text:
der er undergivet partshøringspligt. Den kan også gennemføres som udarbejdelse af en foreløbig afgørelse (en agterskrivelse), hvori de relevante oplysninger er gengivet og vurderet af myndigheden. Formen skal blot respektere formålet med partshøringspligten, dvs. ønsket om, at parten får mulighed for at kommentere, korrigere og supplere sagens faktuelle grundlag.
 Hvor lang betænkningstid parten skal have til at udtale sig, er heller ikke reguleret. Betænkningstiden skal blot være rimelig set i lyset af de foreliggende oplysningers og afgørelsens karakter.
 3 Udvidet partshøringspligt
 Allerede før forvaltningslovens ikrafttræden havde der udviklet sig en retssædvane, hvorefter offentlige forvaltningsmyndigheder har pligt til at partshøre i afskedigelsessager. Denne partshøringsregel var på nogle punkter mere vidtgående end den senere lovfæstede partshøringsregel i forvaltningslovens § 19, stk. 1, idet den forpligtede myndigheden til at partshøre over såvel sagens faktuelle som dens juridiske elementer.
 Retsgrundsætningen er opstået med udgangspunkt i en retspraksis om pligt til partshøring, når myndigheder afgør konflikter mellem private, jf. UfR 1945.399 Ø, UfR 1953.614 Ø, UfR 1955.246 H, UfR 1977.495 H og UfR 1994.499 V.
 Folketingets Ombudsmand formulerede sin opfattelse af retstilstanden i FOB 1975.202 således:
 »Det er min opfattelse, at der i sager om uansøgt afsked på grund af påstået uegnethed, påståede samarbejdsvanskeligheder m.v., inden afskedigelse sker, i almindelighed bør gives den ansatte en redegørelse, der efter omstændighederne bør være skriftlig, for grundlaget for den påtænkte afskedigelse; jeg sigter hermed til en redegørelse, der angiver de forhold fra den pågældendes side, der lægges vægt på, og som – for så vidt der foreligger bevismæssige spørgsmål - angiver det bevismæssige grundlag for, at de pågældende forhold antages at foreligge. Endvidere bør der efter min opfattelse gives den pågældende lejlighed til derefter at fremkomme med en udtalelse, der kan indgå i grundlaget for afskedigelsesmyndighedens endelige stillingtagen. Denne opfattelse, som jeg har givet udtryk for i andre sager (også om andre ansatte end tjenestemænd), har en vis støtte i princippet i tjenestemandslovens §§ 20 og 31, stk. 1, og er endvidere begrundet i ønskeligheden af, at det offentlige fører en hensynsfuld personaleadministration. Efter min opfattelse er den nævnte fremgangsmåde også rigtigst ud fra almindelige forvaltningsretlige synspunkter vedrørende partsmedvirken (kontradiktion) i sager vedrørende bebyrdende forvaltningsakter.
 Siden har ombudsmanden lagt denne opfattelse til grund i adskillige sager, jf. bl.a. FOB 1977.658, FOB 1983.21, FOB 1986.60, FOB 1987.59, FOB 1990.363, FOB 1991.200, FOB 1991.207, FOB 1993.72, FOB 1993.144, FOB 1993.173, FOB 1994.169, FOB 1994.436 og FOB 1995.335. Opfattelsen er lagt til grund af Finansministeriet i vejledning af 31. januar 1994 om partshøring og begrundelse i afskedigelsessager mv., pkt. 6, og Finansministeriets Personaleadministrativ Vejledning, Bind 1, kapitel 9, punkt 24-25.
 I retspraksis har det længe været antaget, at der gjaldt en ulovbestemt partshøringspligt i forbindelse med afskedigelse på grund af samarbejdsvanskeligheder samt i forbindelse med udøvelse af disciplinær myndighed, jf. UfR 1971.830 V, UfR 1973.190 V, UfR 1980.131 H (landsrettens dom), UfR 1994.198 V, UfR 1997.223 Ø, ØLD af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96) og U 1998.685 H. Der har imidlertid hersket usikkerhed om, hvorvidt domstolene fuldt ud delte


text:
ombudsmandens opfattelse med hensyn til retsgrundsætningens anvendelsesområde samt til pligtens hovedindhold. Tre nye domme synes imidlertid at vise, at retsgrundsætningen i det væsentligste opfattes ens af domstolene og af ombudsmanden.
 I UfR 1994.198 V var en dagplejer i X-Kommune blevet afskediget på grund af samarbejdsvanskeligheder. Vestre Landsret gav A medhold i, at der var sket en partshøringsfejl, idet hun ikke havde fået en redegørelse for (kommunens) opfattelse af sagen, således at hun havde mulighed for at kommentere de fremsatte klagepunkter.
 I Østre Landsrets dom af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96, dommen er anket til Højesteret) afskedigede X-Kommune en sygeplejerske, der ledede en integreret hjemmesygeplejeordning. Sygeplejersken fik inden afskedigelsen et brev fra kommunen, hvori det var oplyst, at man var sindet på at afskedige hende, fordi »man ikke har den fornødne tillid til Dem som leder af den integrerede ordning«. Sygeplejersken fik en frist til at udtale sig. Retten anså afskedigelsen for ugyldig, fordi der ikke forud for eller i forbindelse med økonomiudvalgets behandling af afskedigelsen blev givet sygeplejersken en redegørelse for de faktiske omstændigheder (§ 19) og kommunens vurdering og retlige kvalifikation heraf (den udvidede partshøringspligt).
 I UfR 1998.685 H kendtes en kommunes afskedigelse af kommuneingeniør A for ugyldig på grund af manglende partshøring. Højesteret lagde til grund, at der også forud for ikrafttræden af sagsbehandlingsloven på Grønland (som i det væsentligste svarer til forvaltningsloven) gjaldt en almindelig grundsætning om partshøring.
 Der er herefter ikke tvivl om, at der gælder en retsgrundsætning, hvorefter offentlige forvaltningsmyndigheder har en udvidet partshøringspligt i forbindelse med visse bebyrdende personaleafgørelser, som bygger på et grundlag, der indeholder bebrejdelser eller kritik imod den ansatte, eller hvis afskedigelsen er begrundet med uegnethed.
 Det præcise indhold af retsgrundsætningen kan ikke anses for helt afklaret.
 3.1 Hvilke organer har pligt til at foretage udvidet partshøring?
 Det er usikkert, hvilke myndigheder, organisationer, virksomheder osv. der er omfattet af pligten. Ved retsgrundsætningens organisatoriske afgrænsning er det nærliggende at tage udgangspunkt i de generelle forvaltningsloves anvendelsesområde og antage, at pligten i hvert fald gælder for organer, som i forvaltningsloven, offentlighedsloven og lov om Folketingets Ombudsmand henregnes til den offentlige forvaltning. Ligeledes må det være nærliggende at antage, at hvis forvaltningsloven er blevet udvidet til at gælde for en organisation, som ellers ikke ville være omfattet af lovene, hvad enten udvidelsen er sket ved administrativ beslutning[2] eller ved en særlig lov, gælder retsgrundsætningen om udvidet partshøringspligt også.
 Spørgsmålet er, om der er holdepunkter for at gå skridtet videre og antage, at den gælder for alle organer, som har sådanne træk, at de vil kunne inddrages administrativt under forvaltningsloven, dvs. organer, der har fået tillagt beføjelse til at træffe afgørelse på statens eller en kommunes vegne, eller organer, hvis udgifter overvejende dækkes af statslige eller kommunale midler. Den foreliggende retspraksis giver ikke et sikkert fingerpeg. Og Folketingets Ombudsmands praksis kan i sagens natur ikke belyse spørgsmålet.
 Organer, som ikke er omfattet af de generelle forvaltningsloves anvendelsesområde (hverken umiddelbart eller ved lov eller administrativ beslutning), men som må anses for omfattet af andre

type: other


text:
centrale offentligretlige grundsætninger såsom lighedsgrundsætning, magtfordrejningslæren, proportionalitetsgrundsætningen osv., kunne eventuelt anses for omfattet af den udvidede partshøringspligt. Sådanne organer vil generelt være forpligtet til at træffe personaleafgørelser på et sagligt offentligretligt grundlag, og det vil være naturligt at hævde, at den udvidede partshøringspligt også gælder.
 I praksis er det imidlertid vanskeligt at vurdere, om et organ er omfattet af de særlige offentligretlige grundsætninger, og synspunktet giver derfor ikke megen vejledning. Der er ingen klar retspraksis herom. To domme peger i retning af, at de generelle ulovbestemte forvaltningsretlige regler kun anses at gælde for myndigheder, der er omfattet af de generelle forvaltningslove, jf. Østre Landsrets dom af 17. juni 1998 (B-2651-96, om Beredskabs-Forbundet) og UfR 1998.1322 H (Københavns Kulturby Fond).[3] En enkelt dom, UfR 1997.895 H, taler dog for, at partshøring er et så grundlæggende princip, at det også gælder for visse private organer. I denne sag havde Landssamarbejdsudvalget pålagt en læge at tilbagebetale et honorarbeløb og frataget vedkommende retten til at udøve lægevagtskørsel i Københavns Amt. Højesteret konstaterede i præmisserne, at der ikke var varetaget »uvedkommende hensyn«, hvilket tyder på, at Højesteret har lagt til grund, at Landssamarbejdsudvalget er omfattet af (nogle) af de ulovbestemte offentligretlige grundsætninger. Højesteret konstaterede tillige, at lægen havde haft lejlighed til at kommentere det fremkomne materiale samt var blevet gjort bekendt med de sanktioner, samarbejdsudvalget foreslog blev bragt i anvendelse, hvilket kunne tyde på, at Højesteret har lagt til grund, at Landssamarbejdsudvalget er omfattet af en udvidet partshøringsforpligtelse.
 Ved afgrænsningen kunne det også overvejes at lægge vægt på den pågældende stillings karakter. Er der tale om en tjenestemandslignende stilling i et offentligt ejet aktieselskab, kunne stillingens karakter tale for, at den udvidede partshøringspligt gælder. Dette kriterium er dog heller ikke let at anvende og kan give anledning til vilkårlig forskelsbehandling af ansatte på samme arbejdsplads.
 Konklusionen er formentlig, at den udvidede partshøringspligt med sikkerhed gælder for organer, hvis personaleadministration er omfattet af forvaltningsloven, mens det stadig må anses for uafklaret, i hvilken udstrækning den også gælder for andre organer, som har klare offentligretlige træk med hensyn til organisation, opgaver og finansiering.
 3.2 Sagstyper, der er omfattet af den udvidede partshøring
 De fleste sager, hvori den udvidede partshøringspligt har været lagt til grund, har drejet sig om partshøring forud for afskedigelse på grund af uegnethed eller samarbejdsvanskeligheder.
 Ombudsmanden har dog givet udtryk for, at retsgrundsætningen også gælder i forhold til irettesættelser (FOB 1993.144), advarsler (FOB 1993.173) og tildeling af en disciplinærbøde (FOB 1994.169).
 Den udvidede partshøringspligt gælder således antagelig for alle personaleafgørelser, som bygger på bebrejdelsesværdige forhold hos den ansatte eller afskedigelser på grund af uegnethed. Uden for retsgrundsætningen falder opsigelser, som skyldes forhold på arbejdspladsen f.eks. arbejdsmangel eller andre forhold som f.eks. sygdom, der ikke dækker over kritik af den ansatte.
 3.3 Omfanget af den udvidede partshøring
 Både ombudsmandspraksis og retspraksis forudsætter, at partshøringen omfatter såvel faktum og bevisvurdering som den juridiske vurdering af sagen.
 I almindelighed skal denne form for partshøring gennemføres i form af en skriftlig redegørelse, som forelægges for parten. Hvor der


text:
er tungtvejende praktiske grunde, kan forelæggelsen ske mundtligt, ligesom mundtlig forelæggelse efter omstændighederne kan være mere hensynsfuld over for parten end skriftlig forelæggelse.
 4 Konsekvenser af tilsidesættelse af partshøringspligten
 Den praktiske sanktion i anledning af, at en offentlig arbejdsgiver har tilsidesat partshøringsreglen, vil være ugyldighed af afgørelsen og/eller erstatning og godtgørelse.
 4.1 Ugyldighed
 Den traditionelle forvaltningsretlige ugyldighedslære bygger på tre betingelser for at erklære en afgørelse for ugyldig. Afgørelsen skal være behæftet med en retlig mangel (i dette tilfælde en partshøringsmangel), manglen skal være væsentlig, og der må ikke foreligge undskyldelige/tertiære omstændigheder. Såfremt disse betingelser er opfyldt, kan afgørelsen erklæres for ugyldig[4].
 Ugyldighed spænder over flere reaktioner. Den primære reaktion er annullation. I afskedigelsessager betyder en annullation, at afskedigelsens retsvirkning bortfalder, men ikke nødvendigvis, at den ansatte har ret til at genindtræde i stillingen. Hovedvirkningerne af annullation er derfor, at den ansattes krav på løn genindtræder, samt at vedkommende fortsat optjener anciennitet i forhold til pensionsreglerne i tjenestemandspensionsloven eller i forhold til funktionærlovens godtgørelsesregler, jf. UfR 1973.240 Ø, UfR 1991.973 H (mindretallet), ØLD af 6. februar 1998 (19. afd. B.2014-96) og UfR 1998.685 H. I praksis benyttes annullation ofte som grundlag for påstande om erstatning, i tilfælde hvor den ansatte ikke ønsker at få sin stilling tilbage.
 Ved afgørelser som advarsler, irettesættelser, suspension og forflyttelser vil sanktionen normalt være den samme som ved afskedigelser, dvs. som udgangspunkt annullation.
 I forhold til ansættelsesafgørelser vil en partshøringsmangel i almindelighed alene kunne føre til erstatning og eventuel godtgørelse.
 I den forvaltningsretlige ugyldighedslære anses partshøringsreglerne for garantiforskrifter, dvs. regler, der generelt har til formål at garantere afgørelsernes rigtighed. Det følger heraf, at en sådan mangel generelt bedømt anses for væsentlig. Konstateres en sådan fejl, er udgangspunktet derfor, at afgørelsen anses for ugyldig. Imidlertid er det i praksis anerkendt, at afgørelserne kan opretholdes som gyldige, hvis det påvises, at fejlen ikke i det konkrete tilfælde har haft indflydelse på afgørelsen. Retspraksis vedrørende dette spørgsmål er mindre konsekvent. Årsagen hertil hænger givetvis sammen med, at beviskravene til konkret uvæsentlighed dækker over store variationer.
 I en række sager, bl.a. UfR 1925.617 H, UfR 1960.915 H, FOB 1969.35, FOB 1972.172, FOB 1993.144, FOB 1994.169 og Kolding Rets dom af 22. februar 1995, opretholdtes afskedigelser som gyldige, fordi afgørelserne blev anset for materielt rigtige.
 I UfR 1988.730 Ø fandtes afskedigelsesafgørelsen gyldig trods partshøringsfejl, idet den ansatte var blevet hørt i en vis udstrækning, om end ikke i fuld overensstemmelse med de foreskrevne regler.
 I U 1998.894 H fandtes det forhold, at Kirkeministeriet ikke havde oplyst i partshøringsbrevet, at ministeriets opfattelse af, at der var tale om en tjenesteforseelse, var en foreløbig vurdering af sagen, ikke at kunne føre til, at den senere meddelte irettesættelse var ugyldig.
 I en enkelt dom blev afgørelsen opretholdt, fordi afgørelsen kunne være truffet lovligt alene på grundlag af oplysninger, parten kendte i forvejen, jf. Østre Landsrets dom af 24. juni 1998 (13. afd. nr. B-2022-96).
 I to Østre Landsrets-domme om manglende partshøring vedrørende sygedagslisten i forbindelse med afskedigelse i henhold til 120-dages reglen ansås


text:
afgørelsen for gyldig uanset fejlen. Resultatet syntes i den ene sag (UfR 1998.1438 Ø) at bero på, at sagsøger ikke bestred, at betingelsen i funktionærlovens § 5 var opfyldt. I den anden (ØLD 6. januar 1998, 5. afd. a.s. nr. B-2422-96) blev det tilsyneladende tillagt betydning, at arbejdsgiveren havde lovet at se på sagen igen, hvis der kom oplysninger, der kunne begrunde, at afskedigelsen skulle trækkes tilbage. Dommene er meget pragmatiske og aldeles principløse. Deres præjudikatsværdi er derfor meget begrænset.
 I nogle af de sager, hvor der statueres ugyldighed, ser det ud, som om påberåbelse af konkret uvæsentlighed er udelukket. Det gælder i UfR 1981.681 V, UfR 1993.434 V og FOB 1987.192, hvor det blev lagt til grund, at der burde have været afholdt tjenesteforhør. Manglen synes at blive betragtet som så grov, at den i sig selv udløser sanktionen ugyldighed. Endvidere må ØLD af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) og UfR 1997.223 Ø læses sådan, at den mangelfulde partshøring i sig selv medførte, at afgørelsen var ugyldig.
 I andre tilfælde synes ugyldighed at være begrundet i, at der ud over partshøringsfejl er begået andre generelt væsentlige sagsbehandlingsfejl, jf. eksempelvis Østre Landsrets dom af 6. februar 1998 (19. afd. nr. B-2014-96).
 En række domme er udtryk for en generaliseret væsentlighedsbedømmelse, hvor kravene til, at det konkret påvises, at manglen ikke har haft indflydelse i det foreliggende tilfælde, er meget store. Det gælder UfR 1994.198 V, UfR 1971.830 V, UfR 1996.1462 H og Skanderborg Rets dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91). De strenge krav synes at have sammenhæng med, om det under sagerne blev sandsynliggjort, at afgørelsen var materielt uberettiget, uden at dette var gjort gældende som en selvstændig påstand.
 I den utrykte dom fra Skanderborg tog retten sagsøgerens primære påstand om godtgørelse efter funktionærlovens § 2b til følge. I præmisserne hedder det:
 »Da en sådan forudgående høring ikke ses foretaget, og da det ikke kan afvises, at der i tilfælde af høring af sagsøgeren, der selv tidligere samme år havde fremsat og fået godkendt personaleforslag i spareøjemed, kunne have vist sig muligheder for at undgå afskedigelser, for eksempel gennem alternative sparemuligheder, jfr. herved [den tidligere socialinspektørs] forklaring om, at der fra hans side har været diskuteret sådanne alternative muligheder, ses det ikke med fornøden sikkerhed godtgjort, at afskedigelsen har været rimeligt begrundet i sagsøgtes forhold ...«
 I UfR 1996.1462 fandt både Østre Landsret og Højesteret, at »det kan ikke udelukkes, beslutningen i tilfælde af høring af (A) var blevet en anden«. Landsretten udtalte, at afskedigelsen som følge af den væsentlige fejl var ugyldig, og at hun derfor havde krav på erstatning, som skønsmæssigt blev fastsat til 100.000 kr. Under sagen blev der fremlagt oplysninger, der tydede på, at den afskedigede var offer for en hævnakt fra borgmesterens side.
 Retspraksis med hensyn til væsentlighedsbetingelserne er, som det ses, meget ujævn. Om der statueres ugyldighed, beror i praksis på afgørelsens karakter, fejlens karakter, om der er begået flere fejl, om det er gjort gældende, at afgørelsen er uberettiget, om en


text:
usaglighedspåstand er konkretiseret og eventuelt sandsynliggjort osv.
 Flere forhold (undskyldelige omstændigheder) kan bevirke, at en personaleafgørelse, som lider af en - såvel konkret som generelt bedømt - væsentlig partshøringsfejl, opretholdes som gyldig. Disse tertiære omstændigheder kommer navnlig i betragtning, når ugyldighed vil være til skade for parten eller én af flere parter.
 Det mest praktiske eksempel er mangelfulde ansættelsesafgørelser. Er stillingen blevet besat med en anden person, vil en annullation af ansættelsesbeslutningen være til skade for denne part. En partshøringsfejl begået over for en ansøger, der har fået afslag, vil derfor næppe kunne føre til annullation af selve ansættelsesbeslutningen. Resultatet kan i yderste fald blive, at myndigheden måtte acceptere at ansætte endnu en person.[5]
 Ved afskedigelser får annullation kun retsvirkning for den afskedigede. Indirekte følger for andre, der eventuelt står i fare for at blive afskediget, f.eks. i forbindelse med besparelser, kan ikke begrunde, at annullation undlades.
 Det må være oplagt, at en partshøringsfejl ikke kan påberåbes over for en afskediget, som opfatter afskedigelsen og navnlig dens økonomiske vilkår som begunstigende, jf. UfR 1973.610 Ø.
 4.2 Erstatning/godtgørelse
 En del af de sager, hvor der er statueret en væsentlig partshøringsmangel, er endt med, at retten har taget en påstand om ugyldighed til følge.
 I nogle sager har sagsøger påstået sig tilkendt erstatning og/eller godtgørelse for uberettiget afskedigelse eventuelt som et supplement til ugyldighed. Godtgørelse for urimelig afskedigelse af funktionærer kan tildeles med hjemmel i § 2b i funktionærloven. Der skal endvidere udbetales tortgodtgørelse efter reglen i erstatningsansvarlovens § 26, hvis der er tale om »en retsstridig krænkelse af en andens frihed, fred, ære eller person«. Krænkelsen behøver ikke at være strafbar, men der skal foreligge en culpøs krænkelse af en vis grovhed.[6]
 Erstatning forudsætter et ansvarsgrundlag, årsagssammenhæng og at pågældende har lidt et økonomisk tab.
 Der er ikke nogen klar praksis med hensyn til hjemmelsgrundlaget eller udmålingen af erstatningen/godtgørelsen.
 En sygeplejerske fik i UFR 1973.190 V en erstatning på 6.000 kr. for et indtægtstab, hun havde lidt i forbindelse med, at hendes tidligere ansættelsessted afgav en negativ udtalelse om hendes væsen og person til et sygehus, hvor sygeplejersken efterfølgende søgte ansættelse. Oplysningerne, der lå til grund for udtalelsen, var ikke nærmere efterprøvet, og sygeplejersken var ikke gjort bekendt med erklæringen, inden den blev afgivet.
 Ved UfR 1973.167 H fastslog Højesteret, at den afskedigelse, som Vestre Landsret i UfR 1971.830 havde kendt uberettiget, berettigede pågældende til en erstatning på et års løn (75.000 kr.).
 En børnepædagog, som var afskediget uden afholdelse af tjenstligt forhør, fik ved UfR 1981.681 B medhold i sin påstand om løn og feriegodtgørelse i 4 måneder.
 Ved UfR 1986.984 H fik en afskediget kommunebogholder ikke medhold i erstatning og mortifikation i anledning af en udsendt pressemeddelelse om manglende tillid til hans ledelse af bogholderiet. Vedkommende havde tidligere fået en godtgørelse på 30.000 kr. på grund af den udsendte pressemeddelelse, mens han ikke havde fået medhold i afskedigelsens ugyldighed.
 Flertallet tilkendte i UfR 1991.973 H en præst 250.000 kr. i tortgodtgørelse efter erstatningsansvarsloven for uberettiget afskedigelse. Mindretallet ville tilkende


text:
den pågældende fuld løn i knap 10 år og en godtgørelse på 100.000 kr.
 Retten i Skanderborg tilkendte ved dom af 7. oktober 1992 (B.S. 1187/91) 25.000 kr. i godtgørelse i henhold til funktionærlovens § 2b.
 Østre Landsret tilkendte i en dom af 19. juli 1993 (18. afd. B-0444-93) en »skønsmæssig godtgørelse på 30.000 kr.« for en ugyldig bortvisning. Det bemærkes, at den bortviste ved Frederiksberg Rets dom af 29. april 1992 (1. afd. B.S. 9103011) allerede havde fået tilkendt en erstatning på 55.943 kr. svarende til løn og feriepenge indtil udgangen af november måned 1991. Vedkommende anlagde et nyt søgsmål med påstand om yderligere 84.565 kr. i erstatning. Frederiksberg Ret gav hende medhold ved dom af 19. januar 1993 (sag nr. 9201294-2). Beløbet blev som anført nedsat af Østre Landsret.
 Landsretten tilkendte i UfR 1993.434 V en erstatning på 200.000 kr. og en tortgodtgørelse på 25.000 kr. (Konow antager i UfR 1996 B 470, at hjemmelen var erstatningsansvarslovens § 26).
 I UfR 1994.198 V tilkendtes den afskedigede en erstatning på 25.000 kr.
 I UfR 1996.880 H blev afskedigelsen af en tjenestemandsansat lektor anset for ugyldig, og vedkommende havde ret til løn i perioden fra fratrædelsestidspunktet, og indtil en gyldig afskedigelse forelå (1 år og 7 måneder).
 Højesteret tilkendte i UfR 1996.1462 100.000 kr. i erstatning, mens sagsøger havde påstået en erstatning på 185.000 kr., subsidiært en godtgørelse på 62.000 kr.
 Ved UfR 1998.685 H blev afskedigelsen anset som ugyldig, og den afskedigede fik en »kompensation, der - under hensyntagen til den foreliggende mangel ved behandlingen af afskedigelsessagen, ansættelsens varighed og lønniveauet, sammenholdt med praksis på ansættelsesrettens område - skønsmæssigt fastsættes til 80.000 kr.«. Den afskedigede havde påstået sig tilkendt en erstatning på 340.274 kr. svarende til løn i tidsrummet fra afskedigelsen den 1. november 1993 til tiltræden i en ny stilling den 20. oktober 1994.
 Udmålingen foretages skønsmæssigt og synes at bero på vurderinger både af det økonomiske tab, der er lidt, og af den tort, den uberettigede afgørelse har påført den pågældende, jf. Oluf Emborg og Per Schaumburg-Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 309, og Jens Garde m.fl., Forvaltningsret, Almindelige Emner (3. udg.), 1997, s. 510.
 1. Eilschou Holm, Juristen, 1986, s. 227 f, Jon Andersen, UfR 1988 B. 299f, Vogter, Forvaltningsloven med kommentarer (2. udg.) s. 48f, Jørgen Mathiassen, Forvaltningspersonellet, 1990, s. 120 f, Forvaltningsret Sagsbehandling, 4. udg. v. Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 24-25, hvor man dog med hensyn til funktionærer nøjes med at sige, at afskedigelse formentlig må være omfattet, uanset at ansættelsesgrundlaget er en kontrakt, Kaj Larsen m.fl., Forvaltningsret (1994), s. 141, Oluf Emborg og Per Schaumburg- Müller, Offentlig Arbejdsret, 1998, s. 36.
 2. Hjemmelen hertil findes, når visse betingelser er opfyldt i forvaltningslovens § 1, stk. 2.
 3.ØLD af 17. juni 1998 drejede sig om Beredskabs-Forbundets afskedigelse af en direktør. Direktøren gjorde under søgsmålet bl.a. gældende, at afskedigelsen var ugyldig som følge af, at forbundet var en offentlig myndighed og havde tilsidesat reglerne om partshøring. Landsretten lagde til grund, at forbundet ikke var


text:
en offentlig myndighed, og at forbundet som følge heraf »ikke var undergivet forvaltningsloven eller almindelige forvaltningsretlige regler og grundsætninger«. Landsretten tilkendte direktøren en godtgørelse efter funktionærlovens § 2b på 100.000 kr. Sagen er anket til Højesteret. I UfR 1998.1322 H anså flertallet i Højesteret ikke Københavns Kulturby Fond 1996 som en del af den offentlige forvaltning, i den forstand at fonden ud fra en forvaltningsretlig lighedsgrundsætning var afskåret fra at indgå en eksklusivaftale.
 4. Carl Aage Nørgaard og Jens Garde, Forvaltningsret. Sagsbehandling, 4. udg. ved Jens Garde og Karsten Revsbech, s. 282, Jens Garde m.fl., Forvaltningsret, Almindelige emner (3. udg.), 1997, s. 331, Jon Andersen, Forvaltningsret, 3. udg., s. 104, Jon Andersen m.fl., Forvaltningsret, 1994, s. 558, Bendt Berg, Almindelig Forvaltningsret, 1998, s. 135.
 5. I FOB 1978.332 antog ombudsmanden, at en museumsbetjent, der havde modtaget en mundtlig meddelelse om beslutning om udnævnelse (oprykning) til en højere lønramme, herved var gyldig udnævnt, og at udnævnelsen ikke gyldigt var tilbagekaldt ved en senere beslutning om at udnævne (oprykke) en anden museumsbetjent i stillingen.
 6. Jf. Jens Møller, Erstatningsansvarsloven med kommentarer, 4. udg. (1996), s. 394. I UfR 1996 B 324 argumenterer Kim Schioldann for at der må være en ulovbestemt, sædvanemæssig adgang til at yde godtgørelse til tjenestemænd for krænkelse af ansættelsesforholdet, svarende til princippet i funktionærlovens § 2b. Se herimod UfR 1996 B 470, Lennart Konow.
 Auld Lang Syne / Skuld Gammel Venskab Rejn Forgo
 Robert Burns (1759-1796) / Jeppe Aakjær (1866-1930)
 ./. For auld lang syne, my dear,
 for auld lang syne. ./.
 ./. Di skjønne ungdomsdaw, å ja,
 for dem daw så læng, læng sind! ./.
 2. And surely ye’ll be your pint-stoup!
 3. Vi tow — hwor hår vi rend om kap
 4. We twa hae paidl’d in the burn,
 And gives a hand o’ thine!


text:
Håkun Djurhuus 72273344
 Højesteret fastslår i dom af 10. april 2019, at Lemvig Varmeværk a.m.b.a var berettiget til at pålægge en række forbrugere at betale forrentning af gældsudligningsbidrag i en situation, hvor de pågældende havde valgt ikke at betale gældsudligningsbeløbet straks, men i stedet over en årrække.
 I den konkrete sag, anlagt af en række forbrugere mod varmeværket, påstod forbrugerne, at betalingen af pristillæg skulle tilbagebetales, ligesom forbrugerne påstod, at det var uberettiget at kræve rente i den periode, hvor pristillægget (gældsudligningsbeløbet) blev opkrævet. Heroverfor påstod varmeværket stadfæstelse af Retten i Holstebro og Vestre Landsrets domme, hvor varmeværket var blevet frifundet for de nedlagte påstande.
 Fjernvarmeværkerne, Lemvig Varmeværk a.m.b.a, Klinkby Kraftvarmeværk a.m.b.a. og Nr. Nissum Kraftvarmeværk fusionerede med virkning fra den 1. juli 2015 i henhold til fusionsaftale af 15. august 2014. Det fortsættende selskab skulle være Lemvig Varmeværk a.m.b.a, mens de to øvrige selskaber skulle opløses uden likvidation. Af fusionsaftalen fremgik det, at forbrugerne i Nr. Nissum Kraftvarmeværk skulle betale for den nødvendige investering i forbindelse med fusionen. Forbrugerne kunne imidlertid selv vælge, om dette skulle ske i kraft af et ekstraordinært løbende tillæg til den faste afgift, eller i form af et ekstraordinært tilslutningsbidrag (engangsbetaling). Beregningen af gældsudligningsbeløbet blev foretaget af varmeværkets revisor og afhang bl.a. af de enkelte forbrugeres BBR-areal. Det blev endvidere aftalt, at hvis forbrugerne valgte at betale beløbet som et tillæg til varmeprisen, skulle dette ske som en annuitet over maksimalt 10 år, ligesom renten blev fastsat til 7 % af den til enhver tid værende restgæld.
 Forud for fusionen anmodede varmeværket endvidere Energitilsynet (nu Forsyningstilsynet) om en udtalelse om, hvorvidt de økonomiske vilkår for varmeværkernes forbrugere kunne anses for urimelige i medfør af varmeforsyningslovens § 21, stk. 4. Energitilsynet meddelte på denne baggrund, at det ikke kunne betragtes som urimeligt at opkræve ekstraordinært bidrag for forbrugere i områder med højere omkostningsniveau, med det formål at udligne forskellene i de fusionerede områder. Ydermere udtalte tilsynet, at det var i overensstemmelse med praksis, at forbrugerne fik mulighed for betale bidraget som et engangsbeløb eller betale dette som tillæg til den faste afgift over en længere periode. Tilsynet udtalte sig imidlertid ikke om spørgsmålet om forrentning.
 For Højesteret var spørgsmålet herefter, om det var berettiget at varmeværket pålagde forbrugerne et gældsudligningsbeløb i forbindelse med fusionen, og i den forbindelse krævede forrentning med 7 % p.a. af den til enhver tid værende restgæld for dem, der i stedet for kontant betaling valgte afdragsvis ditto som tillæg til varmeafgiften.
 Højesteret fandt, at det følger af varmeforsyningslovens § 20, stk. 5, at kollektive varmeforsyningsanlæg kan fastsætte forskellige priser til enkelte forbrugere, når dette sker efter rimelige, omkostningsbestemte, objektive og ikke-diskriminerende økonomiske principper.
 Højesteret fandt endvidere, at beslutningen om at pålægge varmeforbrugeren at betale et gældsudligningsbeløb i anledning af de investeringer der var nødvendige for deres tilslutning, samt til udligning af forskelle i gæld m.m., var baseret på saglige, objektive, rimelig og ikke-diskriminerende grunde, da de oprindelige varmeforbrugere hos Lemvig Varmeværk derved ikke blev belastet af udgifter, der ikke vedrørte


text:
dem.
 Højesteret fandt på denne baggrund, at vilkårene for betalingen (renten) ligeledes var saglige, objektive og ikke-diskriminerende.Varmeværket fik ved indregningen af en rente på 7 % p.a. dækket omkostningen ved det likviditetsmæssige træk, som følge af at varmeværket ydede henstand med betalingen af de pågældende forbrugeres andel af den gennemførte nødvendige investering m.m. Højesteret bemærkede i denne sammenhæng, at der ikke var grundlag for at fastslå, at Lemvig Varmeværk fik betaling for den ydede henstand, som ikke var omkostningsbaseret og rimeligt. Rentefri kredit ville således have medført, at de øvrige varmeforbrugere – direkte eller indirekte – ville komme til at bære en del af omkostningen ved henstanden.
 Højesterets afgørelse – der stadfæster både Retten i Holstebro og Vestre Landsrets domme - illustrerer, på linje med hidtidig praksis, at der i tilfælde af fusion mellem varmeværker kan pålægges varmeforbrugere at betale gældsudligningsbeløb. Dette dog alene under forudsætning af, at betalingen sker efter rimelige, omkostningsbestemte, objektive og ikke-diskriminerende økonomiske principper. Hertil kommer imidlertid, at det nu tillige er fastslået, at i et tilfælde hvor et sådant gældsudligningsbeløb kan betales enten kontant som et engangsbeløb, eller som afdragsvis betaling til varmeafgiften, vil det være berettiget at opkræve rente hos de forbrugere, der vælger afdragsvis betaling. Rentefri kredit ville således medføre, at de øvrige varmeforbrugere ville komme til at bære en del af omkostningen ved henstand. Rentebetaling forudsætter dog på tilsvarende vis, at vilkårene for betalingen er saglige, objektive, omkostningsbaserede og rimelige.
 Lemvig Varmeværk a.m.b.a. var under sagen for Højesteret repræsenteret af Bech-Bruun ved partner og advokat (H), Håkun Djurhuus.
 Læs dommen på Højesterets hjemmeside.


text:
| Elmer & Partnere sikrer klient yderligere erstatning på 1,5 mio.
 nyheder Elmer Advokaterne Nyheder Usorteret Principiel Højesteretsdom: Elmer & Partnere sikrer klient yderligere erstatning på ca. 1,5 mio. kr. selvom skadelidte indenfor få måneder ville være holdt op med at arbejde. Klient sikret yderligere erstatning på ca. 1,5 mio. kr.
 Højesteret slår i principiel dom fast, at der er krav på erstatning for erhvervsevnetab, selvom skadelidte indenfor få måneder efter afgørelsestidspunktet på grund af alder ville være holdt op med at arbejde. Det gælder også, selvom patientskademyndighederne havde tilkendt erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til det formodede pensionstidspunkt.
 Med Højesteretsdom afsagt den 11. marts 2016 er både by- og landsrettens domme blev ændret til fordel for patienten. Samtidig er patientskademyndighedernes afgørelser om afslag på erstatning for erhvervsevnetab blevet tilsidesat. Den nu 69-årige mand kan med dommen se frem til at modtage en yderligere erstatning på cirka 1,5 mio. kr. Advokat Karsten Høj fra Elmer & Partnere overtog sagen i Højesteret.
 I de tidligere instanser var der givet afslag på erstatning for erhvervsevnetab, fordi patienten med den allerede tilkendte erstatning havde fået fuld erstatning for det tab af arbejdsindtægter, som han havde lidt som følge af patientskaden frem til det tidspunkt, hvor man lagde til grund, at han ville være holdt op med at arbejde.
 I september 2011 – altså 2 måneder før formodet pensionstidspunkt – tilkendte Patienterstatningen ham erstatning for tabt arbejdsfortjeneste fra lønophør 1. september 2010 og til november 2011. Samtidig gav de afslag på erstatning for erhvervsevnetab. Denne afgørelse tiltrådte Ankenævnet for Patienterstatningen. Under retssagen vurderede Arbejdsskadestyrelsen, at der senest ved hans overgang til efterløn i april 2011 var grundlag for at fastsætte erhvervsevnetabet til 75 %.
 Resultat i Højesteret
 Højesteret finder det bevist, at det var muligt, at fastsætte mandens erhvervsevnetab, som udgjorde 75 %, da Patienterstatningen traf afgørelse i september 2011. Det gør ingen forskel, at manden på det tidspunkt måske kun ville have haft 2 måneder tilbage på arbejdsmarkedet, hvis patientskaden ikke var sket.
 Når skæringstidspunktet mellem tabt arbejdsfortjeneste og erhvervsevnetab er indtrådt inden indtægtsophør, er der ikke i erstatningsansvarsloven hjemmel til ikke at tilkende erstatning for erhvervsevnetab. Man kan ikke – som her – i stedet yde yderligere erstatning for tabt arbejdsfortjeneste for en fremtidig periode. Der er med de standardiserede regler blandt andet gjort endeligt op med betydningen af skadelidtes alder. Et andet resultat kræver en lovændring.
 Det afgørende bliver særligt i patientskadesager, at patientskademyndighederne på det tidspunkt, hvor de træffer afgørelse har haft mulighed for at indhente de fornødne oplysninger, og at der er et forsvarligt grundlag for at fastsætte skadelidtes erhvervsevnetab.
 Det er på det punkt, at dommen adskiller sig fra den dom, som Højesteret afsagde den 21. januar 2016. I den sag blev der først anmeldt krav om erstatning efter, at patienten var død, og derfor fandt Højesteret, at det var korrekt, at der var ydet erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til dødstidspunktet og givet afslag på erstatning for erhvervsevnetab.
 Som begrundelsen er formuleret i dommen fra den 11. marts


text:
2016, er det nærliggende, at skæringstidspunktet mellem de to erstatningsposter er det faktiske afgørelsestidspunkt og ikke et tidligere muligt tidspunkt. Men Højesteret udtaler sig ikke entydigt om den problemstilling. Advokat Karsten Høj har en anden patientskadesag om en situation, hvor Patienterstatningen i første omgang træffer en forkert afgørelse om anerkendelse af patientskade, der efter klage, blev ændret af Ankenævnet. I mellemtiden var patienten død af den forsinkede behandling for kræft. Højesteret behandler den sag den 8. november 2016.
 Spørgsmål til dommen kan rettes til advokat Karsten Høj, der har ført sagen. Anden information om vores arbejde med personskadeområdet kan læses her.


text:
Valuarvudering var for høj. Sælger skal betale million erstatning til køber
 Forside / Nyheder / Højesteret: Valuarvurdering var for høj. Nu skal sælger tilbagebetale millionbeløb
 andelsboligsalgduegårdenejendomsvurderingHøjesteretkøb og salgvaluarvurdering
 Højesteret vurderede tilbage i marts, at en køber havde betalt overpris for en andelsbolig, da ejendommens værdi var ansat for højt af en valuar. Nu skal den tidligere andelshaver tilbagebetale 1,1 millioner kroner til køber. I en parallel dom, også fra marts, var der intet erstatningskrav at hente. Bliv klogere på de to afgørelser, og deres betydning for lignende søgsmål i fremtiden.
 I foråret 2019 er flere sager om overpris ved køb af en andelsbolig kommet for Højesteret. Sagerne handler om, hvorvidt der må være store udsving i prisen på en andelsbolig afhængigt af, hvilken valuar der har fastsat prisen. Aktuelle domafsigelser, der kan danne præcedens for lignende søgsmål i fremtiden, da priserne på andelsboliger i særligt storbyerne er skruet kraftigt op.
 Højesteret: Valuarvurdering var fejlbehæftet
 I marts faldt der dom i en af flere sager om fejlbehæftede valuarvurderinger – og afgørelsen var klar. Højesteret afgjorde, at prisen var vurderet for højt, da et par tilbage i 2008 købte en andelsbolig i den nu konkursramte andelsboligforening Duegården på Frederiksberg. Sagen har været hele vejen gennem retssystemet med skiftende afgørelser, men Højesteret fandt, at ejendommens værdi var sat for højt af en valuar, og dermed blev andelsboligen solgt til overpris.
 Hele ejendommen, som andelslejligheden var en del af, blev i 2007 handlet for 360 millioner kroner. Men året efter vurderede en valuar ejendommen til at være 499 millioner kroner værd. En væsentlig prisafvigelse, som valuaren ikke kunne retfærdiggøre i retten. For eksempel havde valuaren ikke henvist til lignende handler med andre ejendomme, der kunne retfærdiggøre den højere pris.
 Læs mere: Sådan finder foreningen en seriøs valuar
 Sælger skal tilbagebetale 1,1 million kroner
 Den fejlbehæftede valuarvurdering betyder, at den tidligere sælger af andelsboligen skal tilbagebetale 1,1 million kroner til køberparret. Men hvad med valuaren? I Landsretten blev valuaren frifundet for erstatningsansvar. Advokat Kasper Westberg, der repræsenterede køberne, er dog tilfreds med dommen:
 “Vi er tilfredse med dommen. Højesteret lagde vægt på, at valuaren ikke havde godtgjort, hvorfor prisen skulle være højere. Man kan altså ikke bare slynge en pris ud uden et grundlag.”
 Prisen på en andelsboligforenings ejendom fastsættes ud fra tre metoder:
 Den offentlige ejendomsvurdering – som udarbejdes af Skat på baggrund af en statistisk analyse af kommunens registrerede salg af udlejningsejendomme og ud fra den værdi, som ejendommen ville have som udlejningsejendom. Den offentlige ejendomsvurdering er dog fastfrosset til 2020, og derfor benytter flere andelsboligforeninger valuarvurderinger til at prissætte ejendommen.
 Parallel sag: Ingen erstatning til andelshavere
 En lignende sag om en fejlbehæftet valuarvurdering fandt også vej til Højesteret i marts. Sagen omhandlede andelsboligforeningen Blidahlund i Charlottenlund, hvis ejendom blev vurderet til 114,4 millioner kroner af én valuar og til 256 millioner kroner af en anden valuar, skriver Berlingske. Spørgsmålet lød derfor, om valuaren havde et erstatningsansvar over for andelsboligforeningen ved at have vurderet foreningens ejendom for lavt.
 I Landsretten blev valuaren frikendt


text:
for at have begået fejl, og Højesteret stadfæstede dommen i marts 2019 med begrundelsen:
 ”En betingelse for at pålægge en valuar erstatningsansvar over for sælgeren af en andel i en andelsboligforening er, at sælgeren godtgør, at der foreligger væsentlige fejl eller mangler ved valuarvurderingen, eller at vurderingen har ført til en åbenbart urigtig værdiansættelse.”
 Til kamp mod tårnhøje valuarvurderinger
 Kasper Westberg, der også var advokat i sagen om erstatningsansvaret i andelsboligforeningen Blidahlund, er uforstående overfor afgørelsen i Højesteret. Han uddyber:
 Der kommer til at herske så stor usikkerhed om værdien af disse ejendomme, at det er uforsvarligt fordi det medfører så store risici for folks privatøkonomi.Advokat Kasper Westberg
 Og netop usikre og tårnhøje valuarvurderinger har længe været et diskuteret emne på andelsboligmarkedet. Med den nye andelsboliglov i 2018 kom derfor også skærpede regler for valuarvurderinger, der skal sikre kvaliteten af valuarvurderingerne. Spørgsmålet er, om disse sager om valuarvurderinger, vil udløse en bølge af retssager i fremtiden. På Andelsportal.dk følger vi udviklingen løbende.
 Læs mere: Det betyder den nye vurderingsnorm for jeres forening.


text:
Højesteret Parkeringsanlæg kunne pålægges afgift
 Parkeringsanlæg kunne pålægges afgift
 Sag 204/2008
 Dom afsagt den 6. januar 2010.
 Lufthavnsparkeringen København A/S
 Kommune havde hjemmel til at opkræve dækningsafgift af p-anlæg i lufthavn
 Lufthavnsparkeringen København ejer og driver p-anlæggene ved Københavns Lufthavn, som omfatter ca. 12.500 p-pladser. P-anlæggene er offentligt tilgængelige og anvendes af en bred kreds af personer, bl.a. af passagerer og andre med ærinde i lufthavnen. Tårnby Kommune havde i nogle år opkrævet dækningsafgift vedrørende disse p-anlæg. Lufthavnsparkeringen ville nu fritages for dækningsafgift og krævede desuden allerede betalt afgift tilbage.
 For Højesteret var det spørgsmålet, om p-anlæggene var omfattet af en regel i lov om kommunal ejendomsskat, hvorefter der kan opkræves dækningsafgift af ejendomme, der anvendes til ”kontor, forretning, hotel, fabrik, værksted og lignende øjemed”. Lufthavnsparkeringen anførte navnlig, at kommunen var bundet af et cirkulære fra 1962, hvori Indenrigsministeriet havde udtalt, at ”selvstændige garageanlæg” ikke var omfattet af reglerne om dækningsafgift. Lufthavnsparkeringen anførte desuden bl.a., at p-anlæggene bidrog til en mindre belastning af kommunens vejnet.
 Højesteret frifandt kommunen og udtalte bl.a., at kommunen havde været berettiget til at opkræve dækningsafgift af p-anlæggene, som ansås for at være anvendt til et ”lignende øjemed”. Indenrigsministeriets cirkulære var en vejledning, der ikke bindende havde taget stilling til, hvilke ejendomme der kunne pålægges dækningsafgift. Højesteret udtalte endvidere, at p-huse af den slags, der ligger ved Københavns Lufthavn, adskiller sig fra et selvstændigt garageanlæg i 1960’erne.
 afsagt onsdag den 6. januar 2010
 (advokat Hans Lykke Hansen)
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 10. afdeling den 29. maj 2008.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Per Sørensen, Asbjørn Jensen, Børge Dahl, Poul Søgaard og Henrik Waaben.
 Appellanten, Lufthavnsparkeringen København A/S, har gentaget sin påstand.
 Indstævnte, Tårnby Kommune, har påstået stadfæstelse.
 Lufthavnsparkeringen København A/S har oplyst, at det er et selvstændigt selskab, der har koncession på parkeringsanlæggene ved lufthavnen, og som ejer og står for driften og administrationen af de tre parkeringsanlæg. Selskabet bærer selv såvel den økonomiske som den juridiske risiko for driften af anlæggene. Parkeringshusene er selvstændigt vurderede bygninger og indgår ikke som en integreret del af andre bygninger. De er offentligt tilgængelige og anvendes af en bred kreds af personer, herunder af ansatte i lufthavnen og diverse luftfartssel skaber, af passagerer og andre med ærinde i eller omkring lufthavnen, bl.a. personer med tilknytning til de nærliggende virksomheder og hoteller. Parkeringsanlæggene er afspærret og tv-overvåget og kan anvendes af alle mod betaling. Lufthavnsparkeringen driver en døgnbemandet vagtcentral og et servicekontor, hvor kunderne kan henvende sig, hvis der opstår spørgsmål eller problemer.
 Lufthavnsparkeringen København A/S har supplerende anført, at lufthavnens passagerer skal benytte Tårnby Kommunes veje for at komme til lufthavnen, uanset om der er et parkeringsanlæg eller ej. Parkeringsanlæggene medfører således ikke en yderligere belastning af kommunens veje, da passagererne også ville benytte vejnettet, selv om parkeringsanlæggene ikke eksisterede. Tværtimod bidrager anlæggene til en mindre belastning af vejnettet, da de sikrer, at der kører færre ”tomme” biler/taxier til og fra lufthavnen. Hvis parkeringsanlæggene ikke eksisterede, ville et større antal biler/taxier enten afhente


text:
eller bringe passagerer til lufthavnen uden at være ”fyldt op” på enten ud- eller hjemturen. Passagerer, der benytter parkeringsanlæggene, kører derimod i ”fyldte” biler både til og fra lufthavnen, hvilket alt andet lige belaster vejnettet mindre.
 Tårnby Kommune har heroverfor anført, at det må anses for utvivlsomt, at Lufthavnsparkeringens anvendelse og drift af parkeringshusene påfører kommunen væsentlige udgifter af den karakter, som ifølge forarbejderne til lov om kommunal ejendomsskat § 23 A er værnet med bestemmelsen. Det gælder den omfattende kørsel mellem parkeringsanlæggene og København via Tårnby Kommune, ligesom Tårnby Kommune står for brand- og redningstjenesten i parkeringsanlæggene. Lufthavnsparkeringen benyttes ikke blot af rejsende, men også af personer, der i forbindelse med aflevering eller afhentning af rejsende ønsker at parkere, af ansatte i lufthavnen og af ansatte og gæster på hotellerne i lufthavnsområdet.
 Indenrigsministeriets cirkulære nr. 80 af 31. marts 1962 indeholder en redegørelse for indholdet af lov om kommunal ejendomsskat, og det hedder i redegørelsen, at den alene er udtryk for ”indenrigsministeriets opfattelse”/”indenrigsministeriets mening”. Der er derfor ikke tale om en bindende retsforskrift, men om en vejledning.
 Der er således ikke ved cirkulæret taget bindende stilling til, om de eksempelvist nævnte virksomheder og anlæg er omfattet af lovens § 23 A eller ej. Bemærkningen i cirkulæret om garageanlæg bygger da også på en konkret afgørelse i Indenrigsministeriets skrivelse af 17. oktober 1961 om udleje af garager, og det er i denne skrivelse udtrykkeligt anført, at den endelige afgørelse henhører under domstolene.
 Parkeringshuse af den slags, der ligger ved Københavns Lufthavn, adskiller sig fra et selvstændigt garageanlæg i 1960’erne. Udleje af garager i et garageanlæg skete således typisk for længere tid til beboere i området, mens parkeringspladser i disse parkeringshuse typisk benyttes i kortere tid af personer, der kommer udefra. Lufthavnsparkeringen kan herefter ikke støtte ret på, hvad der er anført om garageanlæg i Indenrigsministeriets cirkulære fra 1962 og i Skats vurderingsvejledning.
 Med disse bemærkninger, og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, jf. herved også Højesterets dom af 14. marts 1977 (UfR 1977 s. 289), stadfæster Højesteret dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Lufthavnsparkeringen København A/S betale 500.000 kr. til Tårnby Kommune.
 De idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Ny afgørelse fra Højesteret om hæftelse for selvstændigt virkende tredjemand
 Højesteret har den 4. september 2019 afsagt en principiel dom om hæftelse for selvstændigt virkende tredjemand vedrørende erstatning uden for kontrakt, der berører både området for hæftelse og kredsen af personer, der hæfter.
 Dommen fastslår, at ikke blot bygherren og hvervgiver kan hæfte, men at også hovedentreprenører kan hæfte for underentreprenørens erstatningsansvar.
 Ved en entreprisekontrakt indgået med bygherren, havde hovedentreprenøren, påtaget sig at etablere blandt andet en ny trykledning over en strækning på ca. 10 km. Etableringen skulle ske ved styret underboring, dvs. uden opgravning.
 Hovedentreprenøren indgik herefter indgået aftale med en underentreprenør om udførelsen af arbejdet med styret underboring. Under udførelsen af arbejdet med styret underboring blev et kabel tilhørende en ledningsejer beskadiget. Ledningsejeren stævnede underentreprenøren, der imidlertid blev erklæret konkurs, hvorefter der blev afsagt udeblivelsesdom i sagen. Underentreprenøren havde ikke tegnet ansvarsforsikring, der dækkede skaden. Ledningsejeren stævnede derfor hovedentreprenøren.
 Byretten konkluderede, at hovedentreprenøren ikke havde pådraget sig et selvstændigt ansvar, men at hovedentreprenøren hæftede for underentreprenørens ansvarspådragende fejl.
 Landsretten fandt som byretten, at hovedentreprenøren ikke havde handlet ansvarspådragende, men i modsætning til byretten fandt byretten ikke grundlag for hæftelse for underentreprenørens ansvar.
 Sagen for Højesteret handlede alene om, hvorvidt hovedentreprenøren hæftede for den skade, som underentreprenøren havde påført ledningsejeren ved arbejdet med underboringen.
 Højesteret fandt, at der under de foreliggende omstændigheder, dvs. hvor der var tale om styret underboring i et område, hvor entreprenøren var bekendt med, at der var placeret ledninger, var tale om særligt risikobetonet arbejde. Da hovedentreprenøren havde engageret underentreprenøren til at udføre dette arbejde for sig, havde hovedentreprenøren anledning til ved tilsyn og kontrol at begrænse og styre risikoen ved dette arbejde. Dette kunne ske bl.a. ved, at hovedentreprenøren sikrede sig, at underentreprenøren havde indhentet oplysninger om den nøjagtige placering af ledninger i jorden på det sted, hvor den styrede underboring skulle gennemføres. Endvidere kunne hovedentreprenøren have sikret sig, at underentreprenøren havde en ansvarsforsikring, som dækkede ansvar for skade ved jordboringsarbejde.
 Hovedentreprenøren var under disse omstændigheder nærmest til at bære risikoen for de skader, der skete på ledningsejerens kabel som følge af underentreprenørens uforsvarlige underboring. Som følge heraf hæftede hovedentreprenøren for underentreprenørens erstatningsansvar.
 Udgangspunktet i dansk ret er, at kravstiller alene kan rejse krav mod skadevolder og dennes arbejdsgiver, når erstatningskravet er baseret på de almindelige erstatningsretlige regler uden for kontrakt. Hvis der derimod er tale om erstatning i kontrakt, vil kontraktparten hæfte for tidligere omsætningsled.
 En hovedentreprenør hæfter for underentreprenørens skadeforvoldelse overfor bygherren, hvis der er tale om erstatning i kontrakt, men ikke som hovedregel, hvis kravet er kvalificeret som erstatning uden for kontrakt.
 Domstolene har dog fundet, at man kan hæfte for en selvstændig virkende tredjemands skadeforvoldelse i særlige tilfælde. Fællesnævneren for disse særlige tilfælde er, hvor det arbejde, der skal udføres, kan karakteriseres som særligt farligt.
 Efter hidtidig praksis fra Højesteret har hæftelsessubjektet været hvervgiveren, dvs. den part, som det særlige arbejde er udført for. Inden for entreprise vil det således være bygherren, der ville kunne hæfte for entreprenørens erstatningsansvar. Den


text:
bagvedliggende tanke er, at hvervgiveren ikke kan slippe for erstatningsansvaret ved at lade det risikofyldte arbejde udføre af en anden.
 Vurderingen af, hvorvidt arbejdstypen indebærer særlige risici og dermed kan være omfattet af området for hæftelse har gennem årene løbende givet anledning til diskussion og vil fortsat være op til rettens konkrete vurdering.
 I U1999.1821/2H TDC-sagen vurderede Højesteret, at gravearbejder i forbindelse med nedlægning af kabelrør faldt inden for området for hæftelse for selvstændigt virkende tredjemand. Nærværende sag kan læses i umiddelbar forlængelse heraf, dvs. at risikoen for skader ved styret underboring på tilsvarende vis medfører en sådan risiko for skade, at hæftelse kan komme på tale.
 Særlig interessant er det, at Højesteret fastslår, at hovedentreprenøren hæfter for underentreprenørens skadeforvoldelse. Hæftelsessubjektet har som nævnt i tidligere Højesteretspraksis været hvervgiveren og ikke den delegerende hvervtager som fx hovedentreprenøren.
 Højesteret tilslutter sig hermed Østre Landsrets vurdering i U2015.1825Ø Uni-Manpower-dommen, hvor en hovedentreprenør hæftede for en underentreprenørs skadeforvoldelse på andet end entreprisen overfor bygherren for varmt arbejde. Samtidigt fjerner Højesteret al diskussion om, hvorvidt hovedentreprenørhæftelsen alene kunne være relevant for bygherren eller om hovedentreprenør-hæftelsen også er relevant for skade på tredjemand.
 Hovedentreprenøren kan med nærværende dom hæfte for skade på andet end entreprisen både overfor bygherre og overfor tredjemand.
 Højesterets dom bør få betydelig opmærksomhed fra entreprenører og for deres ansvarsforsikringsselskaber, og risikoen for hæftelse for særligt farligt arbejde skal fremadrettet indtænkes i risikostyringen.
 Spørgsmål om dommen kan rettes til advokat Kathrine Friis Binzer og advokat Allan Kvist-Kristensen.
 Læs Retten i Glostrups dom her


text:
Kan national ret afskære en ret til fratrædelsesgodtgørelse, selvom det er i strid med EU-retten? – Mette Klingsten Advokatfirma
 Kan national ret afskære en ret til fratrædelsesgodtgørelse, selvom det er i strid med EU-retten?
 06/12/16 Mette Bjørndal
 Afgørelsen får praktiske konsekvenser for gamle sager, hvor medarbejderen er opsagt før den 1. februar 2015.
 Højesteret har den 6. december 2016 afsagt dom om forholdet mellem EU-retten og den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2a, stk. 3 om bortfald af retten til fratrædelsesgodtgørelse.
 Ajos A/S, der var en privat arbejdsgiver, opsagde en medarbejder med godt 25 års anciennitet, hvilket som udgangspunkt berettigede medarbejderen til en fratrædelsesgodtgørelse svarende til 3 måneders løn. Medarbejderen var, før han fyldte 50 år, indtrådt i en pensionsordning med ret til at oppebære alderspension. Medarbejderen fandt andet arbejde efter opsigelsen og aktiverede ikke sin alderspension. Med henvisning til formuleringen i funktionærlovens § 2a, stk. 3, der undtog godtgørelsespligten i tilfælde, hvor medarbejderen ville oppebære alderspension ved fratrædelsen, hvis medarbejderen var indtrådt i ordningen før det fyldte 50. år, afviste Ajos A/S at udbetale fratrædelsesgodtgørelsen.
 Højesteret har efter lang og fast praksis fortolket bestemmelsen således, at en funktionær, der ved fratrædelsen kunne få udbetalt pension, var afskåret fra at få fratrædelsesgodtgørelse efter § 2a, uanset om funktionæren gik på pension eller ej.
 Højesteret skulle tage stilling til, om formuleringen af funktionærlovens § 2a, stk. 3 fritog Ajos A/S fra at betale fratrædelsesgodtgørelsen i overensstemmelse med den faste praksis, eller om det EU-retlige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder kunne føre til, at Ajos A/S ikke kunne støtte ret på den dagældende bestemmelse i § 2a, stk. 3. I Ole Andersen-sagen (C-499/08) blev det slået fast, at den dagældende formulering af funktionærlovens § 2a, stk. 3 i nærmere angivet omfang var i strid med beskæftigelsesdirektivet (Rådets direktiv 2000/78/EF).
 Undervejs i sagen har Højesteret stillet to spørgsmål til EU-Domstolen, der besvarede disse den 19. april 2016.
 Direktivkonform fortolkning
 Højesteret fandt, at der ikke forelå nationale fortolkningsmetoder, der kunne føre til, at en klar retstilstand (den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2a, stk. 3 sammenholdt med Højesterets faste praksis) kunne fortolkes på en måde, der var konform med beskæftigelsesdirektivet. Der var endvidere ikke grundlag for at lade forskelsbehandlingslovens § 1 få forrang for § 2a, stk. 3 for på den måde at bringe dansk ret i overensstemmelse med direktivet.
 Forbud mod aldersbetinget forskelsbehandling
 Hvad angår spørgsmålet om det EU-retlige princip om forbud mod aldersbetinget forskelsbehandling fandt Højesterets flertal, at der ikke i en sag mellem en privat arbejdsgiver og medarbejder er hjemmel i tiltrædelsesloven til at lade det uskrevne princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder fortrænge den dagældende bestemmelse i funktionærlovens § 2 a, stk. 3. Ajos A/S kunne derfor påberåbe sig § 2a, stk. 3 og med hjemmel heri afvise at udbetale fratrædelsesgodtgørelsen.
 Højesteret frifandt herefter Ajos A/S.
 Afgørelsen får praktiske konsekvenser for gamle sager, hvor medarbejderen er opsagt før den 1. februar 2015, og hvor der er indgået suspensionsaftaler om at afvente Højesterets afgørelse.


text:
Afgørelsen får derimod ikke praktisk betydning for nye sager, da funktionærer der opsiges efter 1. februar 2015 har ret til § 2 a godtgørelse, uanset om de går på pension eller ej.
 Tak fordi du abonnerer på vores nyhedsbrev
 Tilmeld dig nyhedsbrevet og få nyheder, invitationer til arrangementer med videre. Vi sender nyhedsbrev ud, når der er aktuelle nyheder, arrangementer og kurser.
 © 2018 — Mette Klingsten advokatfirma
 August Bournonvilles Passage 1 (Kgs. Nytorv) 1055 København K
 Tel + 45 69 15 38 00
 Mob + 45 31 44 01 00


text:
Gode nyheder for danske arvinger: Højesteret stækker SKATs vinger i sager om dødsboer | Alliance Advokater Ishøj
 Gode nyheder for danske arvinger: Højesteret stækker SKATs vinger i sager om dødsboer
 Arvinger af fast ejendom står nu stærkere overfor SKAT. En ny kendelse fra Højesteret indskrænker SKATs beføjelser, når det gælder udgangspunktet for den skattemæssige vurdering.
 SKAT skal fremover som udgangspunkt følge den såkaldte 15 %-regel, når den skattemæssige værdi af en fast ejendom I et dødsbo fastsættes, medmindre særlige konkrete omstændigheder taler for det modsatte. Det fastslår Højesteret i en ny kendelse. Derved er der sat foreløbigt punktum i den principielle sag, der begyndte i skifteretten og blev kæret til Højesteret i august sidste år.
 Offentlig vurdering skal følges
 Ifølge Lisbeth Egede Andersson, formand for Alliance Advokater, har afklaringen af SKATs råderum i sager om arv af dødsbo været ventet længe:
 “De sidste 20 år har man i dødsboskifter kunnet benytte en værdiansættelse af fast ejendom svarende til den offentlige ejendomsvurdering med fradrag af 15%. Siden Skat i en afgørelse fra landsretten fra sidste år fik medhold til at fravige denne praksis har der været usikkerhed om værdifastsættelserne af faste ejendomme i dødsboerne. Dette er selvfølgelig en uholdbar situation, idet det blev usikkkert om reglen overhovedet kunne benyttes. Højesterets kendelse giver nu den offentlige vurdering forrang, medmindre Skat kan løfte bevisbyrden for at der foreligger særlige omstændigheder, hvilket var tilfældet i den konkrete sag, som blev prøvet i Højesteret. Dette giver arvingerne et mere fair og stabilt udgangspunkt at forholde sig til”, udtaler Lisbeth Egede Andersson.
 15 %-reglen indebærer, at arvinger kan arve fast ejendom til en værdi, der svarer til den offentlige ejendomsvurdering plus-minus 15 %, medmindre særlige omstændigheder gør sig gældende. Arvingerne bør søge rådgivning herom såfremt de står med en konkret sag.
 SKATs trumfkort?
 Selvom SKAT nu som udgangspunkt er tvunget til at følge 15 %-reglen, kan definitionen af ‘særlige omstændigheder’ måske blive SKATs trumfkort på længere sigt.
 “Det er klart, at der nu er brug for en konkret afgrænsning af de særlige tilfælde, hvor SKAT ikke behøver at følge 15 %-reglen. I den konkrete sag i Højesteret var disse omstændigheder f.eks. kombinationen af ejendommens belåningsgrad og en arvings arveafkald. Men det skal defineres nærmere for at udrydde den sidste rest af utryghed for arvingerne”, pointerer Lisbeth Egede Andersson.
 Læs mere om Alliance Advokaters arbejde eller få mere at vide om arveret på www.allianceadvokater.dk
 CVR. 2095 2776


text:
Højesteret fastslår sagsomkostninger i sager om store økonomiske værdier - Jurainfo.dk - Juridiske nyheder og arrangementer samlet ét sted
 Horten d. 01/05/2019
 En ny højesteretsdom fastslår, hvordan sagsomkostninger bør fastsættes i retssager med en økonomisk værdi i millionklassen. Dermed omgør Højesteret den tidligere landsretsdom og tildeler Roskilde Banks revisorer en forøgelse af sagsomkostningerne fra ca. 9,5 mio. kr. til ca. 15,5 mio. kr. Forhøjelsen lå dog stadig langt fra revisorernes ønske; de krævede sagsomkostningerne forøget til 45 mio. kr.
 Revisorerne med tilknytning til Ernst & Young blev ved landsrettens dom af 7. november 2017 frifundet for at have handlet ansvarspådragende i forbindelse med revisionsarbejdet for Roskilde Bank op til bankens kollaps. Ved denne dom blev modparten, Finansiel Stabilitet, dømt til at betale 9.434.897 kr. i sagsomkostninger, hvoraf 9 mio. kr. skulle gå til dækning af advokatbistand.
 Finansiel Stabilitet havde rejst krav overfor revisorerne og ledelsen for Roskilde Bank, bortset fra en af direktørerne. Revisorerne medinddrog denne direktør i sagen og krævede, at denne direktør skulle erstatte revisorerne de beløb, som revisorerne måtte blive dømt til at betale til Finansiel Stabilitet (“adcitation”).
 Finansiel Stabilitet blev ved landsrettens dom ikke dømt til at afholde sagsomkostningerne til direktøren, som revisorerne havde adciteret. Domstolen fandt nemlig ikke grundlag for at fravige udgangspunktet om, at revisorerne måtte bære omkostningerne ved at adcitere direktøren, der blev frifundet som følge af revisorernes frifindelse.
 Omkostningerne, som revisorerne blev pålagt at betale for direktørens advokatbistand, blev af landsretten fastsat til 6.250.000 kr. Procesbevillingsnævnet tillod revisorerne at anke omkostningsafgørelsen til Højesteret.
 Højesterets opjustering af sagsomkostninger baseret på et skøn
 Ved dom af 24. april 2019 forhøjede Højesteret omkostningerne til revisorerne med 6 mio. kr. og bestemte, at Finansiel Stabilitet også skulle friholde revisorerne for de 6.250.000 kr., som de var blevet pålagt at betale for advokatbistand til den adciterede direktørs.
 Højesteret udtalte, at det forhold, at en sag er principiel, ikke i sig selv er tilstrækkelig for at begrunde nedsættelse af sagens omkostninger, hvor en tabende statslig part står over for en vindende privat part. Dermed afviste Højesteret Finansiel Stabilitets påstand om at nedsætte sagsomkostningerne med hjemmel i retsplejelovens § 312, stk. 3.
 Højesteret fremhævede, at der ved erstatning af advokatomkostninger med et “passende beløb” i medfør af retsplejelovens § 316 i sager med meget store værdier skal foretages en skønsmæssig vurdering. Vurderingen må ske på baggrund af, hvad der kan anses som rimeligt under hensyn til sagens omfang og karakter. Herunder bør der tages hensyn til det omfang og det ansvar, der er forbundet med at føre sagen.
 Desuden bør der i vurdering ved sager med flere sagsøgte lægges vægt på, om der har været mulighed for at koordinere sagsarbejdet. Som følge af sagens særlige anbringender mod revisionen og det omfattende arbejde, der havde været bl.a. i forbindelse med syn og skøn samt spørgsmål til responsumudvalget, fandt Højesteret, at det måtte anses som rimeligt, at sagsomkostninger antog et beløb, der var væsentligt højere end det beløb, der var blevet tildelt de enkelte ledelsesmedlemmer i samme sag. Ledelsesmedlemmerne var blevet


text:
tilkendt kr. 9 mio.
 Særlige omstændigheder medførte dækning af sagsomkostninger i adcitationssagen
 Ligeledes fandt Højesteret, at der var grundlag for at fravige udgangspunktet om, at en sagsøgt selv må bære adciteredes sagsomkostninger, hvor denne frifindes efter at have adciteret tredjemand med påstand om friholdelse. I denne forbindelse lagde domstolene navnlig vægt på, at Finansiel Stabilitet ikke tilstrækkeligt havde præciseret, i hvilket omfang revisorerne skulle være ansvarlige som følge af en uforsvarlig bankdrift i den periode, hvor den adciterede var direktør. Derfor blev Finansiel Stabilitet idømt at friholde revisorerne fra omkostningerne i adcitationssagen.
 Højesteret har hermed afvist, at fastsættelsen af sagsomkostninger, hvor sagsgenstanden er over kr. 5 mio., skal ske med udgangspunkt i 3% af sagens værdi, hvilket ellers var revisorernes argument. Derimod skal sagsomkostningerne fastsættes efter en rimelighedsvurdering.


text:
14 Dec 2005 10:07
 Skatteyderen indgik med G1 A/S en aftale om køb af en vindmølle. Sagens første stridspunkt var, om skatteyderen havde købt det jordareal, hvorpå møllen skulle stilles, eller om det betalte beløb var ydet for en midlertidig rådighedsindskrænkning.
 Højesteret fandt, at hele det omstridte beløb måtte anses som vederlag for et overdraget areal, idet opstillingen og driften af vindmøllen reelt ikke påførte ejeren af den omliggende ejendom gener.
 Højesteret afviste også en subsidiær påstand fra skatteyderen om, at der kunne afskrives efter statsskattelovens § 6, litra a, nu afskrivningslovens § 25, stk. 3. Højesteret henviste til, at det ikke i det berørte indkomstår kunne fastslås, om og i givet fald med hvilket beløb, skatteyderen ville lide tab i forbindelse med tilbageskødningen af vindmølleparcellen.
 Højesteret fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte myndighedernes fordeling af det samlede vederlag, idet der ikke var grundlag for at antage, at skattemyndighedernes skøn var udøvet på et urigtigt grundlag eller var åbenbart urimeligt.
 Afskrivningsloven § 25, stk. 3
 Cirk. nr. 97 af 26. juni 1995, pkt. 2.3
 Ligningsvejledningen 2005-3 E.C.4.8.3
 Ligningsvejledningen 2005-3 E.C.5.3.2
 Ligningsvejledningen 2005-3 E.I.4.2.2.2
 Torben Melchior, Peter Blok, Asbjørn Jensen, Jytte Scharling og Niels Grubbe.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 11. afdeling den 26. marts 2004.
 Appellanten, A, har principalt påstået, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at betaling af 120.000 kr. erlagt i forbindelse med erhvervelsen af arealet til matrikel nr. ..., er et afskrivningsberettiget aktiv, jf. dagældende ligningslovs § 16 F.
 A har subsidiært påstået, at Skatteministeriet skal anerkende, at betaling af 125.000 kr. erlagt i forbindelse med erhvervelse af arealet matrikel nr. ..., er et afskrivningsberettiget aktiv omfattet af reglerne om afskrivninger for hjemfaldsforpligtelser og kan afskrives efter en af Højesteret fastsat periode.
 Mest subsidiært har A påstået sagen hjemvist til fornyet behandling ved den kommunale skattemyndighed.
 Den beløbsmæssige nedsættelse af påstandene med 25.000 kr. til henholdsvis 120.000 kr. i den principale påstand og 125.000 kr. i den subsidiære påstand skyldes, at de kommunale skattemyndigheder efter sagens hjemvisning fra Landsskatteretten har godkendt afskrivning på vejetablering med 4% af 25.000 kr., jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 A har til støtte for den principale påstand gjort gældende, at betalingen for arealet alene udgør 5.000 kr., medens restbeløbet på 120.000 kr. er vederlag for gener og rådighedsindskrænkninger, som ejeren af matrikel nr. ... må tåle i forbindelse med vindmøllens opstilling. Et sådant vederlag kan afskrives efter den dagældende ligningslovs § 16 F, stk. 2, jf § 16 E, stk. 1, nr. 2 og 3.
 Til støtte for den subsidiære påstand har A yderligere gjort gældende, at der ikke som betingelse for afskrivningsret efter hjemfaldsreglerne kan stilles et krav om, at erhvervelsessummen for et jordareal er større end den eventuelle erstatning, der måtte blive betalt i forbindelse med hjemfaldet, og at der heller ikke kan opstilles et krav om, at et eventuelt tab kan opgøres på forhånd.
 Skatteministeriet har til støtte for påstanden om stadfæstelse anført, at det af afregningsbrevet af 6. august 1996 fra


text:
G1 A/S fremgår, at den aftalte jorderstatning udgør 125.000 kr. pr. vindmølle. Det kan ikke af deklarationen af 29. april 1996 udledes, at G1 A/S og SV har fordelt vederlaget på de enkelte rettigheder og rådighedsindskrænkninger, som overføres fra SV til G1 A/S. Det må lægges til grund, at udstykningen med opstilling af vindmøllen ikke har påført SV andre gener eller rådighedsindskrænkninger end dem, der følger af, at han har afstået jordparcellen. Vederlaget på 125.000 kr. er derfor betaling for jordparcellen og dermed ikke afskrivningsberettiget.
 I deklaration af 29. april 1996, der er tinglyst servitutstiftende bl.a. på matr. nr. ..., hedder det i pkt. 6:
 "I forbindelse med udstykning/arealoverførsel af matr. nr. del 3 af matr. nr. ... har den servitutforpligtede [SV] modtaget en kontant købesum på kr. 5.000,00, der er forfaldent til betaling, når approbation af udstykning foreligger, og anmærkningsfri tinglysning i den forbindelse har fundet sted af den servitutberettigedes adkomst til matr. nr. del ...
 For de indskrænkninger og ulemper, som ved nærværende deklaration pålægges matr. nr. ..., yder den servitutberettigede [G1 A/S] et engangsvederlag stort kr. 145.000.00 til den servitutforpligtede. Beløbet forfalder, når fundamentstøbningen til møllen på ... påbegyndes."
 Det må lægges til grund, at opstillingen og driften af vindmøllen reelt ikke har påført ejeren af den omliggende ejendom, SV, gener - bortset fra færdselsretten og at der ikke er påført ham andre rådighedsindskrænkninger end dem, der følger af, at arealet er overdraget til A. Højesteret finder herefter, at hele beløbet på 125.000 kr. må anses som vederlag for arealet, hvorfor beløbet på 120.000 kr. allerede af den grund ikke kan danne grundlag for afskrivning efter § 16 F, stk. 2, i den dagældende ligningslov.
 Efter den oprindelige formulering af pkt. 3 i deklarationen af 24. juni 1996, skulle arealet tilbageskødes til en pris, som i mangel af enighed skulle fastsættes ved voldgift. For så vidt angår indkomståret 1996, som sagen angår, kan der ikke lægges vægt på den efterfølgende aftale af 15. april 2003, hvorefter tilbageskødning skal ske vederlagsfrit. Da det således ikke i 1996 kunne fastslås, om og i givet fald med hvilket beløb, A ville lide tab i forbindelse med tilbageskødningen, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for afskrivning efter statsskattelovens § 6, litra a, jf. nu afskrivningslovens § 25, stk. 3, sammenholdt med stk. 7, sidste pkt. Det bemærkes, at Højesteret ikke har taget stilling til, om A i tiden efter indgåelsen af aftalen af 15. april 2003 har ret til afskrivning i medfør af afskrivningslovens § 25, stk. 3.
 Af de grunde, som er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over arealets værdi.


text:
Skat.dk: Transporterklæring - modregning - noteringspåtegning - fortolkning - ugyldighed - renter
 29 Jan 2009 08:14
 SKM2009.134.HR
 1. afdeling, 2/2006
 Inddrivelse + Afgift
 Transporterklæring, modregning, noteringspåtegning, ugyldighed, renter
 Et selskab havde transporteret et omtvistet ambi-krav til selskabets pengeinstitut til sikkerhed. Banken overdrog kort tid efter sikkerhedsstillelsen til en anden bank. Efter at ambi-sagen nogle år senere var blevet forligt, indgik selskabets eneanpartshaver en aftale med bank nr. 2 om akkord, og at sikkerhedsstillelsen blev videretransporteret til et søsterselskab.
 ToldSkat udbetalte primo 1998 ved en fejl pengene til det første selskab uanset transporten. Søsterselskabet afgav imidlertid som transporthaver den 12. maj 1998 en erklæring om, at betalingen var sket med frigørende virkning for ToldSkat i forhold til såvel transporthaver som transportgiver.
 Søsterselskabet gjorde bl.a. gældende, at transporten omfattede det fulde ambi-tilbagebetalingskrav "incl. renter". Man gjorde videre gældende, at erklæringen af 12. maj 1998 skulle tilsidesættes enten efter aftalelovens § 29 om kompulsiv tvang eller efter § 33 om almindelig hæderlighed.
 Højesteret fastslog, at transporterklæringen ikke omfattede renter. Højesteret henviste til, at det ikke udtrykkeligt af transporterklæringen fremgik, om renter af ambi-kravet var omfattet af transporten. Højesteret henviste endvidere til, at ToldSkat i sin noteringspåtegning havde anført, at transporten var beløbsmaksimeret, og banken havde ikke gjort indsigelse heroverfor. Højesteret fandt, at der intet grundlag var for at tilsidesætte erklæringen efter aftalelovens §§ 29 og 33.
 Endvidere havde søsterselskabet ved erklæringen af 12. maj 1998 tiltrådt, at det beløb, der skulle have været udbetalt til transporthaveren, udgjorde det i den første transporterklæring anførte beløb.
 Højesteret fandt intet grundlag for at anse erklæringen af 12. maj 1998 for uforbindende for søsterselskabet i medfør af aftalelovens §§ 29 eller 33. Højesteret frifandt herefter ToldSkat.
 Aftaleloven § 29
 Aftaleloven § 33
 Inddrivelsesvejledningen 2009-1 K.5
 Inddrivelsesvejledningen 2009-1 L.4
 SKAT, Hovedcentret (tidl. Skatteministeriet)
 Torben Melchior, Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard, Jon Stokholm og Poul Dahl Jensen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 13. afdeling den 16. november 2005.
 Appellanten, H1X A/S, har påstået indstævnte, SKAT, Hovedcentret, dømt til at betale 1.396.470,91 kr. med tillæg af procesrente principalt fra den 29. januar 1998, subsidiært fra den 19. april 2002, mere subsidiært fra sagens anlæg.
 SKAT, Hovedcentret, har påstået stadfæstelse.
 Påstandsbeløbet fremkommer ved fra det modregnede beløb, 1.884.201 kr., at trække det beløb på 487.730,09 kr., som H1X har anerkendt som modregningsberettiget.
 SKAT, Hovedcentret, har yderligere anført, at H1X ikke i kraft af en aftale med F2 Bank kan anvende sikkerhedsstillelsen, ambifordringen, på sine egne tilgodehavender hos H2 A/S, men alene på fordringer mod H2, som H1X også havde fået tiltransporteret fra F2 Bank. Det er ikke dokumenteret, at H1X har fået tiltransporteret noget krav fra F2 Bank.
 H1X har anført, at selskabet i forbindelse med transporten erhvervede F2 Banks fordring, og at selskabet i øvrigt har krav mod H2, som overstiger påstandsbeløbet.
 H1X har yderligere anført, at SKAT ikke kan støtte ret på erklæringen af 12. maj 1998, idet den kan tilsidesættes som ugyldig i kraft af aftalelovens § 29, subsidiært § 33, under hensyn til,


text:
at kammeradvokaten havde indgivet konkursbegæring samt truet med politianmeldelse.
 SKAT har bestridt, at der er grundlag for at anse erklæringen af 12. maj 1998 for ugyldig i medfør af aftalelovens § 29 eller § 33.
 Det er oplyst, at den selvskyldnerkaution over for F1 Bank, som H2 stillede i april 1993, vedrørte et lån på 2 mio. kr.
 Transporterklæringen af 5. april 1993 er sålydende
 "Til sikkerhed for ethvert beløb uanset skyldgrund, som underskrevne
 H2 A/S (tidl. H2X A/S)
 nu er eller senere måtte blive skyldig til
 herunder enhver af bankens afdelinger og filialer, meddeler vi herved banken uigenkaldelig transport i vort krav imod
 (ToldSkat)
 vedrørende tilbagebetaling af arbejdsmarkedsbidrag (ambi) m.v., opgjort til kr. 2.505,294,00."
 Om sagsforløbet i 1998 fremgår i hovedtræk følgende
 Retsforliget om ambikravet, der gik ud på betaling af 2,4 mio. kr. med tillæg af renter, eller i alt ca. 4,6 mio. kr., blev indgået den 7. januar 1998. Ved brevet af 29. januar 1998 gennemførte ToldSkat modregningen for 1.884.201 kr., og udbetalingen af det overskydende forligsbeløb på 2.774.461 kr. skete til H2 i umiddelbar tilknytning til dette brev. Transporten af ambikravet fra F2 Bank til H1X blev - uden at A underrettede F2 Bank om forliget med skattevæsenet - aftalt den 9. februar 1998. Transporten til H1X fandt således sted, efter at skattevæsenets modregering var gennemført, og beløbet på 2.774.461 kr. var blevet udbetalt til H2. Herefter rejste H1X ved brev af 5. marts 1998 krav over for ToldSkat om udbetaling af dette beløb til sig. Da H1X fastholdt kravet, anmodede kammeradvokaten i telefonsamtaler samt ved brev af 30. april 1998 til H2 om tilbagebetaling af det "fejlagtigt udbetalte beløb stort kr. 2.505.294,- ".
 Da H2 var ude af stand til at betale beløbet, indgav kammeradvokaten konkursbegæring mod H2 den 30. april 1998 efter forinden at have tilkendegivet over for A, at der ville blive indgivet konkursbegæring mod dette selskab samt politianmeldelse, såfremt H1X fastholdt kravet om udbetaling af 2.774.461 kr. Herefter udstedte H1X erklæringen af 12. maj 1998 om "at frafalde ethvert krav over for Skatteministeriet Told- og Skattestyrelsen v/ToldSkat i anledning af, at ToldSkat den 29. januar 1998 til advokat SL på vegne H2 A/S fejlagtigt udbetalte kr. 2.505.294,- idet det tiltrædes at betalingen er sket med frigørende virkning for Skatteministeriet, Told- og Skattestyrelsen v/ToldSkat i forhold til såvel transporthaver som transportgiver".
 Til brug for Højesteret er der afgivet forklaringer af VP, NP, LK, SL, MJ, BR, KB samt supplerende forklaring af A.
 VP har forklaret, at han i 1993 var kundechef i F2 Bank, hvilken stilling han også besad i 1998. F2 Bank overtog engagementet med HH-koncernen fra F1 Bank. I forbindelse med overtagelsen af engagementet foretog F2 Bank ikke en kreditvurdering, hvilket ikke er sædvanligt. Baggrunden herfor var, at det i ledelsen var besluttet, at F2 Bank skulle overtage engagementet fra F1 Bank. F2 Bank ejede en betydelig del af aktierne i F1 Bank, og der var personsammenfald i de to ledelser. Ledelserne fandt, at engagementet var blevet for stort til F1


text:
Bank, og havde derfor besluttet, at det skulle overgå til F2 Bank.
 Det er hans erfaring fra F2 Bank, at pengeinstitutter ved transport får sikkerhed i såvel hovedkravet som renter. Dette er også fortrykt i dokumenterne. Han mener ikke, at han har set eksempler, hvor pengeinstitutter alene har fået transport i hovedstolen.
 F2 Bank transporterede sikkerheden videre til H1X, fordi man ikke tillagde fordringen en større værdi. Man havde oprindelig haft en forventning om, at pengene ville komme af sig selv. I virkelighedens verden var ambisagerne komplicerede og F2 Bank ville ikke selv have haft mulighed for at føre en sådan sag uden et samarbejde med A. F2 Bank fik 1,2 mio. kr. for fordringen. Han husker det som, at det gik meget hurtigt - timer - fra A henvendte sig omkring videreoverdragelsen, og til at transporten blev underskrevet. Da de underskrev transporten, vidste de ikke, at der var indgået et forlig. Det ville ikke have ændret deres holdning, hvis de havde kendt til forliget. I de tilfælde, hvor F2 Bank ikke anvender fortrykte dokumenter ved transportpåtegning, vil de normalt udtrykkeligt skrive, at sikkerhedsstillelsen er inkl. renter.
 NP har forklaret, at han fra 1986 blev ansat som kreditchef i F1 Bank, hvilket han fortsat var i det tidlige forår i 1993. Han fik herefter et nyt job fortsat med kreditvurdering, men med en mere tilbagetrukket tilværelse. Engagementet med HH-gruppen var begyndt før hans ansættelse i banken. Han blev mere direkte involveret i HH-gruppen fra begyndelsen af 1991. Der var i marts 1993 et ønske fra ledelsen om at få strammet op på engagementet med HH-gruppen. Dette engagement var blandt de største, hvis ikke det største, i banken. I slutningen af 1990 fik banken alvorlige økonomiske problemer, og bankens egenkapitalforhold blev således, at HH-gruppens engagement påkaldte sig interesse fra ekstern revision og Finanstilsynet. Banken var usikker på engagementet og ville have en opstramning på sagsgange, sikkerheder og regnskabsopfølgning. Baggrunden var blandt andet selskabernes egenkapitalforhold og koncernstrukturen, der var meget indviklet med flere krydsejerskaber. Det var bankens opfattelse, at den bestemmende indflydelse i selskabet lå hos A. Han ved ikke, om banken ønskede sikkerhed i både hovedstol og renter eller kun i hovedstolen, men det er hans opfattelse, at banken ville have sikkerhed i alt det, der var. Han ved ikke, om der var andre eventuelle tilgodehavender. Transporten af 5. april 1993 er ikke et fortrykt dokument, men det ligner en standardiseret formulering af en transportpåtegning der kan være kommet fra en brancheforening, sikkert De Lokale Pengeinstitutter. Det ligner den transport, der sædvanligvis blev brugt ved transport af simple fordringer Han husker ikke, om han selv har skrevet transporten, eller om det er en anden, men han har sandsynligvis som led i sin stilling godkendt den. Han ved ikke, hvad "m.v." dækker over. Han husker ikke, om han har set brevet af 14. juli 1993 fra ToldSkat. Han mener, at engagementet på det tidspunkt allerede var overdraget til F2 Bank. Engagementet blev overført til F2 Bank i midten af 1993. Han husker


text:
ikke, om han har drøftet transporten med ToldSkat. Sædvanligvis vil de, når de modtager en noteringspåtegning, gennemgå denne. Hvis der er forbehold, vil de overveje, om forbeholdet kan accepteres. Han deltog kun i begrænset omfang ved overdragelsen af engagementet til F2 Bank. Han varetog kun den praktiske gennemførelse af overdragelsen. Hvis banken opsagde kreditterne, ville banken ikke gå konkurs, selv om HH-gruppen ikke kunne betale gælden, da der allerede i 1991 fra F2 Bank i forbindelse med nytegning af aktier var sket afdækning af engagementet.
 LK har forklaret, at han er tidligere direktør i H2X A/S (H2 A/S). F1 Bank var i februar 1993 blevet utryg ved det store engagement, som HH-gruppen havde med banken. Engagementet skulle derfor drøftes. Banken ville have sikkerhed i det hele. Efter transporterklæringens underskrivelse var han og A til et møde med direktøren, hvor det blev understreget, at transporten var inkl. renter. Renterne kunne først opgøres, når sagen var færdig. Han mener, at "m.v." i transporterklæringen betyder renter, hvilket også flere gange blev understreget af direktøren på mødet.
 Advokat SL har forklaret, at han har været advokat for HH-gruppen i 20 år. Han foretog meget forskellig erhvervsrelateret rådgivning for HH-gruppen, bortset fra skatterådgivning. Han varetog ambisagen for H2 A/S. Den 20. august 1997 fremsatte kammeradvokaten et forligsforslag vedrørende H2s tilbagesøgningskrav på ambi. Kammeradvokaten foreslog kravet opgjort til 2,4 mio. kr. med tillæg af renter beregnet efter skatteministerens svar af 24. april 1992. Han vidste godt, at kravet var pantsat. Han husker, at A sagde, at det var pantsat "med hud og hår". Han og A diskuterede det ikke specifikt, men han opfattede det som, at pantsætningen omfattede renter. Han har givetvis set transporten af 5. april 1993, men han husker det ikke. Han husker heller ikke, om han har set noteringspåtegningen af 14. juli 1993. Afregningen af forligsbeløbet med renter blev sendt til H2X A/S direkte fra skattevæsenet. Den 5. marts 1998 sendte han et brev til ToldSkat, hvor han på vegne af H1X og som transporthaver krævede beløbet på 2.774.461 kr. udbetalt til H1X A/S. Han overvejede ikke, om modregningen var berettiget, hverken for så vidt angår skattekravene eller for så vidt angår modregningsbetingelserne. Han har - måske lidt naivt - antaget, at modregningen var berettiget. Han fandt efterfølgende ud af, at pengene var blevet brugt i H2 blandt andet til betaling af kreditorer. Han drøftede derfor med A, at det ikke var klogt at fastholde kravet om udbetaling af beløbet til H1X A/S, da anvendelse af beløbet i H2 formentlig var strafbart, såfremt kravet blev fastholdt. A accepterede dette, hvorfor han sendte brevet af 23. marts 1998 til ToldSkat, hvor H1X efter hans opfattelse frafaldt kravet. Erklæringen af 12. maj 1998 er derfor efter hans opfattelse overflødig.
 MJ har forklaret, at han i 1993 og i 1998 var erhvervsrådgiver i F2 Bank. Han var ikke involveret i overdragelsen af engagementet fra F1 Bank til F2 Bank. I 1998 deltog han i et møde, hvor fordringen blev overdraget fra F2 Bank til H1X for


text:
1,2 mio. kr. De mente selv, at det var et fornuftigt beløb, også taget i betragtning, at F2 Bank ikke selv kunne føre sagen. Han husker ikke, hvor stor fordringen var på det pågældende tidspunkt. Det er sjældent, at der er vedhængende renter på en fordring, som de får i pant. Det er hans opfattelse, at såfremt der er vedhængende renter, er disse omfattet af pantsætningen. Han er sikker på, at F2 Bank modtog beløbet på 1,2 mio. kr. samtidig med, at fordringen blev transporteret til H1X. F2 Bank fik ikke herved dækket hele sit engagement, men han ved ikke, hvor stort tabet var.
 BR har forklaret, at han i 1993 var direktør i F1 Bank. Han gik på pension primo 2001. Bankens engagement med HH-gruppen var bankens næststørste engagement. Banken var i marts 1993 utryg ved engagementets størrelse i forhold til, at det var en lille bank. Såfremt engagementet ville blive nødlidende, kunne det blive livstruende for F1 Bank. Sikkerheden i fordringen omfattede efter hans opfattelse såvel hovedstol som renter. Banken ønskede sikkerhed i så meget som muligt og derfor også renterne. Det vil derfor efter hans opfattelse ikke give mening ikke at tage pant i renterne. Han husker ikke, om han har set transporterklæringen af 5. april 1993, men han vil tro det. Han kan ikke i dag huske, om han dengang mente, at formuleringen i transporterklæringen omfattede renterne. Når han i dag ser "m.v." i transporterklæringen, vil han mene, at han dengang ville have opfattet dette som omfattende renter og det løse, og at beløbet 2.505.294 kr. var opgjort pr. dato inkl. renter. Han kan ikke huske, om banken fik pant i andre tilgodehavender. Banken fik ikke pant i aktierne på grund af, at der var værnsbetingelser i aktionæroverenskomsten. A påtog sig heller ikke personlig hæftelse. De vurderede derfor, at der ikke var sikkerhed nok til, at F1 Bank forsvarligt kunne fortætte engagementet. Moderbanken, F2 Bank, overtog derfor engagementet. Han deltog ikke i kreditvurderingen af engagementet. Han har ikke set noteringspåtegningen af 14. juli 1993 fra ToldSkat. Da transporterklæringen blev udstedt, havde F2 Bank ikke over for F1 Bank erklæret at ville afdække et tab på engagementet. De vurderede, at der var stor risiko for, at de af H2 stillede kautioner blev aktualiseret, men han husker ikke, hvor stort et beløb de vurderede, der kunne blive tale om. Han kan ikke sige, om det generelt var sædvanligt, at der i opgjorte beløb indgik renter eller ej. Det var afhængigt af den specifikke sag. Han er ikke i stand til at redegøre for metoden for beregning af renterne efter skatteministerens svar af 24. april 1992. Sagen var speciel. Han kan ikke huske, om det var ambisagen, der var en speciel sag, eller det var engagementet, der var specielt for så vidt angår renterne.
 Direktør A har vedstået sin forklaring gengivet i Vestre Landsrets dom af 16. november 2005. Han har forklaret, at beløbet på 2.505.294 kr., der fremgår af transporterklæringen af 5. april 1993, stammer fra en opgørelse


text:
af hovedkravet, som han har lavet sammen med ToldSkat, og beløbet indeholder ikke renter. Det er korrekt, at han og LK havde et møde med banken, hvor han foreslog, at de kunne få sikkerhed i ambipengene. Der var på det tidspunkt afsagt en højesteretsdom, hvorved det blev klart, at kravet havde en eller anden værdi. Han vidste ikke, hvornår de ville få pengene. De kom også til at vente meget længe og udtog derfor til sidst stævning. Da beløbet blev indført i transporterklæringen, kunne de ikke opgøre renterne. Det var meningen, at banken skulle have sikkerhed i hele kravet inkl. renter. I 1993 ejede A alene en lille del, ca. 15 % af H1X. BB-familien ejede de resterende 85 %. Han havde på et tidspunkt et møde med skattedirektøren for ToldSkat. På mødet blev det drøftet, at de ikke kunne få kravet på ambi to gange. A blev truet med politianmeldelse og fængselsstraf samt med konkursbegæring mod H2. Han underskrev efterfølgende erklæringen af 12. maj 1998. Han havde på dette tidspunkt ikke genrejst kravet på det beløb, der med urette var betalt til H2. På mødet med ToldSkat blev det alene drøftet, at kravet ikke kunne rejses to gange. Berettigelsen af modregningen blev ikke drøftet. Efter at erstatningssagen var forligt med G1, fortsatte patentsagen ved Patentankenævnet Det af H1X udlagte beløb på 2-3 mio. kr. for H2 vedrører blandt andet udgifter fra erstatningssagen og patentsagen. I årsregnskabet for 97/98 pr. 30. juni 1998 er som lån til H1X A/S angivet 1,1 mio. kr., hvor der den 30. juni 1997 er angivet 0 kr. Baggrunden er, at ikke alle udgifter, som H1X afholdt for H2, blev bogført og fremgår derfor heller ikke af regnskabet. I en mellemregningskonto mellem H1X og H2 er den første postering den 30. juni 1998 en aktualiseret kautionsforpligtelse på 1,1 mio. kr. Han kan ikke huske, hvad denne kautionsforpligtelse vedrørte, eller hvornår der er sket betaling i henhold til denne. Der kan godt mellem de to selskaber være udstedt fakturaer, der er ført på andre konti. Han husker ikke, om det har været tilfældet. Også henover perioden er derfra H2 sket betaling af beløb. Han mener ikke, at selskabet havde fået pengene, da transporterklæringen blev underskrevet den 9. februar 1998. Han vidste, at pengene kom, og ønsket at gøre en handel med F2 Bank. Han oplyste ikke over for F2 Bank, at der var indgået forlig. De handlede om prisen for fordringen. Han havde forinden drøftet købet af fordringen med medejerne.
 Advokat KB har forklaret, at det var ham, der konciperede erklæringen af 12. maj 1998. Baggrunden herfor var, at han modtog en henvendelse fra ST fra ToldSkat i april 1998, da regionen var af den opfattelse, at der var sket en fejludbetaling, da man havde udbetalt et beløb til H2 på trods af, at der var noteret transport til tredjemand. På tidspunktet for udbetalingen var man ikke bekendt med transporten til H1X, men man havde noteret transporten til F2 Bank. Efter udbetalingen var ToldSkat blevet kontaktet


text:
af advokat SL, som fremlagde kopi af transport, hvorefter H1X var berettiget til at oppebære beløbet. Efter en del korrespondance i marts 1998 havde H1X stillet krav om udbetaling i henhold til transporten, men advokat SL havde senere frafaldet det på en måde, så man ikke endeligt kunne sige, om det kunne rejses igen. Der havde været drøftelser med A i hans egenskab af aktionær i H2, og han havde oplyst, at beløbet var anvendt til betaling af kreditorer. Det førte til forskellige drøftelser, herunder om man var forpligtet til at udbetale beløbet en gang til.
 Han har aldrig deltaget i møder om sagen, men har alene haft telefoniske drøftelser herom og udfærdiget korrespondance.
 Den 28. april 1998 havde han telefonisk kontakt med VJ fra ToldSkat. Konklusionen på samtalen var, at ToldSkat utvivlsomt havde foretaget en fejludbetaling, hvorfor der var risiko for, at de skulle betale en gang til, hvis kravet blev rejst igen. Der var i den situation et tilbagesøgningskrav mod H2, som blev yderligere bestyrket ved, at der var personsammenfald mellem H1X A/S og H2 i kraft af A. Det var også opfattelsen, at A havde handlet strafbart ved at anvende det udbetalte beløb. De blev enige om, at han skulle tage kontakt til A, hvilket han gjorde den 28. april 1998. Under samtalen med A tilkendegav han, at der var sket en fejludbetaling, som transportgiver måtte have indset, og at transportgiver var forpligtet til at returnere beløbet eller videregive det til transporthaver. Han tilkendegav endvidere, at ToldSkat havde et tilbagebetalingskrav mod H2, og at det var relevant at overveje at indgive konkursbegæring samt at overveje, om de personer, der havde været involveret i ikke at returnere beløbet, havde gjort sig skyldige i en overtrædelse af straffelovens § 277.
 A ville gerne udsætte en endelig løsning af sagen til det næste bestyrelsesmøde, som skulle afholdes i perioden den 15. til 25. maj 1998. En udsættelse af sagen var forbundet med det problem, at det udbetalte beløb efter As egen forklaring var anvendt til betaling af kreditorer, hvorfor der var risiko for at miste en omstødelsesadgang, hvis man afventede bestyrelsesmødet. Derfor blev det tilkendegivet, at beløbet skulle være betalt senest den 30. april 1998 kl. 12.00, ellers ville der blive indgivet konkursbegæring mod H2. En sådan begæring var baseret på hans gennemgang af regnskaberne, der viste, at passiverne væsentligt oversteg aktiverne. A tog budskabet til efterretning.
 ToldSkat modtog intet beløb den 30. april 1998, hvorfor der blev indgivet konkursbegæring, som blev fremsendt ved telefax samme dag. Der blev ikke umiddelbart berammet møde i skifteretten.
 Han blev den 1. maj 1998 telefonisk kontaktet af advokat SL, som oplyste, at han henvendte sig som advokat for H1X, A og H2. Advokat SL orienterede om sin egen rolle i sagen, herunder om "ambisagen". Han oplyste også, at han havde modtaget beløbet efter forlig med Skatteministeriet, og at beløbet blev videresendt til H2. Han blev først efterfølgende orienteret om transporten og rettede derfor i marts 1998 henvendelse til ToldSkat på vegne af H1X


text:
og anmodede om at få udbetalt beløbet. Han valgte herefter at udtræde af sagen, da han fandt, at det ville være amoralsk at kræve betaling en gang til. Det var i anledning af kammeradvokatens henvendelser, at han var blevet kontaktet af A med henblik på rådgivning.
 Han oplyste, at han var villig til at overveje en løsning, særligt fordi tidspresset var mindre, efter at konkursbegæringen var indgivet, og fristdag var etableret. Derfor endte det med, at de i fællesskab opnåede en berammelse i skifteretten den 13. maj 1998 kl. 11.00, så de havde tid til at finde en løsning.
 I samme periode skete der også det, at han efter aftale med ToldSkat udfærdigede et udkast til politianmeldelse, som blev fremsendt til regionen den 4. maj 1998 med henblik på regionens kommentarer.
 Næste gang, han havde telefoniske drøftelser i sagen, var den 11. maj 1998, hvor advokat SL kontaktede ham. Advokat SL oplyste, at han havde afholdt møde med H2 og H1X, og at det var hans forventning, at H1X ville være indstillet på at afgive en erklæring om, at de ville frafalde kravet. SL spurgte, om der var særlige ønsker til formuleringen af en sådan erklæring, hvorefter det blev aftalt, at han skulle koncipere et udkast. SL oplyste endvidere, at der mellem H1X og H2 etableredes to transporter på H2s krav mod skattevæsenet, og disse transporter ville blive fremsendt til notering hos ToldSkat. Han modtog en kopi af transporterne den 11. maj 1998.
 Under samtalen spurgte advokat SL, om der vil komme et strafferetligt efterspil. Han oplyste, at der ikke kunne handles om indgivelse af politianmeldelse, men at konkursbegæringen eventuelt kunne tilbagekaldes.
 På baggrund af de oplysninger, der var kommet frem i telefonsamtalerne, udarbejdede han et udkast til den erklæring, som senere blev erklæringen af 12. maj 1998. Udkastet blev fremsendt samtidig til ToldSkat og advokat SL.
 Det var ikke et selvstændigt spørgsmål, hvad transporten omfattede på daværende tidspunkt. Det indgik ikke i hans overvejelser, hvorvidt beløbet på 2.505.294 kr. indeholdt renter af den tiltransporterede ambifordring. Det indgik ej heller i hans overvejelser, om renterne af den tiltransporterede ambifordring også var omfattet af transporten. Det var hans rolle at løse det problem, at ToldSkat havde udbetalt et beløb, og han opfattede det sådan, at transporten var beløbsmæssigt maksimeret til 2.505.294 kr. Han er usikker på, om han havde set forliget i ambisagen. Den holdning, han opererede ud fra, var, at transporthaver ikke kunne få udbetalt mere end 2.505.294 kr.
 Der er ikke fra SL eller fra anden side blevet stillet spørgsmål til beløbet på 2.505.294 kr. Transporten på beløbet 1.884.201 kr. blev nævnt af advokat SL, men advokaten redegjorde ikke nærmere for beløbet.
 Det fremgår ikke udtrykkeligt af transporterklæringen af 5. april 1993 til F1 Bank vedrørende ambi-kravet på 2.505.294 kr., om renter heraf er omfattet af transporten i tillæg til det anførte beløb på 2.505.294 kr. ToldSkat anførte i sin noteringspåtegning af 14. juli 1993 til F1 Bank, at "Virksomheden har transporteret arbejdsmarkedsbidrag max. kr. 2.505.294,00 til Dem". Banken


text:
gjorde ikke indsigelse over for noteringspåtegningen. H1X tiltrådte endvidere i sin erklæring af 12. maj 1998, at det beløb, som skulle have været udbetalt til transporthaveren, udgjorde 2.505.294 kr. Herefter tiltræder Højesteret, at transporten må anses for beløbsmæssigt begrænset til 2.505.294 kr.
 Der er intet grundlag for at anse erklæringen af 12. maj 1998 for uforbindende for H1X i medfør af aftalelovens § 29 eller § 33.
 Da ToldSkat med betalingen af 2.774.461 kr. til H2 A/S har udbetalt et beløb, der overstiger den transporterede del af fordringen, og da denne betaling i henhold til erklæringen af 12. maj 1998 er sket med frigørende virkning i forhold til transporthaveren, tiltræder Højesteret, at H1X ikke kan rejse yderligere krav mod skattevæsenet på grundlag af transporten. Allerede af denne grund stadfæster Højesteret dommen.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1X A/S betale 125.000 kr. til SKAT, Hovedcentret.