text:
handlet mere dadelværdigt i relation til at skabe risiko for skattemyndighedernes tab, end tilfældet er med den blotte viden eller burde viden om, at betalingstransaktionerne var indbyrdes forbundne, som har været tilstrækkelig til, at Højesteret har vurderet køberbankens adfærd som medvirken på uforsvarlig måde til selvfinansiering. Retspraksis har i den henseende karakteriseret ethvert grundigere kendskab til karakteren af eller dybere involvering i disse handler med overskudsselskaber - eksempelvis på grund af bankens deltagelse i et stort antal af handler, særligt kendskab til eller samarbejde med køber, kendskab til indholdet af selskabshandlens dokumenter eller modtagelse af ikke-bankmæssigt begrundede honorarer - som en skærpende omstændighed.
 Banken anfører i klageskrivelsen, at H2 A/S blev inddraget i de rejste selskabstømmersager "i kraft af sin rolle som pengeinstitut for enten købere eller sælgere af selskaber der (...) blev udsat for selskabstømning."
 SKAT har opfordret (opfordring 1) banken til at oplyse, om banken også har betalt erstatning - ved dom eller forlig - som følge af sin rolle som pengeinstitut for sælgere af overskudsselskaber.
 Selvfinansieringsforbuddet i selskabslovene er en strafbelagt værnsregel, der til beskyttelse af selskabskreditorerne skal sikre mod, at de personer, der har rådighed over selskabets midler, benytter disse til formål, der er selskabet uvedkommende. Overtrædelse af forbuddet kan straffes med bøde, jf. aktieselskabslovens § 161 og anpartsselskabslovens § 80. Da der er tale om særlovsbestemmelser, gælder desuden, at både forsætlige og uagtsomme overtrædelser af forbuddet er strafbelagte, jf. straffelovens § 19.
 Det bemærkes i den forbindelse, at det afgørende herfor er, at banken har været vidende om de konkrete omstændigheder, der indebærer, at selvfinansieringsforbuddet er overtrådt, og ikke om banken konkret har haft det fornødne kendskab til den pågældende lovbestemmelse.
 Højesteret har endvidere karakteriseret bankens handlemåde som uforsvarlig, og efter SKATs opfattelse er en sådan handlemåde uforenelig med fradragsret for erstatningsansvaret opstået som følge af de uforsvarlige dispositioner. En sådan adfærd er så afvigende fra sædvanlig driftsmæssig adfærd for en bank, at tabene ikke kan siges at være udslag af en sædvanlig og naturlig driftsrisiko ved bankdrift.
 Denne karakteristik af bankens adfærd indebærer efter SKATs opfattelse en vurdering af adfærden som udtryk for en sådan grad af bevidsthed i relation til handlemåden, at det er udelukket efterfølgende at påvise undskyldelige forhold, der kunne illustrere, at enhver "kan komme til" at handle på denne måde. Der er da netop i disse sager heller ikke tale om enkeltstående faglige fejlskøn af, om der faktisk var tale om selvfinansiering eller ej - eller om fejl som følge af en forglemmelse eller uopmærksomhed i øvrigt. Køberbankerne er tværtimod kun dømt erstatningsansvarlige i de tilfælde, hvor de netop har været fuldt ud klar over omstændighederne i forbindelse med salget - eller burde have været det.
 Banken har i klageskrivelsen anført, at transaktioner foretaget af den daværende H2 A/S i selskabstømmersager ifølge interne undersøgelser er foretaget af decentrale medarbejdere uden drøftelse med/forelæggelse for H2 A/S' centrale funktioner eller ledelse. Banken anfører i den forbindelse, at det ansvar, der påhviler H1 A/S i disse sager, er et principalansvar, som ifølge Ligningsvejledningen


text:
2005-2, Erhvervsdrivende, afsnit E.B.3.9, er fradragsberettiget, uanset om den ansatte ved den erstatningspådragende handling har handlet groft uagtsomt eller med forsæt.
 Hertil skal SKAT for det første bemærke, at banken bærer bevisbyrden for, at betingelserne for at opnå et fradrag i den skattepligtige indkomst er opfyldt.
 Efter SKATs opfattelse er det hverken sandsynligt eller godtgjort, at de betalingstransaktioner, som ligger til grund for det erstatningsansvar, banken er idømt eller har erkendt, skulle være foretaget uden forelæggelse - generelt eller konkret - for bankens centrale funktioner eller ledelse, uanset om banken i de pågældende sager alene har bevilget "valørmæssige kreditfaciliteter", som nævnt af banken.
 At dette heller ikke faktisk har været tilfældet for så vidt angår den daværende H2 A/S bestyrkes af vidneforklaringerne i dommen trykt i SKM2002.557.ØLR (TfS 2002, 845 Ø). Sælgeren af det overskudsselskab, hvis overdragelse gav anledning til sagen, forklarede under sagen, at han mest havde kontakt med bankens kreditchef, SP, og dennes revisor forklarede videre, at han efter sælgerens anmodning havde fremsendt et af ham udarbejdet regnskab til H2 A/S ved SP.
 Fra H2 A/S afgav BL vidneforklaring. Hun forklarede, at hun startede i H2 A/S' finansafdeling den 1. januar 1991 med SP som chef. Videre forklarede hun, at hun var den eneste i afdelingen, der bogførte betalinger, at hun ikke kunne huske den konkrete sag samt hun normalt fik besked om bogføringen af SP og ikke har foretaget noget på egen hånd.
 Såfremt banken fastholder, at betalingstransaktionerne er foretaget uden ledelsens godkendelse eller viden, må banken dokumentere dette for hver enkelt sag, hvor banken er idømt eller har anerkendt erstatningsansvar. Banken er i den forbindelse opfordret til (opfordring 2) at fremlægge de omtalte interne undersøgelser samt den redegørelse, banken har afgivet til Finanstilsynet vedrørende bankens involvering i selskabstømmerkomplekset.
 For det andet skal SKAT bemærke, at det i Ligningsvejledningen anførte vedrørende en arbejdsgivers fradrag for erstatninger, der betales som følge af ansattes ansvarspådragende handlinger naturligvis forudsætter, at de sædvanlige betingelser for driftstabsfradrag er opfyldt. Dette indebærer, at fradragsretten udelukkes, hvis den ansattes erstatningspådragende adfærd kan bebrejdes arbejdsgiveren, f. eks. fordi arbejdsgiveren ikke har instrueret den ansatte godt nok eller ført fornøden kontrol med den ansatte. Afgørende er altså, om arbejdsgiveren på tilstrækkelig vis har sikret sig mod tabet, således at dette må anses for at være udslag af en normal driftsrisiko ved udøvelsen af den pågældende erhvervsvirksomhed.
 I den konkrete sag har banken hverken redegjort for eller dokumenteret, på hvilken måde banken ved instruktion og kontrol af de ansatte har søgt at sikre sig mod, at de ansatte på bankens vegne medvirkede til ulovlig selvfinansiering. Det bemærkes i den forbindelse, at H2 A/S over en længere periode og i et ikke ubetydeligt antal tilfælde har medvirket ved handler med overskudsselskaber, bl.a. som fast bankforbindelse for G1 A/S og G2 A/S.
 Det er derfor SKATs opfattelse, at der ikke er grundlag for at anse H1 A/S' tab som følge af erstatningsbetalinger i selskabstømmersager som udslag af en normal driftsrisiko, selv hvis det måtte lægges til grund, at bankens

type: other


text:
ledelse ikke har deltaget aktivt i eller haft positiv viden om de enkelte transaktioner.
 Landsskatteretten har i tre afgørelser fra 2003 taget stilling til spørgsmålet om rådgiveres adgang til at fradrage erstatningsomkostninger afholdt i forbindelse med selskabstømmersager. I afgørelsen trykt i SKM2003.111.LSR (TfS 2003, 312) tog Landsskatteretten stilling til en sag om et advokatselskabs fradragsret for en erstatning pådraget ved rådgivning af en sælger af et overskudsselskab. Landsskatteretten fandt ikke, at selskabet havde fradragsret med den begrundelse, at "salget af overskudsselskabet, der førte til selskabstømningen, ikke har karakter af en normal forretningsmæssig disposition. Retten finder endvidere, at den erstatning, selskabet har betalt som følge af rådgivningen i forbindelse med salget af overskudsselskabet, må anses for at falde uden for de naturlige rammer af advokatvirksomheden". I to utrykte kendelser afsagt den 7. maj 2003 fastslog Landsskatteretten, at der ikke var fradragsret for erstatningsomkostninger pålagt revisorer i forbindelse med rådgivning ved salg af overskudsselskaber, da salget ikke havde karakter af en normal forretningsmæssig disposition, og de pålagte erstatninger måtte anses at falde uden for de naturlige rammer af revisionsvirksomheden.
 Som det ses i den foreliggende retspraksis - herunder den ovenfor nævnte Thrane-dom - er ansvarsgrundlaget for sælgersiden - som udgangspunkt - et andet end bankernes.
 Højesteret har endvidere udtrykkeligt vurderet dadelværdigheden af de to aktørgruppers deltagelse i handlerne med overskudsselskaber i Thrane-dommen, hvor der - som tidligere nævnt - tages principielt stilling til ansvarsfordelingen mellem sælgersiden og køberbankerne. Højesteret udtaler om den del af erstatningsbeløbet, der resterer, når sælgeren har fralagt sig sin berigelse:
 "Ved fordelingen af det resterende beløb på 666.741 kr. finder Højesteret, at udgangspunktet bør være en ligedeling mellem sælgeren og køberens bank. Højesteret lægger herved vægt på, at de omstændigheder, der begrunder ansvaret henholdsvis for en medvirkende bank og for en sælger (og dennes eventuelle rådgiver), som udgangspunkt må anses for lige tungtvejende i erstatningsretlig henseende. Uanset at oplysningerne om BG Banks særlige indsigt i Poul Fischers fremgangsmåde i denne type sager kunne tale for at pålægge banken en større andel af erstatningsbyrden i det foreliggende tilfælde, finder Højesteret, at der ikke er tilstrækkeligt grundlag for at fravige udgangspunktet".
 Landsskatterettens ovennævnte kendelser vedrørende sælgers rådgivere tager ikke direkte stilling til fradragsretten for køberbankers udgifter til erstatninger i disse sager, men afgørelserne har efter SKATs opfattelse alligevel betydning. Der ses således ikke at være noget grundlag for at vurdere bankernes deltagelse og adfærd i dette kompleks af handler med overskudsselskaber anderledes og lempeligere end sælgernes rådgivere.
 Endvidere er det SKATs opfattelse, at også erstatningsretlige synspunkter udelukker bankens fradragsret for erstatningsbetalingerne. Højesteret har således dømt banken til at erstatte skattemyndighederne en forholdsmæssig del af det tab, som skattemyndighederne har lidt ved selskabstømningen, og denne erstatning vil ganske enkelt blive delvist tilbagebetalt banken, hvis denne opnår fradragsret for erstatningsbetalingen.
 Det bemærkes, at Vestre Landsret i dommen trykt i SKM2004.139.VLR (TfS 2004, 258) har givet skattemyndighederne medhold i dette synspunkt i en sag vedrørende en sælgers fradragsret for tab på en regresfordring mod køberen af det tømte selskab. Vestre Landsret udtalte i


text:
dommen, at fradragsret ville hindre skattemyndighederne i at blive holdt skadesløse, hvilket udelukkede fradragsretten. Synspunktet gør sig tilsvarende gældende i relation til både rådgiveres og køberbankers erstatningsbetalinger.
 H1 A/S' indlæg
 H1 A/S har heroverfor anført, at Kammeradvokaten redegør for, at forudsætningen for at opnå fradrag for det pågældende tab, er det, der af Kammeradvokaten betegnes som "driftstabslæren". I den forbindelse indfortolker Kammeradvokaten såvel et objektivt kriterium, at tabet skal vedrøre driften af den pågældende virksomhed, som, et subjektivt kriterium, at der er tale om et udslag af normal driftsrisiko ved udøvelsen af den pågældende erhvervsvirksomhed.
 H1 A/S forstår Kammeradvokatens tilkendegivelser således at man er enig i, at 1. led, det der benævnes det objektive kriterium, er opfyldt i den konkrete sag.
 Derimod anfægter Kammeradvokaten, at det, der betegnes den subjektive betingelse, er opfyldt, og der henvises i den forbindelse til uddrag af betænkning nr. 1221 af 1991 vedrørende det skattemæssige driftsomkostningsbegreb.
 H1 A/S er ikke enig i det af Kammeradvokaten anførte og bestrider, at det fremførte har udgangspunkt i rets praksis. Der henvises i den forbindelse til afgørelsen gengivet i TfS 1987, 59 og til 1991-betænkningen side 118 ff., særligt side 120, hvor det anføres:
 "Det er tvivlsomt, om det er af selvstændig betydning i forhold til den normale driftsrisikobedømmelse, at dispositionen udover at være erstatningspådragende tillige er strafbar (fængsel, bøde m.v.). En strafbar handling kan typisk ikke anses for udslag af normal driftsrisiko - strafelementet er således netop en sanktion fra samfundets side overfor den ekstraordinære og dadelværdige handlemåde. At strafansvaret ikke i sig selv udelukker fradrag fremgår udtrykkeligt af præmisserne i UfR 1965.399 H og følger desuden af LSRM 1968.111 og 1969.118, der begge indrømmer fradrag for en erstatning pådraget i forbindelse med færdselsloven, der førte til, at skatteyderen blev idømt bøde."
 Ligeledes henvises til, at Højesteret netop i dommen trykt i UfR 2000.365 (Thrane-dommen) anfører:
 "For nogle af de ansvarliges vedkommende er der muligvis adgang til skattemæssigt som en driftsudgift at fratrække, hvad de kommer til at betale i erstatning".
 Hertil kommer, at det af Skatterådets meddelelse SKM2006.311.SR forudsætningsvis synes at fremgå, at SKAT er enig i, at den handling, der har udløst ansvaret, skal ligge uden for virksomhedens naturlige rammer for, at der skal være tale om, at der ikke er skattemæssigt fradrag for erstatningen. Dette må forstås således, at alene det objektive kriterium skal være opfyldt.
 Kammeradvokaten redegør i svarbrevet for, hvorledes proceduren i de såkaldte selskabs tømmersager var indrettet og anvender denne beskrivelse til at understøtte synspunktet om, at bankens adfærd var af en sådan karakter, at fradrag for betalte erstatninger i disse sager ikke kan opnås. Kammeradvokaten anvender i den sammenhæng beskrivelsen fra sagen offentliggjort i UfR 2000.365 H (Thrane-sagen).
 Det kan oplyses, at samme procedure ikke generelt har været fulgt af H1 A/S (H2 A/S), og der kan som eksempel henvises til sagen X, der er nævnt i et bilag til Kammeradvokatens svarbrev. I denne sag blev købesummen betalt af køberselskabets egne midler, ligesom målselskabets kapital blev indsat på en nyoprettet konto


text:
i H2 A/S. Uanset, at det erkendes, at der forelå et krav om samtidighed i overførslerne, kan dette ikke antages at være usædvanligt eller ansvarspådragende for banken, da køber alene af den vej har mulighed for at sikre, at transaktionerne ved overdragelse af et selskab opfyldes behørigt. At der efter, at selskabet er købt, sker en sammenblanding af selskabets midler med moderselskabets midler samt eventuelt andre selskaber i koncernen, er ej heller usædvanligt og er netop gennem selskabslovgivningen en tilladt mulighed.
 Tilsvarende er gældende for sagen Z, hvor køber også havde midler til rådighed for betaling af købesummen.
 For god ordens skyld bemærkes, at SKAT har samme indsigt i de enkelte sager som H1 A/S.
 Ovennævnte beskrivelse understøtter netop, at banken henholdsvis den enkelte medarbejder i banken ikke var vidende om den hensigt, køberne af selskabet havde i relation til efterfølgende behandling af selskabets midler.
 Som det fremgår af beskrivelsen af sagsgangen ovenfor, havde bankens medarbejdere ikke konkret anledning til at tro, at købesummerne var fremkommet via selvfinansiering, hvorfor kriterierne for at ifalde strafansvar efter aktieselskabslovens § 115, jf. § 161, jf. straffelovens § 19 allerede af den grund ikke var opfyldt.
 H1 A/S fastholder, at de konkrete transaktioner er gennemført af decentrale medarbejdere og uden forelæggelse for centrale funktioner eller ledelsen i H2 A/S.
 Kammeradvokaten henviser i den forbindelse til forklaringer afgivet af SP og BL. Det kan oplyses, at SP ikke var kreditchef i H2 A/S, men daglig leder af Finansafdelingen i bankens afdeling i Y2. Finansafdelingerne var i H2 A/S decentrale afdelinger, hvor kunder med investeringsforretninger blev betjent. Medarbejdere i disse afdelinger havde ikke kreditmæssige beføjelser. SP indgik således ikke i bankens ledelse, men var en decentral placeret medarbejder, ligesom SP ikke havde nogen kreditmæssig beføjelse i banken. H2 A/S havde hovedsæde i Y3, og afdelingen i Y2 havde ikke anden status end andre af bankens filialer.
 Med hensyn til Kammeradvokatens opfordring 2 kan oplyses, at man i H1 A/S forsøger at fremskaffe det ønskede materiale, men at dette er vanskeligt, da H1 A/S ikke har overtaget den juridiske enhed af H2 A/S, men alene overtaget visse aktiver og passiver.
 H2 A/S' medarbejdere havde på daværende tidspunkt typisk dels gennemført elevtiden i et pengeinstitut samt herudover yderligere bestået eksamen for den 2-årige bankskole og havde således et grundlæggende kendskab til almindelig formue- og selskabsret.
 Herudover havde H2 A/S i lighed med andre pengeinstitutter etableret forretningsgange for forskellige forretningstyper. H2 A/S var underlagt tilsyn af Finanstilsynet, der bl.a. påser, at et pengeinstituts drift, herunder forretningsgange, er forsvarlige. Det er ikke muligt i dag at fremskaffe forretningsgange fra den relevante periode.
 Hertil skal yderligere bemærkes, at formentlig ingen, bortset fra de egentlige selskabstømmere, var vidende om eller kunne gennemskue, hvad der foregik i denne type sager. I den forbindelse henvises til, at det også først er primo 1994, at Skatteministeren fremsætter det lovforslag, der benævnes selskabstømmerloven.
 Som omtalt allerede i H1 A/S' klagebrev er det bankens opfattelse, at bankvirksomhed ligesom bankernes rolle i disse sagstyper adskiller sig fundamentalt fra


text:
advokaternes og revisorernes virksomheder og rolle i disse sagskomplekser. De refererede synspunkter vedrørende advokaters og revisorers adgang til fradrag for betalte erstatninger er derfor ikke relevante for nærværende sag.
 Ligeledes er det ikke relevant, hvorvidt et fradrag for H1 A/S' omkostninger vil betyde, at SKAT ikke blev holdt skadesløs. Der henvises i den forbindelse til det tidligere fra Thrane-dommen citerede, hvoraf det fremgår, at Højesteret allerede ved Thrane-dommen har forudset dette, men ikke tillagt dette synspunkt vægt.
 At det kunne være tale om skattemæssigt fradrag for betalte erstatninger i disse sager har tillige været erkendt af SKAT, idet Skatteministeren i besvarelse af spørgsmål S 130 i Folketinget netop har oplyst:
 "Pengeinstitutterne er, som det fremgår, ikke på forhånd afskåret fra fradrag for erstatninger i selskabstømmersager."
 Det fastholdes således i det hele, at H1 A/S er berettiget til at opnå fradrag for betalte erstatningsbeløb.
 Kammeradvokatens indlæg
 SKAT fastholder i det hele det tidligere indlæg med følgende bemærkninger, der følger systematikken i H1 A/S' seneste skrivelse.
 Først skal det dog bemærkes, at banken ikke har opfyldt opfordring nr. 1, (jf. SKATs tidligere indlæg), hvorved SKAT opfordrede banken til at oplyse, om banken også har betalt erstatning - ved dom eller forlig - som følge af sin rolle som pengeinstitut for sælgere af overskudsselskaber. Opfordringen er derfor gentaget.
 H1 A/S bestrider, at det for driftstabsfradrag er en betingelse, at bankens dispositioner - og dermed den risiko - der har resulteret i bankens tab, også efter en subjektiv vurdering har været et naturligt led i driften af bankens virksomhed.
 H1 A/S bestrider altså, at bankens subjektive forhold - bankens kendskab til overførslens karakter - også skal afspejle en adfærd, der ligger inden for en sædvanlig og normal bankdrift.
 Efter SKATs opfattelse viser både retspraksis og landsskatteretspraksis klart, at der i alle tilfælde, hvor den skattepligtige har haft indflydelse på den risiko, hvis realisering har udløst tabet, foretages en vurdering af den skattepligtiges subjektive adfærd - der foretages en dadelværdighedsvurdering.
 Illustrerende herfor er Østre Landsrets dom i TfS 1997, 619 sammenholdt med Landsskatterettens kendelse i TfS 1997, 502.
 I TfS 1997, 619 Ø var der tale om, at nogle advokater, der drev virksomhed i interessentskabsform, led et tab som følge af en medinteressents uberettigede hævninger. Østre Landsret udtalte, at de øvrige interessenter havde mulighed for og var berettigede til løbende at kontrollere hinandens indtjening og hævninger på den fælles kassekredit, og de uberettigede hævninger fandtes derfor ikke at kunne anses som en naturlig driftsrisiko ved deltagelse i interessentskabet. Det afgørende var altså, at interessenterne kunne - og burde - have sikret sig mod denne risiko.
 Landsskatteretten kom til det modsatte resultat i afgørelsen i TfS 1997, 502 LSR, hvor der var tale om, at et selskab led et tab som følge af, at selskabets direktør begik underslæb. Landsskatteretten fandt, at det tab, som selskabet led som følge af besvigelserne frem til det tidspunkt, hvor selskabet konstaterede, at direktøren havde begået underslæb, var udslag af en normal driftsrisiko, fordi besvigelser af den omhandlede art foretaget af


text:
en organisatorisk højt placeret medarbejder kun vanskeligt kunne hindres. For så vidt angår den del af tabet, som selskabet led efter dette tidspunkt, udtalte Landsskatteretten, at selskabet her "bevidst løb en risiko for, at sådanne besvigelser fortsat ville kunne finde sted", og at dette tab derfor ikke var at anse som udslag af en normal driftsrisiko. Igen foretages der altså en vurdering af, i hvor høj grad der er noget at bebrejde den, der lider tabet.
 Også Højesterets præmisser i TfS 1996, 297 H illustrerer det subjektive kriterium. Tabet opstod her ved, at et kontant beløb anbragt midlertidigt i et kontorlokale til en fotoforretning blev stjålet. Indehaveren af forretningen talte pengene op for at sætte dem i banken, men da der var kunder i forretningen, anbragte hun pengene i kontoret, så posen ikke kunne ses fra salgslokalet. Højesteret udtalte i dommen:
 "Der er enighed om, at kontantbeløbet udelukkende hidrørte fra forretningens omsætning, og at det ikke var unormalt stort. I overensstemmelse med virksomhedens almindelige praksis havde beløbet været opbevaret i et pengeskab i forretningens kælder, indtil de skulle sættes i banken.
 At Lis Walther i den konkrete situation måtte have udvist uagtsomhed ved midlertidigt at anbringe pengene i et kontorlokale, der støder op til forretningslokalet, kan ikke bevirke, at tyveriet falder uden for rammerne af en naturlig driftsrisiko."
 Selv om det var ganske uden betydning for den risiko for tyveri, der bestod netop i gerningsøjeblikket, var det altså efter Højesterets opfattelse af betydning for resultatet, at kontantbeløbet kun midlertidigt og ikke som følge af forretningens faste procedure, var anbragt i baglokalet. Risikoen for tab opstod således som følge af en enkeltstående fejl, der kan karakteriseres som hændelig for enhver.
 Som anført i SKATs tidligere indlæg behandler driftsomkostningsbetænkningen på side 116 ganske udtrykkeligt sammenhængen mellem den naturlige driftsrisiko og den skattepligtiges subjektive forhold, og det anføres, at det som almindelig regel gælder, at fradragsmuligheden er dalende med stigende grad af skyld (dadelværdighed) gående fra hændelig til forsæt.
 Denne udtalelse i betænkningen undsiges på ingen måde af det i samme betænkning side 120 anførte.
 Såvel det citerede afsnit fra driftsomkostningsbetænkningen som Højesterets præmisser i UfR 1965.399 H støtter efter SKATs opfattelse klart, at der foretages en dadelværdighedsvurdering ved afgørelsen af, om et tab udløst som følge af realiseringen af en risiko, som den skattepligtige selv har haft indflydelse på, kan karakteriseres som et fradragsberettiget driftstab samt at det forhold, at den pågældende disposition udover at være erstatningspådragende tillige er strafbar, i høj grad taler imod, at tabet kan anses for udslag af en normal driftsrisiko.
 For så vidt angår UfR 1965.399 H var spørgsmålet, om der var fradragsret for udgifter til advokat og revisor i forbindelse med en sag om konfiskation for overtrædelse af vareforsyningsloven. Som følge af den begåede overtrædelse, havde selskabets direktør og prokurist begge vedtaget et bødeforlæg.
 Selv om det fremgik af de vejledende anvisninger for det pågældende indkomstår, at udgifter af denne karakter var fradragsberettiget, blev det af Finansministeriet gjort gældende, at det ville være i direkte modstrid


text:
med statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, at indrømme fradragsret for de omhandlede udgifter, da disse udgifter var en direkte følge af en ulovlig og strafbar adfærd. Højesteret slog imidlertid fast, at den omstændighed, at udgifterne var afholdt i anledning af en straffesag om ulovlig indkomst, "ikke i sig selv" kunne udelukke "enhver mulighed" for fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, og fastslog derfor, at selskabet kunne støtte ret på den praksis, der fremgik af den vejledende anvisning.
 Det er således helt korrekt, at den omstændighed, at erstatningen er betalt som konsekvens af en strafbar adfærd, i sig selv ikke udelukker enhver mulighed for fradragsret, da en erstatning jo ikke er af pønal karakter. Men dommen kan kun læses således, at udgangspunktet utvivlsomt er, at der ikke er fradragsret i sådanne tilfælde, og at det alene var som følge af det helt særlige forhold, at fradragsretten fremgik af de vejledende anvisninger, at Højesteret i det konkrete tilfælde anerkendte fradragsretten.
 For så vidt angår Højesterets udtalelse i UfR 2000.365 (Thrane-dommen) bemærkes her blot, at Højesteret netop ikke tager stilling til spørgsmålet om de erstatningsansvarliges mulighed for fradragsret, og Højesterets udtalelse giver endvidere ingen indikationer i retning af, at spørgsmålet om bl.a. bankernes fradragsret ikke skulle afhænge af bl.a. en vurdering af bankernes subjektive adfærd i forbindelse med disse sager.
 Banken anfører for så vidt angår Skatterådets meddelelse SKM2006.311.SR, at SKAT her forudsætningsvis giver udtryk for, at det vedrørende spørgsmålet om fradragsret er afgørende, om den handling, der har udløst ansvaret, ligger uden for virksomhedens naturlige rammer. Dette er naturligvis helt korrekt, hvorimod det er helt uforståeligt for SKAT, på hvilket grundlag dette giver banken anledning til at mene, at "dette må forstås således, at alene det objektive kriterium skal være opfyldt".
 Det af H1 A/S fremførte om sagsgangen giver efter SKATs opfattelse anledning til tvivl.
 Tilsyneladende giver H1 A/S her udtryk for, at banken i de to nævnte konkrete sager slet ikke har handlet ansvarspådragende, uanset at banken i disse sager har indgået forlig om betaling af henholdsvis 389.411,51 kr. og 891.627,31 kr.
 H1 A/S opfordres (opfordring 3) derfor til at tilkendegive, om det er bankens opfattelse, at der i disse to sager - vurderet på grundlag af den omfattende retspraksis om spørgsmålet - ikke skete overtrædelse af selvfinansieringsforbuddet i forbindelse med handlen med de pågældende overskudsselskaber, samt om banken er af den opfattelse, at banken ikke handlede ansvarspådragende i forbindelse med sin medvirken til disse handler. I givet fald opfordres banken til at oplyse, hvorfor man har erkendt erstatningsansvar i de pågældende to sager.
 Såfremt banken er af den opfattelse, at man ikke - selv om banken har erkendt erstatningsansvar - har handlet på den måde, som af Højesteret - bl.a. i Thrane-sagen - er karakteriseret som medvirken på uforsvarlig måde til ulovlig selvfinansiering, fordi bankerne har været vidende om de konkrete omstændigheder, der indebar, at selvfinansieringsforbuddet blev overtrådt, må der for Landsskatteretten foranstaltes bevisførelse herom. H1 A/S opfordres (opfordring 4) til at oplyse, om dette


text:
er tilfældet, samt til i givet fald helt præcist at redegøre for, på hvilke punkter og på hvilken måde bankens medvirken i disse to nævnte sager adskiller sig fra køberbankernes medvirken i de sager, hvor Højesteret som følge af den indbyrdes sammenhæng og samtidighed i relation til udveksling af selskabets kapital og købesummen for selskabet samt bankens viden (eller burde viden i visse tilfælde) om disse forhold, har karakteriseret køberbankernes deltagelse som en uforsvarlig adfærd.
 Det bemærkes i den forbindelse, at det forhold, at køber faktisk havde midler til rådighed for betaling af købesummen, efter Højesterets opfattelse ikke udelukker, at selvfinansieringsforbuddet er overtrådt, og at banken som følge af de givne instruktioner om pengeoverførslerne måtte indse, at selskabet reelt blev erhvervet for dets egne midler, jf. eksempelvis UfR 2001.138 H og UfR 2002.116 H.
 Det bemærkes endvidere, at Højesteret ikke har fundet køberbankerne erstatningsansvarlige på grundlag af, at bankerne skulle have været vidende om den "hensigt køberne af selskabet havde i relation til efterfølgende behandling af selskabets midler" som anført af H1 A/S, men derimod som følge af køberbankernes kendskab til, at de enkelte transaktioner var indbyrdes forbundne, og at transaktionen set som helhed dannede grundlag for køberens betaling for det aktuelle overskudsselskab, der alene havde aktiver i form af bankindeståender og passiver i form af en skattebyrde. Køberbankerne er altså dømt erstatningsansvarlige som følge af, at de havde indset eller burde have indset, at overskudsselskaberne reelt blev erhvervet for de selskabers egne midler i strid med selvfinansieringsforbuddet, og at bankerne intet gjorde for at afværge den heraf følgende risiko for tilsidesættelse af skattevæsenets interesser.
 Om kendskab hos ledelsen/instruktion af medarbejdere har SKAT på ny bemærket, at banken bærer bevisbyrden for, at betingelserne for at opnå et fradrag i den skattepligtige indkomst er opfyldt.
 Som nævnt i SKATs tidligere indlæg er det usandsynligt, at det for H2 A/S i modsætning til andre banker skulle forholde sig sådan, at de betalingstransaktioner, som ligger til grund for det erstatningsansvar, banken er idømt eller har erkendt, skulle være foretaget uden forelæggelse - generelt eller konkret - for bankens centrale funktioner eller ledelse.
 Banken er da heller ikke i sit 2. indlæg - trods SKATs udtrykkelige opfordring hertil - på nogen måde kommet nærmere en dokumentation for, at betalingstransaktionerne i de enkelte sager, hvor banken er idømt eller har anerkendt erstatningsansvar, skulle være foretaget uden ledelsens godkendelse eller viden.
 For så vidt angår bankens besvarelse af SKATs opfordring nr. 2 bemærkes, at det forekommer mærkeligt, at banken på den ene side begrunder sine synspunkter med henvisning til resultatet af interne undersøgelser (bankens klageskrivelse), og på den anden side nu oplyser, at denne interne undersøgelse vanskeligt kan fremskaffes, da H1 A/S ikke har overtaget den juridiske enhed i H2 A/S. Hvis H1 A/S har kendskab til sådanne interne undersøgelser, må disse kunne fremlægges.
 Om SP var kreditchef i H2 A/S eller leder af finansafdelingen i bankens afdeling i Y2, er naturligvis i sig selv uden betydning.
 For så vidt angår bankens bemærkninger om, at formentlig


text:
ingen bortset fra de egentlige selskabstømmere var vidende om eller kunne gennemskue, hvad der foregik i denne type sager, bemærkes blot, at køberbankernes erstatningsansvar netop er begrundet med, at banken var bekendt med samtlige de faktiske omstændigheder, der indebar, at selskabet blev anskaffet for selskabets egne midler i strid med selskabslovenes selvfinansieringsforbud, og at (de erstatningsvarlige) køberbanker direkte medvirkede til gennemførelsen af de transaktioner, som samlet indebar en overtrædelse af selvfinansieringsforbuddet.
 For så vidt angår det erstatningsretlige synspunkt, som SKAT har gjort gældende, henviser banken til en præmis fra Højesterets dom i Thrane-sagen (TfS 1999.897 H), der lyder som følger:
 "For nogle af de ansvarliges vedkommende er der muligvis adgang til skattemæssigt som en driftsudgift at fratrække, hvad de kommer til at betale i erstatning. For Else Thrane som sælger af overskudsselskabet gælder specielt, at der for så vidt angår en sælgers andel af den samlede erstatningsbyrde - og kun den - efter Told- og Skattestyrelsens cirkulære nr. 19 af 25/7 1997 kan ske en regulering af den avanceskat, som udløstes af sælgerens fortjeneste ved salget af selskabet. Højesteret finder, at der ikke er grundlag for ved erstatningsbyrdens fordeling at tage hensyn til disse skattemæssige konsekvenser."
 Efter bankens opfattelse viser denne præmis, at det erstatningsretlige synspunkt ikke er relevant for vurderingen af bankens fradragsret. Banken anfører i den forbindelse, at Højesteret har forudset synspunktet, men ikke tillagt det vægt.
 Højesteret har imidlertid med denne præmis - helt udtrykkeligt - ikke taget stilling til, hvorvidt der skattemæssigt er adgang til som en driftsudgift at fratrække det beløb, som de ansvarlige kommer til at betale i erstatning. Det spørgsmål blev ikke procederet for Højesteret, og Højesteret kunne derfor i sagens natur ikke - hverken direkte eller indirekte - tage stilling til spørgsmålet om fradragsret.
 Som det ligeledes helt udtrykkeligt er tilkendegivet i Højesterets dom, var det Højesterets ambition med Thrane-dommen at udstikke retningslinjer for erstatningsbyrdens fordeling mellem de typiske aktører i selskabstømmersagerne, således at - som det også efterfølgende er sket - størstedelen af de øvrige sager kunne forliges uden domstolenes medvirken. Med den citerede præmis tilkendegav Højesteret, at hverken dette spørgsmål om eventuel fradragsret for rådgivere og banker eller spørgsmålet om den skattemæssige behandling af sælgerens avance skulle have nogen betydning for erstatningsbyrdens fordeling mellem parterne.
 Præmisserne vedrører altså under alle omstændigheder ikke spørgsmålet om, hvorvidt en eventuel fradragsret kunne påvirke størrelsen af skattemyndighedernes erstatning, men derimod alene om en eventuel fradragsret kunne påvirke fordelingen mellem de forskellige erstatningsansvarlige. Der er derfor intet grundlag for at mene, at Højesteret med disse præmisser har forudset og afvist dette erstatningsretlige synspunkt.
 Banken har over for Landsskatteretten oplyst, at den daværende H2 A/S havde udført betalingsformidling for køberne af selskaberne. Betalingsformidling var én af bankens kerneydelser, jf. bankdirektivet. De omhandlede bankforretninger lå derfor inden for bankens helt sædvanlige forretningsområde, i modsætning til selskabstømmersager mod advokater og revisorer, hvor disse havde udøvet rådgivningsvirksomhed.
 Banken er derfor af den opfattelse, at der er lidt et fradragsberettiget tab ved betalingsformidling.
 Banken har endvidere ikke ydet kredit ved


text:
transaktionerne, der blev udført af medarbejdere i filialer i Y1 og Y2. For medarbejderne havde der været tale om almindelige bankforretninger, der ikke havde været forelagt bankens ledelse. Der var tale om en valørkredit, hvor penge gik ind og ud på én konto samme dag. Hvilke tidspunkter på dagen, der var tale, kunne ikke længere konstateres.
 Banken havde således ikke subjektivt set handlet dadelværdigt, idet de pågældende medarbejdere ikke kunne vide, at der var tale om selskabstømning. Vedrørende ledelsens manglende kendskab til selskabstømningen, påhvilede der banken en negativ bevisbyrde, som ikke kunne løftes.
 Vedrørende SKATs bemærkninger om overtrædelse af selvfinansieringsforbuddet har banken oplyst, at man ikke har handlet i strid med de selskabsretlige regler, idet køber og sælger af et selskab var koncernforbundne som følge af, at køberen erhvervede aktier i det sælgende selskab - såkaldt cash pooling. Der er derfor ikke tale om overtrædelse af selvfinansieringsforbuddet.
 Banken har endvidere oplyst, at man har været bankforbindelse for sælgere af selskaber, men var ikke ifaldet erstatningsansvar som sælgerbank.
 Banken har til SKATs bemærkninger yderligere anført, at erstatningsansvaret er erkendt i og med, at erstatningssagerne er endelige. Forlig i erstatningssagerne blev indgået for at undgå yderligere omtale.
 Banken har supplerende anført, at H2 A/S' centrale ledelse ikke var forelagt de transaktioner, der siden er blevet betegnet som selskabstømning.
 Det har ikke umiddelbart tidligere kunnet dokumenteres, hvornår ledelsen i H2 A/S blev bekendt med de omhandlede transaktioner, hvilket skyldes, at H1 A/S i forbindelse med købet af visse dele af H2 A/S ikke overtog H2 A/S' juridiske arkiv.
 I forbindelse med oprydning i et personligt arkiv er der fremkommet materiale, der nu dokumenterer, at ledelsen i H2 A/S først erfarede i februar 1994, at H2 A/S var blevet benyttet til de omstridte transaktioner. Baggrunden herfor var, at der i et dagblad den 1. februar 1994 var en artikel om selskabet G3, hvor H2 A/S blev nævnt i forbindelse med nogle pengetransaktioner, der havde fundet sted den 1. oktober 1991.
 Denne artikel medførte, at H2 A/S' daværende administrerende bankdirektør, HE, samme dag kl. 14.03 rettede en henvendelse i form af en mail til bankens regionsdirektør i Y2, TK og NN, leder af bankens udlandsafdeling, hvori han anmodede om en redegørelse for forholdet.
 TK besvarede kl. 15.39 samme dag mailen, hvor han meddelte at han to år tidligere - primo 1992 - var blevet orienteret om 2 store dobbeltposteringer foretaget af banken på vegne af selskabet G3.
 De to posteringer på henholdsvis 80 mio. kr. og 100 mio. kr. blev foretaget på foranledning af afdelingsleder i bankens filial i Y2, SP, uden nærmere orientering om baggrunden herfor til den ekspederende medarbejder.
 Som tidligere oplyst i vores brev af 28. juni 2006 havde SP ingen kreditmæssige beføjelser. Finansafdelingen i Y2 betjente alene kunder med investeringsforretninger.
 Udtrykket dobbeltposteringer dækker over det faktum, at der kun var tale om et valørmæssigt overtræk, hvorfor det ikke var nødvendigt at indhente en kreditbevilling for gennemførelsen heraf.
 TK reagerede straks efter orienteringen ved at give ordre til, at lignende transaktioner fremover


text:
ikke kunne accepteres i banken. Samtidig fik kunden G3 meddelelse om, at H2 A/S ikke længere ønskede at medvirke til lignende transaktioner. Afdelingsleder, SP, forlod kort tid herefter banken.
 Umiddelbart i forlængelse heraf orienterede TK bankdirektør SE om det passerede, men da TK samtidigt meddelte, at kunden var orienteret om, at banken ikke fremover ville gennemføre lignende transaktioner, besluttede man, da man vurderede, at der var tale om et enkeltstående tilfælde i et enkelt kundeforhold, at man ikke ville foretage yderligere undersøgelser. Denne beslutning blev truffet på et tidspunkt, hvor hverken banker, offentlige myndigheder eller kunder var bekendt med begrebet selskabstømning, herunder at der kunne være tale om skatteunddragelse, samt endvidere omfanget heraf.
 Efter modtagelsen af disse oplysninger oplyste administrerende direktør HE den 2. februar 1994 et af medlemmerne i bankens bestyrelse, HT, om det ovenfor refererede forhold, ligesom han generelt oplyste om, at H2 A/S i et antal år havde haft aftaler om afvikling af fondshandler med selskabet G3. HE skrev endvidere, at der havde været tale om et stort set tilfredsstillende kundeforløb, men at samarbejdet med kunden var blevet opsagt 3 uger tidligere.
 Umiddelbart derefter afholdtes der bestyrelsesmøde i H2 A/S, hvor administrerende bankdirektør HE gav en kort orientering om pressens opfattelse af bankens medvirken ved de på daværende tidspunkt meget omtalte selskabstømmersager. Han underrettede endvidere bestyrelsen om, at H2 A/S kun havde konstateret de ovenfor anførte 2 transaktioner, samt at der umiddelbart efter konstatering heraf var blevet truffet beslutning om, at banken ikke fremover ville medvirke til den slags transaktioner.
 Efter bestyrelsesmødet blev der iværksat en undersøgelse, som desværre gav et noget anderledes billede, end det bankens ledelse var bekendt med. Det viste sig, at bankens afdeling i Y2 over en periode i formentlig 1991 og opstarten af 1992 havde medvirket til betalingstransaktioner, som senere viste sig at være et led i selskabstømning.
 Dette orienterede HE endvidere H2 A/S' bestyrelse, ved BH og HT, om ved mail af 18. februar 1994, hvoraf fremgår:
 "Som det måske erindres gav jeg på bankens sidste bestyrelsesmøde en meget kort orientering om bankens medvirken ved de meget omtalte selskabstømninger og nævnte at vi kun havde konstateret 2 poster, hvorefter vi havde lukket af for trafikken.
 Disse oplysninger viser sig nu desværre at være aldeles ukorrekte, idet banken via Y2 over en periode i formentlig 1991 og starten af 1992 har medvirket til en lang række posteringer, der i sig selv burde have vakt opmærksomhed.
 Vi har derfor nu iværksat en undersøgelse for at få klarlagt hvad det er der er foregået og om banken kunne/burde have reageret på et tidligere tidspunkt.
 Jeg håber at kunne oplyse mere i forbindelse med bestyrelsesmødet den 24. febr."
 (Landsskatterettens understregning).
 BH og HT fik samtidig en orientering om, at der var iværksat yderligere en undersøgelse med henblik på at få klarlagt, hvad der var foregået, samt at HE forventede at kunne redegøre nærmere om forholdet i forbindelse med bestyrelsesmødet i banken den 24. februar 1994.
 Den fremsendte mailkorrespondance dokumenterer således, at den centrale ledelse i


text:
den daværende H2 A/S primo 1994 var uvidende om, at banken var blevet benyttet af købere eller sælgere af selskaber, der enten efterfølgende eller i forbindelse med overdragelsen blev udsat for selskabstømning.
 For god ordens skyld bemærkes, at BH og HT begge var medlem af direktionen i H4 A/S, idet H2 A/S på daværende tidspunkt var et 100 % ejet datterselskab af H4 A/S.
 Ledelsen er således først i løbet af 1994 blevet bekendt med bankens deltagelse i de foretagne transaktioner, herunder omfang og størrelse. Det bemærkes i den anledning igen, at de foretagne transaktioner var af ekspeditionsmæssig karakter og uden ydelse af kreditfaciliteter. Der var alene tale om valørmæssige kreditter, hvor pengene gik ud og ind på én konto på samme dag, hvorefter der ikke blev bevilget kreditter i forbindelse med gennemførelsen af transaktionerne.
 H1 A/S har i indkomståret 2001 fratrukket udgifter til erstatningsbetalinger samt procesomkostninger i forbindelse med afsluttede selskabstømmersager. Der er efter det oplyste udbetalt erstatninger i sager, hvor H1 A/S som købers bank har indgået forlig om at bære erstatningsudgifterne.
 Landsskatteretten lægger til grund, at de omhandlede erstatningsbetalinger og procesomkostninger er afholdt i forbindelse med H1 A/S' medvirken til ulovlig selvfinansiering i afsluttede selskabstømmersager, og at omstændighederne omkring H1 A/S' medvirken til ulovlig selvfinansiering i de enkelte sager ikke adskiller sig væsentligt fra hinanden.
 Fra bankens side er det gjort gældende, at bankens ansvar hviler på et principalansvar efter Danske Lov 3-19-2 med fradragsret for udgifter til erstatninger afholdt som en følge af bankens medarbejderes erstatningspådragende handlinger.
 Efter Landsskatterettens opfattelse er det ikke dokumenteret eller sandsynliggjort, at bankens ledelse ikke havde kendskab til bankens deltagelse i handel med overskudsselskaber. Der var ikke tale om en enkeltstående disposition uden for kontrakt, men om deltagelse i flere handler, hvor banken som bank for køber var vidende om selve formålet med transaktionerne og disses indbyrdes forbundenhed og kravet om samtidighed. Bankens ledelse havde eller burde derfor have haft kendskab til bankens deltagelse i handlen med overskuds selskaber, hvilket bekræftes af den fremlagte mail af 18. februar 1994.
 Det bemærkes i øvrigt, at H1 A/S har været bank for sælgere af overskudsselskaber, og også på den baggrund må det antages, at bankens ledelse har haft kendskab til handlen med overskudsselskaber og dermed bankens deltagelse heri.
 Banken må derfor antages at have et selvstændigt erstatningsansvar, jf. også at banken i en række sager har indgået forlig.
 Anbringendet om, at bankens ansvar hviler på et principalansvar efter Danske Lov 3-19-2 med fradragsret for de ansattes erstatningspådragende handlinger, kan herefter ikke imødekommes.
 Den nedlagte påstand om fradragsret for afholdte erstatningsbetalinger og procesomkostninger kan herefter ikke imødekommes, og den påklagede afgørelse stadfæstes.


text:
Skat.dk: Selskabstømning - objektivt ansvar
 27 Nov 2003 12:37
 SKM2003.540.HR
 1. afdeling, 517/2000
 Personskat, virksomhedsskat, aktionærer og selskaber samt ejendomsavancebeskatning + Inddrivelse
 Selskabstømning, objektivt ansvar
 Anken til Højesteret omfattede kun sælgernes ansvar i forbindelse med en selvfinansieret overdragelse af et overskudsselskab, hvor sælgerne havde overført selskabets midler i form af et bankindestående til en klientbankkonto i købers advokats bank uden angivelse af, hvem der i advokatens klientbogholderi skulle godskrives for indbetalingen. Højesteret fandt, at sælger havde stillet selskabets midler til rådighed for køber og derfor indestod for selskabets tab, jf. aktieselskabslovens § 115, stk. 5. Ved den påankede dom, der var afsagt af Vestre Landsret 9/11 2000, var der endvidere taget stilling til spørgsmålet om erstatningsansvar og indbyrdes regres for selskabskøberne samt for en advokat, der havde medvirket ved selskabsoverdragelsen
 Aktieselskabsloven § 115, stk. 5
 (advokat Søren Bagger for alle)
 HX ApS under konkurs ved kurator, advokat Ole Erlich-Erichsen
 (kammeradvokaten ved advokat Jacob Pindborg)
 Wendler Pedersen, Torben Melchior, Poul Søgaard, Niels Grubbe og Jon Stokholm.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 4. afdeling den 9. november 2000.
 Appellanterne, A, B og C, har påstået frifindelse.
 Indstævnte, HX ApS under konkurs, har påstået stadfæstelse.
 Til brug for Højesteret er der tilvejebragt nye oplysninger og afgivet nye forklaringer.
 Aftalen om overdragelse af overskudsselskabet havde ikke karakter af en normal forretningsmæssig disposition. Den blev indgået med en køber, G1 A/S, som sælgerne ikke kendte på forhånd.
 Ifølge aftalen skulle overskudsselskabets likvide midler og købesummen afregnes ved overførsler via Nationalbanken i henhold til nærmere aftale mellem parterne.
 Handelen blev afviklet ved, at sælgerne på et tidspunkt, hvor adgangen til at disponere over overskudsselskabets midler tilkom dem, instruerede selskabets bank, F1-Bank, om mod bankens indeståelse for indsætning af købesummen på sælgernes konto at overføre selskabets likvide midler til en af køber anvist konto med F2-Bank uden angivelse af, hvem der skulle være kontohaver. Overførslen skete til advokat JOs klientkonto i F2-Bank uden angivelse af, hvem han skulle godskrive indsætningen i sit klientbogholderi.
 Højesteret finder, at sælgerne under disse omstændigheder må have indset, at de som aktionærer i det solgte selskab stillede dettes midler til rådighed for køberen i forbindelse med dennes erhvervelse af aktierne, og at de dermed overtrådte aktieselskabslovens § 115, stk. 2.
 Advokat JO handlede efter instruks fra køber, og det kan ikke føre til et andet resultat, at overskudsselskabets midler, der samme dag blev anvendt til betaling af købesummen, forinden havde været godskrevet selskabet i hans klientbogholderi.
 Herefter, og da tilbageførsel, jf. lovens § 115, stk. 4, er udelukket, tiltræder Højesteret, at A, B og C hæfter for overskudsselskabets tab efter § 115, stk. 5. Højesteret stadfæster derfor dommen.
 A, B og C skal i sagsomkostninger for Højesteret in solidum betale 150.000 kr. til HX ApS under konkurs.
 De idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.


text:
Højesteret om deltids- og tidsbegrænsede ansættelser I NJORD Law Firm
 Højesteret om deltids- og tidsbegrænsede ansættelser
 Højesteret har i en ny afgørelse bestemt, at det hverken var i strid med deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse, at fire medarbejdere omfattet heraf ikke fik udbetalt pensionsbidrag under deres ansættelse. Til gengæld var det ikke lovligt at forlænge medarbejdernes stillinger ad flere omgange.
 Ifølge deltidsloven må deltidsansatte medarbejdere ikke behandles på en mindre gunstig måde end sammenlignelige fuldtidsansatte, heller ikke når det kommer til lønforhold. Det samme princip gælder tidsbegrænset ansatte ifølge loven om tidsbegrænset ansættelse, som kræver, at fornyelse af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelsesforhold er begrundet i objektive forhold.
 Fire medarbejdere var ad flere omgange ansat i tidsbegrænsede stillinger ved Roskilde Universitet, hvor de primært varetog opgaver på den samfundsvidenskabelige basisuddannelse. Deres stillingsbetegnelse varierede, men var senest ”undervisningsassistenter”, og de fleste ansættelser var på deltid uden ret til pension. Derimod har det fuldtidsansatte videnskabelige personale (F-VIP’er) og de videnskabelige assistenter, der også er ansat ved Roskilde Universitet, ret til et pensionsbidrag i tillæg til deres løn.
 Ved endeligt ophør af ansættelsesforholdene anlagde de fire medarbejdere sag mod universitetet med påstand om, at de havde ret til pensionsbidrag og godtgørelse efter lov om tidsbegrænset ansættelse som følge af de gentagne stillingsfornyelser.
 Højesteret om pensionsbidraget
 I relation til spørgsmålet om pensionsbidrag foretog Højesteret en vurdering af, hvorvidt medarbejdernes stillinger var sammenlignelige med de øvrige fuldtidsmedarbejdere, der som nævnt havde ret til et pensionsbidrag, herunder de såkaldte F-VIP’er og de videnskabelige assistenter.
 I forhold til F-VIP’erne afgjorde Højesteret, at deres stillinger omfattede flere videnskabelige arbejdsopgaver og derfor krævede højere faglige kvalifikationer i forhold til de fire medarbejderes stillinger, hvorfor de ikke var sammenlignelige.
 I forhold til de videnskabelige assistenter lagde Højesteret vægt på, at deres stillinger var med det formål at indlede eller fortsætte en forskerkarriere og med tiden kvalificere sig til en fast stilling. Dette var heller ikke sammenligneligt med ansættelsesvilkårene for de fire medarbejdere.
 Højesteret lagde herefter til grund, at idet medarbejdernes stillinger ikke var sammenlignelige med hverken F-VIP’erne eller de videnskabelige assistenter, var det ikke i strid med deltidsloven og loven om tidsbegrænset ansættelse, at medarbejderne ikke på lige fod med disse havde ret til et pensionsbidrag.
 Højesteret om forlængelserne
 Angående de gentagne fornyelser af ansættelsesforholdene blev sagens udfald en anden. Højesteret kom frem til, at for medarbejdere, der er beskæftiget med undervisnings- og forskningsvirksomhed ved bl.a. statslige institutioner, kan fornyelse af et tidsbegrænset ansættelsesforhold maksimalt ske to gange.
 På baggrund af bevisførelsen slog Højesteret fast, at uanset om medarbejderne havde været ansat med forskellige stillingsbetegnelser, henholdsvis ekstern lektor, videnskabelig assistent og undervisningsassistent, måtte medarbejderne anses for reelt at have været ansat kontinuerligt i den samme stilling. Dette er i strid med lov om tidsbegrænset ansættelse, og derfor var medarbejderne berettiget til godtgørelse.
 I forhold til godtgørelsens størrelse lagde Højesteret vægt på, at der var tale om flere fornyelser, og at universitetet gennem de kontinuerlige fornyelser havde fået dækket de løbende arbejdsopgaver uden at fastansætte medarbejderne, hvilket udgør en


text:
omgåelse af lovgivningen. Højesteret bemærkede endvidere, at godtgørelsen efter EU-Domstolens praksis skal være af en sådan størrelse, at den er tilstrækkelig effektiv og afskrækkende.
 Medarbejderne blev herefter hver tilkendt en godtgørelse på kr. 75.000,00.
 Afgørelsen viser, at ...
 Spørgsmålet om sammenlignelighed skal afgøres ud fra, hvorvidt der reelt udføres det samme eller tilsvarende arbejde, mens de formelle stillingsbetegnelser er af mindre betydning.
 Herudover viser afgørelsen – i overensstemmelse med hidtidig praksis – at godtgørelsesniveauet skal fastsættes ud fra sagens konkrete omstændigheder under hensyn til skærpende omstændigheder, som i denne sag særligt bestod af antallet af fornyelser og anvendelsen af fornyelserne til at dække arbejdsbehovet.
 Status: 25-timers parkeringsgrænse modtager kritik af EU-Kommissionen
 Den nye 25-timers grænse for lastvognsparkering langs de danske motorveje trådte i kraft den 1. juli 2018. Som forudset har implementeringen af reglen dog ikke været uden problemer.
 Ny vejledning om lov om forebyggende foranstaltninger mod hvidvask og finansiering af terrorisme i høring
 Et udkast til den længe ventede vejledning om lov om forebyggende foranstaltninger mod hvidvask og finansiering af terrorisme (hvidvaskloven[1]) er sendt i høring af Finanstilsynet den 13. juli 2018. Vejledningen skal erstatte den tidligere vejledning nr. 9184 af 24. april 2013. Den forventede dato for vejledningens ikrafttræden er endnu ikke fastlagt.
 Erhvervsankenævnet underkender Civilstyrelsens praksis for vedtægtsændringer
 Erhvervsankenævnet har underkendt Civilstyrelsens praksis for vurdering af ansøgninger om at ændre erhvervsdrivende fondes vedtægtsbestemte formål.


text:
24 Feb 2015 10:04
 11 Dec 2014 14:03
 SKM2015.147.BR
 Retten i Roskilde, BS 9A-488/2014
 Landsskatteretten havde ved kendelse af 19. december 2013 givet skatteyderen fradrag for nogle af de på ejendommen værende kloakforsyningsledninger.
 Skatteyderen fik ikke medhold i, at skatteyderen var berettiget til yderligere fradrag for de interne kloakforsyningsledninger.
 Retten slog indledningsvist fast, at kloakanlægget på den 3.870 m2 store grund var udført i forbindelse med byggeriet, hvilket var ubestridt, og at det af det fremlagte kortmateriale fremgår, at de omstridte kloakledninger nøje følger bygningerne på grunden.
 Skatteyderen havde herefter ikke godtgjort, at etableringen af den omstridte del af kloakanlægget havde medført en forbedring af grundværdien i ubebygget stand, som er betingelsen efter vurderingsloven.
 Retten fandt herefter, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering.
 Denne sag, der er anlagt den 18. marts 2014 vedrører spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren, A/B H1, er berettiget til fradrag i grundværdien i forbindelse med etablering af kloakforsyningsanlæg internt på grunden efter den sålkaldte hovedanlægsbetragtning i henhold til den dagældende vurderingslovs § 17.
 A/B H1 har nedlagt påstand om, at Skatteministeriet skal anerkende, at også kloakledningerne markeret med mørkeblå og mørkerød farve på bilag 3 har karakter af hovedanlæg, og at sagen hjemvises til SKAT med henblik på fornyet beløbsmæssig opgørelse af fradragsansættelsen ved vurderingen 2003-2006 af ejendommen beliggende ...1.
 A/B H1 har indbragt den del af Landsskatterettens kendelse af 19. december 2013, der omhandler spørgsmålet om fradrag for etablering af kloakforsyningsanlæg på ejendommen beliggende ...1.
 Følgende fremgår af Landsskatterettens kendelse:
 11-0300344
 I afgørelsen har deltaget: K. Lund-Andersen, Steffen Kjærulff-Schmidt og Poul Qvist Jørgensen.
 Vurderingsankenævnets afgørelse af 11. maj 2011
 Klagen vedrører grundværdiansættelsen for så vidt angår fastsættelse af nedslag for ekstrafundering samt fradrag for forbedringer i vurderingsårene 2003, 2004 og 2006.
 Vurderingsankenævnet har ikke godkendt nedslag for ekstrafundering. Grundværdien for de påklagede vurderingsår udgør:
 1.083.600 kr.
 Vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for forbedringer med 565.000 kr.
 53.504 kr.
 Ikke påklaget fradrag
 Landsskatteretten nedsætter fradrag for forbedringer med i alt 40.000 kr. Det samlede fradrag for forbedringer udgør herefter 565.000 kr. - 40.000 kr., i alt 525.000 kr.
 Hovedanlægsbetragtningen er en konkret vurdering af den påklagede grunds og bebyggelses karakter og omfang, jf. Byrettens dom af 28. oktober 2013, offentliggjort i SKM2013.806.BR.
 Retten bemærker, at udgifter til stikledninger fra hovedledningen og ud til de enkelte boliger ikke berettiger til fradrag, idet disse udgifter har en nær tilknytning til byggeriet på ejendommen, jf. Højesterets dom af 8. maj 2013, offentliggjort i SKM2013.369.HR og Vestre Landsrets dom af 6. februar 2012 offentliggjort i SKM2012.112.VLR.
 Retten lægger til grund, at der er anlagt et internt kloakforsyningsanlæg på klagerens ejendom, og at en mindre del af dette kloakanlæg kan anses som et hovedanlæg, der har bevirket en værdistigning af grunden i ubebygget stand, og således vil kunne være fradragsgivende, jf. dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18.
 Den del af kloakanlægget, der efter Landsskatterettens opfattelse kan anses som grundforbedrende i henhold til dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18 er for så vidt angår spildevand, ledningen,


text:
som løber fra den nordøstlige matrikelgrænse til brønden beliggende ved bygningen med adressen ...1d, og for så vidt angår regnvand, ledningen, som løber fra den nordøstlige matrikelgrænse langs den østlige matrikelgrænse til brønden, hvorfra ledningen forgrenes videre ud langs gavlen ved bygningen med adressen ...1c og langs bygningerne med adresserne ...1c - ...1b og ...1a.
 Ved vurderingen heraf har retten lagt vægt på placeringen af kloakledningerne. Den del af ledningsnettet, der efter rettens opfattelse udgør et hovedanlæg, løber uafhængigt af den aktuelle bebyggelse på klagerens grund. De resterende kloakledninger anses af retten for at være stikledninger og så tæt knyttet til bebyggelsen og dens placering på ejendommen, at disse ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
 Efter de fremlagte oplysninger, herunder indholdet af byggeregnskabet og tilbudslisten vedrørende murerentreprisen, lægges det til grund, at klageren har bekostet udgiften til etablering af den interne kloakforsyning. Det er imidlertid Landsskatterettens opfattelse, at den egentlige afholdte udgift til den fradragsberettigede del af kloakanlægget ikke anses for at være tilstrækkeligt dokumenteret i de fremlagte oplysninger, idet der alene forefindes en post i tilbudslisten vedrørende murerentreprisen benævnt kloakarbejde uden yderligere specifikation heraf.
 Ansættelsen af fradrag for forbedringer må derfor bero på et skøn.
 På baggrund af ovenstående og sagens oplysninger, herunder det fremlagte ledningskort, den af repræsentanten fremlagte V&S beregning og det forhold, at udgiften ikke er tilstrækkelig dokumenteret i tilbudslisten, godkender retten efter et skøn, fradrag for udgifter til kloakanlæg med 40.000 kr.
 Vurderingsankenævnets afgørelse ændres i overensstemmelse med ovenstående, således at udgiften til internt kloakanlæg nedsættes med 80.000 kr. til 40.000 kr.
 Der er under sagen fremlagt oversigtskort over kloakledningerne som bilag 3 (bilaget er vedhæftet dommen), hvor de omtvistede kloakledninger er markeret med henholdsvis mørkerød og mørkeblå farve. Parterne er enige om, at kloakledningen markeret med lyseblå er et hovedanlæg. Parterne er uenige om, hvorvidt ledningerne markeret med mørkerød og mørkeblå har karakter af hovedanlæg.
 Parterne er enige om, at grunden er 3.870 m2, og at der i henhold til særskilt lokalplan for området er opført 18 boliger på grunden samt et parkeringsareal uden for grunden.
 A/B H1 har under hovedforhandlingen uddybet anbringenderne i påstandsdokument af 20. november 2014, hvori blandt andet er anført:
 Sagens kerne er, om sagsøger ved Landsskatterettens kendelse (bilag 1) er blevet tilkendt fradrag for alle de kloakledninger på grunden, som har karakter af hovedanlæg.
 Hvad der nærmere forstås ved "hovedanlæg" og baggrunden herfor fremgår bl.a. af SKM2013.369.HR og SKM2013.879.HR.
 Det er sagsøgers opfattelse, at der på sagsøgers grund er anlagt flere kloakledninger, der er omfattet af Højesterets definition, end der er blevet indrømmet fradrag for ved Landsskatterettens kendelse.
 Det er sagsøgers opfattelse, at de ledninger, der er markeret med mørkeblå og mørkerød farve på bilag 3 udgør hovedledninger, idet de netop betjener en større del af ejendommene.
 Højesteret har samtidig afgrænset hovedanlæg negativt som "stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger". Ledningerne markeret med mørkeblå og mørkerød farve på bilag 3 har ikke karakter af sådanne stikledninger, idet de ikke betjener de enkelte


text:
bygninger eller boliger, men derimod en flerhed af bygninger og boliger og dermed definitorisk er omfattet af den positive afgrænsning som betjenende en større del af ejendommen.
 Højesteret foretager i relation til afgrænsningen af hovedanlæg en sammenligning mellem en stor grund udlagt til tæt-lav bebyggelse og en traditionel rækkehusbebyggelse, hvor de enkelte rækkehuse er udstykket i selvstændige grunde. Højesteret anfører således, at "Baggrunden herfor er, at der alternativt ved en udstykning til f.eks. traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel.".
 Såfremt de på grundene opførte rækkehuse udstykkes i selvstændige ejendomme, vil de på bilag 3 med mørkeblå og mørkerød farve markerede kloakledninger være beliggende på "Fællesareal uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel" som anført af Højesteret. Dette understøtter, at de på bilag 3 markerede kloakledninger har karakter af hovedanlæg.
 Når der som i sagsøgers tilfælde er tale om store grunde, sikrer hovedanlægsbetragtningen, som anført af Højesteret, at der "efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- og rækkehuskvarterer".
 Idet de af nærværende sag omfattede kloakledninger udgør hovedanlæg, har der været tale om en "grundværdiforøgende udgiftsafholdelse", og kloakledningerne berettiger derfor efter deres karakter til fradrag i grundværdien efter den dagældende § 17 i vurderingsloven.
 Sammenfattende gælder det altså, at der ved anvendelse af hovedanlægsbetragtningen skal ske en sammenligning med, om den pågældende foranstaltning ville betjene flere dele af ejendommen i tilfælde af dennes udstykning til traditionel rækkehus- eller parcelhusbebyggelse.
 Landsskatterettens kendelse i bilag 1 er ikke i overensstemmelse med den praksis, der er anerkendt og beskrevet af Højesteret i SKM2013.369.HR og SKM2013.879.HR.
 Idet Landsskatteretten fejlagtigt har undladt at subsumere de faktiske forhold i form af de på bilag 3 med mørkeblå og mørkerød farve markerede kloakledninger under den type anlæg, der efter vurderingslovens bestemmelser kan berettige til fradrag i grundværdien for forbedringer, er der grundlag for at tage sagsøgers påstand til følge.
 Sagsøgtes hovedanbringender synes at være, at ledningerne er anlagt i så nær sammenhæng med bebyggelsen, at der ikke er tale om hovedanlæg.
 Hertil skal det helt overordnet bemærkes, at det ifølge vurderingslovens § 13 er grundens værdi i ubebygget stand, der skal vurderes. Ledningernes placering i forhold til det opførte byggeri er derfor i princippet underordnet.
 Hvis der ikke var opført bygninger på ejendommen, ville de omhandlede ledninger fortsat udgøre hovedanlæg, og derfor er ledningerne fradragsberettigende i henhold til vurderingslovens § 17.
 Dernæst forekommer det åbenbart, at en bygherre altid i forbindelse med et byggeri vil anlægge forsyningsledninger, veje, osv. hensigtsmæssigt i forhold til bebyggelsen. Det ville være den eneste økonomisk forsvarlige fremgangsmåde. Hvis sagsøgtes anbringende skulle anvendes konsekvent ved alle ejendomsvurderinger, ville man altså reelt afskære fradragsretten, hvilket naturligvis ikke har været hensigten med reglerne.
 Af Højesterets præmisser i SKM 2013.169 H [SKM2013.369.HR.red.SKAT] og SKM2013.879.HR ses det da heller ikke, at der skal foretages en vurdering af, hvordan ledningerne er anlagt i forhold til


text:
bebyggelsen. Det afgørende kriterium er, om ledningerne tjener flere dele af ejendommen i tilfælde af dennes udstykning i mindre selvstændige ejendomme.
 Sagsøger gør følgelig gældende, at denne betragtning ikke kan afskære fradragsretten.
 Dernæst har sagsøgte henvist til, at der er tale om ejendom af mindre størrelse. Ejendommen i den omhandlende sag er 3.870 m2. Der er således tale om en ejendom, som er væsentligt større end almindelige parceludstykninger, og derfor er der heller ikke grundlag for at foretage en indskrænkende fortolkning af hovedanlægsbetragtningen.
 Endelig har sagsøgte henvist til, at der er tale om randbebyggelse ud til offentlig vej. For det første skal det bemærkes, at det kun er en del af bebyggelsen, der ligger ud til vejen.
 Det antages, at rationalet bag anbringendet er, at sagsøger blot kunne have ført en stikledning fra de offentlige ledninger og ind på grunden. Faktum i sagen er dog, at der er blevet anlagt et omfattende kloakanlæg inde på ejendommen. Det fremgår tillige af vedlagte ledningsfortegnelse fra Lednings Ejer Registret (LER), bilag 5, at der i den eksterne vej ...2 slet ikke er anlagt nogen spildevandsledninger, sagsøger kunne tilslutte sig.
 Skatteministeriet har under hovedforhandlingen uddybet anbringenderne i påstandsdokument af 20. november 2014, hvori blandt andet er anført:
 Til støtte for frifindelsespåstanden gøres det overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelse af 19. december 2013 (bilag 1). Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til anlæg af kloakforsyning internt på den i sagen omhandlede ejendom i henhold til den dagældende bestemmelse i vurderingslovens § 17.
 Fradrag efter vurderingslovens § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien.
 Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens § 17. Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, er ikke omfattet af vurderingslovens dagældende § 17, jf. bl.a. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og SKM2014.574.HR.
 Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til dette udgangspunkt. Højesteret har ved SKM2013.369.HR anerkendt SKATs praksis på området, som Landsskatterettens kendelse af 19. december 2013 (bilag 1) også er udtryk for. Der er ikke med SKM2013.369.HR indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i SKM2013.879.HR vedrørende interne stier har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR anerkendte praksis og de principper, den hviler på. Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er senest sammenfattet i Den juridiske vejledning 2014-1, afsnit H.A.3.3.2.
 Højesterets dom, offentliggjort i SKM2013.879.HR. viser, at et anlæg ikke kan karakteriseres som et hovedanlæg, blot fordi det ville betjene mere end en bolig, hvis grunden blev udstykket i mindre parceller.
 Det gøres gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landskatterettens vurdering, der er


text:
baseret på den ovenfor beskrevne praksis og de principper, den hviler på. Det fremgår af Landsskatterettens kendelse af 19. december 2013, at reglerne om fradrag for forbedringer i grundværdien gennemgås (bilag 1 side 18 og 20-21) og vedrørende kloakledningerne (bilag 1, side 21-22) anføres det, at:
 Den del af kloakanlægget, der efter Landsskatteredens opfattelse kan anses som grundforbedrende i henhold til dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18 er for så vidt angår spildevand ledningen, som løber fra den nordøstlige matrikelgrænse til brønden beliggende ved bygningen med adressen ...1d, og for så vidt angår regnvand, ledningen, som løber fra den nordøstlige matrikelgrænse langs den østlige matrikelgrænse til brønden, hvorfra ledningen forgrenes videre ud langs gavlen ved bygningen med adressen ...1c og langs bygningerne med adresserne ...1c - ...1b og ...1a.
 Landsskatteretten har foretaget en vurdering i overensstemmelse med den ovenfor beskrevne praksis, og Landsskatteretten har herefter fundet, at kloakledningerne, der er markeret med lyserød og lyseblå farve på bilag 3, udgør et fradragsberettiget hovedanlæg. Det er derfor alene udgifterne hertil, der er fradragsberettiget efter vurderingslovens dagældende § 17. Sagsøgte bemærker i den forbindelse, at Landsskatterettens skønsmæssige fastsættelse af fradraget ikke er en del af nærværende sag.
 Landsskatteretten har endvidere fundet, at kloakledningerne markeret med mørkeblå og mørkerød på bilag 3 ikke udgjorde et fradragsberettiget hovedanlæg, da ledningerne må anses som stikledninger, der ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand.
 Landsskatteretten har således på grundlag af de i sagen foreliggende oplysninger foretaget en konkret vurdering af, hvilke dele af ledningsnettet der udgør et hovedanlæg. Der er ikke grundlag for at tilsidesætte denne vurdering, jf. bl.a. SKM2013.879.HR, SKM2014.79.BR, SKM2014.305.BR, SKM2014.366.BR, SKM2014.375.BR og Byrettens dom af 20. marts 2014 (BS 12 2565/2012).
 Det bemærkes desuden, at der er tale om en mindre grund på 3.870 m2, hvilket ligeledes understøtter, at forsyningsledningerne ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. SKM2014.180.BR, SKM2013.97.BR [?.red.SKAT], SKM2013.840.BR og SKM2014.370.BR.
 Endvidere henvises der til, at den bygning, der er opført på ejendommen, er anlagt og opført som et randbyggeri til offentlig vej, hvilket ligeledes medfører, at der ikke foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. SKM2013.791.BR og SKM2014.180.BR.
 Det er således ikke godtgjort, at de kloakledninger, der er markeret med mørkeblå og mørkerød på bilag 3, udgør fradragsberettigede hovedanlæg. De pågældende ledninger er anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende ledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet. Ledningerne har derfor karakter af stikledninger, og berettiger derfor ikke til fradrag, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR, SKM2014.574.HR, SKM2013.536.ØLR, SKM2013.760.BR, SKM2013.806.BR, SKM2014.305.BR og SKM2014.359.BR.
 Efter dagældende vurderingslovs § 17, gives der fradrag i grundværdien for forbedringer, der medfører en stigning af værdien af grunden i ubebygget stand.
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR) fastslået, at der i overensstemmelse med SKATs praksis for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger uden


text:
for grunden, der øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
 Det er ubestridt, at kloakanlægget på den 3.870 m2 store grund, hvor der er opført 18 boliger, blev udført i forbindelse med byggeriet på grunden. Det fremgår af det fremlagte kortmateriale, at de omstridte mørkeblå og mørkerøde kloakledninger nøje følger bygningerne. A/B H1 har herefter ikke godtgjort, at etableringen af kloakanlægget har medført nogen forbedring af grundværdien i ubebygget stand, hvilket er en betingelse for fradrag efter dagældende vurderingslovs § 17, jf. § 18, stk. 1, jf. § 13, stk. 1. Retten finder herefter ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering af, hvilken del af kloakanlægget, der kan anses for et hovedanlæg. Det bemærkes i den forbindelse, at Landsskatterettens afgørelse efter sit indhold er baseret på den ovenfor beskrevne administrative praksis og de principper, den hviler på. Som følge heraf tages Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 Efter sagens værdi, karakter og udfald skal A/B H1 betale 20.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet til dækning af ministeriets udgifter til advokatbistand.
 A/B H1 skal inden 14 dage betale 20.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet. Sagsomkostningsbeløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Højesteret afviste erstatningskrav for forsinket mammografi - Patientforeningen Dansk Brystkræft Organisation - DBO Højesteret afviste erstatningskrav for forsinket mammografi - Patientforeningen Dansk Brystkræft Organisation - DBO
 Højesteret afviste erstatningskrav for forsinket mammografi
 29. august 2018 Britt Nørbak
 En kvinde i Region Hovedstaden, der blev indkaldt for sent til en undersøgelse for brystkræft, har ikke krav på erstatning. Det afgjorde Højesteret tirsdag d. 28. august.
 Kvinden fik en mammografiscreening med 38 dages forsinkelse i forhold til screeningsintervallet, fordi Region Hovedstaden var presset af mangel på ressourcer. Det viste sig senere, at kvinden havde udviklet brystkræft, og hun blev opereret og fik kemoterapi. Hun krævede efterfølgende erstatning, fordi hun mente, at en rettidig undersøgelse kunne have sikret, at kræftknuden var blevet opdaget tidligere.
 Højesteret skulle ikke tage stilling til, om den forsinkede screening havde medført en forværring af kvindens sygdom, men alene om forsinket screening på grund af ressourcemangel kunne medføre erstatning efter reglerne om erstatning for patientskader. Af de grunde, som landsretten havde anført, tiltrådte Højesteret, at de ressourcemæssige hindringer for rettidige indkaldelser til mammografi under den forebyggende folkeundersøgelse ikke var omfattet af reglerne om erstatning for patientskader.
 – Det er svært at forstå, at argumentet om mangel på ressourcer kan gøre regionen ansvarsfri, når politikerne har sat penge af til formålet. Hvis man i erstatningssammenhæng anerkender argumentet om begrænsede ressourcer, som man så bliver ansvarsfri med, frygter jeg, at vi vil se det brugt langt mere, også når det gælder andre sager om patientskadeerstatning, siger kvindens advokat, Søren Kroer.
 Region Hovedstaden har tidligere anslået, at 432 kvinder, der er blevet screenet for sent, har udviklet brystkræft. Flere af DBO’s medlemmer er berørt af sagen, og DBO følger stadig sagen tæt. Selv om Højesteret har talt, reagerer og agerer politikerne i disse dage på afgørelsen. DBO samarbejder med advokat Søren Kroer, og hvis du eller en af dine pårørende er berørt af sagen, er du velkommen til at kontakte Søren Kroer på på tlf.: 71 99 29 29 eller sk@kroerfink.dk


text:
Borgere har fået efterbetalt 30 millioner kroner i sygedagpenge | Fagbladet 3F
 Borgere har fået efterbetalt 30 millioner kroner i sygedagpenge Morten Halskov
 20. maj 2017 - 6:00
 - Det er bekymrende, at så mange borgere har mistet deres sygedagpenge med henvisning til forældelsesregler, siger socialpolitisk ansvarlig i 3F Ellen Lykkegaard. TEMA
 Det syge system Borgere har fået efterbetalt 30 millioner kroner i sygedagpenge Dom i Højesteret har tvunget kommuner til at efterbetale godt 30 millioner kroner til borgere, som ulovligt var blevet frataget sygedagpenge med tilbagevirkende kraft. Godt 30 millioner kroner. Det har borgere fået efterbetalt i 623 sager om sygedagpenge. Landets kommuner har efterbetalt pengene, fordi Højesteret i en principsag har slået fast, at det er ulovligt for myndighederne at stoppe borgeres sygedagpenge med tilbagevirkende kraft.
 Opgørelsen over udbetalingerne fremgår af et notat til Folketingets beskæftigelsesudvalg, som Styrelsen for Arbejdsmarked og Rekruttering har lavet. Styrelsen bekræfter opgørelsen over for Fagbladet 3F. Opgørelsen bygger på svar fra Ankestyrelsen og 97 kommuner.
 Det var 3F, der på vegne af et kvindeligt medlem vandt principsagen imod Ankestyrelsen i Højesteret. Dommen udløste en efterbetaling fra Kolding Kommune til kvinden på godt 70.000 kroner efter skat.
 Marianne tilkendt 200.000 kroner
 Adskillige 3F’ere har fået efterbetalt sygedagpenge. Heriblandt 53-årige Marianne Hvass Petersen, som har fået efterbetalt godt 200.000 kroner før skat fra Københavns Kommune.
 Hun havde arbejdet som museumsassistent og var blevet ramt af alvorlig stress. Samt af en multiresistent stafylokokbakterie, som sendte 3F’eren 14 dage i koma og var tæt på at koste hende livet.
 Under hendes genoptræning stoppede Københavns Kommune sygedagpengene. Hun havde ikke overskud til at klage, men 3F København hjalp hende - og de vandt til sidst sagen efter dommen i Højesteret. - Det var retfærdigt. Jeg følte mig set og hørt. Taget alvorligt, siger Marianne Hvass Petersen, der i dag lever med forskellige skader på indre organer. Hun er i praktik på et arkiv med henblik på, at hun kan blive godkendt til et fleksjob på 16 timer om ugen. Ubehandlede sager
 Styrelsen for Arbejdsmarked og Rekruttering har bedt landets kommuner og Ankestyrelsen om oplysninger om genoptagne sygedagpengesager. Det gælder perioden fra dommens dag 10. september 2015 til og med 30. september 2016.
 Kommunerne og Ankestyrelsen har behandlet i alt 1.450 sager i perioden. Af disse har kommunerne og styrelsen vurderet, at der var grundlag for at genoptage 861 sager, fremgår det af notatet til Beskæftigelsesudvalget.
 Det fremgår også, at flere kommuner den 30. september 2016 fortsat var i gang med at behandle og genoptage sager. Samt at Ankestyrelsen havde modtaget 237 sager, som ikke var blevet behandlet på det tidspunkt. Det vurderes dog, at størstedelen af sagerne var behandlet 30. september 2016. Styrelsen for Arbejdsmarked og Rekruttering oplyser til Fagbladet 3F, at tallene ikke er opdateret efter svaret blev oversendt til Folketinget.
 3F stævner kommune for brug af forældelsesregler
 Ifølge notatet har Ankestyrelsen oplyst, at styrelsen per 30. september 2016 havde modtaget 49 klager over kommunernes afgørelser i genoptagelsessagerne.
 En af de 49 klagesager handler om 3F’er John


text:
Steffensen. Kolding Kommune har ulovligt frataget ham sygedagpenge med tilbagevirkende kraft. Men kommunen nægter at efterbetale sygedagpengene med den begrundelse, at hans sag er forældet. Afvisningen har fået 3F til at stævne Kolding Kommune i en ny principiel sag.
 – Det er bekymrende, at så mange borgere har mistet deres sygedagpenge med henvisning til forældelsesregler. Hvis borgere skal være juridiske eksperter og klogere end Ankestyrelsen, er der tale om et hul i retssikkerheden. Det er netop det, som skal afklares i denne sag, siger Ellen K. Lykkegaard, socialpolitisk ansvarlig i 3F.
 Sagen skal for landsretten på mandag.
 3F går imod ankestyrelse i sag om sygedagpenge 3F trækker Kolding Kommune i retten i principiel sag om sygedagpenge 3F vil gøre alt for at sikre Gittes sygedagpenge 3F kræver hurtig handling efter sygedagpengedom 3F vinder sygedagpengesag i Højesteret Kolding Kommune taber sager om sygedagpenge 20. maj 2017 - 6:00
 I september 2015 vandt 3F en principiel sag i Højesteret på vegne af et medlem, der ulovligt fik frataget sine sygedagpenge.
 Den 28-årige 3F'er Heidi Olsson mistede sine sygedagpenge fra 31. december 2009 på grund af reglen om varighedsbegrænsning. Afgørelsen blev truffet af en medarbejder ansat ved det private firma Falck Jobservice, som Kolding Kommune havde hyret som såkaldt anden aktør i sager om sygedagpenge. Men en anden aktør må ikke træffe afgørelse i sygedagpengesager, så afgørelsen var ulovlig
 Men Højesteret slog i september 2015 fast, at der ikke efter sygedagpengeloven eller efter almindelige forvaltningsretlige regler var grundlag for at tillægge afgørelsen virkning tilbage fra 31. december 2009.
 Efterfølgende udbetalte Kolding Kommune godt 70.000 kroner efter skat i sygedagpenge til Heidi Olsson.
 3F går imod ankestyrelse i sag om sygedagpenge 3F trækker Kolding Kommune i retten i principiel sag om sygedagpenge 3F vil gøre alt for at sikre Gittes sygedagpenge 3F kræver hurtig handling efter sygedagpengedom 3F vinder sygedagpengesag i Højesteret Kolding Kommune taber sager om sygedagpenge Revalidering blev Kims redning: Mine børn fik deres far tilbage


text:
Rigsadvokaten: LTF-leder skal for Højesteret - Kriminalmagasinet Politirapporten.nu
 Home Danmark Rigsadvokaten: LTF-leder skal for Højesteret
 Anklagemyndigheden vil have Højesteret til at tage stilling til, om lederen af LTF kan udvises af Danmark. Rigsadvokaten søger derfor Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at indbringe sagen for Højesteret.
 Det er et principielt vigtigt spørgsmål at få afklaret, om den 31-årige leder af Loyal to Familia kan udvises af Danmark, skriver Anklagemyndigheden i en pressemeddelelse.
 Det mener konstitueret rigsadvokat Jan Reckendorff, der derfor ønsker sagen indbragt for Højesteret, efter Østre Landsret den 5. marts 2018 idømte den 31-årige bandeleder to måneders fængsel samt en betinget udvisning for at true en betjent på arbejde.
 »Højesteret bør have lejlighed til at tage stilling til, om denne sag er dråben, der får bægeret til at flyde over. Det skyldes, at sagen ikke handler om en enkelt lovovertrædelse. Den handler om en udenlandsk statsborger, der flere gange er dømt for alvorlig voldskriminalitet, men som alligevel fortsætter, selv når han er blevet betinget udvist og idømt langvarige fængselsstraffe,« siger konstitueret rigsadvokat Jan Reckendorff.
 Ansøgningen skal ses i lyset af, at hverken Menneskerettighedsdomstolen eller Højesteret tidligere ses at have taget stilling til en lignende straffesag, hvilket gør den principiel.
 Dertil kommer, at Menneskerettighedsdomstolen i en dom fra september 2017 har udtalt, at Menneskerettighedsdomstolen som hovedregel ikke bør tilsidesætte en afgørelse om udvisning.
 Det er fjerde gang på godt et år, at Rigsadvokaten søger Procesbevillingsnævnet om tilladelse til at indbringe en sag om udvisning for Højesteret.
 Udover udvisningsspørgsmålet skal Højesteret tage stilling til, om en straf på to måneders fængsel er passende for at true en betjent på arbejde.
 »Vi ønsker at stille Højesteret spørgsmålet, om en straf på to måneders fængsel er passende, når en bandeleder truer en politibetjent på arbejde. Jeg mener, at straffen bør være højere,« siger Jan Reckendorff.
 NæsteHund såret: Bed betjent og blev skudt
 ForrigeUps: Overhalede politibil højre om i tæt tåge


text:
Nyheder - VILTOFT
 Vi orienterer løbende om nyheder fra vores specialeområder og om nyt fra VILTOFT.
 I begyndelsen af august 2017 afsagde den engelske højesteret dom i en sag mellem MT Højgaard A/S (”MTH”) og E.ON Climate & Renewables UK Robin Rigg East Limited m.fl. (”EON”).
 Dommen har været afventet i spænding i forventning om, at den nærmere ville afklare rækkevidden af begrebet ”fit for purpose”
 Dette begreb bruges ofte i Common Law-baserede kontrakter, men det har også vundet et vist indpas i kontrakter baseret på dansk ret, hvor begrebet typisk anvendes uden oversættelse og uden nærmere forklaring.
 Selvom den engelske højesteretsdom ikke primært beskæftiger sig med ”fit for purpose”, er dommen på flere punkter interessant.
 I 2006 udbød EON opførelsen af vindmølleparken Robin Rigg i totalentreprise. Kontrakten blev vundet af MTH.
 Kort efter at arbejderne på Robin Rigg var afsluttet i begyndelsen af 2009, konstateres det på en nylig opført hollandsk vindmøllepark, at vindmøllernes overgangsstykker (transition pieces) sad løst. Sagen blev undersøgt nærmere, og det viste sig, at der var en fejl i en norm fra Norske Veritas (en ligning), der lå til grund for projekteringen, således at lasterne på overgangsstykket var blevet undervurderet betydeligt. Dette førte til, at Norske Veritas efterfølgende korrigerede normen (ligningen).
 I kontrakten vedrørende Robin Rigg var det et krav, at projekteringen skulle ske i overensstemmelse med ovennævnte norm fra Norske Veritas, hvilket MTH også rent faktisk havde gjort. Dette førte imidlertid til, at man i foråret 2010 konstaterede, at vindmølleparken Robin Rigg led af samme problemer som den hollandske vindmøllepark. EON og MTH samarbejde om at finde en egnet udbedringsløsning, og fejlene blev herefter udbedret. Omkostningerne hertil androg mere end 200 mio. kr. Sagen mellem MTH og EON vedrørte spørgsmålet om, hvem der endeligt skulle afholde denne udgift.
 MTH blev dømt i første instans, men frifundet i anden instans. EON fik tilladelse til at indbringe sagen for den engelske højesteret, hvor MTH blev dømt.
 Relevante kontraktbestemmelser
 Kontrakten mellem MTH og EON var underlagt engelsk ret og indeholdt en række kontraktbestemmelser, der er inddraget i højesteretsdommen. Her skal blot nævnes de bestemmelser, der synes at have spillet den væsentligste rolle for højesteret.
 Det anføres således i kontrakten:
 ”...each item of Plant and the Works as a whole shall be free from defective workmanship and materials and fit for its purpose as determined in accordance with the Specification using Good Industry Practice;...”
 Fit for purpose var i kontrakten defineret som ”fitness for purpose in accordance with, and as can probably be inferred from the Employer’s Requirements”.
 I Employer’s Requirements var blandt andet anført:
 ”The Works elements shall be designed for a minimum site specific ‘design life’ of twenty (20) years without major retrofits or refurbishments; all elements shall be designed to operate safely and reliably in the environmental conditions that exist on the site for at least this lifetime”.
 Derudover indeholdt kontrakten krav om, at MTHs design skulle overholde en række normer, herunder ovennævnte fejlbehæftede norm fra Norske Veritas.
 EONs argumentation for højesteret gik i korthed


text:
ud på, at kontrakten krævede, at MTHs arbejder skulle være fit for purpose, hvilket jf. kontraktens definition indebar, at de skulle være i overensstemmelse med Employer’s Requirements, der inkluderede den ovenfor citerede bestemmelse om, at vindmøllerne skulle kunne holde i 20 år uden væsentlige udskiftninger og reparationer. Dette krav levede MTHs arbejder ubestridt ikke op til.
 MTHs argumentation gik i korthed ud på, at det var et krav, at arbejderne skulle udføres i overensstemmelse med (den fejlagtige) norm fra Norske Veritas, hvilket også rent faktisk var sket, og kravet om 20 års holdbarhed afspejlede i virkeligheden blot, hvad der kunne forventes, hvis normen blev overholdt.
 Parterne var under sagen enige om, at MTH havde designet vindmølleparken helt i overensstemmelse med den fejlagtige norm fra Norske Veritas, og EON synes ikke at have gjort gældende, at MTH havde handlet uagtsomt ved at forlige sig på, at denne norm var korrekt.
 Spørgsmålet om fit for purpose synes ikke at have spillet en afgørende rolle for højesteret. Højesteret ser således primært sagen som et spørgsmål om, hvad der gælder i en situation, hvor der er uoverensstemmelse mellem et specifikt krav til et bestemt design (kalkulation i henhold til Norske Veritas’ norm) og et overordnet funktionskrav (20 års levetid uden væsentlige udskiftninger og reparationer).
 Højesteret lægger til grund, at den ovenfor citerede bestemmelse om 20 års levetid er en garanti. Som højesteret ser det, er MTHs eneste mulighed for at slippe fri af denne garanti, at den er uforenelig med pligten til at konstruere vindmøllerne i henhold til Norske Veritas’ norm.
 Højesteret gennemgår herefter primært engelsk retspraksis, der viser, at man i lignende situationer entydigt lader det overordnede funktionskrav få forrang for et specifikt krav om en bestemt udførelsesmetode/et bestemt design. En enkelt af de citerede afgørelser sammenfatter denne vurdering som følger: ”A contractor who bids on the basis of a defective specification provided by the employer only has himself to blame if he does not check their practicality and they turn out to be defective”.
 Denne opfattelse synes også at være i overensstemmelse med den engelske teori, der citeres i dommen. På det grundlag konkluderer højesteret, at MTH er ansvarlig, fordi den udførte vindmøllepark ikke honorerer kravet om en levetid på 20 år. Det har ikke spillet nogen rolle for højesteret, at det var en fejl i en norm, som man normalt ikke har anledning til at betvivle. Dette er vel heller ikke overraskende henset til, at grundlaget for højesterets afgørelse ikke er en uagtsomhedsvurdering, men en fortolkning af, hvad kontraktens (modstridende) bestemmelser må føre til.
 Dommen i en dansk kontekst
 Det er ikke usædvanligt, at bygherren ved udbud af bygge- og anlægsopgaver i totalentreprise inden for specifikke områder stiller detailkrav til projekteringen eller udførelsen, herunder at disse løsninger skal være i overensstemmelse med en bestemt norm. Hvor totalentreprenøren følger disse retningslinjer, men det efterfølgende viser sig, at den foreskrevne løsning ikke er egnet til at honorere kontraktens funktionskrav, opstår et spørgsmål ret tilsvarende det spørgsmål, som den engelske højesteret behandlede.
 Hvis totalentreprenøren


text:
allerede i forbindelse med projekteringen opdager, at den foreskrevne løsning er uegnet til at honorere det ligeledes foreskrevne funktionskrav, vil totalentreprenøren som det klare udgangspunkt kunne kræve sine eventuelle meromkostninger ved en anden metode dækket af bygherren. Totalentreprenøren vil her have solid støtte i AB 92 / ABT 93 § 2, stk. 2:
 ”Der bydes på grundlag af de oplysninger som indeholdes i udbudsmaterialet. Dette materiale skal være entydigt, og således udforme, at der er klarhed over ydelsernes omfang og indhold”.
 Voldgiftretten for bygge- og anlægsvirksomhed har i flere kendelser fastslået, at det er afgørende, at entreprenørerne i tilbudsfasen kan forlige sig på, at oplysningerne i udbudsmaterialet er korrekte, blandt andet henset til den begrænsede tid, der er til rådighed for tilbudsgivningen, samt henset til, at det er trods alt er begrænset, hvilke ressourcer der kan allokeres til tilbudsgivningen.
 Hvis det først, når arbejderne er færdiggjort, viser sig, at de ikke kunne udføres som foreskrevet i udbudsmaterialet, opstår spørgsmålet svarende til det spørgsmål den engelske højesteret skulle forholde sig til.
 Selvom en totalentreprenør efter dansk ret nok i højere grad skal stille sig kritisk over for specifikke anvisninger med hensyn til projektering/udførelse, end tilfældet er for en hovedentreprenør – totalentreprenøren har jo en vis anledning hertil, da han i alle tilfælde skal forestå en væsentlig del af projekteringen – må totalentreprenørens ansvar fortsat være betinget af uagtsomhed. Medmindre totalentreprenøren konkret har særlig anledning til at forholde sig kritisk til en specifik løsning foreskrevet i udbudsmaterialet, må han kunne henholde sig til denne. En særlig anledning kan være, at kontrakten specifikt kræver, at totalentreprenøren forholder sig til den pågældende løsning, at løsningen fremstår meget usædvanlig, eller at løsningen i øvrigt umiddelbart forekommer uforsvarlig eller i alt fald ikke gennemarbejdet.
 En kontrol af, om en almindelig anerkendt norm er fejlbehæftet, ligger uden for en sådan efterprøvelsespligt. En afgørelse af sagen mellem MTH og EON efter dansk ret ville således med stor sandsynlighed være faldet ud til, at MTH var blevet frifundet.
 En bygherre, der gerne vil henlede en totalentreprenørs opmærksomhed på en specifik løsning uden at påtage sig ansvaret for samme, gør nogle gange dette i form af et ”project outline”. Det angives i den forbindelse i udbudsmaterialet, at den pågældende løsning blot må opfattes som et uforbindende forslag, og at totalentreprenøren, hvis han vælger at implementere den pågældende løsning, har ansvaret for, at løsningen opfylder udbudsmaterialets funktionskrav helt på linje med de specifikke løsninger, som han selv vælger.
 Spørgsmålet om en sådan ”ansvarsfraskrivelse” er holdbar blev prøvet i voldgiftssagen mellem Comet-konsortiet og Metroselskabet, hvor VILTOFT repræsenterede Metroselskabet. Voldgiftsretten anerkendte i sin kendelse fra 2012, at en tilsvarende klausul indsat i udbudsmaterialet af Metroselskabet skulle tages for pålydende, således at det var Comet, der havde et sædvanligt totalentreprenøransvar også for de løsninger, der var beskrevet af Metroselskabet i project outline.
 Man kan rejse spørgsmålet om, hvorvidt vurderingen af en situation, hvor en specifik løsning foreskrevet i kontrakten ikke er egnet til at honorere kontraktens overordnede funktionskrav, vil falde anderledes ud end beskrevet


text:
ovenfor efter dansk ret, hvis det samtidig i kontrakten er angivet, at totalentreprenøren har ansvaret for, at det, som han afleverer, er ”fit for purpose”.
 Begrebet fit for purpose er ikke et dansk begreb og har i dansk ret ikke en specifik betydning. Der er ikke dansk rets- eller voldgiftspraksis, der belyser rækkeviden af dette begreb. Ved fastlæggelsen af rækkeviden vil den første udfordring være, at kontrakten er undergivet dansk ret, men at man anvender et begreb, der i henhold til engelsk ret har en ret specifik betydning.
 Det er vanskeligt at sige præcis, hvorledes vurderingen af rækkevidden af fit for purpose-begrebet vil være, men der skal sandsynligvis meget til, før man som den engelske højesteret opfatter funktionskravet som en egentlig garanti, der overruler kravet om anvendelse af en specifik løsning. På den anden side er det nærliggende at antage, at anvendelsen af begrebet fit for purpose indebærer en vis skærpelse af totalentreprenørens ansvar, således at kravene til, i hvilket omfang han skal efterprøve holdbarheden af en specifik foreskreven løsning, forøges.
 Det bør nøje overvejes om, det er hensigtsmæssigt i udbud, der er underlagt dansk ret, at anvende betegnelsen fit for purpose. Hvis der er tale om et udbud, der kan tiltrække udenlandske tilbudsgivere, er der en nærliggende risiko for, at disse opfatter begrebet i overensstemmelse med engelsk ret og prissætter deres risiko i tilbuddet i overensstemmelse hermed. Dette vil være ærgerligt for bygherren, hvis realiteten – som antaget ovenfor – er, at Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed eller en dansk domstol vil anlægge en lempeligere og for entreprenøren gunstigere fortolkning af dette begreb.
 Klagenævnet for Udbud har afvist klager vedrørende Odense Letbane
 Klagenævnet for Udbud har ved kendelser den 29. september 2017 afvist klager fra to forbigåede tilbudsgivere over udbuddet af levering af transportsystem og togsæt til Odense Letbane samt efterfølgende vedligeholdelse heraf.
 Udbuddet var opdelt i to særskilte delaftaler med en anslået værdi for delaftale 1 på mellem 750 og 1.135 mio. kr. og for delaftale 2 på mellem 300 og 450 mio. kr.
 Begge klagere havde i forbindelse med den endelige tilbudsevaluering fået afvist deres tilbud som værende ukonditionsmæssige. Klagenævnet for Udbud har i sine kendelser fastslået, at Odense Letbanes afvisning af begge tilbud var berettiget.
 VILTOFT har bistået Odense Letbane med udarbejdelsen og udbuddet af kontrakterne og repræsenterede Odense Letbane for Klagenævnet for Udbud.
 Klagenævnets kendelser kan læses her og her.
 The Complaints Board for Public Procurement has by ruling of 29 September 2017 rejected the complaints by two tenderers concerning the public procurement of supply and maintenance of the transport system and trains to Odense Letbane.
 The tender was divided into two separate sub-contracts; sub-contract 1 was estimated between DKK 750 and DKK 1,135 million and sub-contract 2 was estimated between DKK 300 to DKK 450 million.
 Both complainants’ offers were rejected as being non-compliant. The Complaints Board for Public Procurement has stated that Odense Letbane’s rejection of both tenders was justified.
 VILTOFT has assisted Odense Letbane in the preparation and tendering of the contracts