text:
til Generaladvokatens forslag til afgørelse konkluderede EF-domstolen, at det er momsfritagelsen i sig selv, der ikke må fremkalde konkurrencefordrejning, og at dette skal være tilfældet på et marked, hvor konkurrencen under alle omstændigheder påvirkes af, at der kun findes en aktør, som leverer ydelser til sine medlemmer, og som ikke må søge at opnå overskud. Ligesom det blev anført, at hvis sammenslutningen, uanset enhver afgiftspålæggelse eller afgiftsfritagelse, kan være sikker på at beholde medlemmerne som kunder, så kan det ikke antages, at den afgiftsfritagelse, der indrømmes dem, bevirker, at uafhængige erhvervsdrivende holdes ude fra markedet. En indrømmelse af momsfritagelse skal derfor nægtes, hvis fritagelsen i sig selv aktuelt eller i fremtiden kan fremkalde konkurrenceforvridning, jf. præmis 58, 59 og 64.
 EU-domstolens sag C-407/07 Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing
 Sagen angik en stiftelse, hvis medlemmer virksomhed var momsfritaget. Stiftelsen leverede forskellige tjenesteydelser til medlemmerne og omkostningerne blev fordelt mellem medlemmerne efter en fordelingsnøgle. Stiftelsen leverede også lejlighedsvis andre tjenesteydelser til individuelle medlemmer. Sådanne tjenesteydelser blev faktureret individuelt til den pågældende medlemsorganisation.
 Domstolen bemærkes indledningsvis, at det fulgte af fast retspraksis, at de udtryk, der er anvendt til at beskrive fritagelserne i sjette direktivs artikel 13 [nuværende artikel 132] skal fortolkes streng, da de er undtagelser fra det almindelige princip, hvorefter moms opkræves af enhver tjenesteydelse, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person. Idet reglen om en streng fortolkning dog ikke betyder, at de udtryk der anvendes til at definere de fritagelser, som er fastsat i direktivets artikel 13, skal fortolkes således at de fritages deres virkning.
 I afgørelsen bemærkede domstolene endvidere, at en selvstændig gruppes medlemmers behov kan variere fra afgiftsperiode til afgiftsperiode, således at gruppen i en given periode vil levere visse tjenesteydelser til alle medlemmer, andre til en række medlemmer, og endnu andre kun til et enkelt medlem, jf. præmis 34.
 Skatterådet anså en sammenslutning af 4 lokalforeninger af en faglig organisation for momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 20 [nu nr. 19]. De 4 foreninger havde på baggrund af en samarbejdsaftale dannet et fællessekretariat, hvis ydelser til de 4 foreninger bestod i en række aktiviteter vedrørende politisk varetagelse på vegne af foreningerne. Da sekretariatets arbejde byggede på den fagforeningsmæssige repræsentation kunne opgaven ikke varetages af konkurrerende virksomheder uden for det pågældende fagforeningsmæssige regi. Der fandtes derfor ikke at foreligge en reel risiko for at en momsfritagelse af sekretariatets ydelser kunne medføre konkurrencefordrejning.
 Sagen vedrører en forening, der udførte autotaksationsydelser for sine medlemmer. Spørgsmålet var om en momsfritagelse ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning, idet der var enighed om, at alle øvrige betingelse for afgiftsfritagelse efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 20 [nu nr. 19] var opfyldt.
 Under sagens behandling for landsretten blev der forelagt et præjudicielle spørgsmål for EF-domstolen (jf. sag C-8/01 - Taksatorringen, citeret ovenfor). EF-domstolen fastslog i afgørelsen, at det afgørende var, om der bestod en reel risiko for at momsfritagelsen i sig selv aktuelt eller i fremtiden ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Højesteret lagde til grund at Taksatorringens andel af markedet for


text:
autotaksation udgjorde 25%, mens 6 større forsikringsselskaber med egen taksationsorganisation dækkede ca. 70% af markedet. De resterende ca. 5% af markedet udgjordes af 6 mindre forsikringsselskabers køb af momspligtige taksationsydelser hos de store forsikringsselskaber. Endvidere lagde Højesteret til grund, at Taksatorringen priser for taksationsydelser var konkurrencedygtige, og at forsikringsselskaber med egen taksationsorganisation ikke foretog markedsføring af taksationsydelser. Endelig lagde Højesteret til grund, at der ikke var virksomheder (danske eller udenlandske), der overvejede at etablere sig på markedet med taksationsydelser som forretningsgrundlag.
 Under hensyn til at undtagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 20 [nu nr. 19], skal fortolkes under hensyn til dens formål, der inden for forsikringsområdet må antages at være at give mulighed for større konkurrencemæssig lighed mellem selskaber med egen taksatororganisation, som ikke betaler moms for taksationen, og selskaber uden egen taksatororganisation, og at bestemmelsen skal fortolkes således, at den i praksis får et reelt anvendelsesområde, fandt Højesteret, at der - i hvert fald under hensyn til at de store forsikringsselskabers salg kun udgør en beskeden del af det enkelte forsikringsselskabs forretningsområde og kun udgør en beskeden del af det samlede marked for autotaksation - måtte bortses fra dette salg ved vurderingen af, om en momsfritagelse for Taksatorringen vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Højesteret fandt herefter, at der med de nuværende forhold på markedet for autotaksation ikke bestod en reel risiko for, at momsfritagelse af Taksatorringen ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Sagen angik fire virksomheder inden for det socialpædagogiske fagområde, som indgik et sekretariatssamarbejde med henblik på bedre at kunne sikre myndighedernes krav om kvaliteten af de leverede ydelser samt dokumentationen heraf, ligesom der ved samarbejdet forventes en forbedret rationel drift.
 Med udgangspunkt i EU-domstolens afgørelse i sag C-8/01 konkluderede Skatterådet, at der ikke alene på grund af momsfritagelsen ville bestå en reel risiko for konkurrencefordrejning, idet det pågældende sekretariatssamarbejde ville blive dannet, uanset om samarbejdet blev momsfritagelse eller ej.
 Sagen angik tre selvstændige efterskoler, som alle havde til huse i Y by. De tre skoler overvejede et samarbejde på it-området, således at efterskole B og C kunne mod betaling af en forholdsmæssig andel af udgifterne til anskaffelse og drift kunne gøre brug af it-faciliterer på efterskole A.
 Under forudsætning af, at der blev dannet en selvstændig gruppe, hvori de tre efterskoler blev medlemmer og at det var den selvstændige gruppe, der leverede de pågældende it-ydelser til de tre efterskoler var det efter en konkret vurdering af betingelserne, Skatterådets opfattelse, at samarbejdet var omfattet af fritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19.
 Sagen angik en forening stiftet af 3 a-kasser var gået sammen om at udvikle og drive et fælles a-kasse-it-system. Af sagens oplysninger fremgår, at de ydelser, som foreningen leverer til medlemmerne specifikt er rettet mod at kunne anvendes i medlemmernes virksomhed, og at beslutningen om at stifte foreningen var motiveret af et ønske om, at effektivisere it-understøttelsen af a-kassernes lovpligtige a-kasseadministration. Skatterådet fandt, at foreningens ydelser opfyldte betingelserne for at kunne opnå momsfritagelse i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 19.
 SKM2011.860.SR:
 Sagen

type: other


text:
angik en selvstændig gruppe, bestående af 5 institutioner, som alle var momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 2. Skatterådet bekræftede at gruppen, der blev etableret med det formål at yde service til medlemmerne i form af administrativ bistand, kunne anses for at være momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 19, når gruppens aktiviteter hidtil var en videreførelse af aktiviteter, der hidtil havde været varetaget af et momspligtigt anpartsselskab.
 Skatterådet fandt endvidere, at der ikke var noget til hinder for, at de enkelte medlemmer af gruppen, tillige har momspligtige aktiviteter, som er afledt af den basale aktivitet.
 SKM2012.600.SR:
 Skatterådet fandt at ydelser leveret af en europæisk Økonomisk firmagruppe til en dansk fællesregistrering til brug for spørgers ikke-momspligtige virksomhed blev anset for fritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 19. I forhold til betingelsen om, at fritagelsen ikke må medføre konkurrencefordrejning, blev der lagt vægt på, at ydelserne fortrinsvis blev leveret af ansatte hos de enkelte medlemmer via firmagruppen.
 Sagen angik en hovedorganisation for et større antal fagforeninger. Udover medlemsservice tilbød hovedorganisationen også en række andre services til medlemsorganisationerne i form af juridisk bistand. Hovedorganisationen ønskede være fritaget for moms efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 ved levering af juridisk bistand til medlemsorganisationerne.
 Skatterådet vurderede, at den juridiske bistand var momspligtig allerede fordi momsfritagelsen efter en konkret vurdering ansås at fremkalde konkurrenceforvridning. Den juridiske bistand m.v. som spørger tilbyder leveres også af andre end spørger, hvorfor det var Skatterådets vurdering, at en momsfritagelse ville indebærer en reel konkurrenceforvridning over for advokatfirmaer o.l.
 Det ønskes bekræftet, at spørger opfylder betingelsen i momslovens § 13, stk. 1 nr. 19 om, at den aktivitet, som hver af samarbejdets deltager udøver er enten momsfritaget eller falder uden for momslovens anvendelses område.
 De organisationer, som - efter ansøgning - kan tilslutte sig samarbejdet omkring jobsøgningsdatabasen er fagforbund og a-kasser.
 I medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 2 er ydelser som leveres af fagforeninger momsfritaget.
 Efter fast praksis omfatter fritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 2 også ydelser leveret af a-kasser samt administrationen af a-kassen.
 De ydelser, som leveres af henholdsvis fagforbund og a-kasser til deres medlemmer er således momsfritaget efter momsloves § 13, stk. 1, nr. 2 og 4.
 Det ønskes bekræftet, at samarbejdet opfylder betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om at ydelserne er nødvendige for deltagernes virksomhed er opfyldt.
 Betingelsen om, at ydelserne skal være direkte nødvendige for medlemmernes virksomhed, forudsætter at der skal være tale om ydelser, der - selvom de ikke kan betragtes som en integreret del af medlemmernes momsfrie aktiviteter og fritages som sådan - ikke desto mindre må betragtes som en uundværlig og uadskillelig del af denne specielle aktivitet.
 I arbejdsløshedsforsikringslovens § 30 defineres en arbejdsløshedskasse, som en forening af personer, der har sluttet sig sammen alene med det formål at sikre sig økonomisk bistand i tilfælde af ledighed og at administrere andre ordninger, som ifølge lovgivningen er henlagt til kasserne.
 Ved udmøntningen af aftalen om velfærdsreformen


text:
fra 2006 blev a-kasserne tillagt en aktiv rolle i forhold til at få de ledige i job. A-kasserne skulle fremover varetage CV-samtalerne, mens jobcentrene skulle varetage de egentlige jobsamtaler. Aktuelt har a-kasserne således ud over at sikre medlemmernes økonomisk bistand under ledighed også visse andre afgrænsede opgaver i forhold til de ledige medlemmer.
 Henset til forbundenes/ a-kassernes nuværende aktiviteter, vurderer SKAT, at tilslutningen til samarbejdet, for derved at kunne gøre brug af jobsøgningsdatabasen, er tilkøb af en ydelse, som fagforbundene/a-kasserne ville have stillet til rådighed for deres medlemmer enten ved at et jobsøgningssystem blev udviklet i eget regi eller ved at adgangen hertil blev indkøbt fra eksterne leverandører. Det er derfor SKATs vurdering, at ydelserne fra samarbejdet kan anses for direkte nødvendig for den virksomhed, som fagforbundene/a-kasserne udøver i forhold til deres medlemmer.
 Det ønskes bekræftet, at samarbejdet opfylder betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om at medlemmernes betaling svarer nøjagtigt til deres andel af udgifterne, når afregningen sker over en længere periode end 12 måneder, eksempelvis 36 måneder.
 Det er en betingelse for at samarbejdet kan være omfattet af fritagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19, at det enkelte medlems betaling for deltagelse i samarbejdet svarer nøjagtigt til medlemmets andel i de fælles udgifter. Betingelsen indebærer, at der hverken må ske omkostningsudligning mellem medlemmerne eller oparbejdes overskud eller underskud i samarbejdet, jf. Den juridiske vejledning, 2013-1, afsnit D.A. 5.19.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 er en udmøntning af fritagelsesbestemmelsen i momssystemdirektivets artikel 132, stk. 1, litra f.
 EU-domstolen har i flere afgørelser fastslået, at de udtryk der anvendes til at betegne fritagelserne i momssystemdirektivet skal fortolkes strengt, da de er en undtagelse til det almindelige princip om, at der opkræves moms af enhver tjenesteydelse, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person, jf. bl.a. C-348/57 Stichting Uitvoering Financiële Acties, præmis 13.
 I præmis 30 i C-407/07 Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing anfører EU-domstolen endvidere, at fortolkningen af de udtryk, der anvendes til at definere fritagelsen skal være forenelig med de formål der forfølges med fritagelserne og overholde kravene i princippet om afgiftsneutralitet.
 Den periode, som skal lægges til grund ved vurderingen:
 Om den periode i direktivets artikel 132, stk. 1. litra f, som skal lægges til grund, anfører Generaladvokat E. Sharpston i forslag til afgørelse i sag C-407/07 Stichting Centraal Begeleidingsorgaan voor de Intercollegiale Toetsing følgende: "Det er klart, når en enkelt type af tjenesteydelse leveres til alle medlemmer af gruppen i hver afgiftsperiode, kan de hver afkræves deres andel af de fælles udgifter i udtrykkets fulde forstand.[...] Medlemmernes behov vil sandsynligvis variere fra afgiftsperiode til afgiftsperiode, således at visse tjenesteydelser i en given periode vil blive leveret til alle medlemmer, andre til en række medlemmer og endnu andre måske kun et enkelt medlem.....", jf. præmis 18. Genereladvokatens bemærkninger i præmis 18 citeres endvidere i domstolens præmis 34, ligesom domstolen i præmis 42 anfører, at "..ydelser, som en selvstændig gruppe leverer til sine medlemmer i løbet af forskellige afgiftsperioder eller


text:
leverer til et enkelt medlem eller visse af sine medlemmer inden for samme afgiftsperiode, skal kunne være omfattet af den fritagelse, der er fastsat i denne bestemmelse."
 Såvel i Generaladvokatens forslag til afgørelse som i domstolens afgørelse forudsættes det således, at deltagernes nøjagtige andel af omkostningerne opgøres efter udløbet af hver afgiftsperiode.
 I henhold til momssystemdirektivets artikel 252 skal medlemsstaterne fastsætte afgiftsperioden til en, to eller tre måneder. Medlemsstaterne kan dog fastsætte andre perioder, der imidlertid ikke må overstige et år.
 I henhold til momslovens § 57, stk. 2 - 4 udgør afgiftsperioderne i Danmark henholdsvis kalendermåneden, kvartalet eller halvåret afhængig af størrelsen af virksomhedens afgiftspligtige leverancer.
 Principielt burde opgørelsen af den enkelte deltagers andel af omkostningerne i samarbejde således opgøres for en periode, som ikke overstiger 6 måneder.
 I dansk administrativ praksis accepteres det dog, at opgørelsen af den enkelte deltagers andel af omkostningerne i et samarbejde omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 sker på årsbasis og dermed indenfor den maksimale afgiftsperiode i momsdirektivets artikel 252.
 På baggrund af ovenstående er det SKATs opfattelse, at samarbejdet kun opfylder betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om at deltagernes betaling skal svare nøjagtigt til deres andel af omkostningerne, hvis hver deltager opkræves deres nøjagtige andel af de omkostninger, som er afholdt i en forudgående periode, som ikke overstiger 12 måneder.
 Overskud eller underskud i samarbejdet:
 Kravet om, at medlemmernes betaling svarer nøjagtigt til deres andel af udgifterne indebærer endvidere, at der ikke i samarbejdet må oparbejdes overskud eller underskud.
 På baggrund af det modtagne budgetprognose kan det konstateres, at egenkapitalen i samarbejdet primo 20XX udgjorde X kr. og der dermed var oparbejdet et større overskud i samarbejdet.
 Af budgetprognosen fremgår tillige, at samarbejdet i de kommende år forventer et underskud i hvert af årene.
 De forventede underskud medfører forbrug af egenkapital, som i XXXX forventes nedbragt til X kr.
 Konkret kan det konstateres således, at der i samarbejdet fra tidligere år har oparbejdet en betydelig "egenkapital", som følge af overskud, og at dette overskud i henhold til budgetprognosen forbruges i perioden XXXX ved at deltagerbetalingen ikke svarer til de faktiske omkostninger.
 Som følge heraf er det tillige SKATs vurdering, at kravet om, at deltagerne i samarbejdet skal opkræves deres nøjagtige andel af omkostningerne i samarbejdet ikke er opfyldt.
 SKATs konklusion vedr. spørgsmål 3:
 For så vidt angår betingelsen i momsloven § 13, stk. 1, nr. 19 om, at deltagerne i samarbejdet skal opkræves deres nøjagtige andel af omkostningerne er det SKATs vurdering, at betingelsen ikke er opfyldt, hvis afregningen sker over en længere periode end 12 måneder og aktuel fordi der opereres med overskud og underskud i samarbejdet.
 Det ønskes bekræftet, at kravet i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om at medlemmernes betaling svarer nøjagtigt til deres andel af udgifterne er opfyldt, hvis den løbende afregning hvert kalenderår sker ved at den enkelte deltagers andel af afregningen (faktisk forbrug minus acontoindbetalinger i årets løb) optages som lån til/fra medlemmet.
 I momssystemdirektivet artikel 132,


text:
stk. 1 litra f, stilles der krav om at samarbejdet "afkræver" deltagernes deres nøjagtige andel, mens ordlyden i momslovens § 13, stk. 1, nr. 1, er at "det enkelte medlems betaling for disse ydelser..."
 Da summen af periodens omkostninger i samarbejdet først kendes efter afgiftsperiodens udløb og derfor først kan fordeles på og herefter opkræves hos de enkelte deltagere, kan samarbejdet af administrative årsager have et tilgodehavende hos deltagerne i løbet af afgiftsperioden. Tilsvarende kan samarbejdet have gæld til deltagerne i samarbejdet i løbet af afgiftsperioden, såfremt der opereres med acontoindbetalinger. Det er SKATs vurdering, at sådanne tidsmæssige differencer i sagens natur må accepteres, idet samarbejdet dog over en rimelig periode må kunne påvise, at betingelsen om at hver deltager betaler deres nøjagtige andel er opfyldt.
 En ordlydsfortolkning af såvel momssystemdirektivet som momsloven må efter SKATS vurdering dog føre til at samarbejdet rent faktisk skal afkræve deltagerne deres nøjagtige andel ved hver periodes udløb og at deltagerne skal have påtaget sig en betalingsforpligtigelse.
 Til trods for anvendelsen af anvendelsen af ordet "betaling" i momsloven, kan der efter SKATS vurdering derimod næppe stilles krav om, at de enkelte deltagere i samarbejdet også skal foretage en faktisk indbetaling til samarbejdet for at betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 er opfyldt.
 Ved SKATs indstilling til besvarelsen af spørgsmålet, er det forudsat, at der ikke er tale om en systematisk udlånsvirksomhed/finansieringsvirksomhed, men at samarbejdet rent faktisk modtager betalinger fra de deltagerende fagforbund/a-kasser.
 Det skal bemærkes, at der herved ikke er taget stilling til de skattemæssige konsekvenser.
 Det ønskes bekræftet, at samarbejdet opfylder betingelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 om at momsfritagelsen ikke må fremkalde konkurrencefordrejning.
 Både på det danske og på det europæiske marked findes utallige både kommercielle og ikke-kommercielle jobsøgningssystemer.
 Udover de af egentlige jobdatabaser/jobbanker, eksisterer der et anseligt antal jobsøgningsmaskiner, som i lighed med samarbejdets jobsøgemaskinen indsamler information fra jobdatabaserne/jobbankerne
 I sag C-8/01, Taksatorringen, konkluderede EF-domsstolen, at betingelsen om, at momsfritagelsen ikke må fremkalde konkurrencefordrejning, indebærer, at der skal foretages en vurdering af, hvorvidt momsfritagelsen af de ydelser som leveres af samarbejdet, i sig selv, enten aktuelt eller fremtidigt vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning. Ligesom domstolen med henvisning til Generaladvokatens forslag til afgørelse, bemærker, at "hvis sammenslutningerne- uanset enhver afgiftspålæggelse eller afgiftsfritagelse - kan være sikre på at beholde medlemmerne som kunder, fordi deres virksomhed er konkurrencedygtig, kan det ikke antages, at det er den afgiftsfritagelse, der indrømmes dem, som bevirker, at uafhængige erhvervsdrivende holdes ude fra markedet."
 Det, som skal vurderes, er derfor, hvorvidt momsfritagelsen de ydelser som leveres af samarbejdet i sig selv vil kunne medføre konkurrencefordrejning, mens det ikke er relevant, at konkurrencen under alle omstændigheder påvirkes af, at samarbejdet ikke søger at opnå overskud.
 På baggrund af den præjudicielle afgørelse vedrørende Taksatorringen, blev det i den efterfølgende dom fra Højesteret lagt til grund, at Taksatorringens andel af markedet for autotaksation udgjorde 25%, mens 6 større forsikringsselskaber med egen taksationsorganisation dækkede ca. 70% af markedet. De resterende ca. 5% af markedet udgjordes af mindre


text:
forsikringsselskabers køb af momspligtige taksationsydelser hos de store forsikringsselskaber. Ligesom Højesteret lagde til grund, at Taksatorringens priser for taksationsydelser var konkurrencedygtige, og at forsikringsselskaber med egen taksationsorganisation ikke foretog markedsføring af taksationsydelserne. Endelig lagde Højesteret til grund, at der ikke var virksomheder (danske eller udenlandske), der overvejede at etablere sig på markedet med taksationsydelser som forretningsgrundlag.
 Under hensyn til at undtagelsesbestemmelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 20 [nu nr. 19], skal fortolkes under hensyn til dens formål, der inden for forsikringsområdet må antages at være at give mulighed for større konkurrencemæssig lighed mellem større selskaber med egen taksatororganisation, som ikke betaler moms for taksationen, og mindre selskaber uden egen taksatororganisation, fandt Højesteret, at der - i hvert fald under hensyn til at de store forsikringsselskabers salg kun udgør en beskeden del af det enkelte forsikringsselskabs forretningsområde og kun udgør en beskeden del af det samlede marked for autotaksation - måtte bortses fra dette salg ved vurderingen af, om en momsfritagelse for Taksatorringen vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Højesteret konkluderede herefter, at der med de nuværende forhold på markedet for autotaksation ikke bestod en reel risiko for, at momsfritagelse af Taksatorringen ville kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Som anført ovenfor er a-kasserne ved lov blevet pålagt at varetage visse afgrænsede opgaver i forhold til de ledige medlemmer. På området for a-kasse ydelser findes en lang række aktører. I AK-samvirkes (brancheorganisationen for danske a-kasser) oversigt over medlemsudviklingen i a-kasserne for 1. kvartal 2013 opregnes i alt 27 danske a-kasser med et samlet medlemstal på 2.122.594.
 Spørger har oplyst, at nedenstående fagforbund/a-kasser deltager i samarbejdet.
 Kilde vedr. medlemstal: AK-Samvirke, Medlemsudviklingen i a-kasserne, 1. kvartal 2013.
 Som det fremgår af ovenstående tabel deltager nogle af de største fagforbund/a-kasser i Danmark - målt på medlemstal - i samarbejdet.
 Det bemærkes afslutningsvis, SKAT ved indstillingen til besvarelse af spørgsmål 1-5, har lagt til grund, at Samarbejdet opfylder betingelserne for at kunne anses som en selvstændig gruppe/enhed, idet der ved indstillingen til besvarelse ikke selvstændigt er taget stilling hertil.


text:
HR-dom: Virksomhed tilsidesat vikarlovens ligebehandlinsprincip
 afsagt tirsdag den 23. august 2016
 HK Danmark som mandatar for A (advokat Tina Sejr Gad)
 Dansk Arbejdsgiverforening som mandatar for LabVikar ApS (advokat Tine Benedikte Skyum)
 I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 27. marts 2015.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Henrik Waaben, Jan Schans Christensen og Jens Kruse Mikkelsen.
 Appellanten, HK Danmark som mandatar for A, har nedlagt påstand om, at LabVikar ApS yderligere skal betale 175.208,79 kr. med tillæg af procesrente som nærmere angivet.
 Indstævnte, Dansk Arbejdsgiverforening som mandatar for LabVikar ApS, har nedlagt påstand om frifindelse, og at A skal tilbagebetale 59.625,81 kr., som er betalt til opfyldelse af Sø- og Handelsrettens dom.
 HK’s påstand fremkommer således:
 Efterregulering af feriefritimer
 5:7 x 22 uger = 15,71 timer á 150,00 kr. kr. 2.356,50
 Feriegodtgørelse af feriefritimer
 12,5 % af 2.356,50 kr. kr. 294,56
 Efterregulering af opsparing
 1,03 % af 116.304,00 kr. (2.356,50 + 113.947,50) kr. 1.197,93
 Efterregulering af pension
 12,99 % af 117.501,93 kr. (113.947,50 + 3.554,43) kr. 15.263,50
 I alt kr. 19.112,49
 - Tilkendt i Sø- og Handelsretten (og betalt) kr. 19.112,49 kr. 0,00
 Efterregulering af personligt tillæg
 Juni, 15/19 af 4.000,00 kr. kr. 3.157,89
 1. juli – 30. november, 5 mdr. á 4.000,00 kr. kr. 20.000,00
 4.-6. december, 3/20 af 4.000,00 kr. kr. 600,00
 I alt kr. 23.757,89
 Godtgørelse i henhold til vikarlovens § 8
 26 uger á 6.209,65 kr. kr. 161.450,00
 - Tilkendt i Sø- og Handelsretten (og betalt) kr. 10.000,00 kr. 151.450,90
 Godtgørelse i henhold til ansættelsesbevisloven kr. 10.000,00
 - Tilkendt i Sø- og Handelsretten (og betalt) kr. 10.000,00 kr. 0,00
 I alt kr. 175.208,79
 Parterne er uenige om, hvorvidt A modtog en vikarbekræftelse fra LabVikar med ansættelsesvilkårene for vikariatet hos Arla Foods a.m.b.a., afdeling HOCO.
 Der er fremlagt en mail sendt fra LabVikar til A den 7. juni 2013 kl. 22:28 med emnet vikariatsbekræftelse og teksten:
 ”Og timeseddel-fil”
 Dansk Arbejdsgiverforening har oplyst, at det på grund af et nedbrud i LabVikars IT-system ikke har været muligt at dokumentere fremsendelsen af en vikarbekræftelse vedrørende As vikariat hos HOCO.
 Der er endvidere fremlagt en mail sendt fra LabVikar til HOCO den 7. juni 2013 kl. 22:40 ligeledes med emnet vikariatsbekræftelse.
 Af vikarbekræftelsen fremgår ud over det, der er anført i Sø- og Handelsrettens dom, også følgende i de fortrykte aftalepunkter:
 ”12. Lønnen er inkl. pension men ekskl. feriepenge.”
 HK har navnlig anført, at A efter ligebehandlingsprincippet i vikarlovens § 3, stk. 1, er berettiget til efterregulering af feriefritimer, opsparing, pension og personligt tillæg, idet hendes arbejds- og ansættelsesvilkår som vikar hos HOCO på disse punkter ikke mindst har svaret til, hvad der ville have været gældende, hvis hun havde været ansat direkte af HOCO.
 Ligebehandlingsprincippet indebærer, at vikaren i forhold til hvert enkelt af de arbejds- og ansættelsesvilkår, der er opregnet i vikarlovens § 3, stk. 1, skal stilles som de fastansatte medarbejdere i brugervirksomheden. De egentlige lønelementer, der indgår under ansættelsesvilkåret ”aflønning” vil kunne indregnes i timelønnen, forudsat


text:
at der er en aftale herom, og at vikaren ikke behandles dårligere end en fastansat i brugervirksomheden ud fra en samlet vurdering af aflønningen.
 Der er enighed om, at den overenskomstmæssige timeløn – inklusive den økonomiske værdi af opsparede fritimer/-dage, opsparingstillæg, arbejdsgivers pensionsbidrag og laboranttillæg – beløbsmæssigt kan opgøres til 143,87 kr. Det bestrides imidlertid, at alle de anførte overenskomstmæssige goder kan indgå i timelønnen, og at det var aftalt, at disse elementer indgik i timelønnen. Det er LabVikar, der har bevisbyrden for, at samtlige overenskomstmæssige goder, inklusive det personlige tillæg, er aftalt indeholdt i – og kan indeholdes i – As timeløn på 150 kr. Det er i den forbindelse ikke godtgjort, at LabVikars vikarbekræftelse til A, der præciserer vilkårene for vikaransættelsen hos HOCO, er kommet frem til A.
 Efter § 18 i den dagældende overenskomst mellem DI og HK optjente medarbejdere ret til 5 fritimer for hver 7 ugers ansættelse, svarende til 5 fridage af 7,4 timer pr. år. Denne ordning må sidestilles med en 6. ferieuge, og efter forarbejderne til vikarloven vil en sådan 6. ferieuge ikke kunne konverteres til et pengebeløb i videre omfang end angivet i overenskomsten. Vikarloven har ikke haft til hensigt at skelne mellem forskellige former for frihed, som betegnes forskelligt, når blot begreberne dækker over det samme. Betingelserne i overenskomsten for udbetaling af den optjente løn for frihed var ikke opfyldt, og derfor er ligebehandlingsprincippet tilsidesat.
 Efter overenskomstens § 19 skal arbejdsgiveren indbetale 1,03 % af lønnen til en særlig opsparingsordning, der udbetales sammen med lønnen for december måned, medmindre medarbejderen har anmodet om at få beløbet indbetalt på dennes pensionskonto. En løbende udbetaling af værdien af opsparingsordningen som en del af timelønnen er en undtagelse fra ligebehandlingsprincippet, og det må derfor kræves, at det fremgår klart og tydeligt, at vikarbureauet har anlagt en fleksibel vurdering af ligebehandlingsprincippet. Det skal derfor skriftligt være præciseret, at dette ansættelsesvilkår er indeholdt i timelønnen og med hvilket beløb. I modsat fald er der risiko for omgåelse.
 For så vidt angår pensionsbidraget fremgår det af forarbejderne til vikarloven, at det vil være muligt at konvertere arbejdsgiverens andel af pensionsbidraget til løn, som umiddelbart betales til vikaren, hvis det kan konstateres, at vikaren ikke behandles dårligere end en fastansat på brugervirksomheden ud fra en samlet vurdering af aflønningen. En pensionsordning tjener imidlertid en række anerkendelsesværdige formål, som ud over opsparing til alderdommen i form af pension også omfatter en række forsikringsydelser, typisk tab af erhvervsevne og præmiefritagelse i den forbindelse, men i nogle tilfælde – som hos HOCO – også andre forhold som gruppelivsforsikring, forsikring for kritisk sygdom og lignende. Det vil altid være væsentligt dyrere som privatperson og individuel forsikringstager at forsikre sig mod disse forhold, hvorfor A ikke blot ved at få tildelt et konverteret lønbeløb svarende til arbejdsgivers andel af pensionsbidraget aflønningsmæssigt stilles som en fastansat omfattet af overenskomstens pensionsordning. Hertil kommer – som ved opsparingsordningen – at en fravigelse af ligebehandlingsprincippet må kræve en aftale med vikaren og en skriftlig præcisering af, at


text:
pensionsbidraget er indeholdt i lønnen og med hvilket beløb. I modsat fald har hun krav på betaling af hele pensionsbidraget (både arbejdsgiver- og medarbejderbidrag).
 Efter overenskomstens § 5, stk. 1, er det en forudsætning, at der ydes et personligt tillæg til minimallønnen, men overenskomsten foreskriver ikke, hvor stort tillægget skal være. Efter Cs forklaring må det lægges til grund, at der som minimum udbetales et personligt tillæg på 4.000 kr. pr. måned til fastansatte laboranter, uanset tidligere erfaring. Havde A været ansat hos HOCO, ville hun efter de foreliggende oplysninger have fået en timeløn på 152,37 kr. eksklusive pension og diverse andre tillæg og goder efter overenskomsten. Selv om der ikke er tale om en bindende arbejdsretlig kutyme, må det afgørende være, hvilken løn A efter vidneforklaringen ville have fået udbetalt som fastansat af HOCO. Hvis vikarbureauet kan se bort fra dette ganske betydelige løntillæg, vil der være mulighed for social dumping ved ansættelse af vikarer til en ringere løn end fastansatte.
 Godtgørelsen for overtrædelsen af vikarlovens ligebehandlingsprincip bør fastsættes ud fra det godtgørelsesniveau, der gælder efter ligebehandlingsloven og forskelsbehandlingsloven, subsidiært svarende til godtgørelsesniveauet efter ligelønsloven.
 Det kan ikke bevismæssigt lægges til grund, at A har modtaget den ikke underskrevne vikarbekræftelse og dermed et skriftligt ansættelsesbevis. Subsidiært må det lægges til grund, at vikarbekræftelsen ikke opfylder ansættelsesbevislovens krav. Hun har derfor også krav på godtgørelse efter ansættelsesbevisloven.
 Dansk Arbejdsgiverforening har navnlig anført, at alle de relevante lønelementer i den overenskomst, der var gældende for laboranter ansat af HOCO, kan rummes inden for den timeløn, som A fik, og derfor er ligebehandlingsprincippet i vikarlovens § 3, stk. 1, ikke overtrådt.
 Der er enighed om, at den overenskomstmæssige timeløn – inklusive den økonomiske værdi af opsparede fritimer/-dage, opsparingstillæg, arbejdsgivers pensionsbidrag og laboranttillæg – kan opgøres til 143,87 kr. Hvis der ses bort fra det personlige tillæg, er der ingen tvivl om, at As timeløn på 150 kr. kan rumme de relevante overenskomstmæssige lønelementer.
 Ligebehandlingsprincippet indebærer ikke, at vikaren har krav på en minutiøs efterlevelse af de enkelte lønelementer i den overenskomst, der gælder for HOCO, så længe vikaren får en løn, der samlet set tager højde for værdien af de enkelte relevante lønelementer. Der er ikke hjemmel i hverken vikarloven eller vikardirektivet til, at det kræver en særlig aftale med vikaren at indregne forskellige lønelementer i den aftalte timeløn. Tværtimod indikerer anvendelsen af betegnelsen ”aflønning” på den ene side og opsplitningen af en række andre arbejds- og ansættelsesvilkår (arbejdstid, overarbejde, pauser mv.) på den anden side, at alle sædvanlige lønelementer som udgangspunkt betragtes under ét.
 Ordningen med fritimer og fridage efter overenskomstens § 18 kan ikke sidestilles med en 6. ferieuge. Overenskomstteksten anvender et andet udtryk end ”ferie” eller ”feriefridage”, og det må antages, at overenskomstparterne bevidst har valgt at distancere sig fra disse begreber. Der er derfor ikke noget til hinder for, at den økonomiske værdi af den optjente frihed kan konverteres til løn, som det er sket i denne sag. Det vil være hensigtsmæssigt at indrømme sådan en fleksibilitet i


text:
et vikarforhold, som typisk vil være af kortere varighed.
 Opsparingsordningen kan utvivlsomt indregnes i timelønnen som en del af aflønningen, og der er som nævnt ikke grundlag for at kræve en særlig aftale med vikaren herom.
 En pensionsordning indgår under begrebet ”aflønning”, og efter forarbejderne til vikarloven er der mulighed for at konvertere et pensionsbidrag til løn. Det følger af vikarforholdets karakter og hensynet til den nødvendige fleksibilitet for alle parter i et vikarforhold, at det kan være hensigtsmæssigt, at vikarens løn fastsættes således, at den i vid udstrækning indeholder forskellige lønelementer, herunder pension. En vikar med mange forskellige vikariater i forskellige virksomheder kunne risikere at blive omfattet af en række forskellige pensionsordninger med små udbetalinger fra hver. Det er mere hensigtsmæssigt at udbetale pensionsbidraget som løn, så vikaren selv kan vælge, hvilken pensionsordning vedkommende vil indbetale på. A kan under alle omstændigheder ikke få udbetalt lønmodtagerandelen af pensionsbidraget igen.
 Efter overenskomstens § 5, stk. 1, er det ikke et krav, at en enhver laborant skal have et personligt tillæg. Tværtimod følger det af bestemmelsen, at der er særlige kriterier, der skal være opfyldt, før medarbejderen er berettiget til personligt tillæg. Selv om enhver laborant måtte være berettiget til et personligt tillæg, eller A måtte opfylde kriterierne i overenskomsten, er der ikke grundlag for at fastslå, at HOCO ville have været forpligtet til at betale et personligt tillæg på netop 4.000 kr., og ligebehandlingsprincippet gælder kun aflønning efter overenskomsten eller ”andre bindende generelle bestemmelser”. Det er ikke med forklaringen fra C godtgjort, at der er sket tilsidesættelse af regler, der er bindende for HOCO. Da A ikke juridisk ville kunne have gjort krav på et personligt tillæg på 4.000 kr., hvis hun var blevet ansat direkte af HOCO, er ligebehandlingsprincippet ikke tilsidesat på dette punkt.
 Hvis Højesteret måtte komme frem til, at ligebehandlingsprincippet i vikarloven er overtrådt, er der tale om en så ubetydelig overtrædelse, at der ikke er grundlag for at udmåle en godtgørelse, og den bør i hvert fald ikke udmåles højere end 10.000 kr., svarende til en godtgørelse for overtrædelse af ansættelsesbevisloven. Det kan også være relevant at sammenligne med godtgørelsesniveauet efter ligelønsloven.
 På grund af et nedbrud i LabVikars IT-system har det ikke været muligt at dokumentere fremsendelse til A af vikarbekræftelsen vedrørende vikariatet hos HOCO, men fremsendelsen af en mail den 7. juni 2013 med emneoverskriften ”Vikariatsbekræftelse” til A skaber en formodning for, at vikarbekræftelsen i overensstemmelse med Bs forklaring blev sendt til A. En eventuel godtgørelse efter ansættelsesbevisloven bør ikke overstige 7.500 kr., bl.a. fordi det ikke kan afvises, at A faktisk modtog vikarbekræftelsen, og fordi hun ikke benyttede sig af adgangen til at indhente oplysninger hos HOCO efter vikarlovens § 3, stk. 3.
 Lov nr. 595 af 12. juni 2013 om vikarers retsstilling ved udsendelse af et vikarbureau mv. (vikarloven) bestemmer bl.a.:
 ”§ 1.Loven finder anvendelse på vikarer, som har indgået en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold med et dansk eller et udenlandsk vikarbureau og af vikarbureauet udsendes til brugervirksomheder i Danmark for midlertidigt


text:
at udføre arbejdsopgaver under disses tilsyn og ledelse..
 Stk. 3. En vikar, hvis rettigheder i henhold til dennes lovs § 3, stk. 1-4, og § 5, stk. 1, og § 6, stk. 1, er krænket, kan tilkendes en godtgørelse.”
 Af bemærkningerne til lovforslaget (Folketingstidende 2012-13, tillæg A, lovforslag nr. L 209) fremgår bl.a.:
 1.1. Vikardirektivet
 Direktivets formål er at beskytte vikaransatte, forbedre kvaliteten af vikararbejde ved at sikre at princippet om ligebehandling gælder for vikaransatte, at anerkende vikarbureauer som arbejdsgivere, og at etablere passende rammer for vikararbejde med henblik på at skabe arbejdspladser og fleksible former for arbejde.
 Formålet med lovforslaget er grundlæggende det samme som formålet med direktivet. Hidtil har vikararbejde som nævnt ikke været genstand for særskilt lovgivning i Danmark, og vikarer på danske brugervirksomheder har således med hensyn til løn- og arbejdsvilkår alene kunnet henholde sig til lovgivning, der gælder for lønmodtagere generelt, eventuelle kollektive overenskomster om vikararbejde samt deres individuelle ansættelsesaftale med vikarbureauet. Med lovforslaget sikres vikarer visse rettigheder, der relaterer sig til de særlige forhold, der kendetegner vikararbejde. Det er således karakteristisk for vikararbejde, at det udføres i et trepartsforhold – såvel vikarbureau som brugervirksomhed har arbejdsgiverbeføjelser i forhold til vikaren – og f.eks. det centrale ligebehandlingsprincip, der beskrives nærmere nedenfor, går netop ud på at sikre vikarer vilkår med hensyn til aflønning, ferie mv. mindst svarende til, hvad der ville have været gældende, hvis de havde været ansat direkte af brugervirksomheden.
 3.2. Ligebehandlingsprincippet
 Det fremgår af direktivets artikel 5, stk. 1, at de væsentlige arbejds- og ansættelsesvilkår for vikarer under deres udsendelse til en brugervirksomhed mindst skal svare til, hvad der ville have været gældende, hvis vikarerne havde været ansat direkte af brugervirksomheden til udførelse af samme arbejdsopgave. De væsentlige arbejds- og ansættelsesgenerelle bestemmelser, hvis vikaren havde været ansat direkte af brugervirksomheden til udførelse af samme arbejdsopgave. De væsentlige arbejds- og ansættelsesvilkår er defineret i direktivets artikel 3, stk. 1, litra f, og omfatter blandt andet løn, ferie og arbejdstid. Disse væsentlige arbejds- og ansættelsesvilkår kan være fastsat i henhold til lovgivning, kollektive overenskomster og/eller andre bindende generelle bestemmelser, der gælder på brugervirksomheden. Dette princip om ligebehandling er implementeret i lovforslagets § 3, stk. 1, og i § 3, stk. 2, henvises til de regler, der i øvrigt gælder ved anvendelsen af ligebehandlingsprincippet.
 3.2.1. Ligebehandlingsprincippets indhold og anvendelse
 De ansættelsesvilkår, der indgår i ligebehandlingsprincippet, er som anført i dette lovforslags § 3, stk. 1, arbejdstidens længde, overarbejde, pauser, hvileperioder, natarbejde, ferie, helligdage samt aflønning. For så vidt angår hvert enkelt af disse vilkår skal en vikar stilles mindst svarende til, hvad der ville have været gældende i medfør af lovgivning, kollektive overenskomster eller andre bindende generelle bestemmelser, hvis vikaren havde været ansat direkte på brugervirksomheden til udførelse af samme arbejdsopgave. I en dansk sammenhæng vil de regler, der er gældende på brugervirksomheden, af praktisk betydning for en vikars ansættelsesvilkår inden for ligebehandlingsprincippets rammer i første række være lovgivning og kollektive overenskomster.
 Det er almindeligt i Danmark, at kollektive overenskomster ikke blot sikrer de omfattede


text:
lønmodtagere minimumsrettigheder på områder, hvor der i lovgivningen er fastsat minimumsrettigheder, men også i relation til overarbejde, helligdage og aflønning. Hvis en kollektiv overenskomst om sådanne arbejdsvilkår er gældende på en brugervirksomhed, vil vikarer som følge af ligebehandlingsprincippet som minimum skulle sikres de rettigheder, som overenskomsten på brugervirksomheden sikrer de af overenskomsten omfattede lønmodtagere på områder, der er omfattet af ligebehandlingsprincippet. Hvis der f.eks. er ret til en 6. ferieuge efter brugervirksomhedens overenskomst, vil vikaren også have ret til en 6. ferieuge. Og de bestemmelser om aflønning, som er gældende i henhold til brugervirksomhedens overenskomst, vil også være afgørende for, hvad en vikar som minimum skal have i løn. Dette gælder ikke blot overenskomstens bestemmelser om mindsteløn, men også f.eks. bestemmelser i overenskomsten om tillæg og overarbejdsbetaling; hvis en vikar opfylder betingelserne i en brugervirksomheds overenskomst for, at der f.eks. skal gives et tillæg til grundlønnen, vil vikaren have krav på aflønning indeholdende et sådant tillæg.
 Andre bindende generelle bestemmelser, der er gældende på brugervirksomheden, vil som nævnt ovenfor næppe have praktisk betydning på linje med lovgivning og kollektive overenskomster, men vil f.eks. kunne være en kutyme. Har ansatte direkte på brugervirksomheden, der udfører det samme arbejde som en vikar, kutymemæssigt en ekstra fridag i forbindelse med julen, vil vikaren også have krav på en sådan ekstra fridag i henhold til ligebehandlingsprincippet. En individuel ansættelsesaftale mellem en direkte ansat på brugervirksomheden, som udfører samme arbejde som vikaren, og brugervirksomheden er ikke generel, og en sådan aftales bestemmelser kan derfor ikke påberåbes af en vikar som grundlag for at fastlægge eksempelvis aflønningen af vikaren. Personale- og medarbejderhåndbøger, som ensidigt er udarbejdet af brugervirksomheden, og som vil kunne ændres alene på brugervirksomhedens initiativ, kan ikke anskues som bindende, og vil derfor heller ikke kunne påberåbes af en vikar. Der vil således være situationer, hvor der hverken er lovgivning, kollektive overenskomster eller andre bindende generelle bestemmelser gældende på brugervirksomheden vedrørende aflønning, og i sådanne tilfælde angiver ligebehandlingsprincippet ikke noget minimumsniveau for, hvad en vikar skal have i løn. Der kan i overensstemmelse med gældende praksis indenfor rammerne af den danske model anvendes kollektive kampskridt for at sikre vikarer en passende minimumsløn.
 Som nævnt ovenfor skal ligebehandlingsprincippet overholdes i relation til hvert enkelt af de ansættelsesvilkår, som princippet indbefatter. Hvis der er en relevant overenskomst, der giver ansatte på brugervirksomheden en 6. ferieuge, vil en vikar også skulle have en 6. ferieuge, og denne 6. ferieuge vil ikke kunne konverteres til et pengebeløb i videre omfang end angivet i overenskomsten.
 Der er dog ikke noget til hinder for, at hvert enkelt af de opregnede vilkår anskues fleksibelt, hvis bare ligebehandlingsprincippet overholdes i relation til det enkelte vilkår. Det vil sige, at vikarer skal ligestilles med hensyn til f.eks. aflønning, men at det er muligt at opfylde dette krav uden, at vikaren får præcist de samme vilkår vedrørende løn som tilsvarende fastansatte på brugervirksomheden. Hvis ansatte på brugervirksomheden f.eks. i medfør af kollektiv overenskomst aflønnes med tillæg og bonusbeløb, vil vikaren godt kunne aflønnes med


text:
fast løn, hvis vikaren aflønningsmæssigt ikke stilles ringere end en fastansat samlet set.
 Det vil i sidste ende være en domstolsvurdering, om ligebehandlingsprincippet i konkrete tilfælde er overholdt. Hvis aflønningen af en vikar f.eks. sker på en anden måde end aflønningen af en tilsvarende fastansat, vil det i givet fald være op til domstolene at tage stilling til, om vikarens aflønning i det enkelte tilfælde mindst svarer til, hvad vikaren havde fået i løn, hvis vikaren havde været fastansat på brugervirksomheden. Det vil eksempelvis være muligt at konvertere et pensionsbidrag, som i medfør af brugervirksomhedens overenskomst skal indbetales af arbejdsgiver, til løn, som umiddelbart betales til vikaren, hvis det kan konstateres, at vikaren ikke behandles dårligere end en fastansat på brugervirksomheden ud fra en samlet vurdering af aflønningen.
 I bestemmelsen foreslås vikardirektivets ligebehandlingsprincip, som findes i artikel 5, stk. 1, implementeret. Endvidere foreslås det fastsat i stk. 3, at en vikar efter anmodning herom til vikarbureauet har ret til at få oplysning om de ansættelsesvilkår, der er gældende på brugervirksomheden på de områder, som er omfattet af ligebehandlingsprincippet. I stk. 4 foreslås et forbud mod omgåelse af ligebehandlingsprincippet, eksempelvis gennem successive udsendelser af vikaren uden skellig grund, fastsat. I stk. 5 foreslås det reguleret, hvordan ligebehandlingsprincippet kan fraviges ved kollektiv overenskomst. Denne fravigelsesmulighed udgør en udmøntning af direktivets artikel 5, stk. 3.
 I stk. 1 foreslås det fastsat, at vikarer, for så vidt angår de opregnede ansættelsesvilkår, skal stilles mindst svarende til, hvad der ville have været gældende i medfør af lovgivning, kollektive overenskomster eller andre bindende generelle bestemmelser, hvis de havde været ansat direkte på brugervirksomheden til udførelse af samme arbejde.
 Da det ikke altid vil være klart for en vikar, hvilke ansættelsesvilkår vikaren har krav på i medfør af ligebehandlingsprincippet, foreslås det i stk. 3, at en vikar efter anmodning herom overfor vikarbureauet har ret til at få oplysning om de ansættelsesvilkår, der i henhold til stk. 1 og 2 er gældende for vikaren under dennes udsendelse på brugervirksomheden. I den forbindelse kan det fremhæves, at vikarbureauet under alle omstændigheder skal indhente de nødvendige oplysninger fra en brugervirksomhed for at sikre, at ligebehandlingsprincippet overholdes, og det vil derfor ikke være uforholdsmæssigt vanskeligt for et vikarbureau at udlevere disse oplysninger til en vikar, der anmoder herom. I praksis vil vikarbureauets oplysningspligt i mange tilfælde kunne opfyldes ved, at vikaren får adgang til at gøre sig bekendt med en kollektiv overenskomst, der gælder på brugervirksomheden.
 Der henvises for så vidt angår adgangen til fravigelse af ligebehandlingsprincippet til afsnit 3.2.2. i de almindelige bemærkninger, og i forhold til anvendelsen af ligebehandlingsprincippet mv. til de almindelige bemærkningers afsnit 3.2.1. Overtrædelse af § 3, stk. 1-4, kan straffes med bøde, hvis overtrædelsen kan tilregnes vikarbureauet som forsætlig eller groft uagtsom, jf. § 8, stk. 2, mens en vikar i henhold til § 8, stk. 3 og 4, vil kunne tilkendes en godtgørelse, hvis dennes rettigheder efter § 3, stk. 1-4, eller efter en overenskomst som nævnt i stk. 5 krænkes.
 Bestemmelsen gennemfører direktivets


text:
artikel 10.
 I stk. 3 foreslås, at vikarer, hvis rettigheder i henhold til lovforslagets § 3, stk. 1-4, samt § 5, stk. 1, og § 6, stk. 1, er krænkede ud over at kunne gøre et eventuelt efterbetalingskrav gældende vil kunne tilkendes en godtgørelse. Det vil f.eks. kunne udløse en godtgørelse til en vikar, hvis ligebehandlingsprincippet ikke overholdes af et vikarbureau. Sager om krav fra organiserede lønmodtagere, der er omfattet af en overenskomst, som implementerer relevante bestemmelser i direktivet, afgøres dog efter de fagretlige regler.”
 Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/104/EF af 19. november 2008 om vikararbejde (vikardirektivet) indeholder bl.a. følgende bestemmelser:
 f) ”væsentlige arbejds- og ansættelsesvilkår”: arbejds- og ansættelsesvilkår fastsat i henhold til love og administrative bestemmelser, kollektive overenskomster og/eller andre bindende generelle bestemmelser, der gælder i brugervirksomheden, vedrørende
 i) arbejdstidens længde, overarbejde, pauser, hvileperioder, natarbejde, ferie og helligdage
 ii) aflønning.
 2. Medlemsstaterne fastsætter regler for sanktioner, som skal anvendes i tilfælde af overtrædelse af nationale bestemmelser, der er vedtaget til gennemførelse af dette direktiv, og træffer alle nødvendige foranstaltninger til at sikre, at sanktionerne iværksættes. Sanktionerne skal være effektive, stå i et rimeligt forhold til overtrædelsen og have en afskrækkende virkning. Medlemsstaterne giver senest den 5. december 2011 Kommissionen meddelelse om disse bestemmelser. Medlemsstaterne giver omgående Kommissionen meddelelse om enhver senere ændring af disse bestemmelser. Medlemsstaterne sørger navnlig for, at arbejdstagerne og/eller deres repræsentanter har de fornødne midler til at sikre håndhævelsen af de forpligtelser, der følger af dette direktiv.”
 Sagen angår i første række, om As arbejds- og ansættelsesvilkår under et vikariat hos Arla Foods a.m.b.a., afdeling HOCO, som udsendt af vikarbureauet LabVikar ApS, var i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet i vikarlovens § 3, stk. 1. Hun har rejst krav om efterregulering med hensyn til fridage, opsparingsordning, pensionsbidrag og personligt tillæg samt godtgørelse for overtrædelse af ligebehandlingsprincippet.
 Efter vikarlovens § 3, stk. 1, skal vikarbureauet sikre, at vikaren under dennes udsendelse til en brugervirksomhed, for så vidt angår arbejdstidens længde, overarbejde, pauser, hvileperioder, natarbejde, ferie, helligdage og aflønning, mindst har vilkår svarende til, hvad der ville have været gældende i medfør af lovgivning, kollektive overenskomster eller andre bindende generelle bestemmelser, hvis vikaren havde været ansat direkte af brugervirksomheden til udførelse af samme arbejdsopgave.
 Der er herudover spørgsmål, om LabVikar har overholdt sin oplysningspligt efter ansættelsesbevisloven, og om A har krav på godtgørelse for manglende ansættelsesbevis.
 A blev ved en formidlingsaftale indgået i juni 2013 tilknyttet LabVikar med henblik på at opnå midlertidige ansættelser som vikar eller rekruttering til fastansættelse hos tredjemand. I perioden fra den 10. juni til den 30. november 2013 og i perioden fra den 4. til den 6. december 2013 blev A tilknyttet HOCO som laborantvikar til en timeløn på 150 kr. samt feriepenge.
 Parterne er uenige om, hvorvidt A modtog en vikarbekræftelse fra LabVikar med ansættelsesvilkårene for vikariatet hos HOCO.
 Fastansatte laboranter hos HOCO var omfattet af en overenskomst indgået mellem DI (Mejeribrugets Arbejdsgiverforening) og HK. Der er enighed om, at den overenskomstmæssige timeløn – inklusive den økonomiske værdi af opsparede fritimer/fridage, opsparing, arbejdsgivers pensionsbidrag


text:
og laboranttillæg, men eksklusive personligt tillæg – beløbsmæssigt kan opgøres til 143,87 kr., men ikke om det har været berettiget løbende at konvertere de nævnte overenskomstgoder til løn.
 Vikarbekræftelsen
 Højesteret finder, at LabVikar ikke efter bevisførelsen – herunder ved de mails, der er fremlagt for Højesteret, og oplysningen om et IT-nedbrud hos LabVikar – har godtgjort, at A før eller under vikariatet modtog en vikarbekræftelse fra LabVikar med ansættelsesvilkårene for vikariatet hos HOCO.
 Efter overenskomstens § 18 optjener medarbejdere ret til 5 fritimer for hver 7 ugers ansættelse, svarende til 5 fridage á 7,4 timer pr. år. Friheden skal afholdes senest 1 år efter optjening. Hvis friheden på grund af opsigelse, sygdom, fødsel eller en række andre særlige omstændigheder ikke afholdes, kan den optjente løn for frihed udbetales.
 Højesteret finder, at de nævnte fridage/fritimer efter deres karakter må sidestilles med ferie. Det er i strid med vikarlovens § 3, stk. 1, løbende at konvertere retten til ferie til løn, når der ikke foreligger en af de særlige omstændigheder, der efter overenskomsten kan begrunde udbetaling af løn svarende til den optjente frihed. A har således ikke haft ansættelsesvilkår, der mindst svarer til de fastansattes.
 Højesteret tager derfor HK’s påstand om efterregulering med hensyn til fridage til følge med i alt 2.651,06 kr.
 Efter overenskomstens § 19 oprettes en særlig opsparingsordning, hvortil arbejdsgiveren indbetaler 1,03 % af lønnen inklusive samtlige tillæg. Beløbet udbetales til medarbejderen med lønnen for december måned, medmindre medarbejderen forinden har anmodet om, at beløbet indbetales på den pågældendes pensionskonto.
 Højesteret finder, at opsparingen efter sin karakter helt må sidestilles med et almindeligt løntillæg, og at det må anses for indeholdt i timelønnen. Det var derfor ikke i strid med vikarlovens § 3, stk. 1, at udbetale tillægget løbende som en del af den almindelige løn.
 Højesteret tager derfor ikke HK’s påstand om efterregulering med hensyn til opsparingsordningen med 1.197,93 kr. til følge.
 Efter overenskomstens § 20 er medarbejdere, der er fyldt 20 år, omfattet af en pensionsordning i PensionDanmark. Pensionsbidraget udgør 12,99 % af den ferieberettigede løn med tillæg af feriepenge, hvoraf medarbejderen betaler 1/3 og arbejdsgiveren 2/3. Til pensionsordningen er der efter det oplyste knyttet gruppeforsikringer vedrørende tab af erhvervsevne, dødsfald og kritisk sygdom.
 Det pensionsbidrag, der indbetales til medarbejderens pensionsordning, tjener et andet formål end den løbende lønudbetaling. Formålet med en arbejdsmarkedspensionsordning er således at sikre en forsørgelse i alderdommen på et niveau, der er højere end det, lønmodtageren ville kunne opnå alene på de almindelige offentlige ordninger (folkepension og ATP mv.). Der er, som i den foreliggende sag, også typisk en række forsikringselementer i pensionsordningen, der ville være dyrere for lønmodtageren, hvis de skulle tegnes som individuelle forsikringer.
 Højesteret finder, at LabVikar ikke har godtgjort, at A har haft ansættelsesvilkår, der mindst svarer til de fastansattes, ved at hun løbende fik udbetalt en timeløn, der kunne rumme arbejdsgiverens pensionsbidrag. Allerede derfor finder Højesteret, at ligebehandlingsprincippet i vikarlovens § 3, stk. 1, er tilsidesat.
 Højesteret finder, at A ikke har krav på at få udbetalt medarbejderbidraget


text:
til sig selv og tager derfor HK’s påstand om efterregulering med hensyn til pensionsordningen til følge for så vidt angår to tredjedele af kravet på 15.263,50 kr., svarende til 10.175,67 kr.
 Efter overenskomstens § 5 er det en forudsætning, at der ydes et personligt tillæg, når en medarbejder på grund af sin dygtighed inden for virksomheden yder et særligt værdifuldt arbejde eller har et større ansvar.
 C har forklaret bl.a., at alle laboranter hos HOCO får det personlige tillæg, at det mindste personlige tillæg, HOCO giver, er på 4.000 kr. pr. måned, og at A ville have fået et personligt tillæg på 4.000 kr., hvis hun var blevet ansat direkte hos HOCO.
 Højesteret finder det på den anførte baggrund godtgjort, at A ved ikke at få udbetalt et personligt tillæg på 4.000 kr. pr. måned ikke har haft ansættelsesvilkår, der mindst svarer til de fastansattes efter overenskomstens § 5, og tager derfor HK’s påstand om efterregulering med hensyn til personligt tillæg til følge med 23.757,89 kr.
 Godtgørelse for overtrædelse af vikarloven
 Efter vikarlovens § 8, stk. 3, kan der tilkendes en godtgørelse bl.a. til en vikar, hvis rettigheder i henhold til vikarlovens § 3, stk. 1, er krænket.
 Efter vikardirektivets artikel 10, stk. 2, skal der være tale om en effektiv sanktion, der står i et rimeligt forhold til overtrædelsen, og som har en afskrækkende virkning.
 Ved fastsættelsen af godtgørelsen til A lægger Højesteret endvidere vægt på, at hun må anses for at have fået fuld kompensation i form af efterregulering svarende til det økonomiske tab, som er lidt ved overtrædelsen af vikarloven.
 Efter en samlet vurdering finder Højesteret, at godtgørelsen passende kan fastsættes til 15.000 kr.
 Højesteret finder det som anført ovenfor ikke godtgjort, at A før eller under vikariatet modtog en vikarbekræftelse fra LabVikar med ansættelsesvilkårene for vikariatet hos HOCO.
 LabVikar har derfor ikke overholdt sin oplysningsforpligtelse efter ansættelsesbevisloven, og Højesteret tiltræder, at godtgørelsen herfor er fastsat til 10.000 kr.
 Højesteret tager herefter HK’s påstand om betaling af et yderligere beløb ud over det beløb, der er tilkendt ved Sø- og Handelsrettens dom, til følge med 22.472,13 kr., der forrentes som anført nedenfor.
 Højesteret bemærker, at spørgsmålet om, i hvilket omfang ligebehandlingsprincippet i vikardirektivets artikel 5, stk. 1, jf. artikel 3, stk. 1, litra f – der er gennemført i dansk ret ved vikarlovens § 3, stk. 1 – kan fortolkes fleksibelt således, at der inden for aflønningsvilkårene består en adgang til at konvertere overenskomstgoder til løn, kan give anledning til tvivl. Højesteret finder imidlertid, at spørgsmålet ikke er afgørende for udfaldet af denne sag, således som den er forelagt og afgjort, og der er derfor ikke grundlag for præjudiciel forelæggelse for EU-Domstolen.
 Sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift med 35.000 kr. og af retsafgift for Højesteret med 1.500 kr., i alt 36.500 kr.
 Sø- og Handelsrettens dom stadfæstes med den ændring, at LabVikar ApS skal betale yderligere 22.472,13 kr. til A med procesrente fra den 24. april 2015.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal Dansk Arbejdsgiverforening som


text:
Lønmodtager havde ikke frit valg mellem det fagretlige system og de almindelige domstole - Horten Advokatpartnerselskab
 Energiret & forsyningsret
 Miljøret, planret & byggeret
 Højesteret har netop afvist en sag for de civile domstole, da sagen i medfør af arbejdsretsloven alene kunne anlægges ved de civile domstole, såfremt medarbejderen havde godtgjort, at hans fagforbund havde valgt ikke at forfølge sagen. Da medarbejderens forbund havde anlagt sagen ved de civile domstole som mandatar for medarbejderen, fandt Højesteret ikke, at medarbejderen havde godtgjort, at forbundet havde valgt ikke at ville føre sagen.
 Det er vigtigt, at en arbejdsgiver kan regne med, at en sag er afsluttet, når den har været behandlet i det fagretlige system
 Højesterets dom er en blandt flere, som afskærer en medarbejder fra at anlægge en sag ved de civile domstolen, når sagen har været rejst og delvist ført i det fagretlige system, og hvor det efterfølgende ønske om at føre sagen civilretligt ikke skyldes, at den pågældendes fagforbund ikke vil hjælpe medlemmet.
 Arbejdsretsloven afskærer forumshopping for en medarbejder, som har sit fagforbund til at føre en sag. Krav, som støttes på pågældendes overenskomst, skal rejses i det fagretlige system. Hvis sagen ikke videreføres i det fagretlige system inden for de gældende frister, skal en arbejdsgiver kunne regne med, at sagen ikke genopstår.
 Til tider sker det, at en sag ikke (videre)føres, fordi den pågældende medarbejders fagforbund ikke ønsker at forfølge sagen. For at medarbejderen ikke efterlades retsløs, giver arbejdsretslovens § 11, stk. 2, medarbejderen mulighed for at føre sagen ved de civile domstole, "hvis den pågældende godtgør, at vedkommendes faglige organisation ikke agter at iværksætte fagretlig behandling af kravet". Denne regel tilsigter at sikre medlemmet retsbeskyttelse, hvis forbundet, som har kompetencen i det fagretlige system, ikke ønsker at varetage medlemmets interesser.
 I Højesterets dom af 26. marts 2007 (Flyvestation Værløse) havde HK valgt at forfølge kravet ved de civile domstole. Højesteret afviste sagen, da der var tale om et overenskomstkrav, som burde havde været forfulgt i det fagretlige system. I samme dom fandt Højesteret også, at en afvisning, som fører til, at en medarbejder ikke får prøvet sit krav, ikke er en krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 6, stk. 1.
 Forbund rejste sagen, men forfulgte ikke kravet rettidigt
 I den netop afsagte højesteretsdom blev et 3F-medlem afskediget fra sin arbejdsgiver, som var medlem af arbejdsgiverforeningen DI (tidligere HTS). Medarbejderen fandt, at afskedigelsen var uberettiget og rejste sagen igennem sin faglige organisation. Den faglige organisation deltog i et mæglingsmøde men fandt herefter, at der ikke var grundlag for at prøve sagen fagretligt. Medarbejderen klagede til forbundets interne mæglingsmand, som tilkendegav, at forbundet burde have fremmet sagen fagretligt. Da sagen ikke var fremmet fagretligt, kunne den herefter kun fremmes ved de ordinære domstole, da fristerne for fagretlig behandling var overskredet. 3F rejste derefter sagen ved de civile domstole som mandatar for medlemmet. DI nedlagde påstand om afvisning.
 Selvom fagforbundet reelt havde været årsag til, at sagen oprindeligt ikke blev forfulgt i det fagretlige system, fandt Højesteret også i denne sag,


text:
at medarbejderen var afskåret fra at få sagen prøvet ved de ordinære domstole. Højesteret synes herved at tillægge det væsentlig betydning, at 3F ellers reelt ville have fået tillagt valgfrihed mellem at føre sagen ved de almindelige domstole eller ved faglig voldgift, hvilket ikke kan være tilsigtet med det etablerede system.
 Hortens bemærkninger
 Dette er den tredje højesteretsdom inden for en kortere årrække, som afviser en lønmodtagers krav ved de civile domstole i tilfælde, hvor der er tale om overenskomstbaserede krav, og hvor det ikke er godtgjort, at forbundet ikke har iværksat fagretlig behandling. Højesteret har med den seneste dom lagt en meget fast linje i dette spørgsmål, hvilket giver særligt fagforbund god grund til at yde klar rådgivning om retsstillingen, hvis et medlems krav ikke forfølges af forbundet i det fagretlige system.
 Erik Wendelboe Christiansen
 Autismecenter (også) ansvarlig for beboers vold mod ansat
 Et autismecenter havde ikke sikret, at arbejdsforholdene var sikkerhedsmæssigt fuldt forsvarlige, da en omsorgsmedhjælper blev overfaldet af en beboer, fastslår Højesteret i en nylig afsagt dom.
 Magasinet Ret & Indsigt 03/2018 er udkommet
 Læs bl.a. et interview med Færchfondens direktør Ole Bridal om, hvorfor fonden har indgået et samarbejde med Holstebro Kommune. Og bliv klogere på, hvad ordregiver skal være opmærksom på ved udbud af bygge- og anlægsarbejder nu, hvor der er kommet et nyt AB-system.
 Horten får ny adresse i centrum af Aarhus
 Fra den 1. januar 2019 kan Horten byde velkommen i helt nye lokaler på Frederiks Plads i Aarhus.
 Banedanmark kunne opsige ordning med fribefordring med passende varsel
 Højesteret har netop afgjort, at Banedanmark var berettiget til at opsige en ordning med frikort og personalebilletter til visse medarbejdergrupper.
 Horten Advokatpartnerselskab | Philip Heymans Allé 7 | 2900 Hellerup
 Box 191


text:
Erhvervshemmeligheder beskyttes navnlig af markedsføringslovens § 19, som fastslår, at erhvervshemmeligheder ikke ubeføjet må benyttes. En vigtig sag om denne problemstilling findes gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2006, side 1209 H, der angik følgende:
 I 1966 blev civilingeniør Arne Sloth Jensen (ASJ) ansat i De Danske Sukkerfabrikker, hvor han fra 1973 fungerede som driftsingeniør på Stege Sukkerfabrik. I 1981 påbegyndtes udviklingen og projekteringen af et damptørringsanlæg under ASJ’s ledelse. I 1984 fik De Danske Sukkerfabrikker patent på en proces og et apparat for tørring af sukkerroepulp, idet ASJ (sammen med to andre ingeniører) var angivet som opfinder, og i 1990 gjorde ASJ en yderligere opfindelse, som ligeledes blev patenteret indenfor samme teknologi. Fra slutningen af 1980’erne blev damptørringsanlæg udbudt til salg af De Danske Sukkerfabrikker og fra 1990 af Niro A/S, der var en del af koncernen, og hvor ASJ ligeledes blev ansat efter lukning af Stege Sukkerfabrik.
 I 1997 blev ASJ opsagt fra sin stilling hos Niro med henvisning til, at Niro indskrænkede damptørringsaktiviteterne og skrinlagde nyudvikling. I den forbindelse blev ASJ fritstillet pr. 1. juli 1997 til at søge andet arbejde og fik lønnen for hele opsigelsesperioden samt en fratrædelsesgodtgørelse udbetalt straks.
 I ansættelsesperioden havde ASJ skrevet en række artikler til fagblade og holdt foredrag om damptørringsteknologien. I tråd hermed deltog han i efteråret 1997 - i fritstillingsperioden - i et branchemøde i udlandet, hvor ASJ præsenterede sin nystartede konsulentvirksomhed, hvorefter han ydede teknisk bistand til sukkerfabrikker, der havde fået opført damptørringsanlæg. I dette branchemøde deltog desuden repræsentanter for Niro.
 Kort tid efter afskedigelsen og i fritstillingsperioden havde ASJ nogle møder med Niro’s administrerende direktør, hvor ASJ orienterede om sine planer angående påbegyndelse af konsulentvirksomheden, hvilket ikke gav anledning til bemærkninger fra Niro’s side.
 I slutningen af 1997 påtog ASJ sig at yde konsulentbistand til en amerikansk sukkerfabrik (SMBSC), der ønskede at købe to damptørringsanlæg hos Niro. Efter forhandlinger mellem Niro og den amerikanske sukkerfabrik solgte Niro to anlæg, men således at der under forhandlin-gerne var sket en nedsættelse af de oprindelige pristilbud med USD 1.180.000.
 I juni 1999 anlagde Niro sag mod ASJ og dennes selskab, EnerDry ApS (stiftet i oktober 1998) med påstand om betaling af en erstatning på kr. 6 mill., som Niro mente at have lidt i tab på grund af ASJs overtrædelse af markedsføringslovens §§ 1, 2 (nu § 3) og 10 (nu § 19).
 Sø- og Handelsretten gav Niro delvist medhold og idømte ASJ og EnerDry ApS en solidarisk pligt til at betale en erstatning på kr. 750.000 med tillæg af renter og sagsomkostninger.
 Sø- og Handelsretssagen drejede sig om flere problemstillinger, idet Niro var af den opfattelse, at ASJ og senere EnerDry ApS havde handlet i strid med loyalitetspligten for tidligere ansatte, ved at starte konkurrerende virksomhed med konsulentbistand, der efter kort tid blev suppleret med salg af reservedele til damptørringsanlæg. Niro gjorde desuden gældende, at ASJ og efterfølgende EnerDry ApS havde misbrugt Niro’s særlige knowhow til fremstilling af et konkret damptørringsanlæg, som EnerDry ApS udviklede, udbød til salg og faktisk


text:
solgte til en amerikansk sukkerfabrik i 2002, ca. fem år efter opsigelsestidspunktet.
 Sø- og Handelsretten ASJ og EnerDry ApS i relation til konsulentbistanden, da Niro ikke rettidigt havde gjort indsigelse mod aktiviteterne. Der skete ligeledes frifindelse i relation til EnerDry ApS’ salg af det første damptørringsanlæg i 2002, selvom det blev udtalt, at den særlige knowhow kunne have givet EnerDry ApS et uberettiget forspring ved et tidligere salg, men man fandt konkret, at EnerDry ApS’ uberettigede forspring, skabt på grundlag af den særlige knowhow hos ASJ, var udlignet før EnerDry ApS’ første salgskontrakt.
 Der skete derimod domfældelse i relation til Niro’s salg af ovennævnte anlæg til den amerikan-ske sukkerfabrik, idet man fandt, at ASJ havde handlet illoyalt og i strid med god markedsføringsskik, jf. markedsføringslovens § 1, jf. til dels markedsføringslovens § 10, stk. 2 (nu § 19, stk. 2), ved under forhandlingsforløbet mellem Niro og den amerikanske sukkerfabrik, i forståelse med den amerikanske sukkerfabrik, at arbejde for sin egen position som leverandør af de to damptørringsanlæg i konkurrence med og skjult for Niro.
 Sø- og Handelsrettens dom blev anket til Højesteret, der kom til samme resultat som Sø- og Handelsretten med hensyn til konsulentbistanden og brug af knowhow, dog med en lidt anderledes formuleret begrundelse, idet man reelt sagde, at knowhow’en ikke var beskyttelsesværdig, da offentligheden fik et væsentligt indblik i teknologien gennem patenterne og ASJ’s artikler og foredrag rettet mod sukkerroeindustrien, som også fik kendskab dertil gennem de solgte damptørringsanlæg, ligesom Højesteret fastslog, at ASJ’s specialiserede konsulentbistand til sukkervirksomheder, herunder til virksomheder, der havde købt damptørringsanlæg af Niro, blev indledt i forståelse med Niro’s administrerende direktør, ligesom ASJ’s deltagelse i branchemødet i efteråret 1997 ikke gav anledning til indsigelser fra Niro’s side.
 I relation til EnerDry ApS’ salg af det første damptørringsanlæg i 2002 udtalte Højesteret, at man ikke fandt det godtgjort, at ASJ’s og EnerDry ApS’ øvrige aktiviteter havde indebåret en markedsforstyrrelse, der havde påført Niro et tab, som kunne kræves erstattet.
 Endelig fandt Højesteret det ikke bevist, at ASJ’s konsulentbistand til den amerikanske sukkerfabrik havde nogen som helst betydning for det prisnedslag, som Niro endte med at give sukkerfabrikken ved salget af to damptørringsanlæg.
 Højesteret frifandt således i det hele ASJ og EnerDry ApS for samtlige krav.
 Højesterets dom af 26. januar 2006 gengives i det følgende i sin fulde ordlyd:
 afsagt torsdag den 26. januar 2006
 Sag 344/2004
 Arne Sloth Jensen og EnerDry ApS
 I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 8. juli 2004.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Wendler Pedersen, Per Sørensen, Per Walsøe, Børge Dahl og Thomas Rørdam.
 Appellanterne, Arne Sloth Jensen og EnerDry ApS, har påstået frifindelse, subsidiært betaling af et mindre beløb end 750.000 kr.
 Indstævnte, Niro A/S, har nedlagt påstand om, at appellanterne in solidum skal betale 6.000.000 kr. med procesrente af 3.000.000 kr. fra den 8. juni 1999 og af 3.000.000 kr. fra den 21. august 2003. Niro har subsidiært påstået dommen stadfæstet med den ændring, at appellanterne pålægges at betale sagsomkostninger til Niro


text:
i videre omfang end bestemt ved dommen, og har mere subsidiært påstået stadfæstelse.
 Niro har opgjort sit krav således:
 Mistet fortjeneste på kontrakt med South Minnesota Beet Sugar Cooperative
 (SMBSC) opgjort som difference mellem første tilbud og reduceret tilbud af 3. april
 1998 (1.180.000 USD til kurs 7,00) ................................................. 8.260.000 kr.
 Tab som følge af markedsforstyrrelser, skønsmæssigt fastsat til .... 5.000.000 kr.
 I alt ................................................................................................ 13.260.000 kr.
 Niro har under denne sag begrænset kravet til 6.000.000 kr.
 Af referatet fra "Treffen der Verdampfungstrockner- Betreiber am 12./13.11.97 bei der Danisco Sugar im Anklam" fremgår bl.a.:
 "11b. Niro A/S, Herr Andersson
 11c. Niro A/S, Herr Winkler
 12. A. S. Jensen
 Herr A. S. Jensen hat sich von Niro getrennt und ist nunmehr selbständig.
 Herr Jensen nennt folgende Themen fur eine Weiterentwicklung an den Verdampfungstrockern:
 Vermeidung grober Partikel, die nicht getrocknet werden.
 Anpassung des Trockners an reduzierte Verarbeitung
 Korrosionen unter den 'Nasen" (neue Konstruktion durch A. S. Jensen)
 Vollautomatische Inbetriebsetzung (ist für die kommende Kampagne in Frankreich vorgesehen)
 Ejektor-Verbesserung
 Generelle Verschleissprobleme
 20 % Leistungssteigerung des Trockners (Umbau ist möglich)
 Verdaulichkeit/Marktpreis der Schnitzel: Therna unbedingt zurückstellen!
 "Was macht man, wenn was passiert": Anleitungen fehlen."
 I Arne Sloth Jensens skriftlige grundlag for indlægget på mødet hedder det bl.a.:
 "As you know is the first ideas about steamdrying back from 1978. Since then steam-drying has been the important part of my life. In the first 12 years this activity was at The Danish Sugar Corporation later Danisco. Then I was active at NIRO A/S. But now I am on my own, having just started my consulting company. Steam drying has been and must be my life also in the future.
 I have in the last 6 weeks had contact with many of the factories, that has dryers. And I have offered a programme for service and development and an agreement for a service on most factories exist already, and I hope the remaining will follow up."
 Om forhandlingerne, der førte til aftalen mellem Niro og SMBSC og baggrunden herfor, er der til brug for Højesteret tilvejebragt yderligere oplysninger.
 Det fremgår heraf bl.a., at der den 21. oktober 1997 fandt et møde sted på fabrikken i Anklam mellem SMBSC's ledelse og repræsentanter for Niro. I Niros interne rapport herom hedder det bl.a.:
 "SMS [SMBSC] are planning an expansion of the beet capacity from now app 10 000 sht/day to 16 000 sht/day. At the same time the EPA [Environmental Protection Agency] are looking strictly to them, and they feel they have to reduce the emission of dust and odour to avoid problems.
 That is the reason for them to go to Europe to see factories. They vill be visiting
 Finland: desugarisation
 Germany: steam drying: Anklam
 extraction: Könnern
 France: Promille dryer
 UK: British Sugar factories
 Fletcher Smith engineering."
 Den 30. oktober 1997 sendte SMBSC med telefax "drawings of the proposed area for the pulp driers" til Niro.
 I en telefax af 5. november 1997 fra Niro til SMBSC hedder det bl.a.:
 "I have ... a confirmed ticket reservation


text:
to arrive in Minneapolis on November 18, 1997 ... and with the rescheduled board meeting we will have sufficient time in the remaining part of the week to complete our work."
 Den 20. november 1997 modtog SMBSC fra Dakota Machine Inc. en fax vedhæftet "the budgetary proposals for the pulp dryer, evaporator station and pellet equipment", hvoraf fremgik, at "total price for complete drying plant" ville være USD 5.565.000. Det hed i fax-meddelelsen i øvrigt, at "information on the gas turbine" ville blive sendt samme dag om ef-termiddagen.
 I Niros interne telefonnotat vedrørende en telefonsamtale den 28. november 1997 mellem Visti Andersson, Niro, og Mark Suhr, SMBSC, hedder det bl.a.:
 "I called Mark Suhr as agreed during my visit to get the results of the board meeting.
 The project is approved overall. This means new slicers, diffusers, presses and dryers.
 The time schedule for commissioning is in the fall 1999, and with contract in early 1998.
 IPRO has also visited them and recommended their especially also for installation of the steamdryers. Wunsch; IPRO has also mentioned to Suhr, that we have made a lot of progress in steam drying during the last years, and that he should not be worried of such an installation.
 BMA vill also visit them shortly, diffuser and presses. Promill (our competitor with a rotating drum) will visit them next week.
 - Suhr asked again for a detailed bid as soon as possible. I kept saying, that we are waiting for prices from the States, and that the work shop has been busy since last weekend with estimates."
 Med brev af 23. december 1997 sendte Niro et tilbud på 2 damptørringsanlæg til SMBSC. Det hedder i følgebrevet bl.a.:
 "The price is based on only one price from an american workshop supplying the pressurised parts. We are working on alternatives, but at this moment we have not received other quotes, and we found it best to keep the time schedule and avoid delays.
 The payment terms connected to the price are our standard terms. We recall our discussion at your factory about special terms, and await further discussions with you."
 I tilbuddet hedder det bl.a.:
 1 EXTENT OF DELIVERY
 The following quotation covers the design, construction, manufacture, delivery, installation and supervision and commissioning of:
 TWO NIRO PRESSURIZED STEAM FLUID BED DRYERs
 SIZE PSFB-10
 for drying of pressed beet pulp from sugar production at Southern Minnesota Beet Sugar Cooperative, Renville Minnesota, USA.
 Crane usage: It is assumed that the dryer vessel and the superheater must be delivered in parts and tubes put into place at the superheater's final position.
 The price is CPT acc. to Incoterms 1990 for two pressurized steam fluid bed dryers size PSFB-10 with scope of supply as described in Section C:
 10 790 000 USD
 (tenmillionsevenhundredninetythousand USD)
 at the exchange rate of 6.70 DKK/USD
 30% due against our confirmation of order, remittance net 6 days.
 30% due at start up of erection period.
 30% due after approved pressure testing of vessel and superheater.
 10%


text:
due against completion of commissioning of the plant, however not later that 18 month from date of order.
 4 TIME OF DELIVERY
 The equipment will be ready for operation within:
 15 working months
 (15 working months could possibly be reduced based on subsuppliers quotations). from the date of receipt of Buyer's final purchase order..."
 I brev af 15. januar 1998 fra SMBSC til Minnesota Pollution Control Agency hedder det bl.a.:
 "In previous discussions with several Minnesota Pollution Control Agency (MPCA) personnel, Southern Minnesota Beet Sugar Cooperative (SMBSC) has mentioned plans for expansion. We have completed the preliminary engineering for, and have presented to the Board of Directors, a five year program that addresses expansion, efficiency and environmental conditions at our facility. The plans have received approval from the Board of Directors, therefore we at SMBSC would like to share with you, our Vision 2002.
 The last major investment of 1999 is the use of steam driers for the drying of beet pulp. We will replace the directfired driers with a steam fluidized bed drier that utilizes high pressure steam from our powerhouse. The exhausting steam pressure will be fixed at the proper pressure for utilization at our evaporation station.- This eliminates the fuel source at the pulp driers and air emissions, namely NO, SO2, VOC, PM & PM 10 are essentially reduced to zero. The condensate from the driers is returned to the feedwater tank and the vapors (steam) off the driers, after condensing and recovery of heat, is stored in our ponds for treatment. The water quality is expected to be approximately 600 CBOD.
 SMBSC believes that while the schedule for the 5 year plan is very challenging, it will and must be completed. The modifications made over the next 5 years will demonstrate SMBSC's commitment to improving the environment. After reviewing the above information, please do not hesitate to contact me with comments or questions."
 I en telefax af 9. februar 1998 fra Niro til SMBSC hedder det bl.a.:
 "Thank you very much for the open and fruitful discussion we had at your office on February 6, about your expansion project and of course especially the potential Niro steam drying part of it.
 We have already started working on the various subjects we touched upon, and we will start sending you information in the next couple of days.
 Already one answer was ready when I came back to my files in my office, that was the question about patents. As mentioned Niro Holding A/S are the owner of two patents filed in many countries, USA included."
 I et ændret tilbud af 10. marts 1998 er pris og "Commercial Conditions" i øvrigt uændret - dog hedder det nu om brug af kran:
 "Crane usage and transport at Buyer's site: The dryer vessel will be delivered in parts and assembled at the lay down area on Buyer's factory area. Tubes will be put into place in the superheater at the lay down area on the factory area. The lay down


text:
area is supplied by the Buyer.
 Buyer will also supply transport of the assemblemed two shells and two superheaters to a position where a ring crane, erected and controlled by the Buyer, can lift each of the four elements to their final position on the dryer structure on day one of the erection period."
 Den 16. marts 1998 sendte Niro et revideret tilbud til SMBSC. Dette tilbud havde ingen pris. I punktet herom var bl.a. anført:
 "Price to be informed later USD at the exchange rate of 6.90 DKK/USD".
 I følgebrevet hedder det bl.a.:
 "After our pleasant and fruitful discussions at your factory we have worked hard to get alternative vendors and pricing for the parts to be delivered from USA, and although we are not today ready to give you the final answers and prices, we are pleased to note that the new price indications we have received are lower than the first quoted."
 I tilbud af 3. april 1998 hedder det bl.a.:
 "Crane usage and transport at Buyer's site: The dryer vessel will be delivered in parts and assembled in bigger parts at the lay down area on Buyer's factory area. Tubes will be put into place in the superheaters at the lay down area. The lay down area is supplied by the Buyer.
 A ring crane, erected and controlled by the Buyer, will lift the two superheaters to the final positions on the dryer structures at a specific day(s), agreed upon before start of the erection period.
 9.610.000 USD
 (ninemillionsixhundredtenthousandUSD)
 at the exchange rate of 7.00 DKK/USD, the rate might be changed and will be fixed at the date of signing the contract or another date agreed by the parties".
 I Niros ordrebekræftelse af 15. april 1998 er prisen 9.3 10.000 USD og "Terms of Payment" lyder således:
 "3 Terms of Payment
 35% due against our confirmation of order, remittance net 20 days.
 30% due at start of erection period and 90% of the weight to be supplied is on site. Remittance net 20 days.
 25% due after completion of the mechanical erection. Remittance net 20 days.
 10% due against completion of commissioning and performance test of the plant, howwever, not later than 24 months from date of order. Remittance net 20 days."
 Til brug for Højesteret er der afgivet forklaringer af Mark S. Suhr, Arne Sloth Jensen og Steen Winkler.
 Mark S. Suhr har forklaret bl.a., at han var teknisk direktør for South Minnesota Beet Sugar Cooperative (SMBSC) i 1996. I 1997 blev han driftsdirektør. Han forlod virksomheden i 2002 og arbejder i dag som rådgivende ingeniør.
 Repræsentanten fra fabrikken tog til Europa for at undersøge de teknisk bedste løsninger for at få moderniseret fabrikken. De besøgte i den forbindelse Promill i Frankrig, og det var deres opfat-telse, at Promill leverede den bedste tromletørrer, men de ønskede at vurdere Niros anlæg nærmere.
 Pålideligheden af Niros anlæg var blevet væsentligt forbedret, men de var ikke sikre på, om det ville være rentabelt i USA. De havde efter


text:
miljøreglerne mulighed for at installere begge tørreanlæg. I sidste ende var det økonomien, der ville være afgørende for deres valg. Det var deres vurdering, at Promill ville give dem de bedste resultater på kort sigt. Ved en sammenligning af de to anlæg havde Niros en højere miljømæssig værdi, og det var de parat til at betale for. De ville acceptere, at der blev en længere tilbagebetalingsperiode på grund af energibesparelserne. De mente, at pengene ville være godt givet ud, fordi energipriserne ville stige hurtigere end de andre råvarer, de købte.
 I hvert fald i november 1997 kendte han prisen på Promills tørrer, og han kendte prisen på en turbine til fremstilling af el og vidste, at virksomheden kunne bruge spildvarmen til at tørre roepulp med. Derudover vidste han, at den mængde el, de skulle bruge, ville ændre sig. Derved nåede han frem til, at Niros pris skulle være 9 mio. dollars, for at Niros anlæg skulle foretrækkes frem for Promills. Energimæssigt var der en gevinst ved en damptørrer i stedet for en tromletørrer, fordi tromletørreren bruger mere energi. Det prisoverslag, de havde fået på en tromletørrer, var 5,9 mio. dollars, og det var i den traditionelle udformning uden en gasturbine. Lægger man prisen for en gasturbine oven i, ville prisen blive ca. 7,3 mio. dollars. Den pris, de tog udgangspunkt i for damptørreanlægget, var 9 mio. dollars, men dertil skulle lægges prisen på en fordamper og prisen for en ændring af det elektriske system.
 Samtidig med prisen på 10,79 mio. dollars i Niros tilbud af 23. december 1997 så han et følgenotat, hvori det anførtes, at der kun var én pris fra en underleverandør for fremstilling af en trykbeholder og en varmeveksler. Han mente derfor, at prisen var udtryk for et budgettal, der kun kunne bevæge sig nedad. Han vidste også, at Niro ikke havde haft megen tid til at fastsætte prisen, fordi fabrikken havde presset på for at få et tal. Niro måtte således være parat til at forhandle om prisen.
 Han kan huske, at han modtog et nyt tilbud af 16. marts 1998 fra Niro. Han ved ikke, hvorfor tilbuddet ikke indeholdt en pris, men han går ud fra, at der skete nogle valutakursjusteringer, og at Niro stadig forhandlede med underleverandører.
 Han havde et møde den 18. marts 1998 med Visti Andersson, Niro, hvor tilbuddet blev drøftet. Han husker ikke, at der blev nævnt en pris på mødet, men han havde en fornemmelse af, at prisen ville falde.
 Han kan huske at have modtaget Niros brev af 31. marts 1998. Han blev ikke påvirket af brevet. På det tidspunkt mente han ikke, at Arne Sloth Jensen var en mulig leverandør og konkurrent til Niro, hvis han eventuelt havde fået et tilbud fra Dakota Machine og Arne Sloth Jensen.
 Han kan huske tilbuddet af 3. april 1998 fra Niro. Han mener, at prisen på 9,61 mio. dollars er resultatet af samtlige møder med Niro. Prisen skyldtes ændrede valutakurser, at de kunne stille en stor kran til rådighed og længere


text:
leveringstid. De delte forskellen mellem Niros pris og det, SMBSC var villig til at betale. De endte derfor på 9,31 mio. dollars.
 Installationen af kranen, der blev stillet til Niros rådighed, og som kunne løfte 300 ton ind på fabrikken, kostede 100.000 dollars, og fjernelsen af den igen kostede ligeledes 100.000 dollars. Derudover kostede driften af kranen omkring 10.000 dollars om dagen. Niro ville opnå en samlet besparelse på 300.000 dollars. Løsningen var samtidig fordelagtig for SMBSC, da de samme år skulle bruge kranen til andre formål på virksomheden.
 Under turen til Europa erfarede man, at hvis SMBSC besluttede sig for en damptørrer, havde fabrikken brug for Arne Sloth Jensen, som ikke længere var tilknyttet Niro. Han havde fra flere forskellige kilder fået oplyst, at Arne Sloth Jensens navn var uløseligt knyttet til damptørring.
 Han fik senere Arne Sloth Jensens telefonnummer og kontaktede ham. De havde et møde den 17.-18. januar 1998. De talte om Arne Sloth Jensens professionelle fortid og om, at SMBSC ville producere pulp af frosne sukkerroer. Samtidig talte de om, at sukkerkampagnen i USA er dobbelt så lang som i Europa. Endvidere drøftede de, om Arne Sloth Jensen kunne rådgive SMBSC, og om de kunne arbejde sammen, herunder om en eventuel sprogbarriere ville være til hinder for et samarbejde. De drøftede også, om Arne Sloth Jensen var villig til at binde sig for en længere periode. De underskrev ingen konsulentkontrakt, men de indgik en mundtlig aftale om, at Arne Sloth Jensen skulle tilknyttes projektet, hvis det blev til noget. Indtil der ville blive underskrevet en kontrakt med Niro, skulle Arne Sloth Jensen arbejde for SMBSC på timebasis. Han mener ikke, at Arne Sloth Jensen fik forevist Niros tilbud, og de drøftede overhovedet ikke Niros priser, men de drøftede de tekniske aspekter omkring det mulige projekt. Han kan ikke huske, at Arne Sloth Jensen på mødet oplyste ham om sin patentansøgning.
 Han mødte endvidere Arne Sloth Jensen på et møde afholdt af IPRO i byen Miranda i Spanien i marts 1998. Mødets emne var damptørring og de tekniske problemer, der havde været omkring driften den foregående sæson. Alle virksomheder, der ejede damptørringsanlæg, deltog.
 Derudover deltog Niro. Det var formentlig Niro og Visti Andersson, der stod bag invitationen.
 På mødet diskuterede han de tekniske forhold omkring tørring af frosne sukkerroer med Arne Sloth Jensen. Under dette møde nævnte Arne Sloth Jensen sin patentansøgning og oplyste, at hans patent ikke ville krænke Niros patent. Han bad ikke Arne Sloth Jensen om at udarbejde et tilbud. Han gav heller ikke Arne Sloth Jensen vejledning om patentansøgningen, hvilket han i øvrigt ikke ville have været i stand til. Han var dog glad for, at der var kommet en ny leverandør på markedet, hvilket på længere sigt ville medføre lavere priser.
 Han hjalp Dakota Machine med at komme i kontakt med Arne Sloth Jensen, da han dagligt havde kontakt med flere af virksomhedens medarbejdere. Dakota Machine var på det tidspunkt en stor leverandør af sukkerroeudstyr. Han modtog aldrig et tilbud fra hverken


text:
Dakota Machine eller Arne Sloth Jensen. De diskuterede heller aldrig en eventuel pris for et damptørringsanlæg leveret af Arne Sloth Jensen. Han var kun interesseret i at afslutte forhandlingerne med Niro. Han kan ikke huske, at han forsøgte at presse Niros pris ned under henvisning til Arne Sloth Jensen, men han fortalte Niro, at Arne Sloth Jensen havde indgivet en patentansøgning, som Arne Sloth Jensen ikke mente ville krænke Niros patent. Han havde på det tidspunkt et alternativ til Niros anlæg, som ville kræve en mindre investering, men Niro havde en deadline den 1. maj, og tiden var ved at løbe ud.
 Han gjorde det klart over for Niro inden de endelige forhandlinger, at han planlagde at involvere Arne Sloth Jensen i projektet. Han ville vide, om det ville give problemer i forhold til samarbejdet med Niro. Ud fra Visti Anderssons kropssprog fornemmede han, at Visti Anderson syntes, at det var godt, at Arne Sloth Jensen skulle involveres. Han nævnte flere gange, at fabrikken ikke ville vælge anlægget fra Niro, hvis Arne Sloth Jensen ikke kunne antages som konsulent. I stedet ville fabrikken have valgt anlægget fra Promill. Niro protesterede ikke mod Arne Sloth Jensens tilknytning.
 I januar 1998 skrev de til Minnesotas miljømyndigheder. De havde endnu ikke bestemt sig for den endelige investering. Der var således alene tale om et orienterende brev til miljømyndighederne.
 SMBSC forhandlede på det tidspunkt ikke aktivt med Promill, da de ikke havde ressourcer til at forhandle med to leverandører på en gang. Han var endvidere overbevist om, at han ville nå til en pris med Niro på 9,3 mio. dollars eller mindre, da han fornemmede, at Niros oprindelige tilbud var kunstigt højt. SMBSC modtog ikke et officielt tilbud fra Promill, men fik i november 1997 et tilbud fra Dakota Machine på en konventionel tørrer.
 Arne Sloth Jensen har supplerende forklaret bl.a., at der ikke fra Niros side blev ydet konsulentbistand. Der blev givet gode råd, men det var ikke noget man tog penge for. Hvis der var store problemer, blev der indgået servicekontrakter. Indtil 1997 blev der indgået 4-5 servicekontrakter, mens der ikke blev indgået konsulentkontrakter.
 Om SMBSC har han forklaret, at han ikke blev spurgt til råds om økonomien i Niros tilbud til SMBSC. De drøftede alene de tekniske forhold. Han så aldrig de tilbud, som SMBSC fik fra Niro, men han så ordrebekræftelsen, efter at aftalen var indgået.
 Han omtalte sin patentansøgning af 9. januar 1998 for Mark Suhr i Miranda den 11.-12. marts 1998. Han oplyste, at ansøgningen ikke ville krænke Niros patent. Han bad ham om at behandle oplysningen fortroligt. De aftalte ikke noget specifikt i relation til patentansøgningen, men Mark R. Suhr kan have nævnt, at han kunne have brug for en samarbejdspartner.
 Efter mødet blev han i marts 1998 telefonisk kontaktet af Dakota Machine, der inviterede ham til et møde. Han mødtes herefter med Dakota Machine den 15.-16. april 1998. Han havde ingen væsentlige drøftelser med Dakota Machine fra den første telefoniske kontakt indtil mødet i april. Formålet


text:
med mødet var at undersøge mulighederne for at lave et samarbejde. Mødet havde flere punkter på dagsordenen. Punkt 1 og 2 var gensidig information fra henholdsvis Dakota Machine og ham. Punkt 3 var indgåelse af en hemmeligholdelsesaftale. Det 4. punkt på dagsordenen var drøftelse af patentet og de juridiske aspekter, mens punkt 5 var "damptørring". De nåede imidlertid aldrig gennem dagsordenen. Under mødet kom en person fra Dakota Machine ind og fortalte, at SMBSC havde oplyst, at SMBSC havde indgået aftale med Niro. Han kunne herefter mærke, at Dakota Machines interesse dalede kraftigt. De fik således ikke underskrevet en hemmeligholdelsesaftale, diskuteret patenter eller talt om damptørring. De aftalte dog, at de eventuelt skulle tale sammen om fremtidige projekter. Han har ikke efter mødet haft samarbejde med Dakota Machine. Dette var hans første forsøg på at undersøge mulighederne for at fremstille et damptørringsanlæg, men han vurderede, at det ikke var særligt seriøst. Hans patent var indgivet alene på baggrund af hans ideer, som ikke var afprøvet i praksis.
 Han blev senere i 1998 engageret af SMBSC, hvilket tog en del af hans tid. Han fungerede i samme periode endvidere som konsulent for en række sukkerfabrikker i Europa. I 1998 blev der ikke lavet salgsarbejde vedrørende hans eget anlæg. I 1999 udarbejdede han en brochure til brug under en konference i Florida i februar måned 1999. Han var på dette tidspunkt ikke klar til at levere et anlæg. Konferencen afholdtes kun hvert andet år. Han deltog således alene i konferencen for at bringe til almindelig kendskab, at "der var noget på vej". Han vidste, at der ville gå lang tid, før nogen ville bestille et anlæg. I 1999 foretog han ikke noget opsøgende salgsarbejde for sit damptørringsanlæg, men han besvarede de få henvendelser, han fik. Han afgav først et tilbud i 2001 til et hollandsk selskab. Tilbuddet blev ikke til noget. Han ansatte i maj 2000 en ingeniør til at lave tegninger til et damptørringsanlæg. Ingeniøren blev senere afskediget. I løbet af år 2000 var han således begyndt at lave de nødvendige produktionstegninger til et anlæg.
 Han bruger generelt den almindelige viden, han har til rådighed som ingeniør. Når han skal løse et teknisk problem, sondrer han kun mellem sin almindelige ingeniørmæssige viden og de erfaringer, han har fra Niro, såfremt erfaringerne fra Niro er særligt beskyttet. Han opfatter sin viden fra Niro som beskyttet, hvis han havde fået oplyst, at hans viden var hemmelig, hvis han anvender en af Niros tegninger, eller hvis han benytter viden, der relaterer sig til et patent, som Niro er indehaver af. I sit arbejde anvender han således kun sin almindelige ingeniørmæssige viden, det som fremgår af hans artikler, og hvad han ellers kan se på anlægget.
 Steen Winkler har supplerende forklaret bl.a., at Niro havde indgået 55 service- og konsulentaftaler fra 1995 til 1999, men han kan ikke sige, hvor mange af hver. Konsulentaftalerne kunne blandt andet være en udvikling af et system til styring af sluserne. Niro havde endvidere leveret nye sidecykloner og foretaget


text:
andre "problemafhjælpninger".
 Niro så ikke Promill som den store trussel i forhold til leveringen af anlægget til SMBSC på grund af SMBSC's miljøproblemer. Promill blev således ikke nævnt i forhandlingerne med SMBSC efter november 1997.
 Tilbuddet af 10. marts 1998 adskiller sig fra tilbuddet af 23. december 1997 på mindre punkter. Den væsentligste forskel er krananvendelsen. Parterne var enige om, at det ville tage en dag at flytte delene til tørringsanlægget ind på virksomheden. Han mener, at krananvendelsen skal prissættes lavere end til 300.000 dollars. Han ville være blevet orienteret, hvis SMBSC havde oplyst Visti Andersson om, at prisen på 10,79 mio. dollars var helt forkert. Man modtog ikke fra SMBSC kommentarer til prisen i decembertilbuddet. I marts 1998 følte de sig sikre på at få ordren i hus, da de havde drøftet meget specifikke detaljer, så som jordbundsforhold.
 Forskellen mellem tilbuddet af 3. april 1998 og tilbuddet af 10. marts 1998 er, at der er sket en præcisering. Tilbuddet indeholder yderligere instrumentering, og der er givet en yderligere garanti. Tilbuddet er således ringere for Niro både for så vidt angår prisen på anlægget og ekstraydelserne. Årsagen til prisnedslaget var alene rygter om, at Dakota Machine og Arne Sloth Jensen havde tilsendt SMBSC et konkurrerende tilbud. De vidste, at Arne Sloth Jensen og Dakota Machine kunne matche et tilbud fra Niro. De besluttede derfor at sænke prisen. De havde ikke modtaget et krav fra SMBSC om en reduktion af prisen. Det nye tilbud ville alene give dem en gross margin på 8 %, hvilket langt fra var tilfredsstillende.
 Niro skrev brevet af 31. marts 1998 til SMBSC, fordi der var mulighed for, at Arne Sloth Jensen havde givet SMBSC en forkert opfattelse af, hvem der var indehaver af de enkelte patenter. Arne Sloth Jensen kunne endvidere have fundet en måde at omgå Niros patent på. Der blev sendt et lignende brev til Dakota Machine den 3. april 1998. Brevet kan opfattes som et warning letter. De sendte brevet på grund af den store usikkerhed, der var om, hvorvidt Arne Sloth Jensen ville producere et anlæg, der ville krænke Niros patent. Dette ville de gøre Dakota Machine opmærksom på. De overvejede ikke at sende et lignende brev til Arne Sloth Jensen.
 Niro A/S var i 1997 i besiddelse af en særlig know how om damptørringsteknologi. Til beskyttelse af denne know how havde Niro udtaget patenter. Den særlige know how var i betydelig grad et resultat af Arne Sloth Jensens arbejde, som derfor også over årene gav ham personligt en omfattende sagkundskab vedrørende damptørringsteknologi. Offentligheden fik et væsentligt indblik i teknologien gennem patenterne og Arne Sloth Jensens artikler og foredrag rettet mod sukkerroeindustrien, som også fik kendskab dertil gennem de solgte damptørringsanlæg.
 Arne Sloth Jensen blev den 30. juni 1997 opsagt fra sin stilling hos Niro med henvisning til "indskrænkning af damptørreaktiviteter og skrinlæggelse af nyudvikling". Han blev samtidig pr. 1. juli 1997 fritstillet til at søge andet arbejde og fik lønnen for hele opsigelsesperioden og fratrædelsesgodtgørelse udbetalt den 31. juli 1997.