text:
Udgifterne var en direkte følge af sponsoraftalerne, hvorefter sponsorerne for det aftalte vederlag havde købt retten til fodboldklubbens ydelser herunder traktementerne, og fodboldklubben var med andre ord kontraktligt forpligtet til at afholde udgifterne. Hvis fodboldklubben ikke leverede traktementerne, misligholdt den sponsoraftalen. Repræsentationsudgifter afholdes derimod frivilligt alene for at få afsluttet forretninger eller for at knytte eller bevare forretningsforbindelser, og manglende afholdelse af disse udgifter vil ikke udgøre aftalebrud. Traktementerne måtte derfor anses som et for sportsklubber naturligt led i den samlede sponsoraftale på linje med fodboldklubbens andre (bi)ydelser, fx billetter til kampe.
 Udgifter, som advokater og revisorer afholder til rejse, ophold og fortæring i forbindelse med arbejde for en klient, og som viderefaktureres til klienten som udlæg, anses ikke som repræsentationsudgifter for klienten. Det er dog et krav, at klienten skal refundere beløbet som betaling for udført arbejde. Afholder klienten derimod udgiften direkte, er der normalt tale om repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret. Se TfS 1986, 294 DEP.
 Se Skatteministerens afgrænsning af repræsentationsfradraget i relation til fradrag for visse receptioner i TfS 1991, 163 DEP. Det fremgår heraf, at det er en konkret vurdering, om udgifterne kan trækkes fra. Det er derfor ikke afgørende, om der udsendes invitationer til kunder og leverandører i et antal på fx 250, eller der annonceres i den lokale presse.
 Afgørelser, hvor udgiften er anset for en repræsentationsudgift
 SKM2004.502.LSR om et lægemiddel- og medicinalfirmas udgifter til rejser, deltagelse i symposier og uddannelse mv. for eksterne læger og sygeplejersker.
 SKM2008.84.HR om en engrosvirksomheds udgifter til et arrangement med workshops, demonstrationer, foredragsholdere, leje af borde og stole m.m.
 I TfS 1986, 493 DEP har Skatteministeriet udtalt, at udgiften til den frokost, der serveres, når brancheforeninger, interesseorganisationer mv. afholder møder med hinanden, anses for en begrænset fradragsberettiget repræsentationsudgift.
 Afgørelser, hvor udgiften er anset for en driftsudgift
 SKM2012.336.LSR om et medicinalselskabs omkostninger til "kick-off konferencer" for medarbejdere. En udgift på 72.933 kr. til transport af gæster blev dog anset for repræsentationsudgifter.
 SKM2009.350.SR om en parfume, pleje- og kosmetikforhandlers udgifter til afholdelse af kurser for underforhandlere.
 SKM2008.1025.SR om et selskabs udgifter til modydelser, der indgik i leverancer af medicinsk udstyr på baggrund af EU-udbud, og som selskabet var kontraktligt forpligtet til at levere.
 TfS 1995, 272 LSR om en virksomhed, der drev engrossalg med værktøj, hårde hvidevarer og tilbehør til biler m.m., og som havde udgifter til forhandlerkonkurrencer og bonusordninger i form af naturalydelser og kontanter.
 SKM2006.186.SR om en grossist, som gav de ansatte hos forhandlerne varer fra eget sortiment.
 Udgifter til reklame kan fratrækkes fuldt ud i efter LL § 8, stk. 1. Repræsentationsudgifter skal derfor også afgrænses i forhold til reklameudgifter.
 Som tidligere beskrevet, er udgifter til sammenkomster med personer, der ikke er ansat i virksomheden, almindeligvis repræsentationsudgifter med begrænset fradrag.
 Se for eksempel SKM2013.378.HR. Et selskab drev forretning med salg af nye og brugte luksusbiler. Selskabet havde i 2006 afholdt 2 arrangementer. Det ene var afholdt i Norge sammen med F1-Banken, og det andet var afholdt i Danmark. Selskabet havde fratrukket udgifterne til arrangementerne som reklame. Østre Landsret


text:
havde fundet, at formålet med de to arrangementer var at knytte eller bevare forretningsforbindelser til eksisterende kunder og til personer, som selskabet vurderede som potentielle kunder. Indholdet af de to arrangementer bestod i væsentlig grad af underholdning, bespisning og servering af drikkevarer. Derudover var der tale om udgifter til transport, bespisning af medarbejdere og leje af service mv. Disse udgifter ansås for alene at være afholdt med det formål at kunne gennemføre de to arrangementer, og samtlige udgifter til arrangementerne blev derfor anset for repræsentationsudgifter. Højesteret stadfæstede afgørelsen, og bemærkede, at begge arrangementer var afgrænset til en bestemt kreds af personer og på den måde adskilte sig fra det, som efter forarbejderne til LL § 8 er typisk for reklame. Højesteret fandt arrangementerne samlet set havde karakter af kommerciel gæstfrihed som beskrevet i forarbejderne til LL § 8, stk. 4. Dette uanset arrangementet i Norge vedrørte en indbudt del af F1-bankens kunder, som banken havde valgt, og uanset, at selskabet havde kontraktretlige forpligtelser til markedsføring af den pågældende karakter.
 Undtagelsesvis kan arrangementet have en så reklamemæssig effekt, at udgifterne kan trækkes fra som reklameudgifter. Om det er tilfældet, er en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde, og det er bl.a. en betingelse, at
 der er åben adgang for offentligheden eller for en større ubestemt kreds af personer
 der er tale om et mindre traktement, der ikke har karakter af egentlig bespisning.
 Se om tilfælde, hvor betingelserne er opfyldt i TfS 2000, 821 LSR, og SKM2015.361.SR.
 Reklameudgifter tager endvidere sigte på at opretholde en virksomheds almindelige omdømme eller fremme dens interesser ved at gøre den kendt og fordelagtigt bemærket.
 En udgift til præmie i forbindelse med gadefodbold, kunne på grund af beløbets størrelse, en gave på 150 kr., ikke trækkes fra efter LL § 8, stk. 1. Udlodningen af øvrige præmier mv. og udskænkning af gratis drikkevarer blev anset for repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4. Se SKM2006.440.VLR. Den del af dommen, der vedrørte vederlagsfri udskænkning af drikkevarer, blev appelleret til Højesteret, som stadfæstede Landsrettens dom. Se SKM2007.547.HR.
 Udgifter til genstande af ubetydelig værdi, som uddeles til gæster og kunder ved arrangementer, kan dog anses for reklameudgifter, selv om genstandene ikke er forsynet med firmamærke eller firmanavn. Som eksempel kan nævnes udgifter til en reception, som en virksomhed afholder i forbindelse med sin fødselsdag, hvor der bydes på forfriskninger og uddeles balloner, flag og lignende.
 Udgifter til mindre traktementer, der afholdes i forbindelse med messer og udstillinger eller pressemøder, der har åben adgang for pressen og andre interesserede, kan også betragtes som reklameudgifter.
 Endvidere kan udgifter, som en forretning afholder til kaffe og brød eller lignende, som serveres for kunderne på udsalgets første dag, betragtes som fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger. Se TfS 1993, 52 LSR, hvor Landsskatteretten anerkendte en damekonfektionsforretnings udgifter til kaffe og småkager til kunderne som en fradragsberettiget driftsomkostning.
 Er der derimod tale om afholdelse af etableringsudgifter og ikke reklameudgifter, er der ikke fradragsret for udgiften. Se TfS 1998, 325 HRK om et selskabs udgifter til børsintroduktion, hvor en

type: other


text:
del af børsintroduktionsmaterialet anerkendtes fradragsberettiget, idet det var blevet genanvendt i reklameøjemed.
 Der er et særligt problem med hensyn til gaver og opmærksomheder. Er et firmamærke eller firmanavn påført en gavegenstand, kan udgifterne i almindelighed betragtes som fuldt fradragsberettigede reklameudgifter, hvis det drejer sig om gaver, der i reklameøjemed er fremstillet i et større antal eksemplarer, og som ikke er særligt kostbare. Som eksempel kan nævnes askebægre, papirknive, kuglepenne, kalendere, parkeringsskiver, tændstikæsker osv. med påtrykt firmanavn.
 Sådanne genstande anses for reklameartikler, hvis indkøbsprisen eller fremstillingsprisen ikke er højere end 100 kr. eksklusive moms, og genstandene på iøjnefaldende måde er forsynet med firmaets navn eller mærke (logo).
 Se TfS 1995, 753 LSR, hvor et selskabs udgifter til indkøb af bolsjer var en fuldt fradragsberettiget driftsudgift.
 Landsskatteretten nægtede en ejendomsmægler fradrag for udgifter som reklame, selv om gaveudgiften, der bestod i en stærekasse påført bomærke, kostede under 100 kr. Se TfS 1993, 346 LSR.
 Et selskab, der producerede chokolade, havde bortgivet et antal chokoladeæsker til jul. Landsretten fandt, at der var tale om en repræsentationsudgift og ikke en reklame. Se SKM2002.550.ØLR.
 Skatteministeriet har i TfS 1987, 227 DEP udtalt, at der ikke er tale om en reklameartikel, hvis fx en flaske vin har giverens navn på etiketten. Her må udgiften anses for en repræsentationsudgift med begrænset fradragsret. Det blev nærmere anført, at gaven var en typisk repræsentationsydelse beregnet til konsumption, og at der var tale om en gave til en bestemt person i modsætning til en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder.
 Landsretten fandt, at udgiften til øl, som en depotejer gav til kunder, som var i restaurationer og hos købmænd, når han afleverede øl, var en reklameudgift. Se TfS 1993, 244 VLD.
 Udgifter til gratis mad til faste kunder i en slags åbent hus arrangementer samt gratis øl til særligt gode kunder blev af Landsretten anset for repræsentationsudgifter. Se TfS 1997, 67 VLD.
 En revisor blev nægtet fuld fradragt for udgifterne til et kundeinformationsmøde med en luftkaptajn som foredragsholder. Se TfS 1999, 254 VLD.
 Et selskab havde i anledning af flytning indbudt "kunder, leverandører og forretningsforbindelser" gennem en annonce i lokalavisen. Landsretten fandt, at der var tale om repræsentationsudgifter. Se SKM2001.452.VLR.
 Et selskabs udgifter til kroarrangementer blev anset for repræsentationsudgifter. Se TfS 1992, 332 ØLD.
 Højesteret fandt, at udgifter til arbejdsfrokost for journalister ved en modemesse var repræsentationsomkostninger. Se TfS 1990, 160 HRD.
 En ejendomsmæglerforretning havde jubilæum og holdt åbent hus, hvor der blev serveret en større buffet. Højesteret anså udgifterne for repræsentationsudgifter. Se SKM2002.535.HR.
 Et bryghus afholdt reception i anledning af bestyrelsesformandens 70 års fødselsdag og vicedirektørens 60 års fødselsdag. Udgifterne blev godkendt som repræsentationsudgifter for selskabet. Se SKM2003.286.LSR.
 Visse gaver kan ud fra et reklamesynspunkt fratrækkes fuldt ud. Se afsnit C.C.2.2.2.5.3. om reklameudgifter.
 Gaver, der anses for fradragsberettigede, skal opdeles i repræsentationsgaver med begrænset fradrag og gaver med fuldt fradrag. Reklamegaver til højst 100 kr. og bidrag til lotterier, sponsorbidrag mv. er fuldt fradragsberettigede. Se også TfS 1994, 253 VLD.
 Gaver til almennyttige foreninger mv. omfattet af LL


text:
§ 8 A, og gaver til kulturinstitutioner, der er omfattet af LL § 8 S, samt udgifter til udredelse af løbende ydelser, som er omhandlet i LL § 12, betragtes ikke som repræsentationsudgifter og kan derfor trækkes fra i overensstemmelse med de respektive bestemmelser.
 Gaver og opmærksomheder til forretningsforbindelser og deres familier betragtes som begrænset fradragsberettigede repræsentationsgaver, forudsat at udgifterne har den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen. Dette gælder fx en flaske vin eller spiritus, en æske chokolade eller blomster i anledning af jul, fødselsdag eller lignende.
 Et selskab havde fradrag for udgifterne til en gave, der havde en værdi af ca. 10.000 kr., der blev givet ved en forretningsforbindelses jubilæum. Se SKM2008.961.SR.
 Udgifterne til fodboldbilletter kunne ikke trækkes fra som reklameudgifter. Se SKM2011.402.BR.
 Udgifter til vareprøver og rabatter er fuldt fradragsberettigede salgsomkostninger. Se SKM2009.350.SR.
 Reglerne findes i LL § 8 T, og har virkning for indkomstår, der begynder den 1. januar 2011 eller senere.
 Registrerede tobaksvirksomheders udgifter til vareprøver, som udleveres til detailhandlen, anses som afholdt i forbindelse med tobaksindustriens almindelige erhvervsmæssige drift. LL § 8 T afskærer derfor ikke fradrag for disse udgifter.
 Se også afsnit C.C.2.2.2.9 om fradrag for tobaksudgifter.
 Udgifter til personalegoder, fx tilskud til kantinedrift, kan fratrækkes fuldt ud.
 Anvendes et personalegode til repræsentation over for forretningsforbindelser, skal en forholdsmæssig del af udgifterne henføres til repræsentationsudgifter med begrænset fradrag. Dette gælder fx ved brug af personalekantine, udlån af firmaets personaleferiebolig, firmabil m.m. til repræsentative formål.
 Hvis der sker levering af mad og drikkevarer mv. udefra til en repræsentativ begivenhed, fx færdigt smørrebrød eller diner transportable, skal indkøbsprisen for de pågældende varer, dvs. købsnotaen, lægges til grund ved fastsættelse af repræsentationsudgiften.
 Vejledende anvisning
 I det nu ophævede SD-cirkulære 1987-20, som indarbejdet i Ligningsvejledningen for 2001, blev anvist følgende takster for levering af mad og drikkevarer mv. til bespisning af forretningsforbindelser fra en virksomhedskantine:
 Repræsentationsudgiften er kantinens udsalgspris for de pågældende varer, hvis kantinen drives uden tilskud fra arbejdsgiveren. Ydes tilskud, skal repræsentationsudgiften beregnes på grundlag af varernes fremstillingsomkostninger efter samme fremgangsmåde, som anvendes ved beregning af udtagningsmoms efter momsloven. I fremstillingsomkostningerne indgår råvarernes pris samt lønomkostninger til tilberedning, salg og administration. Hvis der til brug for repræsentation gennem kantinen bliver indkøbt specielt dyre leverancer, der ikke normalt forhandles i kantinen, er det de faktiske udgifter, der skal henføres til repræsentationsudgifter.
 De virksomheder, der afregner internt imellem kantine- og repræsentationskonti, skal anvende disse afregningspriser som repræsentationsudgift, hvis afregningsprisen svarer til fremstillingsomkostningerne. Yder virksomheden tilskud til kantinedriften (kontant tilskud samt afholdte lønomkostninger til tilberedning, salg og administration), udgør repræsentationsudgiften afregningsprisen med tillæg af den procent, der udgør forholdet imellem kantinetilskuddet og kantinens samlede salgsindtægter. Virksomheder, der ikke afregner internt imellem kantine- og repræsentationskonti, kan i stedet for fremstillingsomkostningerne vælge at anvende følgende takster:
 Frokost inklusive drikkevarer pr. person: 50 kr.
 Middag inklusive drikkevarer pr. person: 80 kr.
 Hvis der til brug for repræsentationen leveres drikkevarer, fx vand, øl og lignende fra kantinen, uden at det sker i forbindelse med et måltid, anvendes kantinens udsalgspris som repræsentationsudgift.
 Begrænsningen af fradraget


text:
sker, ved at virksomheden ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst tillægger 75 pct. af repræsentationsudgifterne, opgjort som anført ovenfor. Kantinetilskud og repræsentationsudgifter efter den interne afregning kan herefter fratrækkes fuldt ud.
 Kaffe og te til en virksomheds forretningsforbindelser er ikke omfattet af repræsentationsbegrebet (i ML § 42, stk. 1, nr. 5). Se TfS 2000, 101 LSR.
 Hvis man benytter de faktiske udgifter, skal disse kunne dokumenteres, hvorimod der ikke kræves dokumentation for udgifternes størrelse ved benyttelse af ovennævnte takster.
 Ved opgørelsen af repræsentationsudgifter i en restaurant i form af servering af gratis øl, spiritus og vand skal der indregnes lønudgifter for serveringen. Se TfS 1989, 409 LSR.
 Når virksomhedens formuegoder, herunder personalegoder, anvendes til repræsentation, er en forholdsmæssig del af omkostningerne herved omfattet af det begrænsede fradrag.
 Repræsentation ved anvendelse af formuegoder er der i almindelighed kun tale om, når brugen sker i form af egentligt udlån. Det er derfor ikke repræsentation, hvis en ansat i virksomheden henter kunder i lufthavnen i firmabilen. Er bilen derimod udelukkende anskaffet i repræsentativt øjemed, skal alle udgifter, også chaufførens løn, henføres til den begrænsede fradragsret.
 Anvendes et formuegode kun delvist til repræsentative formål, kan det efter omstændighederne være vanskeligt at beregne udgiften til repræsentation. I stedet for at begrænse fradraget til en forholdsmæssig del af udgifterne for formuegodet kan den skattepligtige vælge at indtægtsføre et beløb, der svarer til 75 pct. af de udgifter, der efter et begrundet skøn, vedrører repræsentationen. Virkningen heraf bliver, at udgifterne til formuegodet kan trækkes fra, som om formuegodet ikke var anvendt til repræsentation.
 Anvendes et formuegode udelukkende til repræsentative formål, er udgifterne kun begrænset fradragsberettigede.
 Fradragsretten
 Fradragsretten i den begrænsede form har:
 Selskaber, skattepligtige foreninger mv.
 Lønmodtagere, der har en selvstændig indkomstmæssig interesse i repræsentationsudgifternes afholdelse.
 Det kræves normalt, at et bilag for repræsentationsudgifter
 er dateret
 angiver udstederen
 angiver modtageren
 specificerer ydelserne
 er forsynet med kvitteringspåtegning (stemplet i kasseapparat).
 Når restaurationsbilag bruges som dokumentation for repræsentationsudgifter, kræves det yderligere, at det er noteret på bilaget, hvem der har deltaget i sammenkomsten og årsagen til denne.
 Er en repræsentationsudgift tilstrækkeligt specificeret og dokumenteret med hensyn til størrelse og karakter af repræsentationsudgift, kan xSkattestyrelsenx ikke kritisere størrelsen af de dokumenterede udgifter, men kan nægte fradrag, hvis udgiften ikke kan anses for en fradragsberettiget driftsudgift (på grund af manglende erhvervsmæssig tilknytning). Se SKM2012.14.BR.
 Landsretten har nægtet en advokat fradrag for udgifterne til en jagt, han havde afholdt for klienter og klientemner, hvoraf størstedelen var personlige venner. Se UfR 1972.826 ØLD.
 En maskinforhandler blev nægtet fradrag for udgifter til jagtleje, selv om han gjorde gældende, at kundernes deltagelse i jagt trådte i stedet for repræsentation på fx restauranter. Se TfS 1986, 586 LSR. Se tilsvarende i SKM2008.781.VLR.
 Udgifter til jagtleje og til bespisning kan dog udgøre en fradragsberettiget repræsentationsudgift. Se TfS 1998, 259 LSR og TfS 1998, 450 VLD.
 Et selskab havde afholdt udgifter til spillemærker ved kasinobesøg med deltagelse af selskabets forretningsforbindelser, hvilket landsretten ikke fandt fradragsberettiget. Se SKM2001.381.ØLR.
 Er kravene til dokumentation og specifikation ikke opfyldt, kan xSkattestyrelsenx skønne


text:
over fradragets størrelse. Se TfS 1989, 174 VLD.
 Udgifter til generalforsamlinger
 Gennem en årrække har det været praksis uden større undersøgelser at acceptere, at selskabers udgifter i forbindelse med afholdelse af generalforsamling blev fratrukket i selskabets opgørelse af den skattepligtige indkomst. Denne praksis er fortsat gældende, hvorefter udgifter i forbindelse med et selskabs generalforsamling anses for fradragsberettiget som driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dette gælder dog ikke, når udgiften klart har karakter af udbytte, hvilket typisk er tilfældet, hvor der er tale om uforholdsmæssigt store udgifter i selskaber med en begrænset aktionærkreds.
 SKM2013.378.HR
 H1 A/S afholdt udgifter til to salgsarrangementer, og spørgsmålet var, om udgifterne var fuldt fradragsberettigede reklameudgifter, jf. LL § 8, stk. 1, eller repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret i henhold til LL § 8, stk. 4.
 Retten fandt, at udgifterne var gået til repræsentation med begrænset fradragsret, og lagde vægt på, at begge arrangementer var afgrænset til en bestemt kreds af personer og på den måde adskilte sig fra det, som efter forarbejderne er typisk for reklame.
 Endvidere lagde Højesteret vægt på, at der ved begge arrangementer var underholdning, bespisning og servering af drikkevarer.
 Dommen stadfæster SKM2011.494.ØLR.
 SKM2008.84.HR
 Højesteret stadfæstede Vestre Landsrets dom om et selskab, der drev engrosvirksomhed med salg af brugskunst og pynteting. Højesteret fandt, at selskabets havde begrænset fradrag efter LL § 8, stk. 4, 1. pkt., for udgifterne til et arrangement med workshops og demonstrationer af selskabets produkter, herunder udgifter til eksterne foredragsholdere, leje af borde og stole, indkøb af glas, engangsservice og blomsterdekorationer mv., der udgjorde en integreret del af hele arrangementet. Højesteret bemærkede, at det alene var selskabets forretningsforbindelser, som var indbudt til demonstrationerne, og arrangementerne bestod af dels bespisning, dels produktdemonstrationer mv. udført af eksterne foredragsholdere, som ikke blot skulle informere om og reklamere for selskabets produkter, men tillige inspirere og underholde deltagerne. Højesteret tiltrådte, at arrangementerne under disse omstændigheder samlet set skulle anses for at have karakter af kommerciel gæstfrihed, og at samtlige udgifter til arrangementerne derfor skulle anses for repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret efter LL § 8, stk. 4, 1. punktum.
 SKM2007.547.HR
 Et selskab udskænkede gratis drikkevarer i forbindelse med konkurrencer. Udskænkningen skete udelukkende til personer, som opholdt sig på værtshuset H2 og diskoteket H3, som var ejet af selskabet. Højesteret fandt, at udgiften til gratis udskænkning af drikkevarer var repræsentationsudgifter, jf. LL § 8, stk. 4. Højesteret anførte, at selskabet først efter, at sagen var indbragt for domstolene, havde gjort gældende, at der var tale om udgifter til udskænkning af gratis drikkevarer på grundlag af øl- og drinkskort, der var uddelt på gader mv. De opgørelser og kasserapporter, som selskabet havde påberåbt sig, angik i hvert fald langt overvejende udgifter, som alene kunne anses som repræsentationsudgifter. På denne baggrund og efter bevisførelsen i øvrigt fandt Højesteret det ikke godtgjort, at selskabet havde ret til fradrag efter LL § 8, stk. 1.
 Se også SKM2006.440.VLR.
 Et selskab (A/S) afholdt udgifter til forhandlerrejser til Japan og Barcelona, hvori der deltog en række selvstændige bilforhandlere. Selskabet oplyste,


text:
at udgifterne til forhandlerrejserne var nødvendige for, at forhandlerne kunne varetage deres salgsopgaver og derfor kunne udgifterne sidestilles med fuldt ud fradragsberettigede personaleudgifter. Landsretten bemærkede, at der i rejsen til Japan fra den 4. til den 11. april 1998, deltog 41 personer, heraf 14 forhandlere med ægtefæller, 7 ansatte med 4 ægtefæller samt selskabets advokat og dennes ægtefælle. Deltagerne betalte selv flybilletten. Kun 3 af dagene var programsat med arrangementer, der var direkte knyttet til bilmærkets virksomhed, og disse arrangementer havde en samlet varighed af 9 timer inklusive en enkelt transfer og en frokost. Arrangementerne omfattede besøg på 4 museer/udstillingssteder, heraf 3 med offentlig adgang og 1 fabriksbesøg. Den resterende tid, som ikke gik til transport, var programsat til sightseeing i Tokyo, Nagoya og Kyoto. Landsretten bemærkede, at der i konferencen i Barcelona fra den 3. til den 5. marts 1999, deltog ca. 8.000 gæster, heraf 3.500 forhandlere med ægtefæller mv. Deltagerne betalte selv for hotelopholdet. Af aktiviteter, der var direkte knyttet til bilmærkets virksomhed, omfattede konferencen den 4. marts 1999 et foredrag med præsentation af en ny europæisk salgsstrategi og en fremvisning af ca. 100 biler. Denne del af konferencen varede samlet 1 time og 45 minutter. Dagen efter blev der afholdt et nationalt forhandlermøde af 2 timers varighed, hvor konsekvenserne af strategien for det danske marked blev præsenteret, og hvor ægtefællerne ligesom aftenen før kunne deltage. Landsretten fandt på den baggrund ikke, at selskabet havde godtgjort, at rejsen til Japan havde haft karakter af kursus, instruktion eller lignende, som det var nødvendigt at deltage i, for at forhandlerne kunne varetage deres salgsopgaver for dette bilmærke. Landsretten lagde herved vægt på, at rejsen i væsentligt omfang havde haft et almindeligt, turistmæssigt program og foregik med ægtefæller. Det samme gjorde sig gældende for konferencen i Barcelona, som havde et sparsomt fagligt indhold - også for så vidt angik bilmodellen - udelukkende af overordnet, generel karakter og hvor forhandlerne også havde ægtefæller med. Udgifterne til de to rejser var allerede af denne grund ikke fuldt fradragsberettigede driftsomkostninger, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, men skulle anses som repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret, jf. LL § 8, stk. 4.
 Højesteret stadfæstede landsrettens dom med landsrettens begrundelse.
 SKM2002.535.HR
 En ejendomsmæglerforretning havde jubilæum og holdt åbent hus, hvor der blev serveret en større buffet. Højesteret anførte som begrundelse for dommen, at det af forarbejderne til LL § 8, stk. 4, fremgår, at repræsentation har karakter af kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelser, fx i form af et traktement i anledning af virksomhedens jubilæum, indvielse eller lignende. Receptionen hos ejendomsmæglerforretningen blev holdt i anledning af virksomhedens jubilæum og lokaleudvidelse. Til receptionen, hvori der indgik et traktement, var der inviteret kunder og forretningsforbindelser. Som udgangspunkt anses sådan et arrangement - uanset traktementets omfang - for afholdt som udslag af kommerciel gæstfrihed, og udgifterne hertil anses for repræsentationsudgifter, der er omfattet af LL § 8, stk. 4. Receptionen blev afholdt som "åbent hus", og der blev samtidig med receptionen iværksat en reklamekampagne med rabat på salær. Disse


text:
forhold kunne imidlertid ikke bevirke, at det ovennævnte udgangspunkt skulle fraviges. Højesteret fandt derfor, at udgifterne skulle anses for repræsentationsudgifter.
 TfS 1998, 325 HRK
 Selskabet ønskede at udvide aktiekapitalen og havde udgifter i forbindelse med børsintroduktionen, herunder udgifter til annoncering og udstilling, brochurer mv. Selskabet fratrak udgifterne ved indkomstopgørelsen. Landsretten fandt, at udgifterne til børsintroduktion skulle anses for omkostninger, der havde ændret selskabets indkomstgrundlag og derfor ikke kunne fratrækkes eller afskrives ved indkomstopgørelsen. Udgifter til annoncering, brochuremateriale mv. kunne heller ikke trækkes fra som reklameudgifter efter LL § 8. Ved Højesteret indgik parterne forlig, så der blev indrømmet selskabet fradrag for 100.000 kr. af de afholdte udgifter til børsintroduktion, idet en del af udgifterne vedrørte brochuremateriale mv., som blev genanvendt af selskabet i reklameøjemed.
 Se Skatteministeriets kommentar i TfS 1998, 346.
 TfS 1990, 160 HRD
 Højesteret anså udgifter til arbejdsfrokost for journalister for repræsentationsomkostninger. Frokosten fandt sted i forbindelse med en modemesse for fagfolk, der blev arrangeret hvert halve år.
 TfS 1986, 603 HRD
 Højesteret fandt, at en revisors udgifter til en sammenkomst i anledning af hans 50 års fødselsdag ikke var fradragsberettigede, fordi revisoren var uden forretningsmæssig tilknytning til i hvert fald 4 af de 50 deltagere i festen, ligesom der ikke var nogen naturlig, forretningsmæssig anledning til festens afholdelse.
 Se også TfS 1986, 603 HRD og SKM2004.454.VLR.
 UfR 1980, 548 H
 To savværksejere ønskede fradrag for 69/86 af udgifterne til en frokost i forbindelse med deres 60 års fødselsdage, hvor 86 personer deltog. Af deltagerne var 69 personer personale og forretningsforbindelser, mens resten var private gæster. Foruden denne frokost holdt savværksejerne private fødselsdagsfester. Højesteret lagde vægt på, at der deltog et ikke ubetydeligt antal slægtninge og venner, og arrangementet havde haft et så personligt islæt, at ingen del af udgifterne var fradragsberettiget.
 Byretten havde lagt til grund, at deltagerne i jagterne udelukkende havde været selskabets forretningsforbindelser, og at ingen af deltagerne var private venner/bekendte til selskabets hovedaktionær. Uanset dette fandt retten ikke, at selskabet havde dokumenteret, at udgifterne var fradragsberettigede som repræsentationsudgifter. Byretten lagde vægt på, at der var tale om en løbende jagtleje, der ikke sigtede mod et konkret repræsentationsarrangement. Byretten henviste også til, at hovedaktionæren selv var jagtinteresseret, og til at selskabet ikke oprindeligt fratrak udgifterne, men først ønskede fradrag i forbindelse med, at skattemyndighederne lønbeskattede hovedaktionæren. Byretten fandt derfor, at selskabet ikke havde afkræftet en formodning om, at jagtlejen i det væsentlige var afholdt for at tilgodese hovedaktionærens private interesse for jagt. Af de grunde, byretten havde anført, tiltrådte landsretten, at der var en formodning for, at jagtlejen var afholdt for at tilgodese hovedaktionærens private interesse for jagt, og at selskabet ikke havde afkræftet denne formodning, uanset om der havde deltaget forretningsforbindelser under jagterne eller ej.
 Skatteyderen havde i 2003 afholdt udgifter dels til en reception, dels til en middag, og spørgsmålet i sagen var, om udgifterne kunne trækkes fra som repræsentationsudgifter. Til receptionen var indbudt forretningsforbindelser og venner af huset i anledning af, at virksomhedens grundlægger fyldte 60 år. Der var ingen oplysninger om,


text:
at der havde deltaget private venner. Middagen blev afholdt nogle dage senere med deltagelse af forretningsforbindelser, ledende medarbejdere og bestyrelsesmedlemmer med ægtefæller. Skatteyderen gjorde bl.a. gældende, at receptionen havde til formål at præsentere nye ledelsesstrukturer i selskaberne, og at middagsarrangementet havde til formål at pleje personlige kontakter mellem ledelse og nøglemedarbejdere. Byretten fandt tidligere, at arrangementerne ikke havde tilstrækkelig karakter af repræsentation i skatteyderens interesse. Det blev herved lagt til grund, at anledningen til receptionen og middagen var grundlæggerens 60 års fødselsdag, at gæsterne blev indbudt til arrangementerne, og at forretningsforbindelser og venner af huset i en annonce blev indbudt til receptionen. Der blev også lagt vægt på, at arrangementerne blev holdt på en restaurant, og at der i begge arrangementer deltog både forretningsforbindelser, medarbejdere og familiemedlemmer med tilknytning til virksomheden samt ægtefæller. På denne baggrund og efter oplysningerne om ledelsesstrukturen i selskabet i 2003 fandt byretten ikke, at sagsøgeren havde bevist, at formålet med arrangementerne var at knytte eller bevare forretningsforbindelser, så arrangementerne væsentligst blev afholdt i en konkret, erhvervsmæssig anledning med karakter af kommerciel gæstfrihed. Byretten fandt endvidere, at Landsskatteretten med rette havde anset udgifterne for et løntillæg grundlæggeren, der kunne trækkes fra. Landsretten stadfæstede byrettens dom af de grunde, der var anført af byretten. Landsretten bemærkede, at det ikke kunne tillægges afgørende betydning, at det efter bevisførelsen for landsretten blev lagt til grund, at der ikke var mulighed for at afholde arrangementerne på selskabets domicil.
 SKM2006.440.VLR
 Landsretten fandt, at udgiften til præmie (gave) i forbindelse med gadefodbold på grund af beløbets størrelse på 150 kr., ikke kunne fratrækkes efter LL § 8, stk. 1. Udlodningen af øvrige præmier og gaver, udskænkning af gratis drikkevarer og gratis servering af mad i forbindelse med konkurrencer var udelukkende sket til personer, som opholdt sig på værtshuset H2 og diskoteket H3, som var ejet af selskabet. Udgifterne skulle derfor anses for afholdt som udslag af kommerciel gæstfrihed, og kunne ikke trækkes fra som reklameudgifter efter LL § 8, stk. 1, men alene som repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4.
 Den del af dommen, der vedrørte gratis udskænkning af drikkevarer, blev appelleret til Højesteret. Se SKM2007.547.HR .
 SKM2004.454.VLR
 Et revisionsaktieselskab afholdt udgifter til et fødselsdagsarrangement for en ansat revisor, der ejede 24,57 pct. af aktierne i revisionsaktieselskabet. Landsretten fandt, at udgifterne ikke kunne fratrækkes efter LL § 8, stk. 4, jf. SL § 6, stk. 1, a. Selv om det kan være forretningsmæssigt velbegrundet at holde en reception for at pleje sine forretningsforbindelser og ved samme lejlighed reklamere for sin virksomhed, havde revisionsaktieselskabet under de nævnte omstændigheder, herunder annoncens udformning, ikke godtgjort, at formålet med afholdelsen af receptionen ikke først og fremmest var at fejre fødselsdagen. Landsretten lagde vægt på, at anledningen til receptionen var en privat begivenhed. Arrangementet blev afholdt på en restaurant og ikke i virksomhedens lokaler. Der var sendt indbydelser ud, og venner og forretningsforbindelser var inviteret gennem en annonce i avisen. Der deltog 112 personer, herunder 13 fra firmaet, 5 familiemedlemmer og 2 venner, og der blev


text:
serveret et traktement til en pris af 49.274 kr. Fordi annonceudgiften udelukkende vedrørte invitationen til reception i anledning af fødselsdagen, var den heller ikke fradragsberettiget, hverken efter LL § 8, stk. 1 eller § 8, stk. 4.
 Revisoren skulle beskattes af udgiften som yderligere løn, og selskabet fik fradrag som lønudgift.
 SKM2003.559.ØLR
 Skattemyndighederne havde ikke godkendt et revisionsaktieselskabs fradrag for repræsentationsudgifter. Der var tale om bl.a. restaurationsbesøg, og udgiftsbilagene var først under sagens administrative klagebehandling påført oplysninger om deltagere mv. Landsretten slog fast, at det på grund af risikoen for misbrug er en forudsætning for godkendelse af fradrag for repræsentationsudgifter, at udgifterne kan dokumenteres, og at det specielt ved restaurationsbesøg forlanges, at det på bilaget er noteret, hvem der har deltaget og i hvilken anledning. Landsretten fandt ikke, at selskabet havde løftet bevisbyrden for, at der var tale om fradragsberettigede repræsentationsudgifter.
 SKM2003.424.VLR
 En erhvervsdrivende havde i anledning af sin 50 års fødselsdag afholdt en reception med et betydeligt traktement i det lokale forsamlingshus. Der var i dagspressen indrykket en annonce, der indbød "venner, bekendte og forretningsforbindelser". I festen, der blev holdt om eftermiddagen, deltog 112 personer, hvor 15 var medarbejdere. Der blev om aftenen holdt en anden fest for venner og familiemedlemmer. Selskabet havde ved indkomstopgørelsen fratrukket 25 pct. af omkostningerne. Landsretten lagde vægt på, at selskabet ikke havde påvist nogen konkret forretningsmæssig begrundelse for receptionen. Da det derfor ikke var godtgjort, at formålet var at afslutte forretninger eller knytte eller bevare forretningsforbindelser, var der ikke fradrag for repræsentationsudgifter.
 SKM2003.204.ØLR
 To selskaber afholdt et 25-års jubilæumsarrangement. Blandt deltagerne var en lang række selvstændige ejendomsmæglere med deres personale, de to selskabers personale og eksterne forretningsforbindelser. De selvstændige ejendomsmæglere drev via de to selskaber en ejendomsmæglerkæde. For at være med i kæden skulle ejendomsmæglerne eje aktier i moderselskabet. En række funktioner var placeret i det ene af de to selskaber. Østre Landsret fandt, at jubilæumsarrangementet for så vidt angik de deltagende ejendomsmæglere med personale og ledsagere ikke havde karakter af repræsentation, men af en velfærdsforanstaltning, der sigtede mod at forbedre arbejdsmiljøet, arbejdsklimaet og samhørigheden mellem medarbejderne mv. i koncernen, og derfor havde intern karakter. Denne del af udgifterne var derfor ikke repræsentation, men kunne fratrækkes fuldt ud. Østre Landsret fandt også, at den del af udgifterne, der kunne henføres til forretningsforbindelserne, var repræsentationsudgifter. Fordi der deltog et relativt lille antal forretningsforbindelser - under 10 pct. af de samlede deltagere - fandt landsretten, at det samlede arrangement havde en intern karakter, og derfor alligevel kunne fratrækkes fuldt ud.
 Skatteyderen var hovedaktionær i et aktieselskab som havde holdt en reception i anledning af virksomhedens 25 års jubilæum og skatteyderens fødselsdag. Landsretten fandt, at udgiften skulle anses for yderligere løn til skatteyderen jf. LL § 16, stk. 1. Landsretten lagde vægt på, at virksomhedens jubilæum var ca. 10 måneder før receptionen, og at sagsøgerens fødselsdag var 4 dage efter receptionen. Og at der foruden forretningsforbindelser deltog et ikke ubetydeligt antal familiemedlemmer og venner i receptionen, og at kuvertprisen ikke var beskeden. Receptionen havde dermed ikke


text:
klart og entydigt været forretningsmæssigt begrundet.
 SKM2002.550.ØLR
 Et selskab, der producerede chokolade, havde bortgivet et antal chokoladeæsker til jul. I indkomstårene 1996, 1997 og 1998 var der hvert år bortgivet mellem 3.000 og 3.500 æsker. Æskerne var givet væk til kunder (ca. 55 pct.), til leverandører (ca. 20 pct.) og til andre modtagere (ca. 25 pct.). Andre modtagere omfattede kongehuset, dagblade, politikere, bestyrelser, banker mv. Landsretten fandt, at der var tale om en repræsentationsudgift for selskabet. Landsretten lagde vægt på, at chokoladeæskerne var udsendt til en større, men bestemt og udvalgt kreds af modtagere, hvorfor udgifterne ikke kunne have karakter af reklameudgifter, der normalt afholdes over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder.
 SKM2001.589.VLR
 En professionel fodboldklub havde i nogle sponsoraftaler forpligtet sig til at bespise sponsorerne inden kampene startede. Fodboldklubbens primære forretningsområde var at drive professionel fodboldklub. Sponsoraterne var opbygget på forskellig måde. Inden for hvert sponsorsegment leverede fodboldklubben en række ydelser, fx omfattede "Business Club" bl.a. halv side i kampprogrammet og 4 VIP-Kort til traktement før kampen og i pausen. Traktementet var buffet med start 30 minutter før kampen og sandwich og kaffe i pausen. I VIP-arrangementerne deltog alene sponsorer og personale. Fodboldklubben havde fratrukket udgifterne fuldt ud og dermed ikke anset nogen del af udgifterne for repræsentationsudgifter. Landsretten fandt, at der var tale om driftsudgifter med fuld fradragsret, selv om udgifterne var afholdt over for forretningsforbindelser, og ikke havde karakter af "opmærksomhed eller kommerciel gæstfrihed". Fodboldklubben afholdt udgifterne direkte for at opfylde sine aftaler med sponsorerne. Afholdelsen af udgifterne var en direkte følge af sponsoraftalerne, hvorefter sponsorerne for det aftalte vederlag havde købt retten til fodboldklubbens ydelser herunder traktementerne, og fodboldklubben var med andre ord kontraktligt forpligtet til at afholde udgifterne. Hvis fodboldklubben ikke leverede traktementerne, misligholdt den sponsoraftalen. Repræsentationsudgifter afholdes derimod frivilligt alene for at få afsluttet forretninger eller for at knytte eller bevare forretningsforbindelser, og manglende afholdelse af disse udgifter er ikke aftalebrud. Traktementerne skulle efter Skatteministeriets vurdering ses som et for sportsklubber naturligt led i den samlede sponsoraftale på linje med fodboldklubbens andre (bi)ydelser, fx billetter til kampe. Spørgsmålet om sponsorernes (eventuelt begrænsede) fradrag for sponsorudgiften (fx hvis sponsorerne inviterede egne forretningsforbindelser) og spørgsmålet om eventuel beskatning af modtagerne af VIP-kort, indgik ikke i sagen.
 Se Skatteministeriets kommentar i SKM2002.440.DEP
 SKM2001.452.VLR
 Et selskab havde i anledning af flytning indbudt "kunder, leverandører og forretningsforbindelser" gennem en annonce i lokalavisen. Landsretten fandt, at annoncen ikke gav mulighed for at fastslå, at der til arrangementet var åben adgang for offentligheden eller adgang for en større og ubestemt kreds. Der var heller ikke oplysninger om deltagere, der ikke var særskilt indbudte. Landsretten fandt herefter, at der var tale om repræsentationsudgifter.
 SKM2001.381.ØLR
 Et selskab afholdt udgifter til spillemærker ved kasinobesøg med deltagelse af selskabets forretningsforbindelser. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at der var afholdt driftsudgifter eller fradragsberettigede repræsentationsudgifter, fordi selskabet ikke kunne godtgøre, at forretningsforbindelserne fuldt ud havde anvendt spillemærkerne til spil. Landsretten lagde i den forbindelse vægt på den nærliggende risiko for misbrug ved at afholde


text:
udgifter af den karakter.
 TfS 1999, 254 VLD
 Sagen drejede sig om, om udgifter til et arrangement kunne anses som fuldt fradragsberettigede reklameudgifter eller som repræsentation med begrænset fradrag. Skatteyderen var indehaver af et revisionsfirma og afholdt et kundeinformationsmøde med en luftkaptajn som foredragsholder. I indbydelsen hed det bl.a.: "Vi må lære at håndtere hverdagens uforudsigelige situationer, som de kommer." Han fratrak udgifterne til arrangementet, men skattemyndighederne godkendte kun 25 pct. som fradragsberettiget repræsentation. Skatteyderen gjorde gældende, at udgiften var fuldt fradragsberettiget som reklame, men landsretten fandt, at udgiften hverken helt eller delvist kunne trækkes fra som reklameudgift.
 TfS 1999, 126 VLD
 Et selskab producerede naturlægemidler, som blev solgt til apoteker og helseforretninger. Selskabet inviterede sine forhandlere og disses ansatte til forhandlermøder for at give dem et bedre kendskab til produkterne, så markedsføringen blev bedre. Landsretten fandt, at udgifterne til rejse, ophold og fortæring var repræsentationsudgifter jf. LL § 8, stk. 4. Landsretten lagde vægt på, at der var tale om generel information, der ikke kunne siges at være en forudsætning for at varetage salgsopgaverne. Da udgifterne ikke kunne anses for afholdt over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder, og da der på møderne var sket egentlig bespisning af deltagerne, kunne udgifterne heller ikke trækkes fra som reklameudgifter.
 TfS 1998, 450 VLD
 Skattemyndighederne havde bl.a. nægtet et selskab fradrag for udgifter til nogle jagtarrangementer. Landsretten fandt, at jagtudgifterne kunne fratrækkes, fordi jagterne ikke var afholdt for at pleje hovedaktionærernes private interesser.
 TfS 1997, 67 VLD
 Landsretten fandt, at udgifter til gratis mad til faste kunder i en slags åbent hus arrangementer samt gratis øl til særligt gode kunder alene kunne fratrækkes indkomstopgørelsen som repræsentationsudgifter med begrænset fradrag. Arrangementet havde ikke været annonceret og kunne derfor ikke anses for at været åbent for offentligheden.
 TfS 1996, 161 VLD
 Et selskab afholdt udgifterne til en åben reception i anledning af direktørens 60 års fødselsdag. Direktøren, der var aktionær og ejer af 20 pct. af aktiekapitalen, mens hans tre børn ejede 80 pct. af kapitalen, var tillige borgmester. I receptionen deltog ca. 400 gæster samt ca. 100 medarbejdere, der blev bespist efterfølgende. Hovedparten af de registrerede gæster var forretningsforbindelser. Herudover afholdt direktøren for egen regning en privat morgenkomsammen og en privat fest om aftenen. Udgifterne til receptionen, herunder udgifter til underholdning af Søværnets Tamburkorps, blev af den lokale skattemyndighed anset som yderligere løn til direktøren. Landsretten fandt, at receptionen var forretningsmæssigt begrundet for virksomheden, og at der alene var tale om et mindre traktement. Udgifterne var fradragsberettigede for selskabet som reklame efter SL § 6, litra a, og LL § 8, stk. 1, og udgifterne blev ikke anset som yderligere løn til direktøren.
 TfS 1994, 253 VLD
 En ejendomsmægler havde indkøbt 600 flasker vin med etiket med hans firmanavn og logo. 100 flasker vin blev givet til offentlige bankospil eller udskænket i forbindelse med en byggeudstilling. De øvrige 500 flasker vin blev givet til kunder, herunder potentielle kunder. Landsskatteretten havde fundet, at de førstnævnte 100 flasker vin kunne trækkes fra


text:
som reklameudgift, mens de 500 flasker vin til kunder kun kunne trækkes fra som repræsentationsudgift. Landsretten fandt også, at selv om vinen til kunderne var forsynet med firmaets logo på flaskerne, var de ikke omfattet af adgangen til at fratrække gaver af mindre værdi som reklameudgifter. Udgifterne til disse flasker vin kunne alene trækkes fra som repræsentationsudgifter med 25 pct.
 TfS 1993, 244 VLD
 Landsretten har anset udgiften til øl, som en depotejer gav til kunder, som var i restaurationer og hos købmænd, når han afleverede øl, for en reklameudgift. Landsretten lagde ved sin afgørelse til grund, at hovedparten af drikkevarerne blev uddelt til personer, der tilfældigt befandt sig hos depotejerens kunder, så uddelingen skete til en ubestemt kreds. Herudover blev det lagt til grund, at uddelingen havde et ubetydeligt omfang i forhold til depotejerens samlede omsætning.
 TfS 1992, 332 ØLD
 Et selskab, hvis produkter var dyner og sengetøj mv., fik alene fradrag for afholdte udgifter til kro-arrangementer efter LL § 8, stk. 4, som repræsentationsudgifter med begrænset fradrag. Landsretten lagde vægt på, at traktementet skulle anses for bespisning.
 TfS 1989, 174 VLD
 En advokats repræsentationsudgiftsbilag fandtes at være behæftet med væsentlige mangler, fordi de ikke i fornødent omfang var påført oplysninger om anledning, deltagere, datering mv. Landsretten fandt, at det var med rette, at en skønsmæssigt ansat andel af udgifterne var blevet henført til skatteyderens personlige private udgifter.
 LSRM 1975.82 og 1976.104, ØLD.
 UfR 1972.826 ØLD
 Landsretten lagde vægt på en jagts karakter af sportsudøvelse og fritidsbeskæftigelse og på, at hovedparten af jagtdeltagerne i forvejen hørte til sagsøgerens omgangskreds. Udgiften kunne derfor ikke trækkes fra som driftsomkostning.
 SKM2012.14.BR
 Et selskab havde afholdt udgifter til repræsentation på henholdsvis 186.127 kr. og 234.318 kr. i indkomstårene 2004 og 2005. Beløbene var anvendt til indkøb af bl.a.:
 Louis Vuitton-tasker
 Billetter til VM i fodbold.
 Byretten udtalte, at der under hensyn til den nærliggende mulighed for misbrug stilles betydelige krav til dokumentationen som forudsætning for at godkende fradrag for repræsentationsudgifter. Kravet til dokumentationen skulle også vurderes i lyset af gavernes karakter. Under hensyn til de konkrete gavers specielle karakter krævedes der derfor en sikker dokumentation for, at de var gået til de angivne modtagere. På de fremlagte fakturaer havde selskabet anført navn på gavemodtagerne og anledning - men ikke modtagernes adresse og dato for erlæggelsen af gaven. Sagsøgerne havde endvidere fremlagt en række erklæringer, som var generelt formulerede. Erklæringerne angav på samme måde navn, men ikke adresse på modtagerne, ligesom erklæringerne ikke indeholdt oplysninger om dato for modtagelsen af gaverne og en præcis gengivelse af type, mærke og værdi på gaverne, så de entydigt kunne identificeres. Under disse omstændigheder fandt byretten, at der ikke var den fornødne dokumentation for, at der var tale om fradragsberettigede repræsentationsudgifter. Da selskabet ikke havde godtgjort at have fradrag for udgifterne, var det hovedanpartshaveren, der skulle godtgøre, at de af selskabet indkøbte og bortgivne gaver ikke var gået til hende eller var afholdt i hendes interesse. Da hun ikke havde løftet denne bevisbyrde, blev udgifterne anset for maskeret


text:
udlodning til hende som hovedanpartshaver.
 SKM2011.402.BR
 Spørgsmålet i sagen var, om H1 A/S kunne fratrække den del af selskabets udgifter til sponsorkontrakter, der vedrørte fodboldbilletter, og som blev anvendt til udlodning i forbindelse med salgskampagner eller som præmie ved konkurrencer som reklameudgifter efter LL § 8, stk. 1. Byretten bemærkede, at Højesteret i SKM2006.398.HR, i en sag mellem de samme parter om fradrag for moms for den samme sponsorudgift havde fastslået, at afgørelsen af, i hvilket omfang der kan fratrækkes moms af en sponsorudgift til fodboldbilletter, skal træffes på grundlag af den brug, sponsor har gjort af billetterne. Højesteret fandt, at de billetter, som blev udloddet i forbindelse med salgskampagner eller anvendt som præmie i konkurrencer, uanset deres værdi, ikke kunne sidestilles med reklameartikler men havde karakter af gaveydelser. Byretten anførte, at de faktiske forhold i Højesterets dom fuldstændigt svarede til de faktiske forhold i denne sag. På den baggrund fandt byretten, at det fulgte af Højesterets dom, at billetterne også i relation til LL § 8, stk. 1, havde karakter af gaveydelser, og at billetternes værdi derfor ikke kunne fratrækkes som reklameudgift.
 SKM2010.674.BR
 En skatteyder, der var direktør og hovedanpartshaver i et anpartsselskab, havde taget initiativ til at stifte en forening, der havde til formål at drive lystfiskeri fra en båd. Båden blev finansieret gennem sponsorater, herunder en reklameaftale med anpartsselskabet. Der var ingen nærmere oplysninger om antallet af eller tidspunkterne for arrangementerne på båden, eller om hvem der var arrangører, Der var heller ikke deltagerlister eller dokumentation for karakteren af arrangementerne. Byretten fandt ikke, at selskabet havde godtgjort, at udgifterne til lystfiskerforeningen primært havde været erhvervsmæssigt begrundet og ikke ydet på baggrund af hovedanpartshaverens personlige interesse i foreningens aktiviteter. Udgifterne kunne under disse omstændigheder ikke anses for fradragsberettigede reklameudgifter, jf. LL § 8, stk.1 og SL § 6, stk.1, litra a. Det gjorde ikke nogen forskel, at der var sat reklameskilte med anpartsselskabets logo på siden af båden, fordi der bl.a. ikke var dokumentation for, at reklamerne på båden var rettet imod en ubestemt kreds af kunder eller mulige kunder. Byretten fandt heller ikke, at selskabet havde godtgjort, at udgifterne til foreningen var fradragsberettigede repræsentationsudgifter, jf. LL § 8, stk.4. Udgifterne var afholdt løbende på baggrund af den indgåede reklameaftale med lystfiskerforeningen og ikke til dækning af konkrete repræsentations - eller personalearrangementer.
 Sagen vedrørte fradrag for udgifter til en reception afholdt i forbindelse med en 60 års fødselsdag. Skatteyderen, der fyldte 60, var hovedaktionær i et aktieselskab, der var kommanditist i et kommanditselskab. Udgiften til 60 års fødselsdagen blev fordelt mellem aktieselskabet og kommanditselskabet, ligesom også skatteyderen af egen lomme afholdt 75.000 kr. af udgiften på ca. 235.000 kr. Der deltog 625 gæster i receptionen, herunder familie. Receptionen blev afholdt mellem kl. 11 og 17, og gæsterne blev bespist siddende. Skattemyndighederne havde fundet, at udgifterne til receptionen og annoncen for denne ikke var fradragsberettiget for skatteyderen som komplementar i kommanditselskabet, og at den af selskabet afholdte udgift var maskeret udlodning til skatteyderen. Under sagen gjorde skatteyderen gældende, at


text:
annonceudgiften var fradragsberettiget efter SL § 6 a fuldt ud, og at udgifterne til receptionen var repræsentationsudgifter. Det blev anført, at formålet med receptionen var at offentliggøre et forestående generationsskifte. Byretten gav Skatteministeriet medhold i, at annonceudgifterne hverken var fradragsberettigede repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4, eller fradragsberettigede efter SL § 6 a, ligesom de øvrige udgifter til receptionen heller ikke var repræsentationsudgifter. For så vidt angik generationsskiftet anførte byretten, at det ikke var omtalt i annoncerne til receptionen og heller ikke i interviews til pressen i anledning af 60 års fødselsdagen, hvor det tværtimod blev oplyst, at skatteyderen ville udtræde af ledelsen, når han fyldte 62 år. Heller ikke af virksomhedens hjemmeside på tidspunktet for fødselsdagen fremgik det, at der ville ske et generationsskifte. Byretten fandt også, at selskabets udgifter var udlodning til skatteyderen efter LL § 16 A.
 SKM2012.336.LSR
 Et medicinalselskabs afholdte omkostninger på 1.365.139 kr. til "kick-off konferencer" af henholdsvis tre og fire dages varighed for selskabets medarbejdere på to hoteller. På konferencen på det ene hotel deltog op til 196 medarbejdere. Omkostningerne omfattede mødepakker, overnatning og forplejning for selskabets medarbejdere. I kick-off konferencen på det andet hotel deltog op til 169 medarbejdere. Der blev fremlagt dokumentation i form af omkostningsbilag og deltagerlister. Selskabet blev anset for berettiget til at fratrække udgifterne fuldt ud, fordi der ikke var tale om udgifter til repræsentation, men driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a. En udgift på 72.933 kr. til transport af gæster til en kongres i Frankrig blev anset for udgifter til repræsentation efter LL § 8, stk. 4, fordi udgiften ikke vedrørte medarbejdere, men gæster.
 SKM2004.502.LSR
 Et lægemiddel- og medicinalfirmas udgifter til rejser, deltagelse i symposier og uddannelse mv. for eksterne læger og sygeplejersker kunne ikke anses for fradragsberettigede driftsudgifter, men blev anset for repræsentationsudgifter med begrænset fradrag.
 SKM2003.286.LSR
 Et bryghus afholdt reception i anledning af bestyrelsesformandens 70 års fødselsdag og vicedirektørens 60 års fødselsdag. Udgifterne blev godkendt som repræsentationsudgifter for selskabet. Landsskatteretten henviste i begrundelsen til Højesterets dom af 21. oktober 2002, SKM2002.535.HR, hvor Højesteret statuerede, at den omstændighed, at der er åben adgang for offentligheden eller for en større ubestemt kreds af personer, ikke i sig selv er tilstrækkeligt til, at udgifter til reception anses for reklameudgifter. Der er kun tale om en nødvendig betingelse, hvis opfyldelse i sig selv ikke er tilstrækkelig til at anerkende fradrag. Landsskatteretten fandt, at de omhandlede receptioner, som blev afholdt i anledning af henholdsvis bestyrelsesformandens 70 års fødselsdag og vicedirektørens 60 års fødselsdag, efter det oplyste blev afholdt for at markere de to begivenheder på vegne af selskabet og dermed gøre virksomheden fordelagtigt bemærket. Udgifterne havde dermed den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen. Udgifterne havde karakter af kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelse og var dermed repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4.
 SKM2002.126.LSR
 Et selskab, der drev agenturvirksomhed, afholdte en række repræsentationsudgifter. Disse blev refunderet til selskabet af agenturgiver, et tysk selskab. Landsskatteretten fandt, at udgifterne skulle antages at have betydning for det danske selskabs indkomsterhvervelse og dermed


text:
også var repræsentationsudgifter for dette. Udgifterne var ikke afholdt udelukkende i det tyske selskabs interesse og vedrørte også det danske agentur.
 TfS 2000, 821 LSR
 Efter det oplyste om omfanget og karakteren af traktementet ved den omhandlede reception, som blev afholdt i anledning af forretningsjubilæum, og som derfor havde den fornødne tilknytning til indkomsterhvervelsen, fandt Landsskatteretten, at
 der alene havde været tale om en lettere anretning
 arrangementet ikke havde haft karakter af egentlig bespisning
 arrangementet havde været åbent for en større, ubestemt kreds af personer
 der havde deltaget en ubestemt kreds af kunder og potentielle kunder.
 Fradrag for receptionsudgifterne kunne derfor godkendes som reklameudgifter efter LL § 8, stk. 1, med det fulde beløb.
 TfS 2000, 101 LSR
 Landsskatteretten fandt, at en virksomheds dækning af eget underskud ved kantinedrift ikke kunne anses som tilskud, der skulle medregnes i virksomhedens afgiftsgrundlag. Udgifter til kaffe og te til forretningsforbindelser var ikke omfattet af repræsentationsbegrebet, men var en driftsomkostning, der kunne fratrækkes efter ML § 37.
 Se meddelelsen i TfS 2000, 76 TSS.
 TfS 1998, 259 LSR
 Et selskab afholdt en enkeltstående udgift til en jagt, hvor der alene deltog forretningsforbindelser. Udgiften blev anset for en repræsentationsudgift.
 TfS 1997, 773 LSR
 Et selskabs udgift til reception i anledning af hovedaktionærens 50-års fødselsdag ansås for en fradragsberettiget repræsentationsudgift. Firmaet havde i flere generationer været ejet af samme familie. Der blev udsendt indbydelser direkte til forretningsforbindelserne, og der blev ikke annonceret. Ved afgørelsen blev bl.a. lagt vægt på, at det udelukkende var forretningsforbindelser, der var indbudt, og som deltog.
 TfS 1997, 772 LSR
 Der kunne ikke indrømmes fradrag for udgift til reception i anledning af en forretningsindehavers 50 års fødselsdag, hvori deltog forretningsforbindelser, familie og venner, fordi der ikke ud over fødselsdagen var påvist den fornødne forretningsmæssige anledning til arrangementets afholdelse.
 TfS 1998, 217 VLD.
 TfS 1997, 408 LSR
 Landsskatteretten fandt, at udgifter til en reception i anledning af et forretningsjubilæum var repræsentationsudgifter, jf. LL § 8, stk. 4. Der blev lagt vægt på traktementets art og omfang, og at receptionen ikke havde været annonceret i pressen for at gøre arrangementet til et reklamefremstød.
 TfS 1995, 753 LSR
 Landsskatteretten fandt, at et selskabs udgifter til indkøb af bolsjer var en fuldt fradragsberettiget driftsudgift. Bolsjerne, der kostede ca. 17 øre stykket, var indpakket enkeltvis i papir påtrykt selskabets navn og logo og stod frit fremme i selskabets butikker. Selskabets sælgere havde endvidere bolsjerne med på virksomhedsbesøg.
 TfS 1995, 272 LSR
 Et selskab holdt en række salgskampagner for forhandlere. Der var tale om forhandlerkonkurrencer og bonusordninger. Vinderne af konkurrencerne fik en naturalydelse eller en kontantydelse. Landsskatteretten fandt, at præmierne var fuldt fradragsberettigede som led i salgsfremmende arbejde, og at ydelserne ikke kunne anses som repræsentation med begrænset fradrag. Landsretten lagde vægt på, at der på forhånd var fastsat betingelser for præmierne i konkrete salgskampagner.
 TfS 1994, 42 LSR
 En udgift på 31.702 kr. til en reception afholdt i anledning af en hovedaktionærs 40 års fødselsdag skulle anses som en privat udgift. Der var ikke påvist en tilstrækkelig


text:
forretningsmæssig anledning til receptionens afholdelse, og udgiften kunne ikke anses som en driftsudgift eller omfattet af reglerne om fradrag for udgifter til reklame og repræsentation.
 TFS 1994, 56 LSR.
 TfS 1993, 346 LSR
 Landsskatteretten nægtede en ejendomsmægler fradrag for udgifter som reklame, selv om gaveudgifterne, der bestod i en stærekasse, påført bomærke, kostede under 100 kr. Landsskatteretten lagde vægt på, at gaverne fortrinsvis blev udleveret i forbindelse med afslutning af handler og derfor ikke til en ubestemt kreds af personer. Ejendomsmægleren fik derfor kun anerkendt fradrag for repræsentation.
 TfS 1993, 52 LSR
 Et selskab, der drev detailforretning med damekonfektion, afholdt udgifter til kaffe og småkager, som var til kundernes fri disposition. Landsskatteretten fandt, at den omhandlede udgift kunne fratrækkes som en driftsomkostning på samme måde som andre udgifter til kundefaciliteter.
 TfS 1993, 34 LSR
 En farvehandel afholdt i forbindelse med selskabets 30 års jubilæum åbent hus arrangement. Landsskatteretten fandt, at serveringen skulle anses for at have været en mindre servering, der ikke havde haft karakter af en egentlig bespisning. Da betingelsen om, at der skulle have været åben adgang for offentligheden eller en større ubestemt kreds af personer, også blev anset for opfyldt, havde receptionen haft et så reklamemæssigt islæt, at samtlige udgifter til receptionen kunne fratrækkes som reklameudgifter, jf. LL § 8, stk. 1.
 TfS 1992, 66 LSR
 Udgifter til klientmøder, hvor såvel indehaveren af revisionsvirksomheden som dennes medarbejdende ægtefælle deltog, kunne hverken fratrækkes som mødeudgifter eller som personaleudgifter, men blev alene anset for repræsentationsudgifter efter LL § 8, stk. 4.
 TfS 1992, 11 LSR
 En malermester holdt i anledning af 25 års jubilæum åbent hus på sin private bopæl. I en annonce i en lokal avis blev forretningsforbindelser, venner og bekendte indbudt til åbent hus på jubilæumsdagen. Der deltog ca. 150 gæster. Landsskatteretten fandt, at der var tale om en repræsentationsudgift jf. LL § 8, stk. 4, fordi annonceringen ikke henvendte sig til en ubestemt kreds af personer, herunder eventuelle nye kunder. Endvidere havde arrangementet karakter af bespisning, så der ikke var tale om reklame.
 TfS 1992, 9 LSR
 Skatteyderen, der drev virksomhed inden for reklamebranchen, holdt i anledning af sin 40 års fødselsdag åbent hus i et forsamlingshus. Der var underholdning af et jazzorkester. Gæsterne var indbudt dels ved særskilte indbydelser, dels ved annonce i lokalavis. Ca. 100 personer deltog i receptionen. Landsskatteretten fandt, at udgifterne hverken kunne fratrækkes som reklameudgift efter LL § 8, stk. 1, eller som repræsentationsudgift med 25 pct. efter LL § 8, stk. 4.
 TfS 1989, 409 LSR
 En restauratør, skulle ved opgørelse af udgifterne i form af servering af gratis drikkevarer til kunder indregne lønudgifter for serveringen. Udgifterne kunne ikke anses for reklameudgifter, men for repræsentationsudgifter, der for 1986 alene kunne fratrækkes med 75 pct.
 TfS 1986, 586 LSR
 En maskinhandler havde indgået kontrakt om adgang til at afholde fire jagter årligt med et begrænset antal deltagere. Som jagtdeltagere inviterede han kunder, som foretrak at deltage i jagter frem for restaurationsbesøg. Hans repræsentationskonto - bortset fra jagtlejen - var beskeden. Landsskatteretten


text:
fandt ikke, at udgifterne til jagtleje havde en sådan forbindelse med virksomheden som maskinhandel, at udgiften kunne fratrækkes som driftsudgift.
 SKM2015.361.SR
 Spørger afholdte jævnligt seminarer om udvalgte emner på forskellige fagområder, uden deltagerbetaling. Skatterådet fandt at de afholdte arrangementer var udbudt overfor en åben og bredere kreds af mulige deltagere, og at arrangementerne alene indeholdt et mindre traktement, der ikke havde karakter af bespisning. Skatterådet fandt derfor at arrangementerne ikke havde karakter af repræsentation, men kunne fratrække som en reklameudgift, jf. LL § 8, stk. 1.
 Skatterådet fandt bl.a., at en forhandler af parfume, pleje- og kosmetikartikler, kunne fratrække udgifterne til
 demonstrationsvarer som driftsomkostninger efter SL § 6
 kurser for underforhandlere som driftsomkostninger efter SL § 6
 demonstrationsvarer som driftsomkostninger efter SL § 6.
 Skatterådet lagde vægt på den særlige struktur, hvorefter forhandling af produkterne skete gennem et forhandlernet med direkte salg til nye forhandlere.
 Skatterådet bekræftede, at udgifter til modydelser, der indgår i leverancer af medicinsk udstyr på baggrund af EU-udbud, og som selskabet er kontraktligt forpligtet til at levere, anses som salgsomkostninger, fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Skatterådet fandt, at et selskab havde fradrag for hovedaktionærens invitation af to forretningsforbindelser til deltagelse i en tredje forretningsforbindelses jubilæum, som blev afholdt i forbindelse med danmarksmesterskabet i dragesejlads, selv om hovedaktionæren selv deltog i sejladsen. Der blev ved afgørelsen lagt vægt på, at udgifterne ikke vedrørte hovedaktionærens egen deltagelse, og at de var afholdt med det formål at pleje forretningsforbindelser.
 En grossist spurgte bl.a., om der var fuldt fradrag for udgiften til bortgivelse af varer fra virksomhedens produktsortiment til de ansatte hos forhandlere, som gennemførte et markedsføringskursus på internettet. Skatterådet svarede, at udgiften kunne fratrækkes som driftsomkostning jf. SL § 6, stk. 1, litra a.


text:
Underlige og manglende vidneudsa
 Underlige og manglende vidneudsagn
 Overskriften på denne artikel hentyder til den kendsgerning, at nogle af de overlevende vidneudsagn eller dele af vidneudsagn fra retssagen, tilsyneladende ikke havde nogen betydning for at afgøre Toms skyld eller uskyld, eller for den sags skyld var relevante for forsvarets protester og senere appeller. Derfor har jeg overvejet, hvorfor disse vidneudsagn overhovedet blev sendt med til Højesteret, mens andre ikke gjorde. Jeg har også spurgt mig selv, om hvorfor nogle ellers oplagte spørgsmål ikke blev stillet? Og hvis de blev stillet, hvorfor blev de så ikke sendt med til Højesteret? I denne artikel vil jeg se på disse vidneudsagn.
 Underlige vidneudsagn
 Lad mig gå direkte til de vidneudsagn, som af en eller anden grund blev sendt videre til Højesteret, selv om de ingen relevans havde for afgørelsen af, om Tom var skyldig eller ej, og som ikke i sig selv kunne være anledning til protester eller appeller.
 Betsy Scott sagde i sin vidneforklaring: "Jeg så Dula om onsdagen før den fredag (hvor Laura forsvandt) omkring tre miles fra Wilson Foster hus, han var til fods". Tre miles fra Fosters hus var faktisk tættere på Toms eget hjem (hvis det var i den rigtige retning) end det var på Fosters. Desuden ved vi allerede fra Wilson Fosters vidneudsagn, at Tom rent faktisk besøgte Laura om "onsdagen inden fredagen". Hvorfor var det vigtigt at få fortalt Højesteret, at også Betsy havde set Tom den onsdag, og at han var til fods?
 Jeg har allerede nævnt James Isbells forklaring om, hvordan man trak vod i en mudderpøl i nærheden af Francis Melton hus, mens man ledte efter Laura (i artiklen Lauras forsvinden (fredag den 25. maj 1866). Hvis vidnesbyrdet er placeret kronologisk korrekt i resuméet, skete dette, mens Tom sad i fængsel. Der blev intet blev fundet, bortset fra nogle mudderspor, der førte til Yadkin River. Der er ingen måde disse fodspor kan have haft noget med Tom Dooley at gøre, da han jo var i fængsel, så hvorfor skulle Højesteret vide noget om denne hændelse? Der blev ikke protesteret mod udtalelsen, og den indgik ikke i appellen. Selv hvis hændelsen er kronologisk fejlplaceret og fandt sted umiddelbart efter Lauras forsvinden, har der næppe været grund til formidle den til Højesteret, da man jo netop ikke fandt noget.
 Ann Meltons bror, Thomas Foster, blev tilsyneladende genafhørt af forsvaret kun for at fortælle, at han havde sovet med Pauline Foster fredag nat, og "jeg har set Pauline og Dula siddende på hinandens skød." Igen et vidneudsagn som tilsyneladende intet har at gøre med det faktiske mord. Undtagen selvfølgelig at bevise, at Pauline ikke forlod huset om natten mellem fredag og lørdag. Men hvorfor skulle forsvaret være interesseret i at dokumentere det? Medmindre der var blevet sagt mere i Thomas Fosters vidneudsagn, som ikke kom med i resuméet, som blev sendt til Højesteret – men hvorfor så sende denne del?
 J. W. Winker forklarede: "Jeg var til stede, da Pauline Foster blev udspurgt om denne sag


text:
af en dommer i en butik i Elkville*. Efter forhøret bemærkede hun til en person, der var til stede: 'Jeg ville sværge en løgn for Tom Dula til enhver tid, ville du ikke George?'" Senere fortalte Pauline i retten, at hun havde sagt dette som en morsomhed. Igen er det svært at se relevansen for Højesteret i dette vidneudsagn eftersom Pauline tilsyneladende netop ikke svor en løgn for Tom Dooley. Men måske hun svor en mod ham!
 * Formodentlig blev forhøret ledet af fredsdommer Carter, som havde udstedt arrestordren, og det fandt givetvis sted i Cowles' Store i Elkville, som netop blev brugt til den slags forhør.
 Ved den anden appel til Højesteret, sendte dommerfuldmægtigen kun de uddrag af sagen, som han også havde sendt ved den første appel. Det var Højesteret ikke tilfreds med, så fuldmægtigen, rådgivet af dommer Shipp, lavede et sammendrag af den anden sag og sendte også dette som supplement til det allerede fremsendte.
 Billedet til venstre viser Eller's Store og benzintank i Elkville. Her lå tidligere Cowles' Store, en general store og lokalt mødested, hvor man mødtes både til fest, men også til alvorligere ting så som mindre retssager. Det var her forhøret af de arresterede efter Lauras forsvinden fandt sted, og det var her hendes lig senere blev bragt til og undersøgt.
 I dommerens sammenfatning anføres det, at Ann havde ondt i munden og behandlede dette med alun. Mærkeligt er det, at ifølge Pauline Fosters vidneudsagn var det Tom Dooley, der havde en øm mund:. "Jeg så fangen torsdag morgen, dagen før (at Laura forsvandt). Ann Melton havde forladt huset, og han kom fra samme retning, som hun var gået. Han spurgte efter noget alun; han sagde, at hans mund var øm. Han sagde, at han havde mødt Mrs Melton op på højderyggen og havde bedt hende om noget, og hun havde sagt til ham, at han kunne få det i huset." Det var ved denne lejlighed, at Tom også havde lånt feltflasken, som blev givet til Carson McGuire Dula, som senere returnerede den i fyldt tilstand. Tom var altså ikke kommet alene til Meltons hjem eller også havde Carson McGuire været der i forvejen. Men uanset om det var Tom, eller Ann som havde en øm mund, hvorfor fandt dommeren og fuldmægtigen det så vigtigt nok til at fortælle Højesteret? Den eneste forklaring må være, at historien var et indicium for en aftale mellem Tom og Ann om at myrde Laura, men det virker langt ude, at betragte et tilfældigt møde som en del af en aftale! Forsvaret protesterede da også, men protesten blev afvist. Det var imidlertid ikke et af de punkter, som forsvaret anførte i forbindelse med appellen.
 Det var til gengæld udtalelsen fra Anns mor og søster om, at Ann havde sendt en lille pige ned til Toms hjem for at fortælle at feltflasken med spiritus nu var klar: "Det blev bevist af udsagn fra Ann Meltons søster og mor, at hun kom til deres hus, og at hun bad


text:
en lille pige at gå ned til fangens mors hus og fortælle ham at han skulle komme op og hente sin spiritus, men hvis hans søster, Eliza, var der, skulle hun i stedet træde på hans tæer eller knibe ham i armen og fortælle ham, at Anns mor ønskede at se ham. Pigen gik ned men fandt ham ikke." Dette var et af de udsagn, som forsvaret protesterede mod, og som senere blev brugt ved den anden appel. Vi ved, at Tom rent faktisk fik feltflasken med alkohol på et senere tidspunkt samme torsdag. Hvorfor var det vigtigt for at Ann Melton, at Eliza Dula ikke fik noget at vide om spiritussen? Også denne hændelse blev anset som en del af beviset for sammensværgelsen mellem Tom og Ann, men hvorfor? Vi ved at Ann Melton var notorisk doven, og dette kan meget vel have været hendes grund til ikke at gå turen selv, men i stedet sende en anden. Og det hele handlede om spiritus, ikke om mord.
 Derefter følger en anden passage, som også var relevant: "I forskellige udtalelser fra Ann Melton før det påståede mord truede hun med hævn mod Laura Foster. At Ann, torsdag forud for den dag, Laura blev dræbt, havde sagt, at hun havde pådraget sig en kønssygdom fra fangen, og at han havde fået det fra Laura Foster, og at hun nu agtede at tage hævn og at hun agtede at dræbe hende (Laura) blev bevist af et vidne." Denne erklæring er selvfølgelig vigtig (det omtalte vidne må have været Pauline Foster), men at "nogen havde sagt, at Ann havde sagt" kan vel næppe betragtes som bevis, da det ikke blev bekræftet af andre. Samtidigt handler udsagnet om Ann Melton, og ikke Tom Dooley, så hvorfor blev det ikke nævnt i forsvarerens appel? Og når det ikke blev nævnt i appellen, hvorfor kom det så med i referatet til Højesteret?
 Resuméet har senere: "Der var bevis for en hemmelig og privat drøftelse mellem dem, fangen og Ann Melton torsdag formiddag på højderyggen mellem Ann Meltons og hendes mors hjem." Dette er nok at tage ordet "bevis" let. Hvis det forhold, at to mennesker mødes, måske endda tilfældigt, og taler sammen uden at der er vidner til stede, kan ses som bevis for at de har haft hemmelig drøftelse, så har jeg haft en masse af hemmelige drøftelser. De to var oven i købet elskende, og kan have haft masser af grunde til at ville mødes alene uden nødvendigvis at planlægge et mord. Desuden ved vi fra Paulines udsagn, at de havde talt om "ømme munde" og alun.
 En anden ting fra sammendraget, som indgik i appellen, er omtalen af  vidnet Eliza Anderson, der var Mrs. James Scott yngre søster. Hun er ikke omtalt i sammendraget grund af hvad hun sagde i sin vidneforklaring, men kun fordi forsvaret havde spurgt hende "om hun havde nogen relationer til John Anderson, en farvet mand." Dette spørgsmål blev der protesteret mod fra anklagemyndigheden, og dommeren accepterede protesten


text:
og spørgsmålet blev annulleret uden at der blev givet et svar. Alligevel er det svært at se, hvorfor netop denne udtalelse ikke måtte bruges i retten – og var vigtig nok til at indgå i appellen.
 Og endelig skriver dommerfuldmægtigen i resuméet: "Juryen fik fremført en masse vidneudsagn som indeholdt indiciebeviser for fangens forbindelse med det påståede mord". Hvis dette var tilfældet, hvorfor forklarede fuldmægtigen så ikke noget om disse indicier? Det lyder lidt billigt bare at sige: "Ja, vi hørte en masse beviser" og så ikke fortælle, hvad disse beviser var.
 I virkeligheden kunne de fleste vidneudsagn have været udelukket fra fremsendelsen, da Højesteret jo ikke tog stilling til andet end om, der var blevet begået procedurefejl. Det vil sige, at det havde været rigeligt at fremsende de ting, som forsvareren havde protesteret mod.
 De spørgsmål, der blev ikke stillet
 Til gengæld er der også en række vidneudsagn, som jeg savner i de to fremsendelser. Flere af de vidneudsagn som 60 vidner i sagen fremkom med, må have været vigtige, så hvorfor blev de ikke videresendt til Højesteret i nogen af appellerne? Og hvorfor var der nogle oplagte vidner, som slet ikke afgav vidneudsagn? Og hvorfor var de seks vidner, hvis manglende fremmøde førte til to udsættelser af sagen pludseligt alligevel ikke vigtige? Jeg kender desværre ikke svarene på disse spørgsmål, og vil ikke forsøge at gætte.
 Men der var også spørgsmål, som ikke blev stillet til vidner, som faktisk afgav vidneudsagn, eller som, hvis de blev stillet, ikke blev fremsendt til Højesteret. Nogle af disse er ret indlysende, og det er uforståeligt, hvis de ikke er blevet stillet.
 Jeg allerede nævnt et af de spørgsmål, der blev ikke stillet – eller som i hvert fald ikke blev sendt til Højesteret, og som derfor ikke eksisterer i dag. Enten forsvarer eller anklager burde have spurgt Lotty Foster, om hun kunne bekræfte påstanden om, at Ann, Tom og hun selv havde været ude hele natten mellem torsdag og fredag og tømt en feltflaske med spiritus.. Jeg ser kun to grunde til det manglende spørgsmål: Det blev aldrig stillet (hvilket er dårligt advokatarbejde), eller det blev stillet og svaret bekræftede, at Tom og Ann havde haft travlt med at drikke, ikke med at grave torsdag aften og dermed ville det have svækket sagen mod Tom.
 Men der er andre relevante spørgsmål, der tilsyneladende mangler. Hvis Zebulon Vance var så god en advokat, som mange synes at han var, må han have stillet dem under retssagen, men hvor er svarene?
 Hvorfor blev Wilson Foster ikke spurgt, hvorfor han var alene om at lede efter Laura fredag morgen. Han kunne sagtens have fået hjælp, om ikke fra andre, så fra nogle af hans egne syv børn. Og desuden burde han have været spurgt om, om han selv mødte nogen overhovedet, den fredag morgen, fra han gik hjemmefra til han besøgte James Scott og spiste morgenmad der.
 Francis Melton vidnede slet ikke ved retssagerne. Selv hvis Pauline Foster ikke havde set Tom gå mod


text:
eller komme fra Bates Place, kunne Francis Melton, som boede tættere på Bates Places end sin bror, jo have set ham, men hverken han, eller hans kone og børn var vidner.
 En anden, der ikke afgav vidneforklaring var Toms søster Eliza. Da Mary, hans mor ikke kom hjem fredag før frokosttid, mens Eliza tilsyneladende var hjemme hele tid, kunne hun have bekræftet - eller det modsatte, at Tom var til stede i huset indtil hans mor vendte tilbage. Og hun skulle nok også have været spurgt om, hvad hun ville have gjort, hvis hun havde hørt, at Ann Melton havde spiritus til Tom. Hun kunne muligvis også have været i stand til at besvare andre spørgsmål om Tom og hans forhold til kvinder. Enten anklagemyndigheden eller forsvaret burde have kaldt hende i vidneskranken.
 Kunne David Horton, James Isbells svigerfar, bekræfte den måde liget blev fundet på? Vi ved det ikke, for selv om han faktisk var vidne, eksisterer hans vidneudsagn ikke længere, så vi ved end ikke, om han blev spurgt om sagen.
 Blev Doktor Carter spurgt, om nogen anden i nabolaget havde pådraget sig syfilis? For eksempel nogle fra "dalens overklasse". Han kunne have svaret ja eller nej, og behøvede derfor ikke at bryde den tavshedspligt, som læger havde allerede den gang, og han havde jo ikke noget i mod at fortælle i retten at både Laura, Ann og Tom led af sygdommen, og på det tidspunkt var Ann og Tom begge i live – og endnu ikke dømt.
 Hvorfor blev James Isbell ikke udspurgt om sit forhold til Wilson og Laura Foster før mordet? Hvad fik ham til at blive den mest aktive i eftersøgningen efter Laura? Han påstod, at han havde "ingen følelse af fjendskab mod den anklagede", men han deltog i eftersøgningen i flere måneder og betalte endda for anklagerens assistenter. Hvorfor gravede forsvaret ikke mere i det?
 Ud over dette ville jeg gerne have haft at vide, hvad Ann og Pauline lavede torsdag. Vi ved kun, hvad de lavede fredag, men de to kunne, lige så godt som Tom, have forberedt graven om torsdagen. Hvor tæt var Pauline Fosters forhold til Laura Foster? Vi ved, at de kendte hinanden, før Pauline flyttede til Elkville, men hvor godt kendte de hinanden? Og hvem var Manda eller Mandy Barnes, og hvorfor ville Tom undgå at møde hende/ham fredag morgen?
 Jeg savner mange andre svar, men da disse ubesvarede spørgsmål er rigeligt, vil jeg ikke gå videre med dette. Vi får aldrig at vide, om de spørgsmål blev stillet, eller hvad svarene var, men det ville klart gøre det lettere at afgøre hvorvidt Tom faktisk var skyldig eller ej.


text:
Kommune frifundet for forskelsbehandling - Højesterets dom 2016
 afsagt onsdag den 13. april 2016
 Sag 98/2015
 Ingeniørforeningen IDA som mandatar for A
 (advokat Kim Schioldann)
 Biintervenient til støtte for Ikast-Brande Kommune:
 I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 29. april 2015.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm, Henrik Waaben, Lars Hjortnæs og Anne Louise Bormann.
 Af specifik helbredsattest af 13. juli 2010 udstedt af As egen læge, hvorfra der er citeret i Sø- og Handelsrettens dom, fremgår forud for det, der er citeret i dommen, af rubrikken ”Sygehistorie og igangværende behandling”:
 ”Pt. pådrog sig refleksdystrofi i forbindelse med trafikuheld, hvor hun fik en skarpkantet bageplade lige ind mod sin højre arm. Det medførte ovenstående diagnose, som er en
 velbeskrevet tilstand, som er ret invaliderende, så længe den er aktiv. Sygdommen kan være invaliderende på det lange sigt, men oftest går det i ro, og mange patienter kan komme tilbage til normal funktion igen efter nogle års aktivitet. Der er desværre ingen behandlingsmulighed, kun lindrende behandling. Symptomerne består i nedsat funktion i ekstremiteten, mest på baggrund af voldsomme smerter og ubehag ved mindste berøring af ekstremiteten. Bare dét at have et stykke stof hen over er umuligt. Pt. er byplanlægger og kan langt hen ad vejen fungere som dette, er dog ikke i stand til at bruge armen til transport, må bruge offentlige transportmidler, hvilket også er arbejdshæmmende i hendes nuværende erhverv. Hun er kraftigt medicineret med antiepileptisk medicin, som har betydelig lindrende effekt, men ikke kan fjerne patientens symptomer.
 Derudover har hun en udtrætbarhed og skal gå til en del behandling.
 Hendes aktuelle funktionsniveau er nu på ca. 20 timer inkl. transport. Det vil hun være i stand til at gennemføre resten af aktivitetsperioden. Herefter forventer jeg, at hun vil være i stand til at gå betydeligt op i tid, evt. fuldstændig raskmeldes. Det forventer jeg vil ske inden de næste to år er gået.
 Jeg mener, at patientens jobtilpasning er optimal, som den er nu. Hun har dog brug for kun 15 timers tilknytning til jobbet pga. transporttiden, for at komme sig og få tid til at gå til den nødvendige fysioterapibehandling.”
 Der er afgivet forklaring af Hans Jørgen Laursen, Poul Hvidberg-Hansen og Søren Hemdorff og supplerende forklaring af Karina Kisum Jensen og Marianne Davidsen Galsgaard.
 Karina Kisum Jensen har forklaret bl.a., at hun er planchef i Ikast-Brande Kommune og har været det siden 2008. I Ikast-Brande Kommune har man valgt at dele fagområderne op, så man specialiserer sig inden for enten kommuneplanlægning eller lokalplanlægning. Baggrunden er, at det er specialiseret arbejde, så man er nødt til at have nogle med fokus på lokal hhv. kommunalplanlægning. Det er en anderledes måde at gøre det på. Hendes erfaring er, at det er en almindelig måde i mindre kommuner, hvor der ikke er så mange planlæggere. Planlæggere har et tæt samarbejde med projektplanlæggere. Det er vigtigt med kontinuitet.
 Forskellen på kommuneplanlægning og lokalplanlægning er stor. En kommuneplan er en 12-årig strategisk plan,


text:
som redigeres hvert fjerde år, og som udarbejdes i tæt samarbejde med politikkerne i kommunen og med virksomhederne. Kommuneplanlæggerne arbejder meget med workshops og har mange møder med politikerne i kommunen, især om eftermiddagen og aftenen. Lokalplanlæggerne har typisk flere opgaver, som de løser på samme tid. Hovedparten af arbejdet går med at udarbejde lokalplanerne. Det er ca. 85-90 % af tiden. Lokalplanlæggerne har et meget direkte samarbejde med virksomheder og disses projektledere.
 De fem medarbejdere, der er ansat som planlæggere, er alle akademisk uddannede. Kommuneplanlæggerne er arkitektuddannede, og lokalplanlæggerne er ingeniører. De er alle ansat på 37 timer. Det er et krav, at de skal være ansat på 37 timer. Der er mange opgaver, og derfor er der ikke mulighed for mindre end 37 timer. Hun har én gang siden 2008, hvor hun blev chef, modtaget en anmodning om nedsat tid. Det var en, der kom tilbage fra barsel. Hun blev nedsat med 3 timer om ugen. Hun er ikke bekendt med planlæggere på under 37 timer, heller ikke før 2008.
 Lokalplanlæggerne har arbejdet med lokalplaner som deres primære opgave. Det er nødvendigt med en høj grad af fleksibilitet og tilgængelighed, fordi lokalplaner laves efter ønske fra virksomheder. I kommunen oplever de tit, at virksomheder har et akut behov for vedtagelse af nye planer, for at deres opgaver kan løses. Derfor skal det tit gå hurtigt. Virksomhederne er ofte ikke opmærksomme på lokalplanlægning. Der er et behov for en løbende dialog med virksomhederne for at udarbejde en lokalplan. Lokalplanlæggerne bliver derfor tovholdere på en lokalplan.
 Lokalplanlæggerne sidder med 10-12 planer hen over et år. Lokalplanlæggerne udfører arbejdet med lokalplanerne alene, men er meget afhængige af fagligt input fra de tekniske kollegaer. Lokalplanlæggerne er også tovholdere for de eksterne projektudviklere, som kun skal have én person at gå til i kommunen.
 En projektudvikler er typisk en virksomhedsansat eller -ejer. Virksomhederne er oftest utålmodige, og virksomhederne er mange gange allerede klar til at få en byggetilladelse, når de retter henvendelse til kommunen. Byggetilladelse kan først gives, når lokalplanen er udarbejdet. Hvis det tager for lang tid at udarbejde en lokalplan, kan det måske få en virksomhed til at gå til en anden kommune. Går en virksomhed til en anden kommune, vil det betyde, at der mistes arbejdspladser. Virksomhederne har byrådets fokus, da det handler om arbejdspladser og skatteindtægter.
 Virksomhederne vurderer Ikast-Brande Kommune godt. Dansk Industri har inden for en femårig periode i fire år vurderet kommunen som nr. ét og som nr. to det sidste år i en undersøgelse om bl.a. kommuners erhvervsvenlighed. Hun hører, at virksomhederne lægger vægt på, at Ikast-Brande Kommune har en høj grad af tilgængelighed. Der er mulighed for at få kontakt og dialog.
 Lokalplanprocessen kan tage i gennemsnit ni måneder. Hun var nødt til at tage A af lokalplanlægningen, fordi hun ikke kunne imødekomme de ovenstående krav.
 Et lokalplansforløb starter typisk med en henvendelse angående udarbejdelse af et projekt.
 Der holdes herefter et møde, hvor der drøftes ønsker og behov, og om projektet er planmæssigt holdbart.


text:
Der tages på besigtigelse ude på stedet. Allerede her er udpeget en ansvarlig lokalplanlægger til opgaven. Lokalplanlæggeren har fremefter den direkte kontakt. I samarbejde med projektlederen laves en beskrivelse af projektet om eksempelvis vejadgang, forhold til naboer mv. Beskrivelsen drøftes på møder internt i kommunen. Der kan være eksterne med til disse møder, hvis der er andre interesser, der også skal varetages.
 A kunne kun arbejde 20 timer og kun om formiddagen. Det gav udfordringer, da møderne blev tilpasset efter virksomhedernes behov. Det var problematisk, at møderne ikke kunne holdes om eftermiddagen. Den løbende telefoniske kontakt var også et problem, hvis det var kollegaerne, der skulle tage As telefon, fordi de ikke kunne gå i dialog, da de ikke eller kun overfladisk kendte til As lokalplaner. Dette ansvar kan ikke deles. Der kunne være udfordringer i forhold til besigtigelserne. I hvert fald hvis A skulle køre i bil. A kunne ikke skifte gear i en bil.
 For den videre del af forløbet gav det udfordringer, når der med jævne mellemrum blev afholdt borgermøder, som afholdes, når borgerne er hjemme sidst på eftermiddagen og først på aftenen. Det var et problem, at det ikke var muligt for A at deltage i den offentlige dialog.
 Som led i en offentlig høring, der normalt varer otte uger, er man i kontakt med de berørte parter. Disse ringer typisk og får en dialog og for at give udtryk for deres bekymringer og få afklaret nogle ting. Det er også kutyme, at man tager ud til de berørte parter ude på stedet og får en drøftelse af, hvilken betydning et projekt har. A havde heller ikke mulighed herfor, da sådanne møder typisk lå om eftermiddagen.
 Udarbejdelse af en lokalplan strækker sig over mange måneder. I nogle måneder er der en intens dialog, som nødvendiggør tilgængelighed, og det nødvendiggør længere arbejdsdage. Nogle gange bliver kommunen bedt om at køre en lokalplan direkte i byrådet. Det kræver et stort arbejde af planlæggeren at få en sådan lokalplan klar til tiden.
 Beslutningen var allerede ved deltidssygemeldingen, at A ikke kunne varetage en lokalplan, og det var A ikke uenig i. Hun har heller ikke hørt, at IDA skulle have været uenig heri. Det var hende, der som leder traf beslutningen.
 Det, der var tilbage i stillingen, var ad hoc opgaver, som ikke var underlagt samme tidspres som lokalplanlægning. Det var nogle af disse opgaver, som A varetog og også løste tilfredsstillende. De kunne som udgangspunkt varetages om formiddagen, da de ikke krævede det samme kollegasamarbejde, men dog en dialog med eksempelvis tekniske kollegaer.
 A var præget af sin situation, og hun var træt og nok også ked af det. Derfor distancerede hun sig nok fra kollegaerne og kom til at sidde alene med opgaverne.
 Det var en udfordring, at A kun var der om formiddagen, da hun skulle i dialog med kollegaer, og kollegaerne havde også brug for at komme i kontakt med hende, eksempelvis hvis en borger var i røret. Det var en udfordring, at arbejdet skulle


text:
tilpasses hende.
 A kunne kun arbejde med venstre hånd. Arbejdet gik derfor langsommere. A gav også udtryk for, at hun var meget træt, og at hun blev mere og mere træt i løbet af formiddagen, så hun kunne ikke arbejde, som hvis hun var frisk. A havde også brug for at drøfte ikke arbejdsrelaterede ting, fordi hun havde det dårligt. Hun drøftede dette med de nærmeste kollegaer og trak sig fra de mere fjerne, eksempelvis de tekniske kollegaer. Hun holdt også op med at gå til frokost. Derfor var der reelt ikke en arbejdstid på 20 timer, men på 10 timer.
 Hvis de andre lokalplanlæggere skulle have taget alle lokalplaner og A alle ad hoc opgaver, ville det have betydet et stort arbejdspres for de to andre. Ad hoc opgaver er de opgaver, som anses for fagligt udviklende. Lokalplanerne er rugbrødsarbejde. Der er behov for at have ad hoc opgaver for at kunne udvikle sig fagligt, men også til at fylde de perioder ud, hvor der er et slip i en lokalplanproces. Det ville gøre stillinger som lokalplanlæggere mindre attraktive, hvis de ikke indeholdt ad hoc opgaver. Det ville medføre, at folk ville søge et andet sted hen.
 Kommuneplanarbejdet er noget helt andet end lokalplanarbejdet, og A ville fagligt kunne have løst opgaven, men hun ville have haft vanskeligt ved at arbejde med kommuneplaner, på grund af måden dette arbejde var tilrettelagt.
 Ikast-Brande Kommune har besluttet at arbejde ”inddragende”. Det betyder workshops og borgermøder, som ofte ligger sidst på eftermiddagen, om aftenen og om lørdagen. Det var hendes opfattelse, at A ikke ville kunne varetage denne opgave. A havde udtrykkeligt givet udtryk for kun at kunne arbejde om formiddagen.
 Det traditionelle tillægsarbejde fylder højst 10 % af kommuneplanarbejdet. Der laves 5 til 10 tillæg om året, som tager en dags arbejde. Det svinger lidt med hensyn til kompleksiteten.
 I forbindelse med beslutningen om at opsige A konsulterede hun direktør Hans Jørgen Laursen. Hun har haft en dialog gennem hele forløbet med ham og den øvrige ledelse. De drøftede personalet, og hvad der kunne gøres for A.
 De drøftede rigtig mange ting. Eksempelvis om der var andre, som på ”teknisk område” kunne supplere. Det var ikke muligt, da A havde en byplanlægningsuddannelse. Hun er civilingeniør med speciale i byplanlægning. De overvejede, om hun kunne sidde et andet sted, men det var ikke muligt med hendes specialisering. Der var ingen sammenlignelige fagområder. De konkluderede, at det ikke var muligt at have hende på 20 timer.
 De overvejede at ansætte en anden planlægger på 20 timer, men stillingen ville ikke kunne deles op, for så ville den anden medarbejder sidde der om eftermiddagen, og tilgængeligheden ville derfor alligevel ikke være til stede. Også hvis vedkommende i stedet skulle have været der om formiddagen, ville det ikke løse problemet. Det var ikke en overvejelse, de havde haft, om begge skulle være der om formiddagen, det ville måske kunne have ladet sig gøre. Det afgørende var, at man havde vanskeligt ved at løse opgaven med


text:
en halvtidsstilling. Der var også et pladsmæssigt problem, men det ville nok kunne løses.
 Der er ikke mange, der søger stillinger i Ikast-Brande Kommune, og dem, der er, kommer langvejs fra. De troede ikke på, at det kunne fungere. Det var kontinuiteten, der var afgørende.
 Hans Jørgen Laursen har forklaret bl.a., at han er direktør for Teknisk Område i Ikast-Brande Kommune.
 A er uddannet civilingeniør med speciale i byplanlægning. Kun i planafdelingen er der medarbejdere med denne kompetence. Organisationen er meget specialiseret, og medarbejderne er kompetencemæssigt matchet.
 Planmedarbejderne er specialiserede. Det er ikke muligt at flytte rundt på folk, da man bliver ansat til målrettet at løse opgaver i et bestemt team.
 Ikast-Brande Kommune lægger vægt på at være en erhvervsvenlig kommune. Det er ikke en bosætningskommune, men de lever af erhverv og produktion; eksempelvis inden for Energi, Tekstil, Landbrug og Formidling af fødevarer. De er begunstiget af mange store virksomheder med mange ansatte, herunder Siemens og nogle lige derunder størrelsesmæssigt. Derfor er det vigtigt for byrådet, at der er fokus på erhvervslivet, og dermed er det også vigtigt for dem. Det er vigtigt at skabe disse rammer, da det er afgørende for velfærd og vækst. I dette område af Danmark skal man kæmpe for at tiltrække virksomheder og arbejdspladser. De kommer ikke af sig selv.
 Kravene til medarbejderne afspejler kravene generelt i kommunen. Medarbejderne skal være tilgængelige og give en kompetent sagsbehandling, og at man skal være hurtig til at give svar og løse opgaver.
 Han mener, det er en nødvendighed med 37 timer i forhold til tilgængeligheden. Virksomhederne får en kontaktperson med ansvar for deres opgave. De har helhedssagsbehandling. Den enkelte sagsbehandler har ansvar for opgaverne fra A til Z og disses løsning. Lokalplanlæggerne er således ansvarlige for alle dele i processen.
 Tempo betyder også meget. Hvis der var deltidsansatte, er det klart, at løsningen af en opgave ville tage længere tid, fordi en deltidsansat kun ville kunne arbejde med en opgave en halv dag ad gangen. Det er ikke rimeligt for virksomhederne, at det vil tage længere tid, og det er derfor ikke politisk acceptabelt. Der bliver fulgt op på det i kommunen.
 Han blev involveret i As forløb fra dag ét qua ledelsesstrukturen i Ikast-Brande Kommune, hvor de har en tæt dialog. Han er fra start af blevet kontinuerligt informeret af Karina Kisum Jensen ved statusmøder hver 14. dag. Han har hele tiden været orienteret og har drøftet sagen med Karina Kisum Jensen. Han er som overordnet chef sparringspartner for Karina Kisum Jensen.
 Efter sommerferien 2010 havde de en mere konkret drøftelse af, hvad der skulle ske. Overordnet drøftede de, hvad de kunne gøre. De var underlagt, at de skulle kunne løse opgaverne. Der var ikke en slutperiode for As situation på under to år. Derfor mente de, efter en efter hans mening relativ lang periode, at de skulle finde en varig løsning, og derfor mente de, at A skulle opsiges. De blev også presset af de andre medarbejdere, der løste As opgaver.
 Forslaget fra A


text:
og IDA var, at man delte stillingen op. Det vurderede de ikke, var en holdbar løsning af de ovennævnte grunde. To halvtidsmedarbejdere ville ikke kunne løse opgaverne efter Ikast-Brande kommunes retningslinjer om tilgængelighed og hurtig sagsbehandling. Det giver ikke mening at have en medarbejder om formiddagen og en om eftermiddagen. Man kunne ikke få to deltidsansatte til at varetage lokalplanarbejdet i fællesskab på grund af hensynet til dialogen med virksomhederne, men også af hensyn til den interne dialog i afdelingerne. Der skal sagsbehandleren være til stede. Han har svært ved at forestille sig, at man om formiddagen skulle kontakte den ene og om eftermiddagen den anden. Det ville være ineffektivt. To om samme lokalplan ville forudsætte en større tilstedeværelse. Man ville da skulle ansætte en anden til andre opgaver.
 Det, der gør, at det tager længere tid, er, at de har ”helhedssagsbehandling” i Ikast-Brande Kommune. Derfor arbejdes der for at lave en lokalplan så hurtigt som muligt. Tidsplanen afhænger af typen af lokalplan. Der er et politisk krav om en hurtig sagsbehandling. Det betyder, at medarbejderne skal arbejde hurtigt.
 En lokalplan varierer meget tidsmæssigt alt efter typen, men tager det eksempelvis 40 timer, vil den være færdig efter 1-2 uger, og sagsbehandlingstiden er så afhængig af de timer, der er til rådighed for medarbejderen. Man kan ikke komprimere antallet af timer. Man kan arbejde med flere lokalplaner på en gang, når der eksempelvis er stilstand i de andre. Således arbejdes der kun på en lokalplan i de intense perioder, som eksempelvis er i opstartsperioden.
 De kunne ikke finde alternative opgaver at placere hos A, som kunne aflaste de andre tilsvarende. Derfor ville de have skullet etablere en ny stilling, og det var der ikke økonomisk ramme til. De gjorde sig også overvejelser om at overføre A til andre afdelinger. De undersøgte alle muligheder. Men der var ikke andre stillinger i andre afdelinger, som A havde kompetence til. Der var ikke brug for As specialistfunktion i andre afdelinger.
 Afdelingens økonomiske situation er anspændt. De har lavet en plan, hvor de fra 2012-2018 skal reducere den administrative organisation med 20 %. Det betyder, at de skal arbejde effektivt, og de skal hele tiden tænke på, hvordan de skal løse opgaverne. De skal være innovative. Der er ikke råd til at opnormere. Tværtimod.
 I 2010 var det den samme situation, der var bare ikke lavet en plan for det. Siden 2007 har de været udsat for reduktion i økonomien. I 2010 skulle de reducere budgettet med 130.000.000 kr. Derfor var det ikke muligt at opnormere. De blev også reduceret i 2010 på det tekniske område. Årsagen til de løbende reduktioner er den generelle situation i alle kommuner.
 Marianne Davidsen Galsgaard har forklaret bl.a., at der er ca. 44.000 borgere i Thisted Kommune. I Ikast-Brande Kommune er der 48.000.
 Ved udarbejdelse af lokalplaner i Thisted Kommune, er der en medarbejder, der er tovholder. Derudover er der kvalitetskontrol af de andre planlæggere. En lokalplanlægger arbejder selvstændigt med en lokalplan.
 Fordelen ved, at kun én medarbejder


text:
arbejder med en lokalplan er, at vedkommende da kender lokalplanen og har kontakten til bygherren. Der er også den fordel, at hun som chef kun skal tale med en medarbejder om en lokalplan. Hvis en medarbejder bliver syg, skal de andre sætte sig ind i vedkommendes lokalplaner, og det giver mere ekstraarbejde.
 En 20 timers stilling vil medføre, at man i afdelingen ville skulle afvente, at vedkommende medarbejder er der for at svare på spørgsmål mv., og det vil give forsinkelser hele vejen igennem planprocessen. Hvis man ikke kan få fat i medarbejderen, er der eksempelvis en anden medarbejder, der skal sætte sig ind i lokalplanen. Det vil være hendes vurdering, at det ville tage længere tid og medføre flere ressourcer, også for hende som chef, da hun så ville skulle svare på spørgsmål. Hun har ikke ressourcer til, at der er flere planlæggere, der samarbejder om en lokalplan.
 Man bliver bedre til de opgaver, man sidder meget med, men omvendt bliver planlæggerstillingerne mere interessante, hvis spændvidden af opgaverne er brede. Derfor vil det gøre planlæggerstillingerne mindre interessante, såfremt ad hoc opgaverne blev placeret hos én medarbejder. Afdelingen ville blive mere sårbar over for fravær, hvis nogle medarbejdere sad med planlæggeropgaver og andre med ad hoc opgaver.
 Hun har stadig kun fuldtidsansatte i sin afdeling. Den ”halve” medarbejder, som hun forklarede om for Sø- og Handelsretten, arbejder også med landzoneplanlægning. Hun ser landzoneadministration som en del af landsplanlægningen. Den ”delte” medarbejder arbejder primært med lokalplaner, kommuneplantillæg og med landzonetilladelser. Medarbejderen planlægger sit arbejde efter opgaverne og sidder fysisk og organisatorisk i hendes afdeling. Den ”halve” medarbejder har mulighed for at dedikere 37 timer til Planafdelingen, hvis der er behov herfor, og hun koordinerer sin tid med en medarbejder, der arbejder fuldtids med landzoneadministration.
 Poul Hvidberg-Hansen har forklaret bl.a., at han er afdelingsleder for Plan og Byggeri i Odsherred Kommune.
 Han har været formand for planfaggruppen KTC (Kommunal Teknisk Chefforening), som er en professionel forening af planchefer for hele landet. Det er en aflægger af Danske Planchefer, hvor han også sidder i bestyrelsen (næstformand). Han er netop ophørt som formand for planfaggruppen, som han har bestridt i to år. Han er stadig menigt medlem af planfaggruppen.
 Når der fra statens side kommer lovforslag inden for planloven, varetager planfaggruppen
 høringssvarene til den del, der relaterer sig til planområdet. Han har samlet op på gruppens høringssvar og uddraget essensen og sendt denne til Kommunernes Landsforening. Han har en løbende dialog med Kommunernes Landsforening.
 Han har som formand for plangruppen været en gennemgående figur, og han har fået et indblik i, hvordan der arbejdes i 45 kommuner, og han har et rimeligt kendskab til planafdelinger i kommuner. De har haft en meget faglig levende debat i plangruppen, da der sker meget på planområdet. Herunder om det krydspres, der er i kommunerne mellem eksempelvis det HR og personalemæssige og det faglige.
 Det er hans generelle indtryk, at planafdelingerne i kommunerne er presset ressourcemæssigt i forhold til krydspresset. Det skyldes flere ting. Planområdet er et område