdsgiver ansvarlig for ansats fald over slange
 arbejdsskadesikringslovenbevisbyrdediagnosekravunderkender


text:
Højesteret afgør Infopaq-sagen om ophavsretskrænkelser som led i medieovervågning
 Højesteret har afsagt dom i den såkaldte Infopaq-sag, der to gange har været forbi EU-Domstolen, og som tidligere er omtalt her på siden.
 Sagen handler om et computersystem (en såkaldt "datafangstproces") udviklet af Infopaq International A/S, der ud fra nogle på forhånd definerede søgeord automatisk læser og udarbejder tekstuddrag af indscannede sider fra forskellige dagblade og publikationer. Tekstuddraget består af søgeordet samt de fem foregående og de fem efterfølgende ord. Tekstuddragene bliver lagret på computeren og printet på en følgeseddel for hver side af de indscannede publikationer, hvorefter de indscannede filer slettes. Der bliver på baggrund af følgesedlen manuelt udarbejdet nyhedsresuméer, der sendes til Infopaqs kunder.
 Danske Dagblades Forening var af den opfattelse, at lagringen og udprintningen af tekstuddragene var en krænkelse af ophavsretten til de indscannede tekster, fordi der her var tale om en eksemplarfremstilling af ophavsretligt beskyttet materiale, hvilket kræver ophavsmandens samtykke, jf. EU's Infosoc-direktiv (2001/29), der er implementeret i den danske ophavsretslov. Infopaq mente ikke, at der var tale om en eksemplarfremstilling og mente endvidere, at handlingerne var omfattet af Infosoc-direktivet og ophavsretslovens undtagelse for så vidt angår fremstilling af midlertidige eksemplarer, hvilket kræver, at eksemplaret er flygtigt og tilfældigt.
 Disse spørgsmål blev forelagt EU-Domstolen, der i den første af to afgørelser nåede frem til, at der var tale om en eksemplarfremstilling, der krævede ophavsmandens samtykke, forudsat at tekstuddragene var ophavsretligt beskyttede. Det sidste spørgsmål blev det overladt til Højesteret at tage stilling til. Den anden afgørelse fra EU-Domstolen blev ikke relevant for Højesterets afgørelse; og den skal derfor ikke omtales nærmere her, da den tidligere er omtalt her i IP/TMT Update.
 Højesteret konkluderede, at de tekstuddrag, som Infopaqs system automatisk generede fra tid til anden, ville omfatte sætninger eller sætningsled, der er ophavsretligt beskyttet, og at der derfor var tale om eksemplarfremstillinger, der krævede ophavsmandens samtykke, medmindre undtagelsen for midlertidige kopier fandt anvendelse.
 For så vidt angår udprintning af tekstuddragene, havde Infopaq ikke for Højesteret bestridt, at dette udgjorde en eksemplarfremstilling, og Højesteret konkluderede derfor, at dette var tilfældet.
 Med hensyn til lagringen af tekstuddragene på computeren, konkluderede Højesteret med henvisning til EU-Domstolens afgørelse, at Infopaqs uddrag ikke blev slettet automatisk fra computeren uden medvirken af en fysisk person, og at de derfor ikke opfyldte betingelsen om at være flygtige og tilfældige.
 Afgørelsen giver eneretten til eksemplarfremstilling et vidt omfang, idet denne reelt kommer til at indebære, at en ophavsmand får adgang til at forbyde en proces, hvor der utvivlsomt også vil blive fremstillet lovlige eksemplarer. Man kan spørge sig selv, om resultatet ville være blevet et andet, hvis det med sikkerhed kunne lægges til grund, at eksempelvis kun 1 ud af 1000 af de fremstillede tekstuddrag ville være ophavsretligt beskyttet?
 Den samme problemstilling har været rejst i relation til rettighedshavers adgang til at forbyde fildelingstjenester på internettet, hvor det også kan hævdes, at der herved forbydes lovlige handlinger. I de konkrete sager, hvor spørgsmålet har været rejst i Danmark, har mængden af ulovlige handlinger dog været


text:
SkatteMail 2020, uge 07
 Denne uges SkatteMail indeholder bl.a. omtale af nyligt afsagt dom i endnu en transfer pricing-sag, skattemyndighedernes skøn tilsidesættes, da der forelå berettiget tvivl om skønnets rigtighed. Endvidere afviste Østre Landsret, at skattemyndighederne overhovedet kunne gennemføre en skatteforhøjelse for et enkelt indkomstår.
 Desuden kan du læse beskrivelse af reglerne for udlejning af sommerhus, bil mv.
 Salg af designerlamper medførte...
 Kommanditister - Beskatning af...
 Fusion - underskudsbegrænsning
 Pensionsbeskatning - EU-ansættelse - Objektiv skattefritagelse
 Værdiansættelse af fast ejendom i dødsbo - sagkyndig vurdering
 Værdiansættelse af virksomhedsobligationer under finanskrisen
 Skal fritidskræmmere betale skat af deres gevinster?
 Skattestyrelsen sender breve ud til godt 6.000 borgere, der i 2019 har udlejet deres bolig gennem udlejningsportalen Airbnb.
 Du skal betale skat af en del af dine indtægter, når du lejer din feriebolig ud.
 Den første måned af 2020 er nu gået, og de første lovforslag omtalt i finanslovsaftalen fra december 2019 er nu stemt igennem. Derfor har vi nedenstående fokus på, hvilke ændringer på skatteområdet, der allerede nu får betydning.
 Bindende svar: Fusion - underskudsbegrænsning
 Bindende svar: Pensionsbeskatning - EU-ansættelse - Objektiv skattefritagelse
 Kendelse: Værdiansættelse af fast ejendom i dødsbo - sagkyndig vurdering
 SKM2020.72.BR
 Sagen angik, om en skatteyders indkomst, tjent ombord på to cypriotiske skibe i 2014 og 2015, var omfattet af artikel 14, stk. 3 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern, og dermed om det var Danmark eller Cypern, som havde beskatningsretten til lønindkomsten.
 Højesteret anførte, at begrebet "international trafik" i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern, artikel 3, stk. 1, litra H, jf. artikel 14, stk. 3, skal forstås således, at et skib er i international trafik, når dets hovedopgave efter en helhedsvurdering er at transportere personer eller gods for en andens regning mellem pladser, jf. U. 2018.1385H.
 Efter bevisførelsen lagde retten til grund, at de omhandlede skibe efter deres karakter var specialbyggede til at udføre tunge løft meget præcist, mens skibet stod fast på havbunden med sine seks ben. Skibene må på grund af deres opbygning og faktiske anvendelse, betragtes som moderne højtspecialiserede installationsskibe.
 Retten anførte endvidere, at uanset de omhandlede skibe også fragtede vindmølledele til og fra "pladser", og det forhold, at færdiggørelsen af vindmølleinstallationerne blev foretaget af teknikere fra et andet skib, har skibenes hovedopgave været installation af havvindmøller.
 På denne baggrund fandt retten, at skatteyders vederlag for sit arbejde ombord på de to cypriotiske skibe ikke var omfattet af artikel 14, stk. 3, i dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Danmark og Cypern. Skatteyderen var således fuldt skattepligtig til Danmark af sin indkomst optjent på de cypriotiske skibe i indkomstårene 2014 og 2015, jf. Kildeskattelovens § 1, stk. 1, nr. 1, jf. Statsskattelovens § 4.
 Dom: Værdiansættelse af virksomhedsobligationer under finanskrisen
 SKM2020.68.HR
 Sagen angik, om den skattemæssige værdiansættelse efter lagerprincippet pr. 31. december 2008 af gæld, der påhvilede selskabet i henhold til børsnoterede USD-virksomhedsobligationer udstedt i 2006, skulle ske på grundlag af børskursen af 20. december 2007, eller om SKAT var berettiget til at fastsætte kursen skønsmæssigt. Hvis SKAT var berettiget hertil, var spørgsmålet, om der var grundlag for at tilsidesætte


text:
det skøn, som SKAT havde foretaget.
 SKAT havde skønsmæssigt fastsat virksomhedsobligationernes værdi pr. 31. december 2008 til kurs 66.
 Højesteret fandt, at der ikke efter kursgevinstloven eller dens forarbejder er grundlag for at antage, at børskursen skal anvendes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst i tilfælde, hvor der foreligger sådanne særlige omstændigheder, at børskursen ikke kan anses for et retvisende udtryk for obligationernes markedsværdi.
 Højesteret anførte, at den senest noterede børskurs lå mere end et år forud for den 31. december 2008, der er det afgørende tidspunkt for skatteberegningen, samt at der i denne periode som følge af finanskrisen indtrådte en række markante ændringer i markedet, hvilket bl.a. medførte rentestigning og kursfald på virksomhedsobligationer. Dertil kommer, at børskursen på to lignende typer af virksomhedsobligationer i EUR, der også var udstedt af selskabet i 2006, i samme periode var faldet med ca. en tredjedel. Højesteret anførte videre, at det for Højesteret gennemførte syn og skøn bestyrkede, at kursen på både virksomheds- obligationerne i EUR og i USD var faldet betydeligt.
 Samlet set fandt Højesteret, at børskursen pr. 20. december 2007 ikke kunne anses for et retvisende udtryk for markedsværdien af selskabets gæld i henhold til virksomhedsobligationerne i USD pr. 31. december 2008. Højesteret tiltrådte herefter, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at værdiansættelsen af gælden skulle ske på et andet grundlag.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at det af SKAT udøvede skøn, som tog udgangspunkt i selskabets egne oplysninger om obligationernes dagsværdi pr. 31. december 2008 i en note til selskabets årsrapport for 2008, hvilede på et forkert eller mangelfuldt grundlag, eller at skønnet førte til et åbenbart urimeligt resultat. Der var dermed ikke grundlag for at tilsidesætte SKATs skønsmæssige ansættelse af virksom- hedsobligationernes værdi pr. 31. december 2008 til kurs 66.
 I den forbindelse henviste Højesteret til, at børskurserne på selskabets EUR-obligationer var faldet med ca. en tredjedel, og at det derfor måtte antages, at der var et lignende fald i værdien af de sammenlignelige USD-obligationer. Højesteret anførte videre, at skønsmanden vurderede, at markedskursen på USD-obli- gationerne pr. 31. december 2008 lå mellem 68,25 og 71,23, og at det bedste bud på en markedskurs var 70. Skattemyndighedernes skønsmæssigt fastsatte værdi afveg ikke væsentligt fra skønsmandens vurde- ring af markedsværdien.
 Højesteret afviste selskabets synspunkt om, at kursen skulle korrigeres ud fra en antagelse om fravær af likviditetsrisiko som følge af, at markedet for handlen med virksomhedsobligationer ikke var velfunge- rende ultimo 2008.
 Landsrettens dom, der frifandt Skatteministeriet, blev på den baggrund stadfæstet.
 Skattekrav var ikke forældet
 Forældelsesfristen for et skattekrav var afbrudt ved underskrivelsen af en boopgørelse, som blev sendt til skattemyndighederne
 Journalnr: 16/1775563
 Klagen skyldes, at SKAT har givet afslag på anmodning om genoptagelse af indkomstansættelsen for indkomståret 2007. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.
 Journalnr: 18/0000054
 Journalnr: 14/3961901
 Journalnr: 14/5212320
 Journalnr: 17/0988898
 Journalnr: 18/0000055
 Hesthold mv.
 Klagen vedrører beskatning af yderligere lejeindtægter, nægtet fradrag for udgifter til hestehold, nægtet fradrag for udgifter til opstaldning og øvrige ikke godkendt fradrag for udgifter til heste. Landsskatteretten ændrer afgørelsen.
 Journalnr: 17/0988908
 Journalnr: 14/4667187
 Lønudgifter, befordring


text:
mv.
 Klagen vedrører nedsat fradrag for lønudgifter, nægtet fradrag for skattefri befordringsgodtgørelse der er anset som løn, nedsat fradrag for brændstof og dieseludgifter anset som maskeret udlodning. Landsskatteretten ændrer afgørelsen.
 Journalnr: 15/1591063
 Klagen vedrører Forhøjelse af indkomsten med yderligere negativ driftsmiddeLandsskatteretten stadfæster afgørelsen.ldo fra 2012 ved salg af driftsmidler (vindmølle) i K/S. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.
 Journalnr: 18/0003073
 Journalnr: 15/1591011
 Journalnr: 19/0005248
 Journalnr: 14/5102246
 Skat af rejse- og befordringsgodtgørelse
 Klagen vedrører beskatning af rejse- og befordringsgodtgørelse og ansættelse af rejsefradrag i stedet. Landsskatteretten forhøjer ansættelsen yderligere.
 Journalnr: 14/4516193
 Journalnr: 15/3283764
 Journalnr: 15/3283420
 Præjudiciel forelæggelse - fri bevægelighed for kapital og frihed til at foretage betalinger - restriktioner - beskatning af udbytte, der modtages af institutter for kollektiv investering i værdipapirer (investeringsinstitutter) - tilbagebetaling af indeholdt udbytteskat - betingelser - objektive differentieringskriterier - kriterier, der reelt eller i medfør af deres art er fordelagtige for hjemmehørende skattepligtige personer
 1) Artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der fastsætter, at en ikke-hjemmehørende investeringsforening ikke kan indrømmes tilbagebetaling af udbytteskat, som er blevet indeholdt af udbytte, som foreningen har modtaget fra enheder med hjemsted i denne medlemsstat, med den begrundelse, at den ikke har fremlagt bevis for, at foreningens aktionærer eller selskabsdeltagere opfylder de i denne lovgivning fastsatte betingelser, forudsat at disse betingelser ikke faktisk stiller ikke-hjemmehørende investeringsforeninger ringere end hjemmehørende investeringsforeninger, og at skattemyndighederne kræver, at også hjemmehørende investeringsforeninger skal fremlægge bevis for opfyldelsen af de nævnte betingelser, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
 2) Artikel 63 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en medlemsstats lovgivning, der fastsætter, at en ikke-hjemmehørende investeringsforening ikke kan indrømmes tilbagebetaling af udbytteskat, som foreningen har været pligtig at betale i denne medlemsstat, med den begrundelse, at den ikke opfylder de retlige betingelser, som en sådan tilbagebetaling er underlagt, dvs. at den ikke fuldt ud til sine aktionærer eller selskabsdeltagere udlodder sit investeringsresultat hvert år inden otte måneder efter regnskabsårets afslutning, såfremt det investeringsresultat, som ikke er blevet udloddet, i den medlemsstat, hvor foreningen har sit hjemsted, anses for at være blevet udloddet eller henregnes til det skattebeløb, som denne medlemsstat opkræver hos aktionærerne eller selskabsdeltagerne, som om dette overskud var blevet udloddet, og at en sådan investeringsforening, henset til det formål, der ligger til grund for disse betingelser, befinder sig i en situation, der er sammenlignelig med situationen hos en hjemmehørende investeringsforening, som indrømmes tilbagebetaling af denne skat, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
 C-274/14 Statsstøtte Banco de Santander
 Præjudiciel forelæggelse - artikel 267 TEUF - begrebet »national ret« - kriterier - det omhandlede nationale organs uafhængighed - medlemmernes uafsættelighed - afvisning af anmodningen om præjudiciel afgørelse
 Anmodningen om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Tribunal Económico-Administrativo Central (centralt ankenævn i skatteretlige sager, Spanien) ved afgørelse af 2. april 2014, afvises.
 Bekendtgørelse af lov om arbejdsmarkedsbidrag (arbejdsmarkedsbidragsloven)


text:
Højesteret Digital post og Højesteret
 Digital post og Højesteret
 Højesteret Praktiske oplysninger Digital post og Højesteret
 Ankestævninger, svarskrifter og andre processkrifter, bevisbegæringer, skønstemaer og lignende kan sendes digitalt. Det samme gælder andre henvendelser eller anmodninger, der er grundlaget for en egentlig sagsbehandling. Disse henvendelser skal sendes til den sikre mailadresse
 Ankeudvalg@Hoejesteret.dk
 Henvendelser, som ikke vedrører en allerede igangværende retssag, skal sendes til den sikre mailadresse
 Sammenfattende påstandsdokumenter, ekstrakter og materialesamlinger skal fortsat indleveres i papirform i de af Højesteret anførte eksemplarer.
 Henvendelser, som vedrører biblioteket, kan sendes til
 Bibliotek@Hoejesteret.dk
 Henvendelser, som vedrører IT-afdelingen, kan sendes til
 ITafdeling@Hoejesteret.dk
 Henvendelser til de fire ovennævnte mailadresser vil altid blive set, men ikke nødvendigvis behandlet samme dag, som de modtages. Anvendes andre mailadresser, er der ikke sikkerhed for, at mailen bliver set samme dag.
 Når Højesteret kommunikerer digitalt til advokater vil det af hensyn til at beskytte eventuelle personfølsomme oplysninger ske til advokatfirmaets e-boks.
 Domstolenes fælles regler for anvendelse af mail findes her
 http://www.domstol.dk/om/Digitalpost/Pages/default.aspx
 Højesteret kan alene håndtere vedhæftede dokumenter i formaterne Microsoft word (.doc og .docx), ODF (.odt), internetside (.htm el. .html), tekst (.txt), rich text format (.rtf), Adobe PDF (.pdf) og Microsoft excel (.xls). Andre dokumentformater vil derfor ikke blive håndteret.
 Indkomne mails bliver kontrolleret for virus dels ved hjælp af et centralt system fælles for alle domstole dels lokalt ved embedet. Hvis der til Højesteret sendes mails, som indeholder virus eller programkode (makroer), vil disse blive afvist af IT-systemerne, og afsenderen vil blive informeret. Sådanne mails kan ikke læses i retten og betragtes som ikke modtagne.
 Højesteret sender afgørelser og andet til advokater via deres e-boks.
 I øvrigt sendes materiale, der indeholder personfølsomme oplysninger, kun med sikker/krypteret mail.
 Ophævelse af kravet om samtykke ved digital kommunikation med domstolene. Læs her
 Sidst opdateret: 12/17/2015