text:
kravet og om dets opgørelse, må der imidlertid tages hensyn ikke blot til resultatet i forhold til det omtvistede beløb, men også til at der er givet medhold i, at der var grundlag for at rejse kravet.”
 Højesteret konstaterer herefter videre, at eneforhandlerens krav om erstatning for indtægtstab og godtgørelse for tabt goodwill er så forskellige, at de sagsomkostningsmæssigt som udgangspunkt må behandles hver for sig.
 Uagtet at eneforhandleren ved forliget kun opnåede en tredjedel af det krævede beløb for indtægts-tab – 500.000 kroner ud af 1,5 mio. kroner – anså Højesteret ham herefter for ”nærmest ved at have vundet” denne del af sagen. Men da Blue Willi’s havde vundet sagens anden meget store del om godtgørelse for mistet goodwill, endte eneforhandleren som anført med at skulle betale sagsomkostninger til Blue Willi’s.
 I Ugeskrift for Retsvæsen for 2008 ses princippet fra Blue Willi’s sagen videreført i UfR 2008.830 V om godtgørelse efter funktionærlovens § 2 b og UfR 2008.2252 H om erhvervsevnetab. I begge sager fik sagsøgerne kun medhold for en mindre del (knap 45 procent og knap 30 procent), men fik tilkendt sagsomkostninger. Henholdsvis Vestre Landsret og Højesteret fremhævede, at de videregående påstande ikke kunne antages at have påført de sagsøgte merudgifter ved sagernes førelse.
 Adcitation
 • Den, der adciterer, bærer selv omkostningsrisikoen:
 Den klassiske lære om sagsomkostninger ved adcitation har været, at sagsøgeren ikke skal kompensere den sagsøgte, der frifindes, for sagsøgtes omkostninger til adcitation af tredjemand.
 Højesteretsafgørelser fra 1980’erne og 1990’erne har kunnet give anledning til overvejelser om, hvorvidt dette udgangspunkt skulle være ændret til, at den sagsøgte, der blev frifundet, skulle kunne få sine udgifter til at adcitere dækket som sagsomkostninger hos sagsøgeren, hvis adcitationen fore-kom ”rimeligt begrundet”.
 Svaret synes at fremgå af Højesterets dom UfR 2006.2052 H om det vækstretarderende sprøjtemiddel Limit 5C, som havde skabt misvækst i produktionen af pottenelliker hos en gartner. I sagen stadfæstede Højesteret frifindelsen af forhandleren, og som følge heraf blev også den adciterede importør og den af importøren adciterede engelske producent frifundet. Om sagsomkostningerne udtalte Højesteret:
 ”I tilfælde, hvor en sagsøgt frifindes efter at have adciteret en tredjemand med påstand om friholdelse, må udgangspunktet være, at sagsøgte selv må bære de sagsomkostninger, som han pålægges at betale til adciterede. Tilsvarende gælder i tilfælde, hvor en adciteret frifindes efter selv ved adcitation at have inddraget en yderligere part med påstand om friholdelse.”
 Højesteret fandt i sagen ikke grundlag for at fravige udgangspunktet om ”egenbetaling”.
 Princippet om sagsøgtes ”egenbetaling” ved adcitation er blevet fulgt op i landsretspraksis og i Hø-jesterets dom i UfR 2008.1861, hvor en producent af drivhuse havde sagsøgt en jernvareproducent, som så havde adciteret Dansk Erhvervsgartnerforening. Jernvareproducenten blev frifundet og blev ikke tilkendt forhøjede sagsomkostninger som følge af adcitationen.
 Sager om fast ejendom
 • Sagsomkostninger i sager om retten til en fast ejendom:
 I sager om retten til en fast ejendom er sagsomkostninger hidtil blevet fastsat med udgangspunkt i ejendommens værdi. Dette kan ikke opretholdes efter retsafgifts- og sagsomkostningsreformerne med virkning fra henholdsvis 1. januar og 1. juli


text:
2005. I dag beregnes retsafgiften af påstandens nettoværdi. Til illustration kan nævnes en aftale om køb af en fast ejendom til 1 mio. kroner, hvor sælgeren ikke vil vedstå købsaftalen. Hvis ejendommens værdi på tidspunktet for sagens anlæg kan anslås til 1,2 mio. kroner, vil der skulle betales retsafgift af en sagsværdi på 200.000 kroner, hvad enten køberen nedlægger påstand om tilskødning af ejendommen mod betaling af 1 mio. kroner eller om betaling af en erstatning på 200.000 kroner.
 Konsekvenserne for sagsomkostninger illustreres på bedste vis af dommen i UfR 2008.1848 H, hvor Højesteret skulle tage stilling til størrelsen af sagsomkostningerne i en landsretssag om tilskødning af en ejendom mod betaling af 11,4 mio. kroner. Højesteret konstaterer indledningsvist, at retsafgift i overensstemmelse med retsafgiftsloven var beregnet ud fra en værdi på nul kroner, idet det var lagt til grund, at de ydelser, der var påstået udvekslet, havde samme værdi. Højesteret be-mærker videre bl.a., at det i lovforarbejderne er forudsat, at der skal anvendes samme sagsværdi ved sagsomkostningsfastsættelsen som ved beregning af retsafgift.
 På baggrund af en videre gennemgang af forarbejderne konkluderer Højesteret, at der i en sag som den forelagte med påstand om udveksling af ydelser af samme værdi - i kraft af en sådan sags karakter - ved sagsomkostningsfastsættelsen skal tages udgangspunkt i det opnåede resultat og den økonomiske betydning heraf samt advokatarbejdets omfang. Højesteret anfører herefter, at der der-for også skal tillægges værdien af den ejendom, der påstås tilskødet, ”en vis betydning”, idet denne værdi i almindelighed vil være af betydning for parternes interesse i sagen, advokatarbejdets omfang og det med sagsførelsen forbundne ansvar. Højesteret forhøjede herefter sagsomkostningerne fra knap 50.000 kroner til 125.000 kroner.
 Selv om ejendommens værdi således fortsat skal tillægges en vis betydning ved sagsomkostningsfastsættelsen, vil disse sager givetvis ofte skulle vurderes ”lavere” omkostningsmæssigt end hidtil.
 Kæreforbehold
 • Du skal ikke længere tage kæreforbehold:
 Når parterne indgår forlig om sagens realitet, træffer retten en sædvanlig afgørelse om sagsomkost-ninger, medmindre parterne som led i forliget selv træffer bestemmelse herom. Mere end 50 års højesteretspraksis har krævet, at der i denne situation skulle være taget et udtrykkeligt kæreforbe-hold, for at kære kunne ske. Denne praksis er nu forladt i lyset af forarbejderne til sagsomkostnings-reformen i 2005, jf. Højesterets kendelse i UfR 2008.926 H, som er nærmere gennemgået i Advokaten 4/2008 af juridisk konsulent Sussie Sandra Suhr.
 Udskrift fra: http://www.advokatsamfundet.dk/Service/Publikationer/Tidligere artikler/2008/Advokaten 10/Ny hoejesteretspraksis om sagsomkostninger.aspx - d. 20-08-2018.

type: other


text:
Højesteret afsiger dom om fuld erstatning for ekspropriation af jord - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har i en nyligt afsagt dom fraveget udgangspunktet for udmåling af erstatning for ekspropriation af et jordareal med råstoffer. Erstatningen skulle udmåles på grundlag af den indtjening, som virksomheden havde mistet ved ikke at kunne indvinde råstoffer i arealet, med tillæg af arealets handelsværdi efter endt indvinding, og ikke på grundlag af arealets værdi i handel og vandel.
 Sagen drejede sig om udmålingen af erstatning for en i 2009 foretaget ekspropriation af et jordareal i forbindelse med Vejdirektoratets udvidelse af Holbækmotorvejen fra 4 til 6 spor. Taksationskommissionen tilkendte i 2010 virksomheden en erstatning på 5 mio. kr. for ekspropriationen.
 Vejdirektoratet indbragte kendelsen for landsretten med det synspunkt, at erstatningen skulle beregnes efter arealets handelsværdi, og ikke – som sket i Taksationskommissionen – efter arealets brugsværdi. Landsretten gav Vejdirektoratet medhold, og virksomheden indbragte herefter sagen for Højesteret.
 For Højesteret kom det frem, at landsrettens dom var delvist baseret på en vildfarelse om de faktiske forhold, og at dette havde betydning for virksomhedens "berettigede forventning" om omfanget af muligheden for at kunne indvinde råstoffer på jordarealet.
 Berettiget forventning om at kunne indvinde råstoffer på hele ejendommen
 Højesteret fandt, at virksomheden på grundlag af de oplysninger, som var tilgængelige da virksomheden i 1999 købte arealet, måtte have en berettiget forventning om at opnå tilladelse til råstofindvinding på hele ejendommen (bortset fra en del af ejendommen, som på daværende tidspunkt var planlagt at skulle bruges til udvidelse af Holbækmotorvejen).
 Højesteret fandt videre, at det ikke kunne tillægges betydning, at virksomheden i perioden 2001-2004 havde stillet ansøgningen om råstofindvinding midlertidigt i bero i afventning af, at virksomheden havde færdiggjort udgravningen af råstoffer på naboarealet.
 Erstatningen skulle derfor udmåles ud fra den økonomiske værdi af forventningen om at kunne bruge praktisk talt hele ejendommen til råstofindvinding.
 På dette punkt ændrede Højesteret landsretten dom, hvilket formentlig skyldes den for Højesteret nye oplysning om, hvilke informationer der var tilgængelige, da virksomheden erhvervede arealet i 1999.
 Principper for udmåling af erstatningen for ekspropriation af råstofarealet
 Ved udmålingen af erstatning fastslog Højesteret først, at erstatning for ekspropriation som udgangspunkt skal udmåles til det eksproprieredes værdi i handel og vandel (dvs. fri handel), men at erstatningen dog i konkrete situationer kan beregnes som genanskaffelsesværdien eller brugsværdien, hvis forholdene tilsiger det.
 Højesteret valgte herefter i den konkrete sag at fravige udgangspunktet med den begrundelse, at virksomheden ikke ville opnå fuld erstatning, hvis erstatningen bliv udmålt efter værdien i fri handel. Højesteret udmålte derfor erstatningen på grundlag af den indtjening, som virksomheden havde mistet ved ikke at kunne indvinde råstofferne i arealet, med tillæg af arealets handelsværdi efter endt indvinding. I den forbindelse lagde Højesteret vægt på følgende momenter:
 Virksomheden erhvervede arealet med henblik på råstofindvinding.
 Virksomheden var på ekspropriationstidspunktet tæt på at påbegynde indvindingen.
 Der forelå sikre oplysninger om mængden af råstoffer, der kunne have været indvundet på arealet.
 Det eksproprierede areal havde en særlig værdi for virksomheden, fordi virksomheden ved indvindingen af grus på den


text:
øvrige del af ejendommen havde afholdt betydelige opstartsomkostninger, som ville være af samme størrelse, uanset om det eksproprierede areal fragik eller ej. Virksomhedens fortjeneste ved at indvinde råstoffer på det eksproprierede areal ville derfor være større, end fortjenesten ville være for et indvindingsselskab, der alene havde erhvervet det eksproprierede areal uden i forvejen at have grusgrave i området.
 Det fremgik af en skønserklæring, at fastsættelse af handelsværdien af det eksproprierede areal ville være behæftet med usikkerhed, bl.a. fordi der kun i begrænset omfang fandtes sammenlignelige handler.
 Den skønnede handelsværdi var væsentligt mindre end den indtjening, som virksomheden mistede ved ikke at kunne indvinde råstofferne.
 Ud over disse kriterier fandt Højesteret, at virksomheden i det konkrete tilfælde ikke ved anskaffelse af en anden ejendom eller på anden måde kunne have begrænset sit tab.
 Opgørelsen af virksomhedens indtjeningstab (dissens)
 Ved opgørelsen af virksomhedens indtjeningstab lagde Højesterets flertal vægt på, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte skønsmændenes tabsopgørelse. Højesteret tillagde i den forbindelse ikke renter fra 2009, da rentefordelen måtte anses for udhulet på grund af det generelt meget lave renteniveau. Erstatningen blev fastsat til 6,025 mio. kr.
 Mindretallet, en dissentierende dommer fandt, at erstatningen skulle fastsættes til et lavere beløb, ud fra den betragtning at virksomheden af kommercielle årsager ventede med at indvinde råstoffer på ejendommen, indtil virksomheden var færdig med at indvinde råstoffer på naboarealet. Dommeren fandt herefter, at det måtte indgå i vurderingen af indtjeningstabet, at virksomhedens afsætningsmuligheder fra andre råstofindvindinger må antages at ville være blevet påvirket, hvis råstoffer i det eksproprierede areal var blevet indvundet og solgt tidligere.
 læs dommen fra højesteret her
 Emil Spurr Madsen
 Amagerbankens tidligere ledelse skal betale millionerstatning
 Østre Landsret har 26. juni 2019 afsagt dom i ankesagen mod den tidligere bestyrelse i Amagerbanken. Her blev 8 ud af 11 tidligere ledelsesmedlemmer solidarisk pålagt at betale 225 mio. kr. med tillæg af renter og omkostninger for én væsentligt tabsgivende disposition over for en stor bankkunde.
 Miljø- og Fødevareklagenævnet har i marts 2019 stadfæstet et forsyningsselskabs delvise afslag på aktindsigt i leverandøroplysninger. Der var ikke pligt til sammenstilling af oplysninger efter miljøoplysningsloven eller pligt til aktindsigt i øvrigt.


text:
Højesteret Tvistighedsnævnets afgørelser var ikke ugyldige
 Tvistighedsnævnets afgørelser var ikke ugyldige
 Sag 548/2006 og 585/2006
 Dom afsagt den 9. maj 2008.
 Fagligt Fælles Forbund (3F) som mandatar for A
 Fagligt Fælles Forbund (3F) som mandatar for B
 Restauratørernes Arbejdsgiverforening - 2000 som mandatar for Café C
 Nyhavns Restauratør- og Arbejdsgiverforening som mandatar for Restaurant D
 En kendelse fra Tvistighedsnævnet kunne ikke prøves ved domstolene på grund af manglende retlig interesse. En anden kendelse fra Tvistighedsnævnet var ikke ugyldig, og sagen blev hjemvist til fortsat behandling ved landsretten.
 I den ene sag var A ansat som kokkeelev i Café C. Der opstod tvist mellem A og C om, hvilken overenskomst der var gældende mellem A og C. A indbragte sagen for Tvistighedsnævnet, der gav C medhold i, at elevoverenskomsten mellem HORESTA og 3F ikke var gældende for parterne. Ingen af parterne gav møde, da Tvistighedsnævnet senere skulle behandle et spørgsmål om efterbetaling af løn til A, hvorfor spørgsmålet herom faldt bort, uden at der blev taget stilling til det.
 Restauratørernes Arbejdsgiverforening – 2000 indbragte herefter som mandatar for C sagen for domstolene med påstand om, at Tvistighedsnævnets afgørelse - som følge af nævnets sammensætning - var ugyldig, samt at A skulle anerkende, at lønnen skulle fastsættes efter overenskomsten mellem Restauratørernes Arbejdsgiverforening – 2000 og Kristelig fagforening.
 Højesteret fastslog, at C ikke havde en aktuel og konkret interesse i at få spørgsmålet om Tvistighedsnævnets kendelse prøvet af domstolene, da der ikke forelå en aktuel konflikt mellem A og C. Højesteret udtalte videre, at Restauratørernes Arbejdsgiverforening – 2000’s interesse i at få domstolenes stillingtagen til Tvistighedsnævnets sammensætning i givet fald måtte varetages under et anerkendelsessøgsmål anlagt af organisationen. Højesteret udtalte endvidere, at C ikke havde godtgjort en interesse, som kunne begrunde, at Højesteret tog stilling til, hvilken overenskomst mv., der er gældende i forholdet mellem A og C.
 Sagen vedrørende C blev derfor afvist fra domstolene.
 I den anden sag var B ansat som kokkeelev i Restaurant D. Da B på et tidspunkt ikke mødte på arbejde hos D, opstod der tvist mellem B og D om berettigelsen af B’s udeblivelse. D indbragte sagen for Tvistighedsnævnet, der gav B medhold i, at hans udeblivelse fra D var berettiget, og at D’s ophævelse af uddannelsesforholdet derfor var uberettiget. For domstolene var spørgsmålet, om Tvistighedsnævnets kendelse - som følge af nævnets sammensætning - var ugyldig.
 Højesteret udtalte, at udtrykket ”de forhandlingsberettigede organisationer” i § 64, stk. 2, i erhvervsuddannelsesloven må forstås som de organisationer, der i kraft af deres medlemsdækning og overenskomstdækning på uddannelsesområdet og i kraft af deres medvirken ved elevuddannelsernes tilrettelæggelse repræsenterer den ønskede sagkundskab inden for det pågældende uddannelsesområde. Det var derfor med rette, at det var HORESTA og 3F, der havde udpeget ad hoc medlemmer af Tvistighedsnævnet til behandling af sagen. Nævnets sammensætning indebar ikke en krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonvention, og der forelå ikke forvaltningsretlig inhabilitet.
 Tvistighedsnævnets kendelse var derfor ikke ugyldig, og Højesteret hjemviste et betalingskrav mod B til fortsat behandling ved landsretten.
 Landsretten var i begge sager nået


text:
OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED | SvJT
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED
 Av civildommer HARALD PETERSEN
 Det var i Aaret 1748, at Montesquieu's Hovedværk »L'Esprit des lois« udkom, og de deri nedlagte Tanker om en Tredeling af Statsmagten i en lovgivende, i en udøvende og i en dømmende Magt er senere blevet grundlæggende for de fleste frie Forfatninger inden for den civiliserede Verden.
 Saaledes bestemtes det i vor Grundlov af 5. Juni 1849 § 2: »Den lovgivende Magt er hos Kongen og Rigsdagen i Forening. Den udøvende Magt er hos Kongen. Den dømmende Magt er hos Domstolene«. Endvidere hed det i § 78: »Dommerne have i deres Kald alene at rette sig efter Loven. De kunne ikke afsættes uden ved Dom, ej heller forflyttes mod deres Ønske, uden for de Tilfælde, hvor en Omordning af Domstolene finder Sted, dog kan den Dommer, der er fyldt sit 65. Aar afskediges, men uden Tab af Indtægter«. Disse Bestemmelser genfinder vi uforandret i Grundloven af 28. Juli 1866, bortset fra, at § 78 her er blevet til § 73. Vi genfinder dem ligeledes uforandret i Grundloven af 5. Juni 1915 og senest i Grundloven af 5. Juni 1953, hvor § 2 er ændret til § 3, og Betegnelsen Rigsdagen er forandret til Folketinget. § 78 er nu blevet til § 64, som har faaet følgende Tilføjelse: »indtil det Tidspunkt, til hvilket han skulde være afskediget paa Grund af Alder.«
 Naar man taler om Domsmagtens Uafhængighed, forbinder jeg hermed to væsentlige Ting foruden Bestemmelserne om Kaldets Udøvelse og Uafsætteligheden, som formentlig er tilstrækkeligt beskyttet ved den nævnte § 64 i den nugældende Grundlov. Den første af disse væsentlige Ting er selve Udnævnelsen af en Dommer, herunder selvfølgelig ogsaa Udnævnelse efter Ansøgning til et nyt Embede (populært kaldet Forflyttelse). Den anden væsentlige Ting er Domsmagtens Adgang til direkte over for den lovgivende Magt at forhandle om sine Kaar og Vilkaar, herunder Standens lønningsmæssige Placering og Aflønning.
 Artikeln utgör ett sammandrag av ett föredrag hållet på Dommerforeningens årsmöte 1964. Föredraget är publicerat i Juristen 1964 s. 521 ff.
 170 HARALD PETERSEN Inden jeg gaar over til at gennemgaa disse to Emner nærmere, finder jeg Anledning til at forudskikke den Bemærkning, at Aarsagen til, at man fra Foreningens Side har ment det rimeligt paa nærværende Tidspunkt at tage Emnet op til nærmere Undersøgelse, ikke er en akut Utilfredshed med Regeringens Dommerudnævnelser. Det er saamænd paa dette Punkt efter min Mening hidtil gaaet meget godt. Kritik kan man jo altid fremsætte, om den er berettiget, er en anden Ting. Forholdet er imidlertid det, at Spørgsmaalet i den senere Tid ligesom er blevet mere brændende, og det gælder ikke blot her i Landet, men ogsaa i vort Naboland Norge, medens der i Sverige og Finland, som jeg senere skal omtale, allerede er sket Forbedringer. Hertil kommer, at der i den sidste Tid paa Grund af en enkelt Dommerudnævnelse synes at være ved at gaa »Politik« i Spørgsmaalet, og under disse Omstændigheder synes det rimeligt, at vi Dommere ogsaa fremkommer med vore Synspunkter, saaledes


text:
at et eller flere politiske Partier ikke skal tage Patent paa Sagens Løsning. En saadan synes nemlig paakrævet, naar man er naaet saa vidt, at der er gaaet Politik i en Sag. Saa er alle Parter bedst tjent med, at der kommer en rimelig og forhaabentlig god Løsning af Spørgsmaalet.
 Jeg gaar herefter over til at behandle det første af de to Spørgsmaal, nemlig Spørgsmaalet om Dommeres Ansættelse, hvor tilstanden idag er den, at en Dommer udnævnes af Kongen efter Indstilling af Justitsministeren, idet der dog for Højesteretsdommeres Vedkommende kræves, at den paagældende skal have prøvevoteret et vist Antal Gange i Højesteret og hans Votering m. v. være fundet akceptable for den høje Ret. Udnævnelsen af en Dommer hviler saaledes formelt paa en enkelt Mands Skøn og Ønsker, nemlig Justitsministerens og adskiller sig altsaa ikke fra Udnævnelsen af administrative Tjenestemænd.
 Efter at Diskussionen om Domstolenes Uafhængighed har taget Fart, er man fra Justitsministeriets Side i nogen Grad gaaet over til at støtte sig paa Retspræsidenternes, navnlig Landsretspræsidenternes Udtalelser om Supplikanterne — — — Det er en fuldstændig fejlagtig og mod Grundlovens § 78 stridende Opfattelse, at Landsretspræsidenten skulde være Foresat for de Byog Herredsdommere, der har deres Embedsomraade indenfor Vedkommendes Landsretskrets' Omraade. Det vilde være en urigtig og misforstaaet Overførelse paa Domstolene af de Regler,
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 171
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 171der gælder indenfor Forvaltningen. Gjorde man noget saadant, var Domstolene først rigtig kommet i Afhængighed. Men saadan er det heldigvis heller ikke. Medens en overordnet administrativ Myndighed, der gennem Dagspressen eller paa anden Maade hører om en af den underordnede Myndighed truffen Afgørelse, kan begære sig Sagen forelagt af egen Drift og eventuelt omgøre den trufne Beslutning, gælder noget saadant ikke indenfor Domstolene. Her kan Appelretten kun faa med Sagen at gøre, hvis den faar den forelagt af rette Vedkommende, det vil sige af en af Sagens dertil beføjede Parter. Og det samme gælder Besværinger over en Dommers Adfærd under Sagen.
 Det mest pregnante Udtryk for den enkelte Dommers Frigjorthed for Foresatte og deslige finder vi — jeg er fristet til at sige naturligvis — i England, hvor forøvrigt Dommernes hele Stilling, deres Udnævnelse, deres Anseelse og Uafhængighed, udelukkende hviler paa en aarhundredgammel Tradition. En engelsk Dommer kan ikke drages til Ansvar — civilretligt eller strafferetligt — »for anything done or said by him in his judicial capacity — even if malicious or in bad faith«. Hos Wade & Phillips siges det ligeud, at det er bedre, at Privatpersoner lider Uret, end at Dommere skulde blive paavirket — selv i den mindste Grad — af Frygt for Konsekvenserne. Derfor siges det ogsaa om den engelske Dommer, at han »is enabled to regard with indifference alike the smiles and the frowns of the highest ministers of the crown«. Dette sidste har iøvrigt en ikke ringe Forbindelse med den engelske Dommerstands Rekrutering og dermed den enkelte Dommers Udnævnelse, hvorom senere.
 Jeg skynder mig at indføje, at den engelske Dommers almindelige Placering i Samfundet selvfølgelig ikke er Idealet eller Maalet for


text:
denne Undersøgelse. Det vilde slet ikke være stemmende med dansk Folkekarakter, ligesom jeg selv finder det aldeles paa sin Plads, at den private Person, der føler sig krænket af en Dommer i Udøvelsen af hans Gerning, har et Sted, hvortil han — men paa den anden Side ogsaa kun han — kan indgive sin Klage eller Besværing.
 Disse Bemærkninger vil jeg sluttelig sammenfatte derhen, at en dansk Dommer ikke har nogen »Foresat« i den Forstand, som det kendes indenfor Administrationen, og at det er overladt udelukkende til den, der føler sig krænket af en Dommer, eller finder hans Dom urigtig, at gaa til de Instanser, der er indsat til
 172 HARALD PETERSENat raade Bod herpaa. Det vil sige Klageretten, Retspræsidenten eller vedkommande Appelret.
 Det er mærkeligt, at der skal hengaa saa mange Aar, inden man kommer til et Resultat angaaende Domstolenes Uafhængighed af Administrationen. Oprindelig — i 1849 — lod det sig forøvrigt ikke gøre, fordi der slet ikke dengang fandtes uafhængige Domstole bortset fra Overretterne og Højesteret, medens Domstolenes store Gros, By- og Herredsretterne, var kædet sammen med Politi og Anklagemyndighed lige indtil 1. Oktober 1919, da Retsplejeloven traadte i Kraft.
 I Henseende til Selvstændighed har den danske Folkekirke haft ganske anderledes Medbør end Domstolene, og Folkekirken er dog ikke nogen selvstændig Statsmyndighed, saaledes som det saa stort fastslaas om Domstolene ved Grundlovens § 2 (nu § 3). Allerede i 1922 fik Folkekirken sin egen Forfatning og dermed sin egen Selvstændighed.
 Jeg vil saa gaa over til at omtale de Forsøg, der har været i andre Lande paa at gøre Domstolene uafhængige.1
 I Norge gjaldt der fra 1818 og indtil 1885 den Regel, at Norges Højesteret blev suppleret paa tilnærmelsesvis samme Maade, som Tilfældet nu er i Danmark, nemlig saaledes, at Aspiranten gennem forskellige Prøvevoteringer skulde godkendes af Retten, der saaledes paa en vis Maade kunde siges at være selvsupplerende. I 1884 havde den norske Højesteret imidlertid efter Behandlingen af en Rigsretssag en Uoverensstemmelse med Stortinget, der som Svar paa Højesterets Stilling i Rigsretssagen kort og godt afskaffede Prøvevoteringerne med den Begrundelse, at en Mand i den Alder, hvor han søgte ind i Højesteret, havde aflagt tilstrækkeligt mange Eksaminer, og at den Ansøger, der blev indstillet af Regeringen, som havde Stortingets Tillid, maatte være tilstrækkelig god, ogsaa for Retten. Siden 1885 udnævnes alle Dommere i Norge som enhver anden Tjenestemand.
 1 Oplysningerne om Tilstanden i fremmede Lande paa det omhandlede Omraade har jeg tilladt mig at hente fra et Foredrag om Retspleje og Forvaltning, som daværende Højesteretsdommer, nu Justitiarius Terje Wold holdt i 1954 paa Den norske Dommerforenings Aarsmøde (se Medlemsblad for Den norske Dommerforening Nr. 166 — November 1954) samt fra et Foredrag holdt af Samme paa Foreningens Aarsmøde i Sommer om Domstolenes Deltagelse i Justitsforvaltningen, og som Højesteretsjustitiarius velvilligst har stillet til min Disposition. Endvidere er jeg Højesteretsdommer Axel Heiberg, Oslo, Tak skyldig for forskellige Oplysninger angaaende norsk Retspleje.
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 173
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 173 I Sverige bekendtgøres Ledigheden af en Stilling som Borgmästare eller


text:
som Häradshövding af Hovrätten, og et Kollegium bestaaende af Högsta Domstolens ordförande og de seks Hovrättspræsidenter jämte Stadsdomarföreningens och Häradshövdingeföreningens ordförande giver Indstilling i Almindelighed om tre, der bør komme i Betragtning i den angivne Rækkefølge. Hovrätternes Dommere, Revisionssekreterare i Højesteret og Tingdommerne udnævnes af Regeringen. Højesterets Dommere udnævnes ligeledes af Regeringen. Man søger ikke, og Højesteret tager intet Initiativ. Det er Justitsministeren, der skal finde en efter hans Mening egnet Person. Sagen behandles derefter af Regeringen og derpaa i Højesteret, hvor Justitsministeren kommer tilstede og oplyser sin Kandidat.
 I Finland udnævner Högsta Domstolen alle Dommere i første Instans paa Landet efter Indstilling af 3 fra vedkommende Hovrätt, der ogsaa bekendtgør Ledigheden. Raadhusrätterne besættes efter samme Regler som i Sverige, men selve Udnævnelsen sker af Raadmænd af Lensstyrelsen, men af Borgmestre af Højesteret. Hovrättsdommere udnævnes af Finlands Præsident efter Indstilling af tre Ansøgere fra vedkommende Hovrätt, og efter at Højesteret er hørt. Præsidenten er bundet til at tage en af de tre indstillede. Højesterets Dommere udnævnes af Præsidenten efter Indstilling af en enkelt fra Rettens Side. Præsidenten er ikke bundet af Indstillingen, men vælger normalt den indstillede.
 I Frankrig, der som bekendt har megen politisk Infiltration ved Embedsudnævnelser, udnævntes Dommerne tidligere af Justitsministeren. Ved Grundloven af 1946 gik Udnævnelsen over til Republikkens Præsident efter Indstilling fra et særskilt Raad, som ogsaa har Disciplinærmyndighed og skal overvaage Domstolenes Uafhængighed og deres Administration (Le conseil supérieur de la magistrature). Formand for Raadet er Republikkens Præsident, medens Justitsministeren er Viceformand, hvortil kommer 12 ordinære Medlemmer. Seks af disse Medlemmer vælges af Nationalforsamlingen udenfor dens egne Medlemmer. 4 Medlemmer vælges som Repræsentanter for de forskellige Kategorier af Dommere, og 2 Medlemmer udnævnes af Præsidenten uden om Nationalforsamlingen og Dommerstanden, men de paagældende skal have juridisk Uddannelse og Beskæftigelse. Man kan just ikke sige, at den franske Dommerstand paa den Maade er blevet befriet for politisk Indblanding eller har op-
 174 HARALD PETERSENnaaet en virkelig Selvstændighed, men ikke desto mindre siges det, at Reformen har afhjulpet den hidtil store Mangel paa Objektivitet ved Dommerudnævnelser.
 I Italien bestaar der siden 1958 et saakaldt øverste Dommerraad, der foretager Udnævnelser og Forflyttelser af Dommere. Dommerraadet har 23 Medlemmer, hvoraf 15 er Dommere. De øvrige er Jurister valgt af Parlamentet. Justitsministeren er ikke Medlem, men han har Forslagsret. Samtidig er det tillagt et Udvalg af det øverste Dommerraad paa 7 Medlemmer at udøve Disciplinærmyndigheden.
 Vesttyskland fik 1. Juli 1962 en Dommerlov (Deutsches Richtergesetz), der ligesom i Italien indfører et øverste Dommerraad, der deltager i Udnævnelser og har Tilsynet med Domstolenes Virksomhed.
 I England rekrutteres Dommerstanden paa en ganske særlig Maade, nemlig ved Udnævnelse af de barristers til Dommere, som har gjort sig særlig kendte gennem deres Procedure og Behandling af de dem betroede Sager. Denne særlige Form for Rekruttering synes gennem Aarhundreder at have dannet et Værn og en Sikkerhed for Dommernes Uafhængighed, hvortil kommer den særlige Ærbødighed og Agtelse, der i England hersker for Dommerstanden og den Immunitet, som Dommerne er omgivet med i dette Land, og som


text:
jeg har omtalt ovenfor.
 Herefter gaar jeg over til at behandle det Spørgsmaal, hvilke Forandringer man herhjemme burde gennemføre for at skabe Domstolenes virkelige Uafhængighed af Administrationen og dermed sikre Befolkningen Følelsen af, at den har et Værn mod Misbrug og Overgreb, som er saa ønskeligt, ikke mindst i vore Dage, hvor mange Mennesker er saa nærtagende og mener, at de bliver udsat for Misbrug, og at Værnene herimod, som Forholdene nu er, ikke er tilstrækkelige.
 Jeg skal herved bemærke, at efter min Mening ligger der ikke saa stor Fare for Misbrug ved Udnævnelsen af en Dommer til By- eller Herredsret, naar der er Spørgsmaal om Dommerens første Udnævnelse. Den største Fare ligger efter min Mening mere efter Udnævnelsen, hvor en Dommer, der ønsker ad Aare at opnaa et bedre Embede, let kan forledes til at gaa den almægtige Ministers Ærinder. Dette kunde selvfølgelig undgaas ved at indføre en Regel om, at en Dommer, der har faaet et Dommerembede, ikke kan forflyttes, men bliver siddende i dette Em-
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 175
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 175bede til sin Død eller sin Afgang. En saadan Regel vilde imidlertid være temmelig haard overfor den Mand, der har faa et etfjerntliggende mindre Embede, og maatte i hvert Fald forudsætte, at Dommerlønningerne blev gjort væsentligt større, end de er nu i Øjeblikket, hvor man endog har Dommere til en særlig billig Betaling i visse Retskredse. Hvis ikke Betalingen samtidig blev sat klækkeligt i Vejret, vilde det med en saadan Regel blive vanskeligt at faa kvalificerede Ansøgere til de fjerneste Embeder, der i hvert Fald maatte være indstillet paa til Stadighed at faa de ringest kvalificerede.
 Hvis jeg nu skulde foreslaa en Udvej, hvorved Domstolenes Uafhængighed sikredes, vil jeg, som jeg allerede foran har antydet, ikke gaa den Vej, som den nu siddende Administration synes at have fundet paa sin Plads, nemlig at indføre, hvad jeg vilde kalde for et Præsidentvælde. Noget saadant vilde efter min Mening være at ende i den anden Grøft, som tilmed synes endnu dybere end den, vi har nu. Ministeren sidder dog for manges Vedkommende temmelig langt borte og i utilnærmelig Majestæt. Præsidenten er langt nærmere.
 Jeg vil heller ikke efterligne en af de udenlandske Ordninger, for hvilke der foran er gjort rede. For det første er de fleste alt for omstændelige og uensartede og lidet stemmende med dansk Tradition. Og for det andet faar de fleste af dem mig til at tænke paa Jens Baggesens Ord fra 1786 i En ny og sandfærdig Historie om Oprindelsen til Bog-Censuren: »Naturam furca pellas ex — Hun kommer dog igen den Hex«. De paagældende Ordninger har sikkert haft den bedste Hensigt til at fordrive Administrationen fra Justitsforvaltningen, men paa en eller anden Maade slipper den ad en Bagdør ind og giver sit Besyv med.
 Mit Forslag til en Nyordning er, at der gennem dertil sigtende Bestemmelser i Retsplej eloven bliver givet den danske Dommerstand en egentlig Forfatning, saaledes at Standen som Helhed og ikke blot enkelte Kategorier faar en afgørende Indflydelse paa


text:
saavel Udnævnelser som paa Forflyttelser. Ved Retsplejeloven har man givet detaillerede Regler om Domstolenes Organisation udadtil, det vil sige Instansfølgen, men man har ganske glemt at give dem den indre Organisation, som Grundlovens § 2 — nu § 3 — utvivlsomt forudsætter ved at betegne Domstolene som en selvstændig Statsmagt.
 Det er klart, at en saadan indre Organisation ikke kunde være
 176 HARALD PETERSENgivet i 1849 eller i Tiden derefter, hvor en stor Del af Dommerstanden var filtret sammen med administrative Embeder og Funktioner. Som Følge deraf var Grundlovens Regler om Domstolenes tilsyneladende Uafhængighed nærmest kun at betragte som Løfteparagraffer. Men ved Retsplejeloven af 1916 kunde man, da Domstolene blev fuldt adskilt fra Administrationen, have gennemført Reformen, og at man ikke gjorde det, synes saa meget mere uforstaaeligt, som man dengang organiserede Skrankens anden Side, nemlig Sagførerstanden, som man etablerede som et samlet Sagførersamfund, der fik sin egen selvstændige Ledelse, (Sagførerradet), en vidtstrakt Disciplinærmyndighed (Sagførernævnet) og en vidtstrakt Indflydelse paa Standens Supplering, idet Justitsministeriet indhenter Erklæring fra Raadet, før der meddeles en Aspirant Bestilling som Sagfører (nu Advokat).
 Min Tanke er, at den danske Dommerstand uden nogen Undtagelse samles i et Dommersamfund, der ligesom Sagførerstanden faar sin egen Ledelse i et Dommerraad, medens et Dommernævn skulde varetage Tilsynet og Disciplinen indenfor Standen, saaledes at man paa disse Omraader kunde blive befriet saavel for Retsplejelovens § 48 som for Klagerettens Optræden i Tilfælde, hvor Klager over en Dommer bliver indbragt for denne lidt besynderlige Ret, der kun kan ses som et Brud paa Grundsætningen om Domstolenes Enhed.
 Dommersamfundet skulde holde i hvert fald et aarligt Møde, hvortil samtlige Standens Medlemmer skulde indkaldes for der at vælge Dommerraadets og Nævnets Medlemmer. Raadet skulde formentlig have et Antal paa 9 Medlemmer incl. Formanden, medens 3 eller maaske 5 Medlemmer til Nævnet maatte være tilstrækkeligt. Raadet skulde bestaa af Repræsentanter for alle Dommerstandens forskellige Kategorier, men jeg skal ikke her udtale mig om, hvor mange der skulde tages fra hver enkelt Kategori. Formanden skulde formentlig vælges særskilt og de øvrige Medlemmer for sig. Nævnsmedlemmerne skulde kunne vælges frit, uden at det var nødvendigt at fastlægge, fra hvilke Kategorier de burde tages, og saaledes, at Nævnet selv valgte sin Formand. For Nævnet burde der i hvert Fald tillige vælges to eller tre Suppleanter, idet det jo let kunde tænkes, at et Medlem havde Forfald, ligesom Vedkommende selv kunde være anklaget. Det kunde ogsaa ordnes saaledes, at de 3 Nævnsmedlemmer valgtes
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 177
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 177med en fra Højesteret, en fra de to Landsretter samt Sø- og Handelsretten, og en fra By- og Herredsdommernes Kreds (herunder Københavns Byret).
 Funktionstiden for Medlemmerne af Raadet burde være tidsbegrænset, og det samme gælder Formanden, saaledes at en Trediedel af det samlede Raad afgik hvert tredie Aar. Herved undgaas, at et enkelt Medlem kan komme til at sidde saa længe, at man ved Udnævnelser kunde forledes til at regne med ham (og derfor søge at vinde ham for sin Sag).
 Nævnets Opgaver siger sig selv, og for


text:
Nævnets Vedkommende kunde Funktionstiden udmærket være længere end for Raadsmedlemmerne. 6 Aar kunde formentlig være passende, saaledes at et Medlem afgik hvert andet Aar.
 Raadets Opgaver skulde i det væsentlige ligge paa det Omraade, der vedrører Besættelse af Dommerembeder, herunder Forflyttelser. Det er ikke min Mening at ville gøre Domstolene til en Stat i Staten, og derfor mener jeg, at Opslag af en Stilling, som hidtil burde ske gennem Justitsministeriet, dog at Opslaget fik Overskriften »Domstolene. Ledig Stilling«, og ikke som nu »Ledig Stilling under Justitsministeriet«. Denne Reform burde Ministeriet forøvrigt snarest gennemføre.
 Naar Ansøgningsfristen var udløbet, skulde Ministeriet sende samtlige Ansøgninger til Raadet, der skulde gennemgaa Ansøgningerne og derefter afgive sin Indstilling til Justitsministeren, saaledes at man til dennes frie Valg indstillede tre Kandidater, idet Rækkefølgen af disse skulde angive det Antal Stemmer, som den paagældende havde opnaaet indenfor Raadets Medlemmer. Da jeg som sagt ikke er ude for at skabe en Stat i Staten, mener jeg ikke, at Justitsministeren, saaledes som Tilfældet er for Kirkeministerens Vedkommende, skulde være bundet til at vælge den, som havde opnaaet de fleste Stemmer indenfor Raadet og altsaa var indstillet som Nr. 1, selv om jeg ikke tvivler om, at denne normalt vil blive den foretrukne. Saafremt der til en Stilling ikke har meldt sig 3 Ansøgere eller derover, eller hvis nogle af Ansøgerne ikke kunde anses for kvalificerede, maatte Raadet selvfølgelig indskrænke sig til at indstille det mindre Antal, der er for Haanden. Det er i det Hele selvfølgelig en Forudsætning, at Raadet ved at indstille en Person anser denne for at være kvalificeret til et Dommerembede, og skulde det usædvanlige fremkomme, at der ikke skønnes at være 3 kvalificerede Ansøgere,
 12—653005. Svensk Juristtidning 1965
 178 HARALD PETERSENeller et mindre Antal, maa Raadet naturligvis oplyse dette som Begrundelse for, at der ikke indstilles et større Antal end for Eksempel een eller to, og i disse Tilfælde maa Ministerens Valg selvfølgelig være begrænset til dette Antal.
 Disse Bemærkninger gælder rent umiddelbart for Besættelse for By- og Herredsdommerembederne, herunder Københavns Byret. Men da der maa være en vis Ensartethed, forekommer det mig, at det samme maa gælde for de kollegiale Retter, idet Raadet dog, naar det drejer sig om en saadan, forinden sin Indstilling bør høre vedkommende Rets Præsident, med mindre man vil anse Retten tilstrækkeligt dækket i saa Henseende gennem den eller de Repræsentanter, som vedkommende Ret har i Dommerraadet. For Byrettens og Landsretternes Vedkommende vilde det efter min Mening være tilstrækkeligt, om der til Justitsministeren af Raadet blev indstillet to Ansøgere, medens der til Højesteret samt til Stillingerne som Præsident for Københavns Byret eller for en af Landsretterne eller som Præsident eller Vicepræsident i Sø- og Handelsretten kun burde blive Tale om Indstilling af een Ansøger, for Højesterets Vedkommende den, som Retten havde givet sin Tilslutning. I de allerfleste Tilfælde vil der til disse Stillinger — selv om de nu opslaas ledige — kun være een Ansøger.
 Om Raadets og Nævnets Virksomhed og Forretningsgang maa der nødvendigvis gives forskellige instruktoriske Bestemmelser. Jeg


text:
mener ikke, at der i saa Henseende er Brug for mere, end hvad der godt kan fastsættes i nogle faa Paragraffer i Retsplejeloven. Foretrækker man imidlertid en særskilt Vedtægt, maa denne formentlig vedtages paa Dommersamfundets første Møde, hvor ogsaa de første Medlemmer til de respektive Organer vælges, hvorefter det vedtagne maa indsendes til Justitsministeren, for at denne kan søge kongelig Konfirmation paa Vedtægten.
 Med et Apparat som det anførte er der selvfølgelig forbundet forskellige Udgifter. Sagførersamfundet bærer selv sine Udgifter gennem dets Aarskontingent, som enhver praktiserende Sagfører skal betale. Der er jo den Forskel mellem Dommere og Sagførere, at den sidstnævnte driver Forretning og benytter sit Medlemskab til derpaa at tjene Penge, hvad den førstnævnte ikke gør, og det vil derfor være rimeligt, at Udgifterne betales af Statskassen, saaledes at Udlæget sker over vedkommende Dommeres
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 179
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 179Kontorhold, for de kollegiale Retters Vedkommende gennem Justitskontoret.
 Sluttelig skal jeg om min Behandling af det paagældende Spørgsmaal bemærke, at hvad jeg har anført er en ren og skær Skitse, en Ramme for mine Tanker, og der er intet som helst endeligt sagt angaaende Navnet paa Dommersamfundets executive Organer eller Antallet af disses Medlemmer m. m.
 Herefter gaar jeg over til en Omtale af det andet af mig anførte Emne, nemlig Domsmagtens Adgang til overfor den lovgivende Magt at forhandle om sine Kaar og Vilkaar, herunder Standens lønningsmæssige Placering og Aflønning.
 Man kan vist herom sige, at vi i Øjeblikket i denne Henseende er stillet saa ringe, som overhovedet tænkeligt. Vi har overhovedet ingen Selvstændighed, men er af Finansministeriet puttet ind i en Organisation, der kaldes for Samraadet, og da hele Dommerstanden kun bestaar af godt 200 Personer, siger det sig selv, at vi aldeles drukner indenfor en saadan Organisation, og hvad nytter det saa, at vi ifølge Grundloven er en selvstændig Statsmyndighed?
 Domstolene bør som selvstændig Statsmagt ifølge Grundloven have sin særlige Lønningslov. Folketinget har sine Forhold ordnet ved særlig Lov, og da ogsaa Administration og Domstole ifølge Grundloven er adskilt, synes det rent logisk at maatte blive Resultatet, at de ogsaa har hver sin Lønningslov.
 Domstolene maa endvidere have Krav paa at have en direkte Kontakt med Folketinget i lønningsmæssig Henseende, saaledes at Domstolene ikke, naar man har Ønsker, skal staa med Hatten i Haanden overfor Administrationen og bede om, at denne allernaadigst vil laane os Øre og saaledes, at det ganske afhænger af Administrationens Forgodtbefindende, om vore Krav bliver befordret videre til Folketinget til endelig Afgørelse.
 Paa dette Omraade er Norge kommet et omend meget lille Hestehoved forud for os. Den 1. Juni 1962 henvendte den norske Højesteret ved sin Justitiarius sig til Stortingets Præsidentskab med et Ønske om, at Højesteretsdommernes Lønninger fastsættes ved særlig Vedtagelse i Stortinget, og ikke sammen med de sædvanlige Lønrevisioner for Statens Embeds- og Tjenestemænd. Denne Skrivelse førte til en Henvendelse af 2. Juni 1962 fra Stortingets Præsidentskab til Stortinget, hvori det blandt andet siges, at i 1955 blev Stillingerne som Statsminister og Statsraad taget
 180 HARALD PETERSENud af Lønningsregulativet


text:
og overladt til direkte Indstilling til Stortinget fra dettes Præsidentskab, og Præsidentskabet har nu eenstemmigt fundet det rigtigst, at ogsaa Højesteretsdommernes Lønninger fremtidig fremmes overfor Stortinget paa samme Maade som for Regeringens Medlemmer og for Stortingsrepræsentanterne.
 Hvis vi herhjemme skulde have en tilsvarende Ordning, burde den formentlig gennemføres paa den Maade, at der indenfor Folketinget nedsattes et permanent Udvalg til Behandling af Domstolenes Forhold, til hvilket Dommerstanden ved sin foran anførte Styrelse kunde rette sine Henvendelser. Hvor meget der vilde blive opnaaet herved i Realiteter, er selvfølgelig et andet Spørgsmaal, idet jeg gaar ud fra, at det omtalte permanente Folketingsudvalg, naar der fremkom Henvendelser fra Domstolsorganisationernes Side, vilde tage Samraad med Finansministeren, og denne vilde igen forhandle med sine Embedsmænd og med Lønningsraadet for at høre disses Meninger. Man vilde imidlertid opnaa det, at vi var sikre paa, at vore Henvendelser kom Folketinget for Øre, og ikke blot, som det sker nutildags, bliver henlagt i Justitsministeriet eller i næste Instans i Finansministeriet, uden at Folketinget hører det mindste til de fremsatte Ønsker. Vi vilde da vide, at vore Krav er blevet forelagt for Lovgivningsmagten, og naar Kravene ikke har kunnet imødekommes, er det Lovgivningsmagten, der har haft det endelige Ord og ikke Administrationen. I den Tid, hvor jeg har siddet som Formand for Dommerforeningen, og har været med til at formulere vore Ønsker, har jeg i hvert Fald en Gang oplevet, at et Folketingsudvalg var blevet gjort bekendt med, at der om et af de Spørgsmaal, der blev behandlet af Udvalget, forelaa en Indstilling fra Dommerside, hvilken Indstilling imidlertid var blevet tilbageholdt af Finansministeren, fordi den aabenbart ikke har passet med hans Cirkler. Udvalget anmodede Finansministeriet om at faa tilsendt den paagældende Indstilling, og da Udvalget fik den, fulgte Udvalget Dommerforeningens Indstilling i enhver Henseende. Jeg skal tilføje, at det er mig aldeles ubekendt, hvorledes Udvalget var blevet bekendt med Eksistensen af den tilbageholdte Indstilling. Der blev i hvert Fald ikke begaaet Indiscretioner fra Foreningens eller dennes Bestyrelses Side.
 Som jeg sagde før, er det kun et meget lille Hestehoved, at Norge er forud for os. Jeg mener hermed, at hvis vi hos os skal
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 181
 OM DOMSTOLENES UAFHÆNGIGHED 181have indført en tilsvarende Ordning, saa bør den ikke blot ske for Højesterets Kreds. At gøre det for Højesteret alene er at bygge paa en Fiktion om, at naar Højesteret er frigjort, saa er dermed hele Domstolekredsen fri og uafhængig. Den er dernæst i allerhøjeste Grad udemokratisk. Med dette sidste mener jeg, at der for Højesteret — jeg taler i det væsentlige alene om Civilretsplejen — kommer kun de største Sager, altsaa Sager fra Rigmænd, Skibsrederier, store Forsikringsselskaber og andre store Aktieselskaber. Den lille Mand naar som Regel ikke længere end til første Instans; det vil sige By- og Herredsretten, hvorfra han har Muligheden for Appel til Landsretten. Højesteret er han normalt afskaaret fra, og undersøger man Antallet af de Sager, der bliver behandlet ved By- och Herredsret, og sammenlægger man de enkelte Sagers Beløb, vil man se,


text:
at By- och Herredsretterne behandler Sager, der baade i Tal og i Vægt langt overstiger Værdien af de Sager, der behandles ved Landsret og Højesteret. Der behandles for Eksempel i den Retskreds, som jeg har Ansvaret for, aarligt cirka 6.000 Gældssager, og sætter man gennemsnitlig Værdien i hver Sag blot til 500 Kr., vil det sige, at disse Sager tilsammen har en Vægt paa 3 Mill. Kroner, og gør man op for det samlede Land, maa man nødvendigvis komme til endog meget store Beløb, der afgøres af By- och Herredsret (herunder naturligvis medregnet Københavns Byret).
 Almindelige demokratiske Synspunkter maa derfor føre til, at den lønningsmæssige Beskyttelse af Dommerne ikke som i Norge bør begrænses til Rigets Højesteret, men ogsaa og langt snarere maa udstrækkes til Landsretterne og til By- og Herredsretterne, hvis man virkelig tilsigter at give Domstolene Selvstændighed og dermed sikkerhed i Sindet for den lille Mand, der ser sine Rettigheder beskyttet igennem Domstolene.
 Naar jeg som Afslutning paa dette Foredrag skal karakterisere de Tilstande, der siden Grundloven af 1849 har været med Hensyn til Dommerudnævnelser og Forflyttelser, vil jeg karakterisere Perioden indtil for ganske nylig, herunder altsaa den korte Periode, i hvilken jeg havde den Ære at fungere som Justitsminister, som den rene Enevælde fra Justitsministerens (Justitsministeriets) Side, ganske som paa højsalig Kong Frederik den VI's Tid. Derefter er man for ikke ret længe siden naaet til de Tilstande, der herskede inden for de politiske Forhold paa Kong Christian den VIII's Tid, hvor man fik indført de raadgivende
 182 HARALD PETERSENProvinsialstænder, alias vore Retspræsidenter, der nu faar Lejlighed til at ytre sig, men hvis Ytringer ikke efterleves, hvis de ikke stemmer overens med Ministerens egen Opfattelse, saaledes som man fornylig har set det. Det Forslag, som jeg har gjort mig til Talsmand for, vil jeg karakterisere som Indførelse af en fri Forfatning efter demokratiske Principer, hvorved Domstolene endelig opnaar den Selvstændighed og virkelige Uafhængighed af Administrationen, som utvivlsomt er Hensigten med § 2 i Grundloven af 1849 og de senere dertil svarende Bestemmelser i de yngre Grundlove, herunder § 3 i Grundloven af 1953.
 Som det fremgaar af den foranstaaende Gennemgang af Tilstanden i andre Lande ses det, at Norge og Danmark efterhaanden næsten er de eneste blandt de saakaldte Retsstater i Europa, som ikke har indført en hel eller delvis Frigørelse af Domstolene. Der bør derfor snarest ske noget, men man bør ikke indføre et System med et Præsidentvælde og med Udelukkelse af de øvrige Dommere, heriblandt navnlig af By- og Herredsdommerne, der i Virkeligheden er Grundstammen i vort Domstolssystem. Det vilde være urigtigt, uretfærdigt og lidet stemmende med dansk Opfattelse, om de skulde udelukkes. Det er dem, der i det væsentlige finder frem til de senere Aspiranter til Dommerstillingerne, det er dem, der opdrager Aspiranterne. Det er de gode nok til, og det vilde derfor være ganske uforstaaeligt, om de skulde udelukkes fra Deltagelse i den endelige Udvælgelse.
 SvJT 1965 s. 169


text:
SkatteMail 2015, uge 14
 Forside | Afgørelser uden SKM-nr | Prøveabonnement | Om SkatteMail | Kontakt os | SkatteMails
 Kære LæserDenne uges SkatteMail er ikke så omfattende pga. Påsken. Den indeholder dog nogle domme fra Højesteret, bla. en dom, hvor en holdingselskabsstruktur som led i forberedelsen af et generationsskifte ikke blev anerkendt som skattefri på grund af selvfinansieringskravet. Hovedaktionæren havde stævnet sin revisor i samme sag. Retten fandt, at revisor havde handlet erstatningspådragende ved ikke at have været opmærksom på det dagældende selvfinansieringsforbud i aktieselskabslovgivningen.Med venlig hilsenFlemming L. Bach
 IndholdArtikler og interessante linksÆndringsbekendtgørelse om udvidelse af årsopgørelsesordningenStyresignal til fastlæggelse af praksis vedrørende muligheden for at succedere i ikke fratrukne, faktisk afholdte istandsættelsesudgifter til en fredet bygningStyresignal om genoptagelse af ansættelser som følge af forkert beregnet beskæftigelsesfradrag for 2004 – 2012Høring vedr. styresignal om gentagelse af genbeskatning af udenlandske filialerNyt om social sikring for forretningsrejsendeDommeSkattefri aktieombytning - tilbagekaldelse - skatteunddragelse - skatteundgåelse - revisoransvarNyt fra domstol.dkNye straffesagerIkke offentliggjorte kendelserNyt fra EUNyt fra andre lande og organisationerSkatteverket, SverigeBundesministerium der Finanzen, TysklandSkatteetaten, NorgeVERO Skat, FinlandforeignHogstadomstolen, SverigeSkatteetaten, NorgeWorld Trade Organization (WTO)Nyt fra SKATNye vejledninger mv.LovstofNyt fra LovtidendeNyt fra FolketingetNye dokumenter vedrørende lovforslagNye dokumenter vedrørende almindelig del Artikler og interessante linksFSR - danske revisorerÆndringsbekendtgørelse om udvidelse af årsopgørelsesordningenFSR har for nærværende ikke kommentarer hertil.FSR - danske revisorerStyresignal til fastlæggelse af praksis vedrørende muligheden for at succedere i ikke fratrukne, faktisk afholdte istandsættelsesudgifter til en fredet bygningFSR har for nærværende ikke kommentarer hertil.FSR - danske revisorerStyresignal om genoptagelse af ansættelser som følge af forkert beregnet beskæftigelsesfradrag for 2004 – 2012FSR har for nærværende ikke kommentarer hertil.FSR - danske revisorerHøring vedr. styresignal om gentagelse af genbeskatning af udenlandske filialerGenerelt opfordres der til, at udkastet til styresignal på flere punkter præciseres for, at undgå misforståelser i forhold til muligheden for genoptagelse og de skattemæssige konsekvenser, der vil være forbundet hermed.FSR antager endvidere, at styresignalet vil blive fulgt op af en ændring af den EU-stridige lovgivning, herunder at reglerne om skyggesambeskatning i lov nr. 426 af 6. juni 2005 ændres med henblik på at bringe reglerne i overensstemmelse med principperne i EU-domstolens afgørelse i sag C-48/13, Nordea Bank Danmark A/S. I forlængelse heraf bedes SKAT bekræfte at selskaber, der i dag er omfattet af reglerne om skyggesambeskatning, indtil der fremsættes et lovforslag, ikke omfattes af reglerne om fuld genbeskatning ved koncerninterne overdragelser.I udkast til styresignal er det angivet i afsnit 1, at styresignalet fastsætter krav til den dokumentation, der skal ledsage en anmodning om genoptagelse. Afsnit 5.3 synes dog ikke at være fyldestgørende i forhold til klarlæggelse af dokumentationskravet, hvorfor SKAT bedes præcisere, hvilken dokumentation, SKAT skal modtage for at kunne behandle en anmodning om genoptagelse i henhold til styresignalet.I udkastets afsnit 5 angiver SKAT styresignalets betydning for genbeskatning vedrørende udenlandske datterselskaber. FSR er helt uforstående over for denne argumentation og beder SKAT nærmere redegøre for den EU-retlige analyse, der ligger til grund for denne indskrænkning af styresignalets anvendelsesområde. FSR mener ikke, at SKATs argument om, at genbeskatning vedrørende udenlandske datterselskaber ikke skulle være udtryk for en skattemæssige forskelsbehandling


text: af danske selskaber, der ejer henholdsvis danske og udenlandske datterselskaber, er korrekt.Genbeskatning vedrørende udenlandske datterselskaber svarer efter FSRs opfattelse i øvrigt til den skattemæssige behandling af et dansk selskab, der genbeskattes efter reglerne om skyggesambeskatning af udenlandske faste driftssteder. FSR mener derfor, at principperne for genbeskatning i sag C-48/13, Nordea Bank Danmark, fuldt ud kan overføres til genbeskatning vedrørende underskud fra udenlandske datterselskaber, og opfordrer til, at styresignalets anvendelsesområde udvides til også at omfatte genbeskatning vedrørende udenlandske datterselskaber.PriceWaterhouseCoopersNyt om social sikring for forretningsrejsendeEn ny sag ved EU-domstolen kan skabe vanskeligheder for din virksomheds forretningsrejsende i form af betaling af bidrag til arbejdslandene. Medarbejderne kan samtidig miste retten til fx arbejdsløshedsforsikring. Det er derfor mere end nogensinde vigtigt, at du har A1-dokumentationen for social sikring på plads.Indholdsfortegnelse Nye afgørelser mv. offentliggjort af SKATDom: Skattefri aktieombytning - tilbagekaldelse - skatteunddragelse - skatteundgåelse - revisoransvarSKM2015.226.HRVedrører: Aktieavancebeskatningsloven § 13, stk. 1 og 2 (dagældende). Aktieselskabsloven § 115, stk. 2 (dagældende)Højesteret fastslog, at etablering af en holdingselskabsstruktur som led i forberedelsen af et generationsskifte som udgangspunkt udgør en forretningsmæssig begrundelse, der opfylder betingelserne for, at der kan gives tilladelse til skattefri aktieombytning, men at skattefriheden ikke kunne opnås ved en konstruktion, hvor der som led i det planlagte generationsskifte skete en aktietegning, der var finansieret i strid med en central, ufravigelig og strafbelagt selskabsretlig lovbestemmelse om forbud mod selvfinansiering. En sådan konstruktion må anses for at have som sit hovedformål eller som et af sine hovedformål at unddrage kapitalgevinstbeskatning. Skattemyndighederne havde derfor været berettiget til at tilbagekalde tilladelsen efter at være blevet bekendt med den ulovlige selvfinansiering.Hovedaktionæren havde stævnet sin revisor i samme sag. Landsretten fandt, at revisor havde handlet erstatningspådragende ved ikke at have været opmærksom på det dagældende selvfinansieringsforbud i aktieselskabslovgivningen. Dette måtte betegnes som en klar og ansvarspådragende fejl. Erstatning blev fastsat skønsmæssigt, jf. UfR 2007, 1104 H. Højesteret tiltrådte landsrettens afgørelse af erstatningsansvaret med den tilføjelse, at der skulle betales procesrente fra den 13. oktober 2009.Indholdsfortegnelse Nyt fra domstol.dkFærøsk aktieafståelse beskattet som udbytteAktionærerne i et færøsk holdingselskab, Holdingselskab 1, solgte i 2005 alle deres aktier i holdingselskabet til et nyetableret holdingselskab, Holdingselskab 2, som de ejede med samme ejerandele som i Holdingselskab 1. Af købesummen på 250 mio. kr. blev 97,5 mio. kr. indskudt i Holdingselskab 2 som apportindskud, og af de resterende 152,5 mio. kr. blev 55 mio. kr. betalt kontant i 2005, og der blev indgået en låneaftale om de resterende 97,5 mio. kr., som skulle afdrages over 10 år. Den kontante udbetaling på 55 mio. kr. blev finansieret ved et banklån på 40 mio. kr. og ved et lån fra Holdingselskab 1 på 15 mio. kr. I 2006 blev det besluttet at fusionere Holdingselskab 1 og Holdingselskab 2 med virkning fra 1. januar 2006 med førstnævnte selskab som det fortsættende selskab, hvorefter aktionærerne på ny ejede samme andel i Holdingselskab 1 som tidligere.Den færøske skattemyndighed, TAKS, var af den opfattelse, at de 152,5 mio. kr. (salgssummen eksklusive apportindskuddet) skulle beskattes som udbytte, hvorimod aktionærerne mente, at der var


text:
tale om en skattefri afståelsesavance.Højesteret fastslog, at det beløb på i alt 152,5 mio. kr., der tilkom aktionærerne, ikke skulle bedømmes som en skattefri afståelsesavance, men skattemæssigt måtte anses for udbytte. Højesteret frifandt dermed TAKS.Landsretten var kommet til et andet resultat.
 Samlet behandling af sager / kumulationSkatteministeriet indbragte i august 2013 en kendelse afsagt af Landsskatteretten, hvorved A/S A Bank fik medhold i, at banken kunne fradrage lønomkostninger. Byretten henviste sagen til behandling ved landsretten.Skatteministeriet indbragte derefter i januar 2014 en kendelse afsagt af Landsskatteretten, hvorved B Bank A/S fik medhold i, at banken kunne fradrage lønomkostninger. Skatteministeriet oplyste landsretten om, at man havde indbragt sagen vedrørende B Bank A/S for byretten, og at der var anmodet om, at sagen skulle henvises til landsretten, idet sagen vedrørte samme juridiske problemstilling som sagen mod A/S A Bank. Skatteministeriet oplyste endvidere, at man ved byretten subsidiært havde gjort gældende, at sagerne skulle kumuleres ved landsretten.Byretten henviste i juni 2014 sagen mod B Bank A/S til behandling ved landsretten, hvorefter landsretten traf afgørelse om samlet behandling af sagerne. Landsretten skrev dog i afgørelsen, at Skatteministeriets anmodning om kumulation blev taget til følge.Højesteret kom frem til, at landsretten havde truffet afgørelse om samlet behandling af sagerne, hvilket ikke kunne indbringes for Højesteret.Højesteret afviste derfor kæresagen.
 Indholdsfortegnelse Nye straffesagerSKM2015.230.ØLR Straffesag - skattesvig - sort løn - socialt bedrageriVedrører: Skattekontrolloven § 16. Straffeloven § 289aT var tiltalt for med forsæt til at unddrage skat indenfor fristen at have undladt at meddele SKAT, at skatteansættelserne for 2006-2008 var for lave med ikke under 300.000 kr., hvorved han havde unddraget for 193.296 kr. i skat i alt. T var tillige tiltalt for socialt bedrageri ved i perioden 1. januar 2006 til 31. marts 2009 forsætligt i samarbejde med sine arbejdsgivere at have afgivet urigtige oplysninger overfor kommunen om sin arbejdsevne og antal arbejdstimer til brug for afgørelser om betaling af løntilskud, idet han fortav at han kunne og reelt arbejdede fuld tid, hvilket formåede kommunen til at udbetale i alt 397.769 kr. til hans arbejdsgiver. T var i fleksjob. Arbejdsgiveren førte en særlig "bog" over overarbejdstimer og "sort løn" blev udbetalt i naturalier.T forklarede at han var i fleksjob på grund af dårlig ryg og at han ikke arbejdede længere end de aftalte 22 timer om ugen. Han huskede ikke hvordan timesedlerne var udfyldt. Der var ingen aftale om, at man kunne få trukket sine private køb i stedet for løn. Man skulle betale senere og han havde ikke anden mulighed end at betale kontant.Byretten fandt T skyldig i skattesvig og socialt bedrageri. Den lagde til grund at T i indkomstårene 2006-2008 har modtaget værdier for ikke under 300.000 kr., der blev modregnet i T's løntilgodehavende for merarbejde og ferietillæg, uden at der blev berigtiget A-skat. T idømtes en fængselsstraf på 4 måneders betinget fængsel og en bøde på 250.000 kr. Der blev herved lagt vægt på hans gode personlige forhold og at han ikke tidligere var straffet.T ankede byretsdommen vedrørende socialt bedrageri.Landsretten stadfæstede byretsdommen, men forhøjede frihedsstraffen


text: til 8 måneders betinget fængsel og bøden til 260.000 kr. Den lagde herved vægt på karakteren og omfanget af det sociale bedrageri.SKM2015.229.ØLR Straffesag - momssvig - stråmand - direktør - momskarusselVedrører: Straffeloven § 289. Momsloven § 81T var tiltalt for som direktør i et selskab for perioden 1. april 2011 - 31. september 2011 at have undladt at angive størrelsen af selskabets udgående og indgående moms, for perioden 1. oktober 2011 - 31. december 2011 at have afgivet urigtige oplysninger i forbindelse med selskabets momsangivelser og for perioden 1. januar 2012 - 31. marts 2012 at have undladt at angive størrelsen af selskabets udgående og indgående moms. Han havde derved unddraget for 5.433.065 kr. i moms i alt. Selskabet handlede med elektronisk udstyr.T påstod frifindelse.Byretten frifandt T. Selvom T blev registreret som direktør, var det ikke ham der stod for driften, som hovedsagelig blev varetaget af en anden. T havde således intet at gøre med selskabets handler, og det var heller ikke ham, der havde foretaget momsangivelserne.Landsretten fandt T skyldig i momssvig. T kunne ikke have været helt uvidende om det passerede, men havde accepteret risikoen for, at selskabet blev drevet med ham som direktør uden at reglerne om afregning af moms blev fulgt. Selskabet var blevet oprettet med T som direktør, T var i banken og fik en bankkonto han kunne disponere over og selskabet fik hjemmeadresse hos ham. T holdt sig ikke helt ude af selskabet, men stillede spørgsmål og fik forelagt enkelte udenlandske fakturaer, ligesom T talte med et par leverandører. T idømtes fængsel i 1 år og 6 måneder, men blev gjort betinget under henvisning til T's beskedne rolle i selskabet og til, at T ikke aktivt har medvirket i gerningsindholdet. T blev tillige idømt en tillægsbøde på 5.425.000 kr. samt at skulle betale erstatning til SKAT på 5.433.065 kr.SKM2015.228.ØLR Straffesag - skattesvig - lønindkomst - ansat på ambassadeVedrører: Skattekontrolloven § 16T var tiltalt for skattesvig for 2009 og 2010, hvor han havde undladt at oplyse, at indkomsten var ansat for lavt, idet honorarindtægter fra ambassadeansættelse ikke var medtaget. Han havde derved unddraget for 374.284 kr. i skat i alt.T nægtede sig skyldig. T forklarede, at han havde dobbelt statsborgerskab. Ambassaden trak ikke skat. Ansatte på ambassaden skulle selv kontakte kommunen, som sørgede for, at de som B-skatteyder fik girokort til at indbetale skatten. Han havde ikke hvert år fra 1991-2009 modtaget girokort til indbetaling af B-skat. Han har betalt nogle af de girokort han modtog men ikke i alle årene. Fra 2005 til 2009 hørte han ikke fra SKAT. Han havde været ude for en dyb personlig krise og led af en svær depression. I en periode fik han ikke åbnet breve eller kontaktet SKAT og var ikke i stand til at lave sine selvangivelser. SKAT har hele tiden vidst, at han var ansat på ambassaden og kendte hans indtægt. Han har på intet tidspunkt forsøgt at unddrage SKAT penge. Han gik ud fra, at når han ikke havde indsendt sin selvangivelse, så fastsatte de


text: hans indtægt baseret på det den var de tidligere år.Byretten frifandt T med dissens. Rettens flertal var ikke sikre på at T's manglende indgivelser for netop disse år, var udtryk for, at T forsætligt ønskede at unddrage skat. Han kunne meget vel have undladt at selvangive sin indtægt i tillid til, at han ville blive skønsmæssigt ansat korrekt, som i forudgående år.Landsretten fandt T skyldig i forsætlig skattesvig. T idømtes en ubetinget fængselsstraf på 60 dage samt en tillægsbøde på 350.000 kr. Retten lagde til grund, at T var skattepligtig til Danmark af honorarindtægterne, da han har været hjemmehørende i Danmark i hele perioden, var ansat på x ambassade i Danmark og er dansk statsborger. T havde ikke reageret på de fremsendte årsopgørelser for 2009 og 2010, selvom han udtrykkeligt i de fremsendte opgørelser var gjort opmærksom på sin pligt hertil. T havde i en længere periode forud for de omhandlede indkomstår været i kontakt med SKAT omkring sine skatteforhold. Det kunne ikke ændre herved, at han heller ikke i de forudgående år havde indberettet sine indtægter fra ambassaden til SKAT.Indholdsfortegnelse Ikke offentliggjorte afgørelserJournalnr: 13/0186177Genoptagelse af skatteansættelsenSkatteankenævnet har givet afslag på anmodning om ekstraordinær genoptagelse af indkomstansættelsen for 2006, 2007 og 2008. Landsskatteretten pålægger SKAT at genoptage skatteansættelsen.Afsagt: 20-01-2015Journalnr: 13/0201160Genoptagelse af skatteansættelsenKlagen vedrører afslag på ekstraordinær genoptagelse. SKAT har givet afslag på anmodning om ekstraordinær genoptagelse af selskabets og dets sambeskattede datterselskabers skatteansættelser for indkomstårene 2006 og 2007 i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1. Landsskatteretten stadfæster SKATs afgørelse.Afsagt: 05-02-2015Journalnr: 13/6636260EjendomsavanceKlagen skyldes, at SKAT har opgjort avance ved udløb af køberet til en ejendom, i henhold til ejendomsavancebeskatningslovens § 9, stk. 1. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 28-01-2015Journalnr: 14/0037832Erhvervsmæssig virksomhed - udlejning af fast ejendomKlagen vedrører om udlejning af fast ejendom kan anses som erhvervsmæssig, brug af VSO og opgørelse af lejeindtægt. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 27-01-2015Journalnr: 14/0037847Erhvervsmæssig virksomhed - udlejning af fast ejendomKlagen vedrører om udlejning af fast ejendom kan anses som erhvervsmæssig, brug af VSO og opgørelse af lejenindtægt. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 27-01-2015Journalnr: 13/0106998Fradrag - retssagSKAT har nedsat klagerens personlige indkomst med 37.670 kr. vedrørende udgifter til førelse af retssag imod klagerens tidligere arbejdsgiver. Landsskatteretten ændrer SKATs afgørelse således, at klagerens fradrag forhøjes med 29.710 kr. fra 37.670 kr. til 67.380 kr.Afsagt: 29-01-2015Journalnr: 13/6659000Fradrag for realkreditrenteSagen drejer sig om, at klageren ønsker fradrag for 100 pct. af realkreditrenterne vedrørende 2 ejerlejligheder, som de nu tidligere ægtefæller ejede i lige sameje samt fradrag for 100 pct. af valutakurstab ved indfrielse af et banklån med sikkerhed i de 2 ejerlejligheder. Klageren ønsker fradrag i virksomhedsindkomsten. Landsskatteretten godkender yderligere fradrag.Afsagt: 12-02-2015Journalnr: 13/5907161Fradrag for udgifter ved udlejning og objektiv lejeværdiKlagen vedrører ansættelse af fradrag for udgifter ved udlejning og objektiv lejeværdi. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen.Afsagt: 28-01-2015Journalnr: 12/0272281Fradrag for underskud af virksomhedKlagen vedrører nægtet fradrag for underskud af virksomhed (stutteri), der ikke er anset for erhvervsmæssigt drevet. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen til nul.Afsagt: 26-01-2015Journalnr: 12/0272282Fradrag for underskud af virksomhedKlagen vedrører nægtet fradrag for underskud af virksomhed (stutteri), der ikke er anset for erhvervsmæssigt drevet. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen


text: til nul.Afsagt: 26-01-2015Journalnr: 11/0301379Fradrag og avancerSagen vedrører nægtet fradrag på indkøb og ansat avance på ydelser. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen.Afsagt: 28-01-2015Journalnr: 13/0090925Genoptagelse af skatteansættelsen - VSOSKAT har ikke fundet grundlag for at genoptage klagerens skatteansættelser som følge af SKATs styresignal offentliggjort i SKM 2011.810 med henblik på ændring af kapitalafkastet og opsparet overskud m.v. i virksomhedsordningen. Landsskatteretten pålægger SKAT at genoptage ansættelserne for de omhandlede indkomstår med henblik på at ændre kapitalafkast og opsparet overskud m.v. i virksomhedsordningenAfsagt: 29-01-2015Journalnr: 13/0185152Honorar for salg af bilKlagen vedrører skat af vederlag i forbindelse med afhændelse af Land Rover Discovery på vegne af A/S. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 05-02-2015Journalnr: 14/2901043Ligningslovens § 9DSagen vedrører klage over Bindende svar, om anvendelse af regelsættet i ligningslovens § 9D. Landsskatteretten ændrer det bindende svar.Afsagt: 16-02-2015Journalnr: 10/0217022Maskeret udlodningKlagen vedrører maskeret udlodning. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen.Afsagt: 12-02-2015Journalnr: 13/0146504Maskeret udlodning mmKlagen vedrører maskeret udlodning mm. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen.Afsagt: 26-01-2015Journalnr: 14/3027040Overdragelsessum for ejendomSagen vedrører et bindende svar om overdragelsessum for ejendom. SKAT har afvist, at den forespurgte pris kan anvendes. Landsskatteretten stadfæster dette, men bemærker, at den seneste offentliggjorte vurdering kan finde anvendelse.Afsagt: 29-01-2015Journalnr: 14/0606393Overdragelsessum for ejendom og genvundne afskrivningerKlagen vedrører fastsættelse af overdragelsessum for ejendom og genvundne afskrivninger. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen.Afsagt: 09-02-2015Journalnr: 13/0201308Skat af fri bilKlagen vedrører beskatning af fri bil. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 21-01-2015Journalnr: 13/0013452Skat af fri bilSkatteankenævnet har beskattet klageren af værdi af fri bil for indkomstårene 2008, 2009 og 2010 med henholdsvis 248.929 kr. for hvert af indkomstårene 2008 og 2009 og 190.446 kr. for indkomståret 2010. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 21-01-2015Journalnr: 12/0221152Skat af fri boligKlagen vedrører beskatning af fri bolig. Ekstraordinær genoptagelse. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 27-01-2015Journalnr: 14/2234838Skat af gevinst på gæld - K/SSagen drejer sig om, hvorvidt klageren som kommanditist i et K/S realiserede en skattepligtig gevinst på gæld i fremmed valuta, som konsekvens af at gæld til en anden virksomhed faldt bort ved salg af kommanditselskabets ejendom til en pris, der ikke dækkede gælden til virksomhed, der havde en 1. prioritetssikkerhed i ejendommen. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen til nul.Afsagt: 05-02-2015Journalnr: 14/2235265Skat af gevinst på gæld - K/SSagen drejer sig om, hvorvidt klageren som kommanditist i et K/S realiserede en skattepligtig gevinst på gæld i fremmed valuta, som konsekvens af at gæld til en anden virksomhed faldt bort ved salg af kommanditselskabets ejendom til en pris, der ikke dækkede gælden til virksomhed, der havde en 1. prioritetssikkerhed i ejendommen. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen til nul.Afsagt: 05-02-2015Journalnr: 14/2235279Skat af gevinst på gæld - K/SSagen drejer sig om, hvorvidt klageren som kommanditist i et K/S realiserede en skattepligtig gevinst på gæld i fremmed valuta, som konsekvens af at gæld til en anden virksomhed faldt bort ved salg af kommanditselskabets ejendom til en pris, der ikke dækkede gælden til virksomhed, der havde en 1. prioritetssikkerhed i ejendommen. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen til nul.Afsagt: 05-02-2015Journalnr: 14/2235288Skat af gevinst på gæld - K/SSagen drejer sig om, hvorvidt klageren som kommanditist i et K/S realiserede en skattepligtig gevinst på gæld i fremmed valuta, som konsekvens af at gæld til en anden virksomhed faldt bort ved salg af kommanditselskabets ejendom til


text: en pris, der ikke dækkede gælden til virksomhed, der havde en 1. prioritetssikkerhed i ejendommen. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen til nul.Afsagt: 05-02-2015Journalnr: 14/3358554Skat af gevinst på gæld - K/SSagen drejer sig om, hvorvidt klageren som kommanditist i et K/S realiserede en skattepligtig gevinst på gæld i fremmed valuta, som konsekvens af at gæld til en anden virksomhed faldt bort ved salg af kommanditselskabets ejendom til en pris, der ikke dækkede gælden til virksomhed, der havde en 1. prioritetssikkerhed i ejendommen. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen til nul.Afsagt: 05-02-2015Journalnr: 12/0221027Skattepligt af yderligere lejeindtægtSagen vedrører skattepligt af yderligere lejeindtægt. Ekstraordinær genoptagelse. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 27-01-2015Journalnr: 13/6423628Skattepligt til DanmarkKlagen vedrører skattepligt til Danmark. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 21-01-2015Journalnr: 14/1493881Skattepligtig virksomhedsomdannelseSKAT har anset klagerens omdannelse af personlig drevet virksomhed til anpartsselskab for skattepligtig, da der ikke er tale om erhvervsmæssig virksomhed på omdannelsestidspunktet. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 10-02-2015Journalnr: 13/0074166Skønsmæssig forhøjelse af indkomstDer klages over SKATs skønsmæssige forhøjelse af indkomsten på 800.000 kr. for indkomståret 2008. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen.Afsagt: 11-02-2015Journalnr: 12/0290017Skønsmæssig forhøjelse af overskudKlagen vedrører skønsmæssig ansættelse af overskud. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 28-01-2015Journalnr: 12/0233113Tab på renteswapSagen drejer sig om, hvorvidt klagerens tab på en renteswap er kildeartsbegrænset, eller om tabet kan fratrækkes i klagerens skattemæssige resultat af sin udlejningsvirksomhed. SKAT har ikke godkendt fradrag for tab på renteswap på 201.636 kr., idet tabet er anset som kildeartsbegrænset. Landsskatteretten stadfæster afgørelsen.Afsagt: 11-02-2015Journalnr: 10/0217021Yderligere avance ved salg af ejerlejlighederKlagen vedrører yderligere avance ved salg af ejerlejligheder. Landsskatteretten nedsætter forhøjelsen.Afsagt: 13-02-2015Indholdsfortegnelse Nyt fra EU-domstolenRetsliste 06-04-2015 - 05-05-2015Indstilling C-66/14 Finanzamt LinzDato: 16-04-2015Fiskale bestemmelserEr artikel 107 TEUF (tidligere artikel 87 EF), sammenholdt med artikel 108, stk. 3, TEUF (tidligere artikel 88, stk. 3, EF), til hinder for en national foranstaltning, hvorefter der ved koncernbeskatning kan foretages afskrivning på goodwill – hvorved skatteberegningsgrundlaget og følgelig skattebyrden reduceres – ved erhvervelse af en indenlandsk kapitalandel, mens en sådan afskrivning på goodwill ikke er lovlig ved erhvervelse af en kapitalandel i andre indkomst- og selskabsskatteretlige situationer?Er artikel 49 TEUF (tidl. artikel 43 EF), sammenholdt med artikel 54 TEUF (tidl. artikel 48 EF), til hinder for retsforskrifter i en medlemsstat, hvorefter der ved koncernbeskatning kan foretages afskrivning på goodwill ved erhvervelse af en indenlandsk kapitalandel, mens der ved erhvervelse af en kapitalandel i et ikke-hjemmehørende selskab (især ved hjemsted i en anden EU-medlemsstat) ikke må foretages en sådan afskrivning på goodwill?Tidligere dokument: C-66/14 Finanzamt Linz - DomTidligere dokument: C-66/14 Finanzamt Linz - Ny sagTidligere dokument: C-66/14 Finanzamt Linz - IndstillingDom C-357/13 Drukarnia MultipressDato: 22-04-2015Fiskale bestemmelserPræjudiciel – Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie (Polen) – fortolkning af artikel 2, stk. 1, litra b), og c), og artikel 9 i Rådets direktiv 2008/7/EF af 12. februar 2008 om kapitaltilførselsafgifter – national lovgivning, der pålægger kapitaltilførselsafgift på kapitalindskud i kommanditaktieselskaber – mulighed for at anse et sådant selskab for et kapitalselskab – afgiftsfritagelse for omstruktureringsdispositioner – en medlemsstats frihed til at opkræve kapitaltilførselsafgift af enheder, der tjener erhvervsformål, og som ikke anses for kapitalselskaberTidligere dokument: C-357/13 Drukarnia Multipress - Ny sagTidligere dokument: C-357/13 Drukarnia Multipress - IndstillingTidligere dokument: C-357/13 Drukarnia Multipress - DomIndstilling


text:
C-105/14 Taricco m.fl.Dato: 30-04-2015Fiskale bestemmelserBeskyttelse af Unionens finansielle interesser – skattesvig vedrørende moms – medlemsstaternes pligt til at pålægge effektive, forholdsmæssige sanktioner, der har en afskrækkende virkning – strafferetlige sanktioner – forældelsesfrist for retsforfølgning – begrænsning i henhold til loven af den samlede forældelsesfrist i tilfælde af afbrydelse af forældelsesfristen – nationale forældelsesregler, der i talrige tilfælde kan medføre straffrihed – det strafferetlige legalitetsprincip – forbud mod tilbagevirkende kraft – artikel 325 TEUF – direktiv 2006/112/EF – forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 – konvention om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser (»PIF-konventionen«)Tidligere dokument: C-105/14 Taricco m.fl. - DomTidligere dokument: C-105/14 Taricco m.fl. - IndstillingIndholdsfortegnelse Nyt fra EUNyt fra ParlamentetSærligt udvalg om afgørelser i skattespørgsmål - Får nogle skattebegunstigelser? Indholdsfortegnelse Nyt fra og om skat mv. i udlandetKlik her for at få vist nyhederneWorld Trade Organization (WTO)Members conclude oral review of three regional trade agreementsFood safety body agrees to e-working group “time out” on definition of private standardsGoods Council agrees on 2015 chairsPeru appeals panel report on additional duty on certain agricultural productsSeychelles to become 161st WTO memberVi gør opmærksom på, at ovenstående links alle er eksterne. TaxCon har intet ejerskab over disse og leverer alene linksene som en service til vores læsere. Dette betyder også at vi ikke har kontrol over de bragte links og derfor heller ikke kan indestå for at disse altid er aktive.Vi hører naturligvis meget gerne, hvis et bragt link bliver inaktivt.Bemærk også, at de udenlandske links ikke er sorterede i skat og moms/afgifter. Vi har valgt at bringe alle udenlandske links i begge nyhedsbreve som er service til vores læsere.Indholdsfortegnelse Nyt fra Skatteministeriet og SKATNyhedsbrev til virksomhederNyhedsbrev vedrørende test af indberetning til UFO systemet (FATCA oplysninger)Indholdsfortegnelse LovtidendeBekendtgørelse om sambeskatning af selskaber m.v. Indholdsfortegnelse Nyt fra FolketingetNye dokumenter vedrørende lovforslagL 167 Forslag til lov om ændring af ligningsloven, boafgiftsloven, fondsbeskatningsloven, skatteforvaltningsloven og forskellige andre love. (Skattelypakke om trusts, værdiansættelse af aktiver i forbindelse med bindende svar og international omgåelsesklausul samt udskydelse af selvangivelsesfristen for selskaber m.v., lempelse af sanktionen ved manglende registrering af underskud og korrektion af satserne for vægtafgift af personbiler m.v.).BilagBilag 41. udkast til betænkningSpørgsmål og svarSpm. 1Spm. om kommentar til henvendelsen af 29/3-15 fra FSR - danske revisorer, til skatteministerenSpm. 2Spm. om at yde teknisk bistand til udarbejdelse af ændringsforslag, således at den del af lovforslaget, der vedrører muligheden for, at skattemyndighederne kan se bort fra et bindende svar, udskilles i ét lovforslag, og lovforslagets øvrige elementer indeholdes i et andet, til skatteministerenAlmindelig delSpørgsmål og svarSpm. 577Spm. om, hvorfor ministeren fik forelagt en sag om mulige informationer om skattely i 2012 og ikke ved en lignende sag i 2013, til skatteministerenUdvalgsspørgsmål.pdfSvar spm 577 DOK96563420 DOK97049442X Svar Spm. 578
 Spm. om at oversende den ministerforelæggelse, som ministeren blev præsenteret for i 2012, jf. ministerens besvarelse af samrådsspørgsmål Y, til skatt...
 Svar spm 578 DOK96571644 DOK97049583XUdvalgsspørgsmål.pdf Svar Spm. 579
 Spm. om, hvorfor ministeren ikke tog initiativ til, at aftalepartierne omkring brug af oplysninger om skjulte formuer i skattely blev orienteret, til ...
 Udvalgsspørgsmål.pdfSvar spm


text:
Skat.dk: Forældelse - skattekrav - tillægsfrist - opholdssted - utilregnelig uvidenhed
 21 Oct 2014 08:51
 SKM2014.720.HR
 Udlæg, udskydelse, forældelsesfrist, cpr, suspension, suspenderet
 Spørgsmålet i sagen var, om SKAT måtte anses for at have været i utilregnelig uvidenhed om As opholdssted i USA, således at forældelsen af SKATs krav mod A måtte anses for suspenderet i medfør af forældelseslovens § 14, stk. 1.
 Højesteret lagde til grund, at A hverken ved udrejsen af Danmark eller under sit ophold i USA registrerede sin adresse i USA i CPR-registeret, skønt han havde mulighed herfor, og at han heller ikke på anden måde oplyste SKAT om sit opholdssted udover registrering af en e-mailadresse i sin skattemappe.
 Højesteret lagde endvidere til grund, at SKAT under As ophold i USA foretog årlige opslag i CPR-registeret, men ikke herudover forsøgte at tilvejebringe oplysninger om hans adresse i USA.
 Herefter fandt Højesteret, at SKAT ved de årlige opslag i CPR må anses for at have udfoldet rimelige bestræbelser på at tilvejebringe oplysninger om As opholdssted, hvorefter forældelsen af SKATs krav var udskudt, mens han havde ophold i USA, jf. forældelseslovens § 14, stk. 1. SKATs krav mod A var derfor ikke forældede, da SKAT afholdte udlægsforretning inden et år efter hans tilbagevenden til Danmark, jf. forældelseslovens § 18, stk. 1 og 2.
 Det er ifølge Højesteret ikke en forudsætning for udskydelse af forældelsen i medfør af forældelseslovens § 14, stk. 1, at SKAT tillige skulle have forsøgt at indhente oplysning om As opholdssted ved henvendelse til den amerikanske ambassade eller andre amerikanske myndigheder eller ved sporing på internettet eller gennem den elektroniske skattemappe.
 Den juridiske vejledning 2014-2 A.A.9.5.3
 (advokat Jørn Frøhlich, beskikket)
 Niels Grubbe, Jytte Scharling og Hanne Schmidt
 I tidligere instanser er afsagt kendelse af Fogedretten den 17. juli 2013 og af Østre Landsrets 12. afdeling den 26. august 2013.
 Kærende, A, har nedlagt påstand om, at fogedsagen nægtes fremme, bortset fra den del af sagen, der vedrører restskat for indkomståret 2008, i alt 9.616 kr.
 Indkærede, SKAT, har nedlagt påstand om stadfæstelse, subsidiært om stadfæstelse vedrørende SKATs krav på restskat for indkomstårene 2008 og 2009, og mere subsidiært om stadfæstelse vedrørende SKAT's krav på restskat for indkomståret 2009.
 A udrejste til USA den 10. december 2008, da han var optaget på et universitet i ...1 i USA for perioden fra maj 2009 til udgangen af 2010.
 A indgik aftale om leje af en lejlighed på en adresse i ...1 i USA. Adressen blev oplyst til universitetet og til den amerikanske ambassade i Danmark i forbindelse med udstedelse af visa. Samtidig meldte A elektronisk flytning fra den 15. december 2008 til X Kommune. A har oplyst, at det ikke var muligt for ham elektronisk at oplyse den amerikanske adresse, og at han kontaktede X Kommune, hvor han fik oplyst, at IT-systemet ikke var i stand til at registrere adressen, men alene at han var udrejst til USA.
 Forud for As udrejse af Danmark sendte SKAT den 14. og 27. oktober 2008 agterskrivelser til As daværende adresse i


text:
...2 i Danmark med forslag om at ændre hans skatteansættelse for 2006 og 2007. A fremkom ikke med bemærkninger hertil, og SKAT traf herefter afgørelse i overensstemmelse med agterskrivelserne.
 SKATs senere agterskrivelser og afgørelser, herunder vedrørende restskat for indkomstårene 2008 og 2009 og afgiftstilsvar vedrørende 2008, blev ikke sendt til A, da SKAT ikke havde oplysninger om As adresse i USA.
 A indtastede elektronisk i maj 2009 sin nye mailadresse hos SKAT.
 A indrejste i Danmark i 2012, hvor han den 9. maj 2012 blev registreret i CPR-registeret med adresse i Danmark.
 SKAT foretog herefter den 5. juli 2012 en udlægsforretning hos A for et samlet krav på 491.544 kr. vedrørende indkomstårene 2006-2009. A kunne ikke anvise aktiver til genstand for udlæg.
 A påkærede SKATs afgørelser vedrørende indkomstårene 2006 og 2007 til Landsskatteretten.
 SKAT annullerede den 30. juli 2012 udlægsforretningen, da frister i inddrivelsesloven ikke var overholdt. SKAT tilsagde herefter A til en ny udlægsforretning den 9. august 2012. Da A herunder ikke ønskede at oplyse om eventuelle aktiver til brug for udlæg, anmodede SKAT den 10. august 2012 Fogedretten om at gennemføre udlægsforretningen. Fogedretten afviste sagen, da denne var indbragt for Landsskatteretten.
 Ved kendelse af 21. december 2012 afviste Landsskatteretten As klage. SKAT anmodede herefter den 3. maj 2013 Fogedretten om at genoptage udlægssagen.
 A nedlagde i fogedretten påstand om, at sagen skulle nægtes fremme, idet han henviste til, at SKATs fordringer var forældede. Fogedretten afsagde den 17. juli 2013 kendelse om at fremme sagen. Da A havde oplyst ikke at eje noget, der kunne stilles til sikkerhed for SKATs krav, blev han erklæret insolvent.
 A kærede fogedrettens kendelse til Østre Landsret, der ved kendelse af 26. august 2013 stadfæstede fogedrettens kendelse.
 Forældelseslovens § 14 er sålydende:
 Hvis fordringshaveren har været afskåret fra at afbryde forældelse på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted eller på grund af en hindring, som ikke beror på fordringshaverens forhold, indtræder forældelse tidligst 1 år efter, at fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hindringens ophør.
 Bestemmelsen fik sin nugældende affattelse ved lov nr. 522 af 2007 om forældelse af fordringer. Det hedder i bemærkningerne til lovforslaget bl.a. (Folketingstidende 2006-2007, tillæg A, side 5597, 5598 og 5627):
 3.2.2.11. Ukendskab til skyldnerens opholdssted og andre hindringer for afbrydelse af forældelse
 Udvalget finder, at der fortsat bør ske suspension/udskydelse af forældelsesfristens udløb ved utilregnelig uvidenhed om skyldnerens opholdssted, og at der herudover også er behov for en lovregel om suspension i tilfælde, hvor en fordringshaver på grund af hindringer, der ikke beror på den pågældendes egne forhold, er afskåret fra at afbryde forældelsen, jf. betænkningens kapitel VII, afsnit 9.4.
 Som eksempel på en relevant hindring kan nævnes det tilfælde, at skattemyndighederne ikke kan gennemføre en retssag mod en skyldner, der er bosat i et andet land, fordi den fremmede domstol ikke vil foretage en prøvelse af de danske skattemyndigheders krav.
 Udvalget foreslår, at der indføres en tillægsfrist for fordringshaveren i tilfælde, hvor denne er afskåret fra at afbryde forældelsen


text:
på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted eller på grund af en hindring, der ikke beror på den pågældendes egne forhold.
 Efter udvalgets opfattelse bør reglen om en tillægsfrist ikke kun gælde i relation til den almindelige forældelsesfrist, men også i relation til særlige forældelsesfrister og tillægsfrister.
 Udvalget foreslår en tillægsfrist på 1 år regnet fra det tidspunkt, da fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hindringens ophør. Udvalget finder, at en tillægsfrist på 1 år må anses for tilstrækkelig til, at fordringshaveren kan nå at varetage sine interesser, og at en frist af denne længde samtidig stemmer overens med andre foreslåede tillægsfrister.
 Der henvises i øvrigt til betænkningens kapitel VII, afsnit 9.5.
 Justitsministeriet kan tilslutte sig udvalgets synspunkter, og lovforslaget er udformet i overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
 Der henvises til lovforslagets § 14 og bemærkningerne hertil.
 Ved bestemmelsen indføres en tillægsfrist for fordringshaveren på 1 år i tilfælde, hvor fordringshaveren på grund af forskellige typer af hindringer er afskåret fra at afbryde forældelsen.
 Det drejer sig om tilfælde, hvor fordringshaveren er afskåret fra at afbryde forældelsen på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted eller på grund af en hindring, der ikke beror på den pågældendes egne forhold. De førstnævnte tilfælde har hidtil været omfattet af suspensionsreglen i 1908-lovens § 3.
 Som eksempel på en relevant hindring som nævnt i 2. led kan nævnes det tilfælde, at skattemyndighederne ikke kan sagsøge en skyldner, der er bosat i et andet land, fordi den fremmede domstol ikke vil foretage en prøvelse af kravet. Et andet eksempel findes i Vestre Landsrets dom optrykt i Ugeskrift for Retsvæsen 1997.1259 V, hvor et konkursbo efter et aktieselskab blev genoptaget efter at have været sluttet uden behandling efter konkurslovens § 143.
 Tillægsfristen på 1 år regnes fra det tidspunkt, da fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, henholdsvis 1 år efter hindringens ophør.
 Begyndelsestidspunktet for tillægsfristen er således i relation til ukendskab til skyldnerens opholdssted udformet efter samme model som den generelle suspensionsregel i lovforslagets § 3, stk. 2. Når bortses fra tillægsfristens længde svarer ordningen til, hvad der hidtil har været gældende efter 1908-lovens § 3, og der er ikke tilsigtet en ændring af praksis for så vidt angår spørgsmålet om, hvad der kan kræves af fordringshaveren med hensyn til at undersøge debitors opholdssted.
 Det følger af bestemmelsen, at tillægsfristen ikke vil have betydning, hvis hindringen er ophørt mere end 1 år forud for forældelsesfristens udløb. En meget kortvarig hindring for at gøre kravet gældende, som indtræder inden for det sidste år af forældelsesfristen, vil ikke kunne betragtes som en hindring, der udløser tillægsfristen.
 Bestemmelsen gælder ikke kun i relation til den almindelige forældelsesfrist, jf. § 3, stk. 1, men også i relation til de særlige forældelsesfrister, eksempelvis §§ 5, 6 og 9. Er der f.eks. tale om et krav, der hviler på et særligt retsgrundlag, jf. lovforslagets § 5, og foreligger der inden for det sidste år af den 10-årige forældelsesfrist for dette krav


text:
en hindring for at afbryde fristen, vil bestemmelsen i stk. 1 indebære en udskydelse af forældelsesfristens udløb i indtil 1 år efter hindringens ophør.
 Den foreslåede regel i stk. 1 vil også kunne kombineres med tillægsfristerne nævnt i §§ 12 og 13. Som eksempel kan nævnes et tilfælde, hvor der er tale om et erstatningskrav i anledning af strafbart forhold, og hvor der gælder en tillægsfrist efter lovforslagets § 13, 2. pkt., i op til 1 år efter endelig afgørelse i en straffesag, i hvilken debitor er fundet skyldig, eller efter debitors vedtagelse af bøde mv. Hvis skyldneren i et sådant tilfælde forsvinder, således at fordringshaveren er forhindret i at afbryde forældelsesfristen, vil denne i medfør af § 14, stk. 1, opnå endnu en tillægsfrist på 1 år, nu regnet fra hindringens ophør.
 Bestemmelsen vil endvidere kunne kombineres med lovforslagets §§ 20-22 om foreløbig afbrydelse. Hvis skyldneren forsvinder, men efterfølgende dukker op, og der inden udløbet af 1-årsfristen efter stk. 1 f.eks. indledes forhandlinger med skyldneren, vil fordringshaveren have opnået endnu en tillægsfrist på 1 år, nu regnet fra forhandlingernes afslutning, jf. § 21, stk. 5.
 A har anført bl.a., at SKATs krav vedrørende indkomstårene 2006, 2007 og 2009 er forældede. SKAT har ikke foretaget rimelige bestræbelser på at kontakte ham under hans ophold i USA i perioden fra den 15. december 2008 til 9. maj 2012, og SKAT har derfor ikke har været i utilregnelig uvidenhed omkring hans opholdssted, således som det kræves efter forældelseslovens § 14, stk. 1, som en forudsætning for, at forældelsesfristen suspenderes.
 SKAT burde have benyttet sig af den mailadresse, som han i maj 2009 ændrede i sin skattemappe. Endvidere burde SKAT have rettet henvendelse til den amerikanske ambassade, som havde kendskab til hans amerikanske adresse, og SKAT skulle have forsøgt at fremsøge hans opholdssted på nettet. SKAT har alene foretaget opslag i CPR-registeret, hvor det har været angivet, at han har været udrejst til USA.
 Han kunne ikke angive sin amerikanske adresse i CPR-registeret, hvilket han telefonisk fik bekræftet af en medarbejder i X Kommune.
 SKAT har anført bl.a., at kravene vedrørende indkomstårene 2006-2009 ikke er forældede. SKAT har gennemført årlige opslag i CPR-registret, og SKAT er ikke forpligtede til uopfordret at kontakte andre myndigheder eller udenlandske ambassader for at indhente oplysninger om As opholdssted. A modtog to agterskrivelser inden hans udrejse til USA, og det var derfor hans ansvar at oplyse SKAT om sit opholdssted i USA.
 Det bestrides, at CPR-registrets IT-system ikke var i stand til at registrere As adresse i USA. Det er helt sædvanligt, at en udenlandsk bosat dansker får sin udenlandske adresse optaget i CPR-registeret. Det fremgår af CPR-loven, at personer med ophold i udlandet har ret, men ikke pligt, til at få registreret sin aktuelle udenlandsadresse i CPR-registeret, hvortil offentlige myndigheder og private kan sende vedkommendes post.
 Skattemappen er et personligt redskab for A, hvorfra han kan følge med i sin skattehistorik, indhente egne kendte data såsom indberetninger fra pengeinstitutter, motoroplysninger, forskudsopgørelser, årsopgørelser mv. Restance Inddrivelses Myndigheden (RIM)


text:
anvender ikke oplysninger i skattemappen i sit inddrivelsesarbejde og har som udgangspunkt heller ikke adgang til oplysningerne i skattemappen. RIM kan således ikke se, om den enkelte skatteyder har tilknyttet en mailadresse til sin skattemappe. Hvis en medarbejder fra RIM undtagelsesvist finder behov for at indhente oplysninger fra skattemappen, skal den pågældende fremsætte en anmodning til sin nærmeste leder, der herefter skal vurdere sagen, herunder om behovet står mål med indgrebet i skattemappen. Såfremt lederen er enig, skal han rette henvendelse til SKATs sikkerhedskontor med henblik på at få adgang til oplysningerne. Sikkerhedskontoret foretager også en prøvelse af grundlaget for anmodningen. Først herefter kan RIM få adgang til de oplysninger om mailadresser mv., der måtte fremgå af skattemappen.
 Spørgsmålet i sagen er, om SKAT må anses for at have været i utilregnelig uvidenhed om As opholdssted i USA i perioden fra december 2008 til den 9. maj 2012, således at forældelsen af SKATs krav mod A vedrørende betaling af restskat mv. for indkomstårene 2006-2009 må anses for suspenderet i medfør af § 14, stk. 1, i 2007-loven om forældelse af fordringer (lovbekendtgørelse nr. 1063 af 28. august 2013).
 Forældelsesfristen er 3 år, jf. den nævnte lovs § 3, stk. 1, og SKATs krav mod A om betaling af restskat vedrører indkomstårene 2006-2009. Kravene vedrørende 2006 og 2007 var således ikke forældet i december 2008, hvor A udrejste af Danmark og tog ophold i USA, mens kravet vedrørende 2008, som A anerkender, og kravet vedrørende 2009 endnu ikke var forfaldne ved hans udrejse.
 Hvis fordringshaveren har været afskåret fra at afbryde forældelse på grund af ukendskab til skyldnerens opholdssted, indtræder forældelse tidligst 1 år efter, at fordringshaveren fik eller burde have fået kendskab til skyldnerens opholdssted, jf. forældelseslovens § 14, stk. 1. Ifølge forarbejderne til denne bestemmelse er det en forudsætning for suspension af forældelsesfristen, at kreditor udfolder rimelige bestræbelser på at efterspore skyldnerens opholdssted (jf. betænkning nr. 1460/2005, s. 279, der lå til grund for lovforslaget til forældelsesloven af 2007).
 Højesteret lægger til grund, at A hverken ved udrejsen af Danmark eller under sit ophold i USA registrerede sin adresse i USA i det centrale personregister (CPR), skønt han havde mulighed for det, jf. CPR-lovens § 26, stk. 3. Han gav heller ikke på anden måde SKAT meddelelse om sit opholdssted, men foretog i maj 2009 en elektronisk registrering af sin nye e-mailadresse i sin skattemappe hos SKAT.
 Højesteret lægger endvidere til grund, at SKAT under As ophold i USA i perioden fra december 2008 til den 9. maj 2012 foretog årlige opslag i CPR, men ikke herudover forsøgte at tilvejebringe oplysninger om hans adresse i USA.
 Højesteret finder, at SKAT ved de årlige opslag i CPR må anses for at have udfoldet rimelige bestræbelser på at tilvejebringe oplysninger om As opholdssted, således at forældelsesfristen for SKATs krav er udskudt, mens A havde ophold i USA, jf. forældelseslovens § 14, stk. 1. Det kan således ikke anses for at være en forudsætning for udskydelse af forældelsesfristen, at SKAT tillige skulle


text:
have forsøgt at indhente oplysning om As opholdssted ved henvendelse til den amerikanske ambassade eller andre amerikanske myndigheder eller ved sporing på internettet eller gennem den elektroniske skattemappe.
 Da forældelsen for de af sagen omfattede skattekrav er afbrudt ved de mod A afholdte udlægsforretninger inden 1 år efter hans tilbagevenden til Danmark den 9. maj 2012, jf. forældelseslovens § 18, stk. 1 og 2, er SKAT's krav ikke forældede.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal statskassen til SKAT betale 20.000 kr.
 Sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne kendelses afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Højesteret afsagde den 9. januar 2019 dom i to principielle sager om pligttekster i forbindelse med kreditaftaler. To bilimportører fik forhøjet deres bøder for utilstrækkelig fremhævelse af pligtteksterne, hvilket var i strid med markedsføringsloven.
 Ifølge markedsføringslovens § 18 skal kreditgiver i forbindelse med sin markedsføring af en kreditaftale angive en række forskellige kreditoplysninger (pligttekster), hvis kreditgiver i sin markedsføring angiver f.eks. en månedlig ydelse. Disse kreditoplysninger skal desuden gives på en "klar, kort og fremtrædende måde" ved hjælp af et repræsentativt eksempel.
 Sagen for Højesteret angik, om to bilimportører (af Citroën og Toyota) i forbindelse med deres markedsføring - i trykte medier såvel som på internettet - af billån havde angivet kreditoplysningerne på en "fremtrædende måde". Der var enighed om, at indholdet af de oplyste kreditoplysninger var i overensstemmelse med markedsføringsloven, og at kreditoplysningerne fremgik "klart og kort".
 I Citroëns to annoncer var kreditoplysningerne angivet lige under den månedlige ydelse med sort skrift på en grøn baggrund, henholdsvis med sort skrift på en hvid baggrund. I Toyotas annonce var kreditoplysningerne angivet nederst i annoncen under en linje med hvid skrift på rød baggrund.
 De omhandlede annoncer kan ses her:
 Citroën - annonce 1
 Citroën - annonce 2
 Toyota - annonce
 Højesteret fastslog i begge sager - ligesom Østre Landsret - at kreditoplysningerne i annoncerne efter en samlet vurdering af det visuelle udtryk ikke var angivet "på en fremtrædende måde". Ved vurderingen heraf blev der lagt vægt på kreditoplysningernes placering og den anvendte skriftstørrelse set i forhold til annoncernes øvrige tekst.Teksten med kreditoplysningerne må ifølge Højesteret ikke være for lille eller for svær at læse set i forhold til anden tekst i annoncen, ligesom kreditoplysningerne og det repræsentative eksempel skal skille sig ud.
 Østre Landsret havde idømt Citroën og Toyota en bøde hver på 50.000 kr. svarende til ca. halvdelen af Citroëns og Toyotas markedsføringsomkostninger. Det var en væsentlig nedsættelse af de af byretten idømte bøder på 96.000 kr. til Citroën og 140.000 kr. til Toyota.
 Højesteret forhøjede imidlertid de af landsretten idømte bøder til både Citroën og Toyota ganske betragteligt, på trods af at selve indholdet af de oplyste kreditoplysninger var i overensstemmelse med markedsføringsloven, og at kreditoplysningerne fremgik "klart og kort", men blot ikke "på en fremtrædende måde".
 Højesteret idømte således Citroën en bøde på 250.000 kr. og Toyota en bøde på 190.000 kr. I begge sager blev bøderne af Højesteret fastsat til det dobbelte af Citroëns og Toyotas markedsføringsomkostninger. Citroën fik endvidere forhøjet sin bøde under hensyn til, at Citroën i 2015 havde vedtaget en bøde på 100.000 kr. for en tilsvarende overtrædelse. Ved udmålingen af bøden lagde Højesteret vægt på den betydelige udbredelse af reklamerne, og på at der var tale om overtrædelser begået af større erhvervsvirksomheder.
 Kontakt os, hvis du vil vide mere om, hvordan din virksomhed bedst sikrer sig at overholde markedsføringsloven.