text:
Højesteret har afsagt dom i en sag om hvidvasklovens kontantforbud - Bachmann&Partners
 Højesteret har afsagt dom i en sag om hvidvasklovens kontantforbud
 Publiceret d. 26. april 2019.
 Højesteret har i det væsentligste frifundet en autoforhandler i at have overtrådt hvidvasklovens kontantforbud. Autoforhandleren havde kontant modtaget mere end 50.000 kr. som betaling for salg af flere køretøjer samme dag til samme køber, men blev ikke straffet herfor.
 Trods det forhold, at Højesteret i det væsentligste har frifundet autoforhandleren, så skal der fortsat udvises stor agtpågivenhed ved modtagelse af kontantbetalinger, da det ikke fremgår klart af dommen, hvorvidt man kan modtage mere end 50.000 kr. på én gang ved udlevering af køretøjer, som er blevet indkøbt på forskellige tidspunkter.
 Højesteret har taget stilling til, at man godt kan modtage mere end 50.000 kr. den samme dag fra samme køber, hvis køberen ikke har købt bilerne på samme tidspunkt, men på flere tidspunkter i løbet af dagen og hvert enkelt køretøj ikke er solgt for 50.000 kr. eller mere.
 Det kan være vanskeligt at løfte bevisbyrden for, at køber har købt og betalt bilerne på flere forskellige tidspunkter samme dag. Hvis man modtager mere end 50.000 kr. i kontanter fra samme køber samme dag, bør man være særlig agtpågivende i forhold til dokumentationen herfor.
 I henhold til hvidvaskreglerne må erhvervsdrivende ikke modtage kontantbetalinger på 50.000 kr. eller derover. Dette kontantforbud gælder, hvad enten betalingen sker på én gang eller som flere betalinger, der er eller ser ud til at være indbyrdes forbundet. Forbuddet mod indbyrdes forbundne betalinger er et værn mod omgåelse. Kontantforbuddet kan ikke omgås ved f.eks. at opdele betalingen for en vare, der har en pris på 50.000 kr. eller derover, i rater på mindre end 50.000 kr. Hvad der skal forstås ved indbyrdes forbundne betalinger, har ikke været helt klart. Finanstilsynet har ikke været villige til at give meget konkrete fortolkningsbidrag, hvilket har været begrundet i, at der for Højesteret verserede en sag om kontantforbuddets rækkevidde. Højesteret har den 24. april 2019 afsagt dom i sagen. Dommen fastlægger nærmere rækkevidden af, hvad der skal forstås ved indbyrdes forbundne betalinger. Dommen har stor praktisk betydning for brugtvognsforhandlere, der mod kontant betaling sælger flere biler til den samme køber og hvor værdien for de enkelte biler ikke overstiger 50.000 kr., men hvor den samlede sum overstiger 50.000 kr.
 Straffesagen drejede sig om en autoforhandler, der primært solgte biler til østeuropæiske bilforhandlere. Efter salget blev bilerne udført af Danmark, hvorved der blev ydet godtgørelse af registreringsafgift efter reglerne om eksportgodtgørelse. Betalingen for de solgte biler skete for det meste kontant. Autoforhandleren ville gerne handle med bankoverførelser, men det lod sig sjældent gøre, da kundegrundlaget for det meste var østeuropæiske bilforhandlere, der helst ville betale kontant. Der var typisk tale om mindre østeuropæiske bilforhandlere, der kom med en autotrailer, hvorefter de så aflagde besøg hos forskellige autoforhandlere for at købe biler. Disse østeuropæiske bilforhandlere kunne aflægge besøg flere gange på samme dag eller flere dage i træk hos den tiltalte autoforhandler. Nogle gange betalte


text:
de et depositum for en eller flere biler. Når de kom for at hente bilerne, blev der udstedt fakturaer samtidig med, at der skete kontantbetaling. Dette kunne finde sted samme dag, men det kunne også finde sted på den måde, at den pågældende østeuropæiske bilforhandler først kom næste dag. Nogle gange blev der også købt yderligere en bil, når tidligere købte biler blev afhentet. Beskrivelsen af de faktiske forhold er ikke helt klar, da det også kan udlægges på den måde, at der skete betaling for den enkelte bil, når den blev købt.
 Anklagemyndigheden havde rejst tiltale mod autoforhandleren for overtrædelse af hvidvasklovens kontantforbud i 189 tilfælde. I 19 af disse tilfælde var der blevet solgt biler, hvor de enkelte salg oversteg 50.000 kr. I de resterende 170 tilfælde blev der solgt biler, hvor de enkelte salg ikke oversteg 50.000 kr., men hvor de samlet set oversteg grænsen på 50.000 kr. Byretten dømte i overensstemmelse med anklagemyndighedens påstand autoforhandleren for samtlige 189 tilfælde. Landsretten frifandt autoforhandleren for de 170 tilfælde, men dømte autoforhandleren for de 19 tilfælde.
 Anklagemyndigheden ankede landsrettens dom til Højesteret for så vidt angår de 170 tilfælde. For Højesteret angik sagens hovedspørgsmål 161 tilfælde, hvor autoforhandleren havde foretaget kontantsalg af flere biler til samme kunde den samme dag, og hvor prisen for den enkelte bil var mindre end 50.000 kr., men hvor summen af de kontante beløb var større end hvidvasklovens beløbsgrænse på 50.000 kr. Der blev udstedt særskilt faktura vedrørende salget af hver enkelt bil i disse tilfælde. Spørgsmålet var, om disse betalinger skulle anses som indbyrdes forbundne, hvorved der også i disse tilfælde var sket en overtrædelse af hvidvasklovens kontantforbud.
 På baggrund af landsrettens bevisbedømmelse lagde Højesteret til grund, at autoforhandleren ikke i disse 161 tilfælde havde overtrådt hvidvasklovens kontantforbud.
 Med Højesterets dom er der nu mere klarhed over, hvad der skal forstås ved indbyrdes forbundne betalinger. Med Højesterets dom må det anses for fastslået, at autoforhandlere kan foretage flere kontantsalg af flere biler til samme kunde den samme dag, når prisen for den enkelte bil er mindre end 50.000 kr., men hvor summen af de kontante beløb er større end hvidvasklovens beløbsgrænse på 50.000 kr. og der udstedes særskilt faktura vedrørende salget af hver enkelt bil.
 Ud fra de faktiske omstændigheder i straffesagen fremgår det ikke klart, om Højesteret også har taget stilling til, hvorvidt den autoforhandler, der dag 1-4 hver dag til samme kunde sælger en bil til en pris på 40.000 kr., overtræder kontantforbuddet, når kunden dag 4 afhenter samtlige biler og betaler for disse med i alt 160.000 kr. i kontanter. Det er vores opfattelse, at der fortsat er en risiko for, at kontantforbuddet i denne situation overtrædes, idet Højesteret i sine præmisser udtalte, at kontantforbuddet overtrædes, når en erhvervsdrivende på én gang modtager kontant betaling på 50.000 kr. eller derover. Dette gælder ifølge Højesteret, uanset om kontantbetalingen dækker køb af en eller flere genstande, og uden hensyn til, om der måtte være indbyrdes forbindelse mellem de enkelte køb. Det er

type: other


text:
også uden betydning, om der sker særskilt fakturering af de enkelte køb.
 Indtil Finanstilsynet er kommet med en tilbagemelding på, hvorvidt deres fortolkning af hvidvaskreglerne er ændret på dette punkt i forhold til højesteretsdommen, vil vi anbefale, at autoforhandlere ikke modtager kontantbetalinger, der overstiger 50.000 kr., uanset at den enkelte handel og betaling beløbsmæssigt er mindre end 50.000 kr.
 Det kan heller ikke udelukkes, at betalinger til autoforhandlere vil blive anset som indbyrdes forbundne i de tilfælde, hvor der ikke modtages en samlet betaling på 50.000 kr. eller derover. Højesteret udtaler nemlig i sine præmisser, at betingelsen om indbyrdes forbindelse mellem kontantbetalinger, som ikke er sket på én gang, efter omstændighederne kan være opfyldt, hvis de dækker flere købsaftaler, som er sammenhængende f.eks. i kraft af et samhandelsmønster eller aftale om rabat. Det kan således ikke udelukkes, at en autoforhandler, der har et fast samhandelsmønster med en østeuropæiske bilforhandler, vil blive mødt med en påstand om, at kontantforbuddet er overtrådt, hvis der sælges biler på en sådan måde, at det fremstår som en omgåelse af kontantforbuddet, at de enkelte handler og betalinger sker særskilt.
 Bachmann/Partners Advokatpartnerselskab rådgiver om alle forhold vedrørende hvidvasklovens kontantforbud. For yderligere information kontakt Diana Mønniche på tlf. 20 71 78 62 / dme@bachmann-partners.dk eller Peter Hansen på tlf. 40 32 35 35 / pha@bachmann-partners.dk.


text:
Skat.dk: Aktieavance - substitutionsprincippet - misligholdelse af aktiekøbsaftale - erstatning
 06 Nov 2013 08:33
 17 Sep 2013 14:35
 2. afdeling, 77/2012
 Erstatning, aktiekøbsaftale, skattemæssig, kvalifikation
 Et selskab havde indgået en betinget købsaftale om aktiekapital i et russisk selskab, der skulle eje og drive et hotel i Rusland. Selskabet skulle blive aktionær, når hotellet var opført, og hotelselskabet havde opnået tinglysning med fuldstændig og ubetinget adkomst til ejendommen.
 Aftalen blev imidlertid misligholdt, og skatteyderselskabet fik ved en voldgiftskendelse tilkendt en erstatning på 13,2 mio. USD i form af positiv opfyldelsesinteresse. Sagen vedrørte, om dette beløb var skattepligtigt eller ej.
 Højesteret fandt, at erstatningen måtte sidestilles med en gevinst ved afståelse, jf. aktieavancebeskatningslovens § 31, stk. 2. Højesteret lagde vægt på at erstatningen var fastsat som positiv opfyldelsesinteresse. Selskabet blev herved økonomisk stillet som om aftalen var opfyldt efter sit indhold med erhvervelse og efterfølgende påtvungen afståelse. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at det danske selskab som følge af misligholdelsen ikke blev ejer af aktierne i det russiske selskab.
 Højesteret fandt, at selskabet skattemæssigt måtte anses for at have ejet aktierne i mindre end 3 år, hvorfor salget var skattepligtigt efter de dagældende regler om beskatning af selskabers salg af aktier.
 Erstatningen var derfor skattepligtig for det danske selskab.
 Aktieavancebeskatningsloven § 8 (dagældende)
 Aktieavancebeskatningsloven § 31, stk. 2
 Den juridiske vejledning 2013-2 C.B.2.1.4.3
 Den juridiske vejledning 2013-2 C.C.2.1.6
 Den juridiske vejledning 2013-2 C.C.2.5.3.2.9
 Skatterministeriet
 Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Jon Stokholm og Jan Schans Christensen
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 18. afdeling den 17. januar 2012,
 Det fremgår af pkt. 3.3 i købsaftalen af 24. september 2004, som senere ændret ved tillæg af 21. februar 2005 og 2. februar 2006, bl.a., at H1 Holding A/S, når betingelserne i aftalens pkt. 8.5 var opfyldt, inden 3 hverdage herefter skulle betale købesummen mod overdragelse af aktierne.
 Ifølge aftalens pkt. 8.5 var H1 Holding ́s forpligtelse til at betale købesummen betinget af, at sælgerne havde foretaget en række opfyldelseshandlinger, herunder tilvejebragt dokumentation for,
 - at hotelbygningen var opført og færdiggjort i overensstemmelse med aftalen, og at den opfyldte alle relevante myndighedskrav,
 - at G7 havde opnået endelig og ubetinget adkomst til hotelbygningen, og
 - at lejeaftalen mellem G7 og ejeren af grunden var blevet behørigt tinglyst.
 Datoen for opfyldelse af betingelserne i pkt. 8.5 benævnes T-dagen. I aftalen var der nærmere regler om fastsættelse af T-dagen, herunder ved en række varslinger fra sælgerne. Parterne er enige om, at T-dagen endte med at blive den 23. august 2006.
 Der foreligger ikke oplysninger om, at kontrakten kunne overdrages af nogen af parterne.
 Voldgiftssagen
 Det fremgår af voldgiftsrettens kendelse af 20. december 2007, at H1 Holding den 1. december 2006 fremsatte krav overfor G5 og den 21. december 2006 indledte voldgiftssag, jf. kendelsens pkt. 90 henholdsvis 15.
 Voldgiftsretten konkluderede følgende med hensyn til sælgernes misligholdelse af købsaftalen (pkt.169 i den uautoriserede oversættelse):
 Som følge heraf finder voldgiftsretten, at G5 har misligholdt købsaftalen på grund af følgende årsager til


text:
manglende opfyldelse: G5 har ikke tinglyst G7s ejendomsret til "hotelbygningen", G5 har ikke leveret en juridisk vurdering uden forbehold fra den advokat, der blev udnævnt i fællesskab, og grundlejekontrakten opfyldte ikke købsaftalens krav. Derudover misligholdte G5 købsaftalen ved at trække sig ud af aftalen, og så således hævede G5 aftalen på uberettiget vis.
 Sagens spørgsmål er, om den erstatning, som H1 Holding A/S blev tilkendt ved voldgiftskendelsen af 20. december 2007, er skattefri efter statsskattelovens § 5 eller skattepligtig efter andre bestemmelser, herunder i første række som aktieavance efter den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 31, stk. 2, jf. § 6, stk. 1, og § 8, stk. 1.
 Ved aftale af 24. september 2004 købte H1 Holding af G5 Oy og G6 Oy hele aktiekapitalen i G7, idet det var aftalt, at aktierne først skulle leveres og købesummen betales, når sælgerne havde opført en hotelbygning på lejet grund og dokumenteret G7s erhvervelse af hotelbygning og lejemål. Parterne var ikke berettigede til at overdrage kontrakten til andre. Aftalen blev senere ændret ved tillæg af 21. februar 2005 og 2, februar 2006. Datoen for udveksling af ydelserne (T-dagen) skulle fastsættes af sælgerne efter varsling inden for nærmere fastlagte rammer. T-dagen blev endeligt fastsat til den 23. august 2006. Købers forpligtelse til at betale købesummen var betinget af sælgernes opfyldelse af en række forpligtelser, herunder navnlig dokumentation på T-dagen af, at G7 havde erhvervet registreret adkomst til hotellet og lejemål om grunden, men købsaftalen som sådan var ikke betinget. Højesteret finder, at der således forelå en endelig og uoverdragelig kontrakt om køb af aktier med senere levering.
 Som fastslået ved voldgiftsrettens kendelse misligholdt sælgerne aftalen ved ikke at opfylde deres forpligtelser efter denne på T-dagen og ved den 24. august 2006 at meddele, at de heller ikke agtede at opfylde deres forpligtelser.
 H1 Holding fremsatte den 1. december 2006 krav om erstatning og anlagde den 21. december 2006 voldgiftssag med påstand herom.
 Voldgiftsretten fastslog ved kendelse af 20. december 2007, at sælgerne havde misligholdt deres forpligtelser som nævnt, og at H1 Holding havde krav på erstatning af den positive opfyldelsesinteresse. Voldgiftsretten fastsatte erstatningen til det aftalte maksimum på 13,2 mio. USD, allerede fordi værdien af hotellet androg 27 mio. USD pr. 1. marts 2007 og således oversteg den aftalte købesum på 13,2 mio. USD for aktierne med mere end det aftalte maksimum for erstatningen.
 På baggrund af det anførte tiltræder Højesteret, at erstatningsbeløbet på 13,2 mio. USD skattemæssigt må sidestilles med en gevinst ved afståelse, jf. aktieavancebeskatningslovens § 31, stk. 2, jf. § 1, stk. 1. Højesteret lægger herved vægt på, at erstatningen er fastsat som positiv opfyldelsesinteresse, H1 Holding blev dermed økonomisk stillet, som om aftalen var opfyldt efter sit indhold med erhvervelse af aktierne på T-dagen og med efterfølgende påtvungen afståelse af aktierne. Det forhold, at H1 Holding som følge af den misligholdelse, som erstatningen kompenserer, ikke var blevet ejer af aktierne, kan ikke føre til andet resultat.
 Såfremt sælgerne ikke havde misligholdt deres forpligtelser, ville H1 Holding have overtaget aktierne på T-dagen


text:
den 23. august 2006. Ved den 1. december 2006 at kræve erstatning for tabet og fastholde kravet ved at anlægge og gennemføre voldgiftssagen har H1 Holding afstået fra at få aktierne overdraget. Herefter tiltræder Højesteret, at erstatningen er omfattet af den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 8, stk. 1, om skattepligt af avance på aktier, der afstås på et tidspunkt, der ligger mindre end 3 år efter erhvervelsen.
 Den tilkendte erstatning er således skattepligtig aktieavance for H1 Holding efter den dagældende aktieavancebeskatningslovs § 31, stk. 2, jf. § 6, stk. 1, og § 8, stk. 1, og Højesteret stadfæster herefter dommen.
 Der er ved fastsættelsen af sagsomkostninger dels lagt vægt på, at sagen har en værdi på 68.640.000 kr., og dels at sagens omfang har været relativt beskedent.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 Holding A/S betale 500.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Arbejdsmarkedets Erhvervssikring - Erstatning for tab af erhvervsevne
 Redegørelser til Folketinget
 HISTORISK vejledning
 2. Generelt om erstatning for tab af erhvervsevne
 2.1. Fastsættelse af årsløn
 2.2. Hvornår kan der træffes en afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne
 2.1.1 Midlertidig afgørelse
 2.2.2. Pligt til at begrænse tabet
 2.3. Endelig afgørelse om erstatning
 2.4. Hvornår udbetales erstatningen løbende - hvornår kapitaliseret
 2.5. Ophør af løbende ydelser på grund af alder
 2.6. Tilkendelsestidspunkt
 2.7. Vurderingsgrundlag
 2.7.1. Fremtidige erhvervsmuligheder
 2.8. Årsagssammenhæng og fradrag i erstatningen
 2.9. Erstatning og dødsfald
 2.10. Fordeling af erstatningen for tab af erhvervsevne ved flere skader
 2.10.1. Alle skader giver i sig selv ret til erstatning
 2.10.2. De enkelte skader berettiger ikke hver især til erstatning
 2.10.2.1. Vægtning
 2.10.2.2. Hvilket forsikringsselskab
 2.11. Kapitalisering, når der udbetales erstatning i mere end en sag
 2.12. Genoptagelse ved nye faktiske oplysninger
 2.12.1 Oplysningspligt ved ændringer
 2.13. Genoptagelse efter almindelige forvaltningsretlige principper
 2.14. Forældelse
 2.15. Fradrag når borgeren modtager tjenestemandspension
 2.16. Fradrag i erstatning ved borgerens medvirken til skadens indtræden
 2.17. Forskud
 3. Borgeren arbejder
 3.1.1. Sammenligningsgrundlaget
 3.1.2. Indtægtsnedgangen
 3.2. Borgerens aktuelle løn er lig med eller større end lønnen før arbejdsskaden
 3.2.1. Erstatningen
 3.3. Borgerens løn er nedsat med mindst 15 procent
 3.3.1. Lønnedgangen er ikke en følge af arbejdsskaden
 3.3.1.1. Konjunkturerne som årsag til lønnedgang
 3.4. Erstatning selvom indtægtsnedgangen er under 15 procent
 3.5. Overgang til selvstændig virksomhed
 3.5.1. Aktuel indtægt
 3.5.2. Indtægtsopgørelsen
 3.5.3. Beregningsgrundlag
 3.5.4. Erstatningen
 3.6. Fleksjob
 4. Generelt om tilfælde, hvor borgeren ikke er vendt tilbage til arbejdsmarkedet
 4.1. Midlertidigt ude af arbejdsmarkedet
 4.2 Varigt ude af arbejdsmarkedet
 5. Borgeren er under revalidering, omskoling eller uddannelse
 5.1. Generelt om forrevalidering og revalidering
 5.2. Midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne
 5.2.1. Revision ved midlertidig afgørelse
 5.3. Den endelige afgørelse
 5.4. Oplysninger til brug for vurderingen
 5.5. Vurderingsgrundlag
 5.6. Tilkendelsestidspunkt
 5.7. Arbejdsskaden er ikke alene årsag til uddannelsen
 5.8. Uddannelsesforløbet afbrydes af orlov
 5.9. Oversigt over forsørgelsesgrundlag under revalidering, omskoling m.v.
 6. Borgeren er ikke i arbejde, men arbejdssøgende
 6.1. Arbejdsløshedsdagpenge
 6.1.1. Hvornår ydes der erstatning for tab af erhvervsevne
 6.1.2. Nyuddannede
 6.1.3. Begrænset rådighed
 6.1.4. Vurderingsgrundlag
 6.1.5. Hvordan fastsættes erstatningen
 6.2. Borgeren modtager kontanthjælp
 6.2.1. Afgørelsen
 6.2.2. Oplysninger
 6.2.3. Erstatningens størrelse
 6.2.4. Særlige situationer
 7. Borgeren er ikke i arbejde og aktuelt ikke arbejdssøgende
 7.1. Sygedagpenge
 7.2. Hovedregel
 7.3. Undtagelser
 7.3.1. Kun et spørgsmål om tid, før der rejses pensionssag
 7.3.2. Borgeren dør indenfor nærmeste fremtid
 7.3.3. Sikkert erhvervsevnetab, hvor borgeren modtager sygedagpenge
 7.3.4. Kommunen har truffet beslutning om forrevalidering
 7.3.5. Borgeren modtager sygedagpenge af anden årsag end arbejdsskaden
 7.4. Ledighedsydelse før fleksjob
 8. Borgeren har varigt forladt arbejdsmarkedet
 8.1. Efterløn
 8.1.1. Underretningspligt
 8.2. Førtidspension
 8.2.1. Vurderingen
 8.2.2. Tilkendelsestidspunkt
 8.2.3. Pensionen er tilkendt udelukkende på grund af følgerne af arbejdsskaden
 8.2.3.1 Sociale forhold
 8.2.4. Pension af flere årsager
 8.2.5. Skaden sker i borgerens delbeskæftigelse efter overgang til førtidspension
 8.2.6. Skånejob ved førtidspension
 8.3. Borgeren får folkepension
 8.4. Borgeren får deltidspension
 8.5. "Slået ud"-erstatning
 8.6. Fleksydelse
 9. Bibeskæftigelse eller tidsbegrænset beskæftigelse
 9.1 Skaden sker under en bibeskæftigelse
 9.2


text:
Skaden sker i en tidsbegrænset beskæftigelse
 Denne vejledning er skrevet af Arbejdsskadestyrelsen på baggrund af praksis i Arbejdsskadestyrelsen og Ankestyrelsen om fastsættelse af erstatning for tab af erhvervsevne i arbejdsskadesager.
 Vejledningen henvender sig først og fremmest til Arbejdsskadestyrelsens medarbejdere, men er søgt udformet således, at også fagforeninger, forsikringsselskaber og andre kan anvende den.
 Når det er en vejledning, betyder det også, at forholdene i den enkelte sag kan føre til en anden afgørelse end beskrevet i vejledningen.
 Når der i vejledningen er henvisninger til bestemmelser i andre love, refereres lovens titel. En del af de bestemmelser, der henvises til, er optrykt i Bilag 1: Uddrag af love.
 I kapitel 2 beskrives erhvervsevnetab generelt. I kapitel 3-9 gennemgås den konkrete praksis med udgangspunkt i borgerens aktuelle sociale situation på det tidspunkt, hvor spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne skal afgøres. Hvis borgeren eksempelvis modtager førtidspension på afgørelsestidspunktet, er praksis herom beskrevet i afsnit 8.2.
 Om der er tale om en ulykke, kortvarig skadelig påvirkning, pludselig løfteskade eller erhvervssygdom, har ikke betydning for erstatningsudmålingen. Det afgørende er, at skaden er anerkendt som omfattet af arbejdsskadelovgivningen.
 Erstatning for tab af erhvervsevne er en kompensation for den nedsættelse i evnen til at skaffe sig indtægt ved arbejde, som arbejdsskaden har medført (§ 32, stk. 1).
 Hvis tabet af erhvervsevne er mindre end 15 procent, ydes der ikke erstatning (§ 32, stk. 1, 2. led). Grænsen er indført for at sikre administrationens adgang til at afvise dyberegående behandling af udokumenterbare bagatelkrav.
 I hvert enkelt tilfælde må Arbejdsskadestyrelsen vurdere borgerens erhvervsmæssige muligheder, hvis skaden ikke var sket, og sammenholde dette med en vurdering af erhvervsmulighederne efter skadens indtræden. Det indebærer et skøn over borgerens fremtidige erhvervs- og indtægtsmuligheder, hvis skaden ikke var sket.
 Vurderingen tager altså ikke udgangspunkt i det umiddelbare indtægtstab, som arbejdsskaden har forvoldt. I erstatningsudmålingen skal der også tages hensyn til mulighederne for på længere sigt at skaffe sig erhvervsarbejde. Først når borgeren eventuelt igennem en længere periode har forsøgt at tilpasse sig de problemer, som skaden har medført, kan en mere sikker bedømmelse af erhvervsevnetabet foretages.
 Arbejdsskadestyrelsen har indrettet sin sagsbehandling således, at borgeren ikke skal vente urimeligt længe på sin erstatning. Styrelsen kan træffe en midlertidig afgørelse og genoptage en sag for at sikre, at den endelige erstatningsudmåling kommer til at svare til borgerens faktiske tab af erhvervsevne.
 Den helbredsmæssige tilstand har ikke selvstændig betydning i forhold til fastsættelse af erhvervsevnetabet, som den har ved fastsættelsen af godtgørelse for varigt mén. Noget andet er, at den helbredsmæssige tilstand ofte vil påvirke erhvervsevnen. Kan borgeren, uanset store, helbredsmæssige varige følger af arbejdsskaden, genoptage sit sædvanlige arbejde eller andet arbejde til samme løn, får han ikke erstatning for tab af erhvervsevne.
 Ved beregning af erstatning for tab af erhvervsevne skal der
 fastsættes en procent (erhvervsevnetab angivet i procent, § 32, stk. 1 og 2) og en årsløn (§ 41)
 tages stilling til eventuelle forudbestående sygdoms betydning for erstatningen, og sygdommene skal vægtes indbyrdes (§§ 13 og 26), se afsnit 2.6.
 tages stilling


text:
til, om erstatningen skal udbetales som en løbende ydelse (eventuelt som en midlertidig afgørelse efter § 31, stk. 4) eller som et kapitalbeløb (§ 43). Hvis erstatningen er løbende, skal der fastsættes et tidspunkt for ydelsens start - et tilkendelsestidspunkt (§ 32, stk. 6).
 Da der er tale om skønsmæssige vurderinger, der tager udgangspunkt i de økonomiske og erhvervsmæssige forhold, vil Arbejdsskadestyrelsen fastsætte erstatning med procenterne 15, 20, 25, 30, 35, 40, 45 og så videre.
 Det bemærkes, at der ikke kan ydes erstatning for tabt arbejdsfortjeneste (§ 25 modsætningsvis).
 Hvordan årslønnen beregnes, beskrives nærmere i Arbejdsskadestyrelsens vejledning om fastsættelse af årsløn.
 Vi henviser endvidere til Arbejdsskadestyrelsens bekendtgørelse om regulering af satser (jf. § 42, stk. 1, 2 og 3). En række satser, der har betydning for årslønnen, reguleres årligt i januar måned i en bekendtgørelse. Det drejer sig blandt andet om den maksimale årsløn.
 Satser pr. 1. januar 2003
 Arbejdsskadestyrelsen træffer afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, når der efter sygebehandling, optræning eller revalidering er grundlag for at skønne over borgerens fremtidige helbredstilstand og erhvervsmuligheder. Samtidig skal afgørelsen så vidt muligt træffes inden 1 år og senest inden 2 år efter arbejdsskadens anmeldelse (§ 31, stk. 1).
 Der kan i princippet ikke træffes afgørelse, før borgeren så vidt muligt har forsøgt at begrænse sit tab af erhvervsevne gennem behandling af arbejdsskaden og gennem revalidering, omskoling eller lignende. Når den erhvervsmæssige situation er afklaret, kan der træffes en afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne.
 2.2.1. Midlertidig afgørelse
 Da særligt revalidering kan tage nogle år, har loven givet mulighed for at træffe midlertidige afgørelser, selvom den erhvervsmæssige situation ikke er afklaret (§ 31, stk. 4).
 Der kan træffes en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, når der foreligger særlige omstændigheder. Midlertidige afgørelser beskrives nærmere i afsnit 5.2.1.
 I kapitel 5 (revalidering, omskoling eller uddannelse), kapitel 6 (arbejdsløshedsdagpenge og kontanthjælp) og kapitel 7 (sygedagpenge og ledighedsydelse) omtales situationer, hvor der efter praksis træffes en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne.
 Som beskrevet under afsnit 2.2. har borgeren en pligt til at begrænse sit tab af erhvervsevne efter arbejdsskaden ved at lade sig behandle og deltage i revalidering, omskoling med videre.
 Hvis borgeren ikke ønsker at medvirke til at begrænse sit tab, kan det få betydning ved fastsættelsen af erstatningen for tab af erhvervsevne.
 Eksempel 1: En 46-årig mand var faldet 4-5 meter ned ved et brobyggeri. Han havde fået indstillet sin arbejdsprøvning på grund af manglende motivation sammen med helbredsmæssige forhold og havde fået tilkendt mellemste førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevne med omkring 2/3. Østre Landsret fandt ikke grundlag for at tilsidesætte Arbejdsskadestyrelsens skøn efter erstatningsansvarsloven, hvorefter erstatningen for tab af erhvervsevne skønsmæssigt blev fastsat til 35 procent (Forsikrings- og Erstatningsretlig domssamling 1998, side 836).
 Hvis der er truffet en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne (§ 31, stk. 4), skal der træffes en endelig afgørelse om tab af erhvervsevne, når den erhvervsmæssige situation er endeligt afklaret. Det kan eksempelvis være, når


text:
revalideringen er gennemført.
 Arbejdsskadestyrelsen tager selv spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne op til fornyet vurdering (revision).
 Erstatning for tab af erhvervsevne på mindre end 50 procent bliver normalt udbetalt som et kapitalbeløb (§ 43, stk. 1, 1. pkt.).
 Hvis der er tilkendt en erstatning på 50 procent eller mere, bliver erstatningen udbetalt som en løbende månedlig ydelse.
 Borgeren kan bede om kapitalisering af en løbende ydelse. Dette giver ret til at få de 50 procent af erstatningen udbetalt som et engangsbeløb, mens resten vil blive udbetalt som en løbende månedlig ydelse (§ 43, stk. 1, 2. pkt.). Det er kun borgeren eller dennes repræsentant, der kan anmode om at få den løbende ydelse kapitaliseret.
 Hvis der eksempelvis tilkendes 65 procent i erhvervsevnetab som en løbende ydelse, vil 50 procent efter borgerens anmodning kunne kapitaliseres, mens de resterende 15 procent fortsat vil blive udbetalt som en løbende ydelse.
 Hvis der er tale om flere arbejdsskader, kan der samlet kapitaliseres mere end 50 procent. Reglen om en grænse på 50 procent gælder således isoleret for hver enkelt sag. Kun i særlige tilfælde kan det konkret være hensigtsmæssigt at lægge procenterne for tab af erhvervsevne sammen og derved anvende grænsen på de 50 procent. Det kan eksempelvis være tilfælde, hvor der er ens årsløn, samme arbejdsgiver, samme skadedato eller i øvrigt tæt sammenknyttede skader. Se også afsnit 2.11.
 Hvis der er truffet en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne (§ 31, stk. 4) som beskrevet under afsnit 2.2., kan en tilkendt løbende erstatning ikke kapitaliseres. Erstatningen er tilkendt på et tidspunkt, hvor borgerens erhvervsmæssige situation ikke er afklaret (§ 43, stk. 1, 3. pkt.), og Arbejdsskadestyrelsen fastsætter en revision med henblik på endelig fastsættelse af erhvervsevnetabet.
 Den 1. juli 1999 blev lov om social pension ændret, således at folkepensionsalderen blev nedsat fra 67 til 65 år (§ 12 i lov om social pension).
 I forhold til arbejdsskadesikringsloven sondres der herefter i forhold til, om borgeren er fyldt 60 år den 1. juli 1999, eller om borgeren først fylder 60 år efter den 1. juli 1999.
 Hvis borgeren er fyldt 60 år senest den 1. juli 1999, ophører en løbende erstatning med udgangen af den måned, hvor borgeren fylder 67 år. Den løbende erstatning afløses på dette tidspunkt af et engangsbeløb på 2 gange den årlige erstatning (§ 32, stk. 5). Er borgeren på tidspunktet for afgørelsen fyldt 67 år, udbetales erstatningen som 2 gange den årlige erstatning.
 Hvis borgeren først fylder 60 år efter den 1. juli 1999, ophører den løbende erstatning med udgangen af den måned, hvor borgeren fylder 65 år. Den løbende erstatning afløses på dette tidspunkt af et engangsbeløb på 4 gange den årlige erstatning (§ 32, stk. 5). Er borgeren på tidspunktet for afgørelsen fyldt 65 år, udbetales erstatningen som 4 gange den årlige erstatning.
 Den løbende erstatning tilkendes fra tidspunktet for afgørelsen (§ 32, stk. 6, 1. led).
 Når særlige omstændigheder taler for det, kan erstatningen udbetales fra et andet tidspunkt, der kan ligge


text:
både før og efter afgørelsestidspunktet (§ 32, stk. 6, 2. led).
 Eksempel 2: En kvinde havde i august 1998 fået en arbejdsskade og havde derefter fra 1. juni 1999 til marts 2000 været ansat i hjemmeplejen i et vikariat. Hun blev herefter fastansat i stillingen. Erhvervsevnetabet på 20 procent blev tilkendt fra den 1. juni 1999, hvor hun var kommet i arbejde til en lavere løn end den hidtidige løn. Erstatningen skulle således tilkendes fra et tidspunkt før Arbejdsskadestyrelsens afgørelse den 25. maj 2000 (SM U-30-01 - sag 1).
 Der kan tidligst udbetales erstatning fra anmeldelsen, hvilket normalt er fra datoen for modtagelsen af anmeldelsen til enten forsikringsselskabet eller Arbejdsskadestyrelsen.
 Eksempel 3: En tømrer fik i oktober 1993 en arbejdsskade. Sagen blev anmeldt den 18. december 1996 efter udløbet af anmeldelsesfristen på et år. Tømreren blev 1. august 1995 optaget på uddannelsen som byggetekniker. Den løbende erstatning for tab af erhvervsevne blev tilkendt med virkning fra tidspunktet for modtagelsen af anmeldelsen den 18. december 1996. Der kunne ikke tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne, før sagen blev anmeldt (SM U-30-01 - sag 2).
 Hvis sagen genoptages (§ 34, stk. 1, 1. pkt. - se afsnit 2.12.), kan erstatningen som udgangspunkt tidligst udbetales eller forhøjes fra anmodningen om genoptagelse. Ved genoptagelse efter forvaltningsretlige principper (se afsnit 2.13.) vil der normalt blive tilkendt erstatning fra et tidligere tidspunkt end afgørelsen, og før tidspunktet for anmodningen om genoptagelse, hvis der har været væsentlige mangler ved sagsbehandlingen.
 Arbejdsskadestyrelsen kan have besluttet, at en afgørelse skal revideres på et nærmere angivet tidspunkt. Ved denne genoptagelse kan der udbetales erstatning fra det tidspunkt, hvor ændringer i indtægten begrunder ændringer i erstatningen for tab af erhvervsevne. Det gælder også, når det tidspunkt ligger forud for revisionsdatoen. Årsagen er, at Arbejdsskadestyrelsen har fastsat revisionsdatoen skønsmæssigt. Tidspunktet bør derfor ikke i sig selv udelukke, at erstatning kan gives fra et tidligere tidspunkt.
 Hvis revisionen eller genoptagelsen munder ud i en nedsættelse af erstatningen for tab af erhvervsevne, sker ændringen fra den førstkommende måned efter Arbejdsskadestyrelsens nye afgørelse.
 Se også afsnit 5.6. om tilkendelsestidspunkt ved midlertidige afgørelser.
 Ved bedømmelse af erhvervsevnetabet skal der tages hensyn til borgerens muligheder for at skaffe sig indtægt ved arbejde, som med rimelighed kan forlanges af ham efter hans (§ 32, stk. 2)
 muligheder for erhvervsmæssig omskoling og optræning
 Den helbredsmæssige tilstand efter arbejdsskaden har således ikke afgørende betydning for vurderingen af tabet af erhvervsevne. De helbredsmæssige følger kompenseres gennem godtgørelse for varigt mén (§ 33). Den helbredsmæssige tilstand kan dog godt påvirke den erhvervsmæssige situation ved at nedsætte borgerens muligheder for at skaffe sig indtægt ved arbejde.
 En knæskade kan således give borgeren et skånebehov i forhold til knæbelastende arbejde. Er der ikke mulighed for at revalidere borgeren til et ikke knæbelastende arbejde, vil det tale for erstatning for tab af erhvervsevne. Hvis borgerens erhverv ikke er knæbelastende, vil der normalt blive givet afslag på erstatning for tab af erhvervsevne.
 Det er ikke udelukket, at der fastsættes en relativt høj erstatning for tab af


text:
erhvervsevne, selvom godtgørelsen for varigt mén er beskeden. Der kan på den anden side konkret fastsættes en mindre erstatning for tab af erhvervsevne, selvom det varige mén er stort.
 Eksempel 4: En 53-årig flyttemand får 10 procent i godtgørelse for varigt mén for en rygskade. Det er ikke muligt at revalidere flyttemanden til andet arbejde, blandt andet som følge af hans alder og beskedne skolekundskaber. Kommunen tilkender forhøjet almindelig førtidspension, svarende til en nedsættelse af erhvervsevnen med mindst halvdelen. Der er ikke andre helbredsmæssige årsager til pensionen end arbejdsskaden. Vi tilkender skønsmæssigt en erstatning på 50 procent. Der tages hensyn til borgerens alder og de betydelige skånebehov i forhold til fysisk og rygbelastende arbejde.
 Eksempel 5: En 21-årig, ufaglært bagerekspedient får allergi over for mel, der viser sig som håndeksem. Hun ophører med at arbejde og modtager arbejdsløshedsdagpenge. Der tilkendes 10 procent i godtgørelse for varigt mén, da ekspedienten har jævnlige udbrud af eksem og moderate kroniske forandringer. Der gives afslag på erstatning for tab af erhvervsevne. Der tages herved hensyn til ekspedientens unge alder og til, at skånebehovet alene opstår i forhold til arbejde med mel. Arbejdsskadens følger forhindrer ikke ekspedienten i at varetage andre jobs som ekspedient, hvor hun ikke kommer i berøring med mel.
 Der er normalt ikke mulighed for at fastsætte en højere erstatning for tab af erhvervsevne på grundlag af mistede fremtidige muligheder for avancement eller andre hypotetiske fremtidige erhvervsmuligheder, som borgeren måtte miste som følge af arbejdsskaden.
 Eksempel 6: En læge fik eksem og måtte opgive at uddanne sig til speciallæge i kirurgi. Der blev givet afslag på erstatning for tab af erhvervsevne. Der blev lagt vægt på, at han endnu ikke havde opnået den obligatoriske kirurgiske slutstilling for speciallæger, og at han manglede 52 måneders ansættelse på forskellige kirurgiske afdelinger for at opnå anerkendelse som speciallæge. Endvidere blev der lagt vægt på, at yngre læger i alle specialer fik samme løn, hvorfor indtjeningsevnen ikke var påvirket (SM U-10-88).
 Hvis der imidlertid er en klar dokumentation for, at borgeren snarligt ville få en højere løn, men forhindres i dette på grund af arbejdsskaden, vil vi i visse tilfælde tage udgangspunkt i denne højere årsløn som udtryk for, hvad borgeren ville kunne tjene, hvis arbejdsskaden ikke var indtruffet.
 I en del tilfælde er borgerens erhvervsmæssige situation betinget af både arbejdsskadens følger og andre forhold på det tidspunkt, hvor erhvervsevnetabet skal vurderes.
 Loven er indrettet på den måde, at der på den ene side kun kan ydes erstatning for følgerne af en arbejdsskade. Erstatning kan således ikke ydes for forringelse af erhvervsevnen, der har andre grunde (§ 26).
 På den anden side indeholder loven også en formodningsregel, hvorefter hele forringelsen af erhvervsevnen skyldes arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler imod (§ 13). Denne formodningsregel får især betydning i de situationer, hvor det er tvivlsomt, om arbejdsskaden er den eneste årsag til et påvist tab af erhvervsevne.
 Domstolene har i en række retssager tillagt denne formodningsregel afgørende betydning ved at stille store krav til dokumentationen for, at der


text:
er andre årsager end arbejdsskaden til et påvist tab af erhvervsevne. Domstolenes fortolkning af formodningsreglen (§ 13) nærmer sig de principper, der gælder inden for erstatningsretten. Domstolene lader risikoen for manglende dokumentation for andre årsager til erhvervsevnetabet (bevisbyrden) hvile på Arbejdsskadestyrelsen.
 Fradrag i erstatningen kan derfor kun ske, hvis den forudbestående eller konkurrerende sygdom allerede har medført en begrænsning i indtjeningsevnen eller under alle omstændigheder ville medføre en begrænsning af indtjeningsevnen i fremtiden.
 I SM U-2-99 og i SM U-3-99 har Ankestyrelsen taget udgangspunkt i
 om der var dokumentation for nedsat erhvervsevne forud for arbejdsskaden og
 om der ud fra en lægesagkyndig bedømmelse forelå nærliggende risiko for, at den forudbestående sygdom, uafhængigt af arbejdsskaden, ville nedsætte erhvervsevnen væsentligt, eller for, at der uafhængigt af arbejdsskaden ville være opstået en væsentlig helbredsforringelse (prognosesynspunkt) med tab af erhvervsevne til følge.
 I selve afgørelsen vil Arbejdsskadestyrelsen først vurdere det samlede tab af erhvervsevne. Derefter vurderer styrelsen, om der er andre årsager til erhvervsevnetabet (§ 26 og § 13), hvorefter der fastsættes en brøk, der angiver, hvilken del af det samlede erhvervsevnetab der skyldes arbejdsskaden. Det samlede erhvervsevnetab fratrukket den brøkdel, der ikke skyldes arbejdsskaden, giver herefter den erstatning for tab af erhvervsevne, der skyldes arbejdet.
 Eksempel 7: Borgeren har fået tilkendt mellemste førtidspension. Arbejdsskadestyrelsen vurderer skønsmæssigt det samlede tab af erhvervsevne til 80 procent. Arbejdsskadestyrelsen vurderer, at halvdelen af det samlede erhvervsevnetab med overvejende sandsynlighed skyldes andre forhold end arbejdsskaden (§ 13). Erhvervsevnetabet fastsættes herefter til 40 procent.
 Eksempel 8: Borgeren fik efter en rygskade tilkendt mellemste førtidspension, svarende til, at erhvervsevnen er nedsat med omkring 2/3. Det samlede tab af erhvervsevne blev vurderet til 65 procent. Arbejdsskadestyrelsen vurderede, at 1/4 skyldtes andre forhold end arbejdsskaden. Der blev således trukket 15 procent fra, da overvejende sandsynlighed (§ 13) talte for, at svær slidgigt i hoften, der ikke var en følge af arbejdsskaden, ville have medført en operation med indsættelse af en ny kunstig hofte - uanset arbejdsskadens indtræden (prognosesynspunktet). Følgerne af denne operation var medvirkende årsag til overgangen til pension. Der blev tilkendt 50 procent i erstatning for tab af erhvervsevne.
 Forudbestående sygdomme vedrører den legemsdel, som er beskadiget ved arbejdsskaden. En form for forudbestående sygdom er dispositioner for sygdomme i den legemsdel, som er ramt af arbejdsskaden, og som udløses ved arbejdsskaden, eksempelvis hvirvelskred i ryggen.
 Konkurrerende sygdomme er andre sygdomme, som ikke kun vedrører den arbejdsskadede legemsdel. Som eksempler kan nævnes følger efter børnelammelse, sklerose og epilepsi.
 Der er ikke den store forskel på forudbestående og konkurrerende sygdomme set i forhold til vurderingen af erhvervsevnetab.
 Artiklen "Domme om erstatning for arbejdsskader", Nyt fra Ankestyrelsen nr. 3/1999.
 Nyt om Arbejdsskader nr. 2, februar 1999: "Vurdering af varigt mén og erhvervsevnetab, når der er forudbestående sygdomme."
 Erstatning for tab af erhvervsevne er en personlig erstatning. Retten til erstatning bortfalder derfor, når modtageren dør, inden der træffes afgørelse om tab af erhvervsevne (SM U-16-88).
 De efterladte kan eventuelt få erstatning efter lovens regler om erstatning for tab af forsørger. Der henvises til Arbejdsskadestyrelsens vejledning


text:
om erstatning ved dødsfald.
 Er der tilkendt en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, og har borgeren bedt om kapitalisering, udbetales erstatningen til boet, hvis borgeren dør, inden han har fået erstatningen udbetalt. Hvis borgeren ikke inden dødsfaldet har bedt om kapitalisering, kan det kapitaliserede beløb ikke udbetales til boet.
 Hvis borgeren har været udsat for flere arbejdsskader, der hver for sig berettiger til erstatning, skal tab af erhvervsevne hver gang vurderes med udgangspunkt i, hvordan borgerens situation er efter den seneste skade.
 Eksempel 9: Borgeren har på grund af en arbejdsskade skiftet job. Han gik omkring 15 procent ned i løn og fik erstatning for tab af erhvervsevne på 15 procent. I sit nye job kommer han ud for en alvorlig ulykke. Arbejdsskade nummer 2 medfører, at han fremover kun kan arbejde på halv tid og til den halve løn. Vi fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 50 procent. Der skal ikke ved udmålingen af erhvervsevnetabsprocenten ved anden skade tages hensyn til, at han har fået erstatning for tab af erhvervsevne for første skade. Men erstatningens størrelse udmåles på grundlag af en lavere årsløn end ved den første skade.
 Er årslønnen ikke gået ned efter den første skade, selvom borgeren har fået en erhvervsevnetabserstatning svarende til 15 procent, skal vi ved udmålingen af erhvervsevnetabsprocenten for anden skade tage hensyn til, at borgeren allerede har fået en erhvervsevnetabserstatning svarende til 15 procent.
 Erstatningen for tab af erhvervsevne skal udbetales af det forsikringsselskab, hvor borgerens arbejdsgiver havde tegnet forsikring på skadestidspunktet. Det kan derfor være forskellige forsikringsselskaber, der skal udbetale den fastsatte erstatning for tab af erhvervsevne, når der er to eller flere arbejdsskader.
 Borgeren kan have flere arbejdsskader, hvor de enkelte skader hver især ikke giver ret til erstatning for tab af erhvervsevne, fordi de ikke i sig selv har påvirket erhvervsevnen. Der er altså tale om små skader. De mange små skader kan til sammen medføre, at borgeren ophører med at arbejde og måske tilkendes førtidspension på grund af arbejdsskaderne og eventuelt andre forhold.
 Da den pågældende må ophøre med at arbejde, er der ikke tvivl om, at han skal have erstatning for tab af erhvervsevne.
 Hvis der er flere arbejdsgivere inde i billedet og dermed måske flere forsikringsselskaber, som kan komme til at betale erstatningen, tager Arbejdsskadestyrelsen stilling til, om erstatningen skal fordeles på et eller flere selskaber.
 Hvis flere selskaber skal udbetale erstatning, vurderer Arbejdsskadestyrelsen, hvilken af flere arbejdsskader der rent faktisk påvirker erhvervsevnen. Ved hver enkelt arbejdsskade skal arten og omfanget af erhvervsevnetabet vurderes.
 Det kan føre til, at et enkelt selskab muligvis tillægges den største, eventuelt den fulde, pligt til at udbetale den fastsatte erstatning, selvom arten og omfanget af erhvervsevnetabet efter den arbejdsskade, der kan henføres til dette selskab, isoleret set kun berettiger til en mindre erstatning.
 Udgangspunktet er, at det forsikringsselskab, der har pligten til at udbetale erstatning for den sidste skade, skal udbetale den fastsatte erstatning for tab af erhvervsevne, hvis
 borgerens indtægtsniveau ikke blev påvirket af den tidligere skade, og


text:
den tidligere skade ikke førte til langvarige sygeperioder
 Erstatning for tab af erhvervsevne må betales af flere forsikringsselskaber, hvis flere af skaderne i sig selv har påvirket erhvervsevnen.
 Eksempel 10: Borgeren har følgende anerkendte arbejdsskader, der er pådraget hos 4 forskellige arbejdsgivere:
 Knæsygdom: Varigt mén er fastsat til 12 procent. Borgeren skifter arbejde og går 10 procent ned i løn.
 Der ydes ikke erstatning for tab af erhvervsevne, da tabet er mindre end 15 procent.
 Hudsygdom: Varigt mén er fastsat til 5 procent. Der sker ingen erhvervsmæssige ændringer, og der ydes ikke erstatning for tab af erhvervsevne, da tabet er mindre end 15 procent.
 Tab af lillefinger: Varigt mén er fastsat til 8 procent. Der sker ingen erhvervsmæssige ændringer, og der ydes ikke erstatning for tab af erhvervsevne, da tabet er mindre end 15 procent.
 Kronisk bronkitis: Varigt mén er fastsat til 10 procent. Borgeren ophører med at arbejde.
 Borgeren får tilkendt forhøjet almindelig førtidspension. Der er ikke andre forhold end de 4 skader som årsag til pensionen.
 Vi fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 50 procent. Det er alene første skade (knæsygdom) og fjerde skade (kronisk bronkitis), der i væsentlig grad har påvirket borgerens erhvervsevne. Det betyder, at erstatningen for tab af erhvervsevne skal fordeles mellem de 2 forsikringsselskaber, hvor borgerens arbejdsgivere havde tegnet arbejdsskadeforsikring på skadestidspunkterne. Knæsygdom og bronkitis er konkret vurderet som ligeværdige årsager til tilkendelsen af førtidspension, og erstatningen for tab af erhvervsevne fordeles derfor ligeligt mellem selskaberne med halvdelen til hver.
 Når borgeren får tilkendt erstatning for tab af erhvervsevne i mere end en sag, eksempelvis fordi han har været ude for 2 ulykkestilfælde med flere års mellemrum, fastsætter vi normalt omfanget af erhvervsevnetabet i hver sag med hver sin årsløn.
 Det indebærer, at reglen om maksimal kapitalisering svarende til 50 procent gælder i hver sag, hvor borgeren har fået tilkendt erhvervsevnetabserstatning.
 Hvis arbejdsskaderne er knyttet til hinanden og der er samme årsløn, eventuelt samme arbejdsgiver, kan der være grundlag for at lægge erhvervsevnetabsprocenterne sammen, således at der kun udbetales kapitalerstatning i den ene sag, hvis de samlet vurderes til et erhvervsevnetab på 50 procent eller derover.
 På samme måde skal der, når borgeren anmoder om kapitalisering (§ 43, stk. 1), foretages en vurdering af, om arbejdsskaderne ligger med flere års mellemrum og forskellig årsløn og derfor bør vurderes hver for sig, eller om der er en sådan sammenhæng, at anmodningen om kapitalisering kun bør imødekommes i en af sagerne, således at borgeren kun får kapitaliseret svarende til 50 procent af det samlede erhvervsevnetab.
 Inden for 5-årsfristen
 Efter anmodning fra borgeren eller på Arbejdsskadestyrelsens foranledning kan spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne genoptages inden for en frist af 5 år fra første afgørelse, hvis der er sket væsentlige ændringer i de forhold, der blev lagt til grund for fastsættelsen (§ 34, stk. 1, 1. pkt.).
 Ved bedømmelsen af, om der er grundlag for at genoptage en sag, foretages en prøvelse af, om der er dokumenteret eller sandsynliggjort væsentlige ændringer i de forhold, der


text:
blev lagt til grund ved den første fastsættelse af erstatning. Denne prøvelse indebærer en sammenligning af det aktuelle og det tidligere oplysningsgrundlag med henblik på at fastslå, om der foreligger sådanne ændrede forhold, at der er grundlag for at foretage en fornyet indholdsmæssig vurdering af sagen.
 Der genoptages kun, hvis det er overvejende sandsynligt, at genoptagelsen vil føre til en højere erstatning. I denne vurdering indgår også, om der er årsagsforbindelse mellem tabet af erhvervsevne og arbejdsskaden.
 Om genoptagelse efter forvaltningsretlige principper, når der er spørgsmål om mangler ved afgørelsen, henvises til afsnit 2.13.
 Eksempel 11: Ved første afgørelse får en sygeplejerske, der har følger efter en skade på venstre skulder, afslag på erstatning for tab af erhvervsevne, da hun har genoptaget arbejde, og da skadens begrænsede følger ikke kan antages at medføre et tab af erhvervsevne. Nogle år efter afgørelsen får hun fibromyalgi, hvilket hun får tilkendt forhøjet almindelig førtidspension for. Som følge af pensionen anmoder hun om genoptagelse af arbejdsskadesagen. Hun vil få afslag på genoptagelse, da det ikke kan anses for overvejende sandsynligt, at en genoptagelse vil føre til en højere erstatning. Der lægges vægt på, at hun har fået tilkendt førtidspension på grund af fibromyalgi, der ikke kan tilskrives arbejdsskaden.
 Fristen for genoptagelse kan forlænges inden udløbet af 5-års-fristen (§ 34, stk. 1, 2. pkt.).
 Arbejdsskadestyrelsen vil efter en konkret vurdering udsætte fristen for genoptagelse, eksempelvis i sager, hvor en omskoling eller revalidering først ventes afsluttet efter udløbet af fristen. Hvis det skønnes sandsynligt, at arbejdsskadens følger vil blive forværret efter 5-årsfristen, kan dette også give anledning til en forlængelse af fristen. Det gælder i visse tilfælde øjenskader og lungesygdomme. Der er ikke mulighed for at forlænge fristen, når først fristen er udløbet.
 Genoptagelse efter udløb af 5-årsfristen
 Selvom fristen - eventuelt efter en forlængelse - er udløbet, er der fortsat en mulighed for at få sagen genoptaget. Når ganske særlige omstændigheder taler herfor, kan der ses bort fra fristerne for genoptagelse (§ 34, stk. 1, 3. pkt.).
 Betingelsen for genoptagelse efter fristens udløb er, at der dokumenteres en væsentlig forværring af borgerens erhvervsevne, og at forværringen med overvejende sandsynlighed skyldes arbejdsskaden.
 Eksempel 12: En landmand havde i 1984 beskadiget venstre skulder i et fald. I 1986 fik han tilkendt 20 procent i godtgørelse for varigt mén, og i 1987 fik han tilkendt 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne, der i 1989 blev forhøjet til 20 procent. I 2000 anmodede landmanden om genoptagelse med henvisning til, at han efterfølgende havde fået tilkendt førtidspension. 5-årsfristen for genoptagelse var derfor overskredet.
 Han fik afslag på genoptagelse af spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne, da der ved tilkendelsen af de 20 procent i erhvervsevnetab var foretaget et samlet skøn over, i hvilket omfang skulderskaden måtte forventes fremtidig at nedsætte erhvervsevnen. De efterfølgende erhvervsmæssige ændringer kunne således ikke anses for ganske særlige omstændigheder, som gav grundlag for genoptagelse. Der blev desuden lagt vægt på, at hans ikke-arbejdsbetingede sygdomme i form af rygsmerter havde reduceret hans erhvervsevne både


text:
før og efter arbejdsskadens indtræden.
 2.12.1. Oplysningspligt ved ændringer
 Borgeren har pligt til at underrette forsikringsselskabet, Arbejdsmarkedets Erhvervssygdomssikring eller Arbejdsskadestyrelsen om enhver forandring i sine forhold, som må formodes at medføre en nedsættelse eller bortfald af ydelsen (§ 34, stk. 2, 1. led).
 Forsikringsselskabet, Arbejdsmarkedets Erhvervssygdomssikring eller Arbejdsskadestyrelsen skal på den anden side være opmærksom på, om der indtræder sådanne forandringer i borgerens forhold (§ 34, stk. 2, 2. led).
 I en del sager anmoder borgeren om genoptagelse med henvisning til, at der er væsentlige mangler ved sagsbehandlingen.
 Arbejdsskadestyrelsen vurderer først, om der er nye faktiske oplysninger, der kan give grundlag for at genoptage efter lovens regler (§ 34 og afsnit 2.12.). Hvis der ikke samtidig henvises til nye og væsentlige faktiske oplysninger, kan sagen imidlertid ikke genoptages efter arbejdsskadelovgivningen.
 Arbejdsskadestyrelsen vurderer herefter, om der er grundlag for at genoptage spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne efter almindelige forvaltningsretlige principper.
 Denne vurdering er konkret og vedrører spørgsmålet, om der er væsentlige mangler ved sagsbehandlingen, således at en ny vurdering må forventes at føre til et væsentligt ændret resultat.
 Som udgangspunkt fastsættes tidspunktet for tilkendelse af løbende erstatninger for tab af erhvervsevne til tidspunktet, hvor Arbejdsskadestyrelsen har modtaget anmodningen om genoptagelse. Hvis der er begået fejl fra Arbejdsskadestyrelsens side, vil genoprettelsen af den oprindelige, utilstrækkelige afgørelse ofte betyde, at der tilkendes en løbende erstatning for tab af erhvervsevne fra et tidligere tidspunkt end anmodningen om genoptagelse, eksempelvis fra tidspunktet for tilkendelse af en førtidspension.
 Eksempel 13: Efter en hjernerystelse udviklede borgeren migræne og psykiske symptomer. Efterfølgende fik hun tilkendt forhøjet almindelig førtidspension, svarende til en erhvervsevne nedsat på grund af helbredsmæssige forhold med mindst halvdelen, fra den 1. september 1996. Ved første afgørelse fik borgeren tilkendt 25 procent i erstatning for tab af erhvervsevne. Der blev henvist til, at pensionen tillige var tilkendt på grund af sygdomme i ryg, nakke og skulder. Sagen blev genoptaget ud fra almindelige forvaltningsretlige principper, fordi sygdomme i ryg, nakke og skuldre ikke kunne anses for at være indgået i pensionsvurderingen. Der blev tilkendt 25 procent yderligere fra den 1. september 1996, hvilket svarede til 50 procent i alt. Det samlede tab af erhvervsevne var således afklaret på tidspunktet for tilkendelse af pension. Der havde ikke været tilstrækkeligt grundlag for at nedsætte erstatningen på grund af en række sygdomme, som ikke var indgået i pensionsvurderingen, da de ikke var varigt invaliderende (§ 13).
 Når der er truffet en afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, løber der en frist på 20 år. Hvis denne frist overskrides, er eventuelle krav forældet, og der vil ikke være mulighed for at genoptage sagen (Danske Lov 5-14-4).
 Forældelsesfristen kan afbrydes, eksempelvis ved en anmodning om genoptagelse, eller ved at der træffes en ny afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne. Efter hver afbrydelse løber der en ny 20-årig frist.
 Vi henviser til Arbejdsskadestyrelsens vejledning om fradrag i erstatning for tab af erhvervsevne når skadelidte er tjenestemand eller lignende.
 Hvis borgeren forsætligt eller ved retsstridig handling eller undladelse har fremkaldt


text:
eller væsentligt bidraget til arbejdsskadens indtræden, kan erstatning for tab af erhvervsevne nedsættes eller helt bortfalde. Vi skal i givet fald udtrykkeligt gøre borgeren opmærksom herpå (§ 29).
 Det er yderst sjældent, at Arbejdsskadestyrelsen trækker fra i erstatningen på grund af borgerens medvirken til skadens opståen. Skader, der sker ved, at borgeren ikke har overholdt sikkerhedshensyn eller er beruset, kan ikke i sig selv medføre nedsættelse.
 Arbejdsskadestyrelsen kan træffe afgørelse om, at der skal udbetales forskud på erstatning for tab af erhvervsevne, indtil der er truffet endelig afgørelse i sagen (§ 31, stk. 3).
 Efter styrelsens praksis udbetales der således forskud efter borgerens anmodning, hvis der er et sikkert tab af erhvervsevne på 15 procent eller derover.
 Når borgeren er vendt tilbage til arbejdsmarkedet, kan vi ofte bruge oplysningerne om den aktuelle indtægt til at vurdere erhvervsevnen.
 Det gælder, både når borgeren har genoptaget sit gamle arbejde, og når han har fået nyt arbejde, og det gælder, uanset om han arbejder som lønmodtager eller som selvstændig.
 Hvis indtægten nu er mindre, er der formodning for, at det er på grund af arbejdsskaden, medmindre andre forhold taler imod.
 Vi skal vurdere, om nedgangen er udtryk for et tab af erhvervsevne. Hvis indtægtsnedgangen kun er midlertidig, vil det normalt ikke give grundlag for erstatning. Ved jobskifte, eventuelt efter revalidering, vil vi lægge vægt på det forventede indkomstniveau i det nye erhverv, hvor borgeren står til rådighed.
 Sammenligningsgrundlaget er arbejdsindtægten før skaden sammenholdt med arbejdsindtægten efter skaden.
 Ved fastsættelse af erstatningen tager vi således udgangspunkt i de ændringer, vi kan konstatere i arbejdsindtægten.
 Indtægtsnedgangen er forskellen mellem den løn, borgeren ville have tjent, hvis skaden ikke var sket, og den faktiske indtjening på afgørelsestidspunktet.
 Arbejdsskadestyrelsen medregner indbetaling til ATP og borgerens og arbejdsgiverens indbetaling til en eventuel pensionsordning. For 1994 medregner vi særskilt arbejdsmarkedsbidraget, da dette ikke fremgik af skatteoplysningerne i 1994.
 Hvis vi ikke har oplysninger om, hvad borgeren ville have tjent, beregnes indtægtsnedgangen på følgende måde:
 Oplysninger om den årlige arbejdsindtægt før skaden kan vi få på flere måder. Som regel får vi dem fra skattemyndighederne. Vi opregulerer den årlige arbejdsindtægt før skaden til afgørelsestidspunktet og sammenligner med den aktuelle indtægt, når vi skal finde erhvervsevnetabsprocenten.
 I visse tilfælde kan vi finde lønnedgangen ved at bede arbejdsgiveren, arbejdsgiverforeningen eller fagforeningen om at oplyse, hvad pågældende ville kunne tjene ved det samme arbejde på afgørelsestidspunktet.
 Er borgeren under 21 år eller under uddannelse, skal der tages hensyn til den erhvervsindtægt, borgeren ville kunne opnå efter det 21. år eller efter uddannelsens afslutning, hvis arbejdsskaden ikke havde fundet sted (§ 41, stk. 4).
 Er borgeren 16 år eller derunder, fastsættes årslønnen til den regulerede minimumsårsløn, medmindre borgerens erhvervsevne allerede før arbejdsskadens indtræden var nedsat i væsentlig grad (§ 41, stk. 4).
 Eksempel 14: En mand tjente i året forud for skadedatoen i oktober 1993 160.000 kr. Lovens maksimale årsløn i efteråret 1993 er 288.000 kr. Sagen afgøres i efteråret 1994, hvor lovens maksimale årsløn er steget til 293.000 kr.
 Lønnen, der kunne være


text:
tjent =
 Den løn, som borgeren kunne have tjent på afgørelsestidspunktet, bliver herefter 162.780 kr.
 Borgeren arbejder igen, og hans løn er nu lig med eller større end lønnen før arbejdsskaden. Der kan være flere årsager, typisk at:
 han har genoptaget arbejdet uden lønnedgang,
 han har fået andet arbejde, eller
 han har efter arbejdsskaden gennemgået et revalideringsforløb, en omskoling eller et andet uddannelsesforløb, der giver mulighed for nyt arbejde til samme løn som, eller højere løn end, tidligere
 Hvis borgeren efter arbejdsskaden tjener det samme eller mere end før arbejdsskaden, ydes der ikke erstatning. Det gælder, selvom hans avancementsmuligheder er forringet, eller han er overgået fra faglært til ufaglært arbejde. Se i øvrigt afsnit 2.7.1. om forringelse af fremtidige erhvervsmuligheder.
 Eksempel 15: Hvis vi beregner den fiktive indtjening på afgørelsestidspunktet til 162.780 kr. (se beregningen i afsnit 3.1.2. og eksempel 14), og borgeren på afgørelsestidspunktet tjener 16.000 kr. pr. måned, det vil sige en årsindtægt på 192.000 kr., ville der ikke blive ydet erstatning, fordi der ikke er en indtægtsnedgang på 15 procent. Det gælder uden hensyn til arbejdsskadens øvrige følger.
 Borgeren er vendt tilbage til sit oprindelige arbejde eller er begyndt på et nyt arbejde, og hans løn er nedsat i forhold til lønnen før arbejdsskaden. Der kan være flere årsager, for eksempel:
 Borgeren har fået nyt arbejde til lavere løn
 Borgeren er gået ned i tid som følge af arbejdsskaden
 Borgeren er gået fra faglært til ufaglært arbejde med lønnedgang
 Borgeren er gået fra akkordarbejde til timelønnet arbejde med lønnedgang
 Den indtægt, der kunne være tjent efter beregningen i afsnit 3.1.2., skal sammenholdes med borgerens aktuelle indtjening.
 Eksempel 16: Hvis vi beregner den fiktive indtjening på afgørelsestidspunktet til 162.780 kr., og borgeren på afgørelsestidspunktet tjener 11.000 kr. pr. måned, det vil sige en årsindtægt på 132.000 kr., og der er tale om et varigt arbejde, vil lønnedgangen på 30.780 kr. svare til omkring 19 procent. Her fastsætter vi erstatningen for tab af erhvervsevne til 20 procent.
 Se afsnit 3.5. om de tilfælde, hvor borgeren overgår til selvstændig virksomhed efter en arbejdsskade.
 Selvom borgeren efter arbejdsskaden tjener mindre end før, er det ikke sikkert, at der er et tab, som skal erstattes. Lønnedgangen kan have andre årsager end arbejdsskaden. Hvis der delvis er andre årsager til lønnedgangen, bliver erstatningen fastsat til den procent af erhvervsevnetabet, vi henfører til arbejdsskadens følger.
 Eksempel 17: En 28-årig slagter fik amputeret yderstykket af venstre tommelfinger. Han kunne ikke længere arbejde som slagter på fuld tid og fik i stedet arbejde som køkkenmedhjælp i en restauration med en ugentlig arbejdstid på 15 timer. Han fik supplerende dagpenge for de resterende 22 timer. Vi vurderede, at han var i stand til at arbejde i 37 timer som køkkenmedhjælp. Erstatningen blev derfor fastsat til forskellen mellem hans tidligere indtægt som slagter og den indtægt, han ville kunne få, hvis han arbejdede som køkkenmedhjælp i restaurationen i 37 timer om ugen.
 Eksempel 18: En mand, der inden arbejdsskaden arbejdede på skiftehold, besluttede efter arbejdsskaden, uafhængigt af arbejdsskadens


text:
følger, at han udelukkende ville arbejde på daghold. Årsagen til lønnedgangen var primært, at pågældende ikke længere fik skifteholdstillæg med videre. Der blev ikke ydet erstatning for tab af erhvervsevne.
 Hvis konjunkturerne er årsag til indtægtsnedgangen, bliver den ikke erstattet.
 Eksempel 19: En slagter får efter endt omskoling til levnedsmiddeltekniker mulighed for et nyt job med lavere indtjening end inden arbejdsskaden. På grund af forholdene på arbejdsmarkedet kan slagteren ikke for tiden få arbejde som levnedsmiddeltekniker, men tager i stedet arbejde i produktionen i et mejeriselskab til en lavere løn, end han ville have fået som levnedsmiddeltekniker. Vi fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne som forskellen mellem den løn, han ville have haft som slagter, og den løn, han ville have tjent som nyuddannet levnedsmiddeltekniker. Vi kan ikke ved beregningen af erstatningen tage hensyn til, at det reelle indtægtstab er større, fordi forskellen er konjunkturbestemt.
 Borgeren er i arbejde igen. Som følge af arbejdsskaden er hans løn nedsat i forhold til lønnen før arbejdsskaden. Når lønnedgangen ikke er 15 procent eller derover, vil der normalt blive givet afslag på erstatning for tab af erhvervsevne (§ 32, stk. 1).
 I visse tilfælde, hvor lønnedgangen er tæt på 15 procent, tilkender Arbejdsskadestyrelsen undtagelsesvis erstatning for tab af erhvervsevne på 15 procent. Der er tale om en skønsmæssig vurdering af tabet af erhvervsevne, hvor indtægtsnedgangen indgår som et væsentligt hensyn i skønnet. Andre hensyn kan dog i den konkrete sag tale for at tilkende 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne, selvom indtægtsnedgangen ligger lige under de 15 procent.
 Det fremgår af lovens forarbejder fra 1978, at grænsen på 15 procent ikke var udtryk for et ønske om at udelukke i øvrigt berettigede borgere fra erstatning, men alene at sikre administrationen adgang til at afvise dyberegående behandling af udokumenterbare bagatelkrav.
 Andre hensyn, der kan tale for at tilkende erstatning, vil være, at borgeren helt åbenbart er overgået til lavere lønnet arbejde som følge af arbejdsskaden, eller at borgeren har betydelige skånebehov som følge af arbejdsskaden og derfor har mange sygedage.
 Det taler blandt andet imod at tilkende erstatning i disse tilfælde, hvis indtægtstabet synes at være midlertidigt, hvis der er beskedne skånebehov som følge af arbejdsskaden, eller hvis skånebehovet alene angår visse påvirkninger - eksempelvis allergi over for mel.
 Eksempel 20: En ufaglært fabriksarbejder tjener 11.800 kr. månedligt, svarende til en årsindtægt på 141.600 kr. Lønnedgangen er på 21.180 kr., svarende til omkring 13 procent. Borgeren er gået ned i tid som følge af arbejdsskadens følger og får derfor mindre i løn. Der er ikke noget, der tyder på, at nedgangen i tid og løn er midlertidig. Borgeren har fået 12 procent i godtgørelse for varigt mén som følge af middelsvære, daglige smerter med let bevægeindskrænkning i lænderyggen. Borgeren har således et betydeligt skånebehov i forhold til rygbelastende og fysisk arbejde. Det vil være vanskeligt at få andet arbejde til et højere timetal eller højere løn. Arbejdsskadestyrelsen vil tilkende 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne.
 Eksempel 21: En faglært maskinarbejder


text:
fik klemt fingre og håndled på højre hånd og måtte derfor opgive sit arbejde, og han blev på samme virksomhed omplaceret til lettere kontorarbejde med lavere løn. Lønnedgangen svarede til 12 procent. Som følge af betydelige skader og bevægeindskrænkning i hånd og fingre fik han tilkendt 35 procent i godtgørelse for varigt mén. Med et så betydeligt skånebehov i forhold til arbejde, hvor borgeren skal bruge hænderne, synes lønnedgangen ikke at være midlertidig. Borgeren vil få vanskeligt ved at få andet arbejde til højere løn. Vi vil tilkende 15 procent i erstatning for tab af erhvervsevne.
 Borgeren vender ikke tilbage til sit hidtidige arbejde, men vælger i stedet at drive selvstændig virksomhed.
 Vi kan som regel ikke fastsætte den aktuelle løn på samme måde som for lønmodtagere. I stedet fastsættes indtægten for nyetablerede selvstændige skønsmæssigt ud fra en vurdering af, hvad de må forventes at kunne tjene, eventuelt ud fra et budget, der er udarbejdet af en revisor.
 Hvis den selvstændige virksomhed har eksisteret i nogen tid, inden der træffes afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, kan vi anvende selvangivelser/årsopgørelser/årsregnskaber. Vi skal være opmærksomme på, at en indtægtsnedgang i disse tilfælde ikke nødvendigvis modsvares af et erhvervsevnetab af samme størrelse. Den mindre indtægt kan også skyldes konjunkturerne.
 Det er ofte vanskeligt at opgøre indtægten for selvstændige erhvervsdrivende. Det gælder både opgørelsen af årsløn og aktuel indtjening.
 Som beregningsgrundlag for en selvstændig erhvervsdrivende anvendes årsopgørelsens oplysninger om:
 Overskud af selvstændig virksomhed
 Egne sygedagpenge og andre indtægter, som i væsentlig grad skyldes den pågældendes egen arbejdsindsats i virksomheden
 Henlæggelser til investeringsfond
 Hvis den erhvervsmæssige situation for den selvstændige erhvervsdrivende er uafklaret, træffes der i visse tilfælde en midlertidig afgørelse (se afsnit 2.2.1.). Når situationen har stabiliseret sig, og vi kan skønne over den varige erhvervsevne, træffer Arbejdsskadestyrelsen en endelig afgørelse.
 Erstatning for tab af erhvervsevne fastsættes herefter som en sammenligning mellem årslønnen, opreguleret til afgørelsestidspunktet, sammenholdt med indtjeningen som selvstændig.
 Eksempel 22: En maskinarbejder har forladt sit hidtidige arbejde på grund af en svær eksemsygdom i form af en såkaldt oliefnat. Hans hidtidige løn har været 220.000 kr. om året. Efter arbejdsskaden etablerer han sig som selvstændig med en grillbar. Da sagen afgøres, er virksomheden netop startet, og indtjeningen er derfor ikke kendt med sikkerhed. Ifølge et budget, der er opstillet af en revisor, kan han forvente at få overført 180.000 kr. som løn. Der vil ikke være overskud de første år. Indtægtsnedgangen er med andre ord omkring 18 procent. I denne situation træffes en midlertidig afgørelse, og der fastsættes en erstatning svarende til 20 procent, der udbetales som en løbende ydelse.
 Vi tager sagen op til fornyet overvejelse efter 2 år, når situationen er mere afklaret. En eventuel indtægtsnedgang på grund af dårlige konjunkturer erstattes ikke.
 Kommunen sørger for, at personer, der ikke modtager social pension, og som ikke kan opnå eller fastholde beskæftigelse på normale vilkår på arbejdsmarkedet, har mulighed for at blive ansat i fleksjob. Mulighederne for revalidering til beskæftigelse på normale vilkår skal være udtømte, før der


text:
kan tilbydes et fleksjob (lov om aktiv socialpolitik § 71).
 Kommunen giver arbejdsgiveren tilskud til lønnen på 1/3, 1/2 eller 2/3 af lønnen, afhængig af graden af den nedsatte arbejdsevne.
 Løn og øvrige arbejdsvilkår, herunder arbejdstiden, fastsættes som udgangspunkt efter de kollektive overenskomster på ansættelsesområdet.
 Når det skal vurderes, om der er et erhvervsevnetab, sammenholdes årslønnen før arbejdsskaden med den aktuelle samlede lønindtægt i fleksjobbet. Lønindtægten i fleksjobbet, hvortil arbejdsgiveren får løntilskud, sidestilles med andre ord med arbejdsindtægt, hvor hele lønnen afholdes af arbejdsgiveren. Se SM U-8-00.
 Der skal være tale om en lønnedgang på 15 procent, for at der kan udbetales erhvervsevnetabserstatning.
 Da borgerens erhvervsmæssige situation normalt vil være afklaret ved ansættelse i et fleksjob, vil erstatningen som hovedregel blive udbetalt som et engangsbeløb (efter lovens § 32, stk. 1 og 2 samt § 43, stk. 1). Undtagelsesvist kan der træffes en midlertidig afgørelse (efter lovens § 31, stk. 4 og § 43, stk. 1, 3. pkt. - se afsnit 2.2.1.)
 Eksempel 23: Borgeren blev 1. november 1998 ansat i et fleksjob som butiksmedhjælper. Den ugentlige arbejdstid var 121⁄2 timer, men der blev bevilget økonomisk støtte til 37 timer om ugen. Butiksmedhjælperens årsløn før arbejdsskaden blev skønsmæssigt fastsat og opreguleret til 275.000 kr. I fleksjobbet var lønnen omkring 158.000 kr. pr. år. Der var derfor en indtægtsnedgang på cirka 40 procent, og der blev tilkendt en erstatning for tab af erhvervsevne på 40 procent (SM U-8-00).
 I tilfælde, hvor borgeren modtager ledighedsydelse før fleksjobbet, henviser vi til afsnit 7.4.
 Når borgeren ikke er vendt tilbage til arbejdsmarkedet, men midlertidigt eller varigt er ude af arbejdsmarkedet, er der ingen aktuel arbejdsindtægt, der kan anvendes ved vurderingen af erhvervsevnen.
 Det giver ikke mening at sammenligne en tidligere indtægt før arbejdsskaden med et forsørgelsesgrundlag i form af sociale ydelser, da dette ikke er udtryk for borgerens evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde.
 Erhvervsevnen må derfor skønsmæssigt vurderes på grundlag af oplysninger om borgerens erhvervsmæssige, sociale og helbredsmæssige situation.
 Vi indhenter i alle tilfælde oplysninger om borgerens sociale situation. Det gør vi for så realistisk som muligt at belyse borgerens fremtidige muligheder for at skaffe sig indtægt ved arbejde.
 Situationen kan være, at borgeren midlertidigt er ude af arbejdsmarkedet.
 Det gælder for eksempel, hvis han
 er begyndt på en revalidering, omskoling eller uddannelse - se kapitel 5.
 får arbejdsløshedsdagpenge - se afsnit 6.1.
 får kontanthjælp efter lov om aktiv socialpolitik - se afsnit 6.2.
 får sygedagpenge - se afsnit 7.1.
 får ledighedsydelse før fleksjob - se afsnit 7.4.
 At borgeren midlertidigt forlader arbejdsmarkedet giver dog normalt ikke grundlag for at tilkende erstatning for tab af erhvervsevne.
 Under sådanne perioder er borgerens erhvervsmæssige situation normalt uafklaret, og vi kan derfor som udgangspunkt ikke træffe en afgørelse om varigt tab af erhvervsevne. Vi kan dog under særlige omstændigheder træffe en midlertidig afgørelse, hvor vi tilkender en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, der ikke kan kapitaliseres (§ 31, stk. 4).
 4.2. Varigt ude af arbejdsmarkedet
 Borgeren kan også varigt have forladt arbejdsmarkedet helt


text:
eller delvist.
 Det gælder for eksempel, hvis borgeren modtager
 efterløn - se afsnit 8.1.
 førtidspension - se afsnit 8.2.
 folkepension - se afsnit 8.3.
 delpension - se afsnit 8.4.
 Selvom borgeren eksempelvis har fået tilkendt førtidspension, er gået på efterløn eller folkepension, helt eller delvist på grund af nedsat erhvervsevne, har borgeren ofte mulighed for at udnytte sin resterhvervsevne i et vist omfang.
 Hvis arbejdsskaden har medført revalidering, omskoling, uddannelse eller lignende, tager Arbejdsskadestyrelsen stilling til, om der er grundlag for at træffe en midlertidig afgørelse på baggrund af en vurdering af det aktuelle erhvervsevnetab (§ 31, stk. 4).
 Hvis der træffes en midlertidig afgørelse med tilkendelse af løbende erstatning, vil Arbejdsskadestyrelsen efter revalideringen tage sagen op igen og træffe en endelig afgørelse om erstatning.
 Praksis på området har været præciseret nogle gange som følge af domstolenes prøvelse i forbindelse med en række retssager.
 Ved vurderingen af, om der skal træffes en midlertidig afgørelse og tilkendes en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, tager vi udgangspunkt i en vurdering af borgerens aktuelle tab af erhvervsevne. Der lægges ikke vægt på borgerens fremtidige indtjeningsmuligheder efter endt revalidering, eller på, om revalideringen kan ventes gennemført eller ej, herunder om borgerens erhvervsevne kan ventes at blive større efter revalideringen.
 Højesterets dom af 10. januar 2002 (UfR 2002.730 H)
 Gældende praksis tager udgangspunkt i en fortolkning af Højesterets dom af 10. januar 2002 (refereret af Ankestyrelsen i SM U-1-02). Efter en konkret vurdering forhøjede Højesteret en tilkendt midlertidig erstatning for tab af erhvervsevne til en lærer fra 15 procent til 30 procent, ud fra lærerens aktuelle nedsættelse af arbejdstid på 1/3 under efteruddannelse. Læreren tjente afrundet 70 procent af den løn, hun ville have tjent ved arbejde på fuld tid.
 Højesteret lagde vægt på, at læreren måtte antages i omskolingsperioden fuldt ud at have udnyttet sin erhvervsevne som den aktuelt var.
 Højesteret lagde til grund, at det midlertidige erhvervsevnetab skulle fastsættes ud fra, hvad det aktuelt var - uden hensyn til, at erhvervsevnen eventuelt ville blive genoprettet helt eller delvist gennem omskolingen. Tidsperspektivet for en midlertidig afgørelse om erhvervsevnetab begrænses til den periode, hvor usikkerheden gør sig gældende.
 Højesteret lagde til grund, at lærerens helbredstilstand som følge af arbejdsskaden var afklaret, og at det også var klart, at hun havde lidt et delvist erhvervsevnetab, medmindre det gennem omskoling lykkedes at genoprette hendes erhvervsevne fuldt ud.
 I SM U-1-02 har Ankestyrelsen anført, at dommen får betydning for vurderingsgrundlaget i sager om fastsættelse af midlertidig erstatning for tab af erhvervsevne.
 Højesterets dom af 9. oktober 2002
 Ved en dom af 9. oktober 2002 har Højesteret taget stilling til en sag, hvor tilskadekomne modtog sociale ydelser under revalideringen.
 Sagen omhandlede en sygeplejerske, der ved en anerkendt ulykke havde fået smerter i ryggen og måtte ophøre med at arbejde som sygeplejerske. Hun havde fået tilkendt 20 procent i varigt mén. Hun begyndte derefter på en revalidering til sygeplejelærer. Arbejdsskadestyrelsen havde tilkendt hende en løbende erstatning på 25 procent under revalideringen.
 Sygeplejersken stævnede Arbejdsskadestyrelsen og krævede erstatningen fastsat til


text:
50 procent svarende til forskellen mellem hendes årsløn før ulykken og den årlige bruttorevalideringsydelse.
 Højesteret udtalte ved dom af 9. oktober 2002, at det var ubestridt, at hun som følge af arbejdsskaden ikke kunne fortsætte med sit arbejde som sygeplejerske, ved hvilket hun ville have haft en årlig indtægt på knap 300.000 kr., og at hun kun kunne påtage sig ufaglært, ikke-rygbelastende arbejde. Allerede på denne baggrund fandt Højesteret, at hendes erhvervsevnetab under revalideringen måtte fastsættes til 50 procent. Dette resultatet blev støttet af, at Arbejdsskadestyrelsen ved sin afgørelse havde fastsat erhvervsevnetabet til 25 procent, idet styrelsen - med urette - havde lagt vægt på hendes forventede erhvervsevne efter revalidering.
 Højesteret fastsatte herefter sygeplejerskens erhvervsevnetab under revalideringen til 50 procent.
 Ved Højesterets dom blev det præciseret, at erstatning for tab af erhvervsevne i den periode, hvor tilskadekomne er under revalidering og modtager bruttorevalideringsydelse, skal fastsættes ud fra et skøn over, hvad erhvervsevnetabet aktuelt er - ikke som forskellen mellem årslønnen før ulykken og den årlige bruttorevalideringsydelse.
 I sådanne sager skal der foretages et skøn over, hvad tilskadekomne ville kunne tjene efter arbejdsskaden uden gennemførelse af revalidering, og det skøn skal sættes i forhold til hvad tilskadekomne kunne have tjent, hvis vedkommende ikke var kommet til skade. Det har været Arbejdsskadestyrelsens praksis, siden Højesterets dom af 10. januar 2002.
 Dommen behandles i Arbejdsskadestyrelsens Praksis 2002-03.
 Revalidering består i erhvervsrettede aktiviteter og økonomisk hjælp, der kan bidrage til, at en person med begrænsninger i arbejdsevnen fastholdes eller kommer ind på arbejdsmarkedet, således at den pågældendes mulighed for at forsørge sig selv og sin familie forbedres. En person, der er berettiget til sådan hjælp, kaldes en revalidend (§ 46 i lov om aktiv socialpolitik).
 Aktiviteter, som revalidenden gennemfører, før det erhvervsmæssige sigte er afklaret, kaldes forrevalidering. Det er aktiviteter med et erhvervsmodnende eller afklarende sigte for revalidenden.
 En revalidering kan blandt andet bestå af en eller flere af følgende aktiviteter (§ 47 i lov om aktiv socialpolitik):
 Erhvervsmodnende eller afklarende aktiviteter
 Optræning hos private eller offentlige arbejdsgivere
 Hjælp til selvstændig virksomhed
 Kommunen udarbejder sammen med revalidenden en erhvervsplan, når det erhvervsmæssige sigte er afklaret (§ 50 i lov om aktiv socialpolitik). Planen skal angive mål, tidsrammer og indhold.
 Erhvervsplanen kan indeholde et eller flere af følgende elementer:
 Nødvendig forberedende undervisning
 Det er forskelligt, hvilket forsørgelsesgrundlag borgeren har under henholdsvis forrevalidering, arbejdsprøvning, omskoling og uddannelse med videre. Under afsnit 5.9. er der en oversigt over forskellige forsørgelsesgrundlag.
 Når borgeren er under revalidering, omskoling eller uddannelse, kan vi ikke vurdere de fremtidige følger af arbejdsskaden, da den erhvervsmæssige situation på længere sigt er uafklaret. Som hovedregel kan vi ikke træffe afgørelse om tab af erhvervsevne, før den erhvervsmæssige situation er afklaret, eventuelt efter omskoling eller revalidering (§ 31, stk. 1, 1. pkt.).
 Samtidig skal der træffes en afgørelse om tab af erhvervsevne inden 1 år og senest inden 2 år efter arbejdsskadens anmeldelse (§ 31, stk. 1, 2. pkt.).
 Imidlertid kan revalidering og omskoling ofte tage længere tid end 2 år. For at kunne overholde


text:
denne frist og for at sikre, at borgeren ikke skal vente unødigt længe på at få en erstatning, kan Arbejdsskadestyrelsen træffe en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, når der foreligger særlige omstændigheder, selvom den erhvervsmæssige situation er uafklaret (§ 31, stk. 4).
 Erstatningen udbetales ved en midlertidig afgørelse som en løbende ydelse, der ikke kan kapitaliseres (§ 43, stk. 1, 3. pkt.).
 Vi tager af egen drift den midlertidige afgørelse op til fornyet overvejelse (revision). Hvornår og hvor ofte afhænger af forholdene i den enkelte sag, men sædvanligvis sker det mindst en gang om året.
 Ved disse genoptagelser af sagen følges borgerens erhvervsmæssige situation, herunder om revalideringen, omskolingen eller uddannelsen fortsætter efter planen.
 Ved revision af en sag, hvor der tidligere er tilkendt en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, uden hensyn til Højesterets dom af 10. januar 2002, skal der ved en revision tages hensyn til det aktuelle erhvervsevnetab, som beskrevet under afsnit 5.5.
 For så vidt angår borgerens pligt til at oplyse om forhold, der er relevante for fastsættelsen af erstatningen for tab af erhvervsevne, henviser vi til afsnit 2.12.1.
 Når revalideringen er afsluttet, træffer vi en endelig afgørelse, da den erhvervsmæssige situation på dette tidspunkt normalt vil være afklaret.
 Hvis revalideringen ikke gennemføres, foreligger der en ny situation, der må vurderes på grundlag af omstændighederne på det tidspunkt.
 Når borgeren efter revalideringen får arbejde, anvendes oplysningerne om de fremtidige indtægtsforhold. Se nærmere i kapitel 3 om fastsættelsen af erstatning for tab af erhvervsevne på baggrund af en sammenligning mellem den opregulerede årsløn før arbejdsskaden og den nuværende årsløn.
 Får borgeren ikke arbejde igen, må situationen vurderes med udgangspunkt i de nye sociale forhold, se afsnit 6.1., om arbejdsløshedsdagpenge, eller kapitel 8, om de situationer, hvor borgeren varigt har forladt arbejdsmarkedet.
 Arbejdsskadestyrelsen vil normalt indhente følgende oplysninger til brug for vurderingen af, om der er et aktuelt tab af erhvervsevne, og om der er grundlag for at træffe en midlertidig afgørelse:
 Borgerens årsløn før skaden. Dette kan dokumenteres gennem oplysninger fra skatteforvaltningen, borgeren eller arbejdsgiveren.
 Akter fra kommunens sag om arbejdsprøvning, revalidering, erhvervsplan med videre.
 Efter omstændighederne indhenter vi en udtalelse fra borgerens arbejdsgiver, hvis borgeren stadig er tilknyttet en arbejdsgiver under revalidering/omskoling/uddannelse (som i højesteretssagen). Der kan spørges til borgerens arbejdsfunktioner før skaden og hvilke skånehensyn, arbejdsgiver har taget som følge af arbejdsskaden, herunder hvor meget borgeren eventuelt er gået ned i tid og/eller løn som følge af arbejdsskaden.
 Der vil ofte foreligge en speciallægeerklæring i sagen, som særligt har været anvendt til vurdering af det varige mén. Erklæringen vil dog ofte også belyse funktionsindskrænkninger og skånebehov som følge af arbejdsskaden.
 Ved en midlertidig afgørelse kan der tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne, når arbejdsskaden har medført et tab af borgerens aktuelle erhvervsevne.
 Kun hvis borgeren har en arbejdsindtægt (uden sociale ydelser) i forbindelse med eksempelvis en omskoling (som i den ovenfor refererede højesteretsdom), vil der blive tilkendt en løbende erstatning svarende til forskellen mellem den tidligere opregulerede indtægt i forhold til det aktuelle


text:
indtægtstab. I tilfælde, hvor borgeren modtager sociale ydelser under eksempelvis en revalidering, vil der blive foretaget en skønsmæssig vurdering af det aktuelle tab af erhvervsevne. Størrelsen af en social ydelse kan således normalt ikke antages at være udtryk for borgerens aktuelle erhvervsevne.
 Sådanne skønsmæssige afgørelser vil være udtryk for en meget individuel og skønsmæssig vurdering af, hvad borgeren aktuelt "er værd" i forhold til arbejdsmarkedet, uden hensyn til den revalidering/omskoling/uddannelse, som pågældende er ved at gennemføre.
 Ved den skønsmæssige vurdering tager vi blandt andet udgangspunkt i følgende hensyn:
 Borgerens tidligere erhverv og tidligere indtægt
 Borgerens alder, evner og uddannelse
 Skadens art og omfang, herunder hvilke muligheder borgeren har for at få et arbejde med skaden (men uden hensyn til revalideringen/omskolingen/uddannelsen)
 Hvis borgeren har et skånebehov, der kun vedrører enkelte erhverv, og han derfor må antages at stå til rådighed for andre jobs med løn svarende til den tidligere indtægt før skaden, taler det for afslag på erstatning.
 Hvis borgeren eksempelvis har betydelige skånebehov, der forhindrer fysisk og rygbelastende arbejde, taler dette for, at borgeren kun vil kunne varetage en mindre række ufaglærte stillinger, og da eventuelt kun på halv tid. I denne situation kan der gives en løbende erstatning for tab af erhvervsevne, der står i forhold til den tidligere indtægt.
 Eksempel 24: En 27-årig kvinde blev fra den 1. februar 2001 revalideret som receptionistelev. Denne uddannelse skulle hun afslutte 1. april 2003. Vi havde tidligere tilkendt hende 5 procent i godtgørelse for varigt mén for daglige lænderygsmerter og normal bevægelighed. Egen læge havde vurderet, at hun ville være fuldt arbejdsdygtig i et ikke rygbelastende erhverv. Hun ville skønsmæssigt kunne have haft en årsløn på omkring 223.000 kr. uden skaden.
 Vi vurderede, at borgeren med daglige lænderygsmerter havde et beskedent skånebehov i forhold til rygbelastende arbejde. Dette vil efter vores vurdering ikke forhindre borgeren i at varetage et arbejde med en indtægt på det niveau, som hun tjente før ulykken, det vil sige omkring 223.000 kr.
 Vi lagde desuden vægt på borgerens alder og vurderede, at borgeren med sin unge alder havde mulighed for at påtage sig et arbejde til en indkomst som før skaden, uanset skånebehovet.
 Vi gav hende derfor afslag, da hun ikke havde et aktuelt erhvervsevnetab på grund af arbejdsskaden.
 Eksempel 25: En 33-årig mand beskadigede knæet i juni 1999. Han forlod sit arbejde som svejser og blev revalideret som IT-supporter. Vi havde tidligere tilkendt 5procent i godtgørelse for varigt mén for smerter i knæet. Der var dog normal bevægelighed. Årslønnen blev vurderet til omkring 206.000 kr.
 Borgeren havde efter vores vurdering et skånebehov i forhold til knæbelastende arbejde. Arbejdsskaden måtte derfor antages at være årsag til revalideringen.
 Årslønnen før skaden var lav, og borgeren ville med et mindre skånebehov i forhold til knæbelastende arbejde kunne opnå en indtægt, der lå noget lavere end før skaden.
 På denne baggrund tilkendte vi ham skønsmæssigt 15 procent i løbende erstatning for tab af erhvervsevne.
 Eksempel 26: En 35-årig omsorgsmedhjælper for fysiske og psykiske handicappede havde en årsindkomst på omkring


text:
180.000 kr.
 Vi havde tidligere vurderet skaden til at udgøre 10 procent i varigt mén for daglige lændesmerter med udstråling, ømhed af hele rygmuskulaturen og nedsat bevægelighed. Efter vores vurdering have borgeren på denne baggrund et betydeligt skånebehov inden for rygbelastende erhverv.
 På grund af skaden måtte omsorgsmedhjælperen opgive sit arbejde og overgik til revalidering som socialrådgiver. Uddannelsen startede med HF i august 2001 og skulle slutte i juni 2006.
 Vi lagde vægt på, at borgeren havde et betydelig skånebehov inden for ethvert rygbelastende erhverv. Hvis han ikke blev revalideret, ville han kun i begrænset omfang kunne påtage sig et ufaglært arbejde på fuld tid. Vi vurderede herved borgerens muligheder for at skaffe sig en indtægt ved arbejde før skade med hans muligheder efter skaden.
 Vi tilkendte ham en skønsmæssigt løbende erstatning for tab af erhvervsevne på 20 procent.
 Eksempel 27: En 47-årig tømrer beskadigede skulderen i december 1999. Han forlod sit arbejde og skulle derefter revalideres til byggetekniker. Vi har tidligere tilkendt 8procent i godtgørelse for varigt mén for lettere gener i skulderen. Der var et forudbestående håndmén, men dette havde ikke været erhvervshindrende. Vi vurderede årslønnen til omkring 250.000 kr.
 Borgeren havde efter vores vurdering et skånebehov i forhold til skulderbelastende arbejde. Arbejdsskaden måtte derfor antages at være årsag til revalideringen.
 Årslønnen før skaden var moderat, og borgeren ville med et moderat skånebehov i forhold til skulderbelastende arbejde kunne opnå en indtægt, der lå betydeligt lavere end før skaden.
 Vi tilkendte ham skønsmæssigt en løbende erstatning for erhvervsevnetab på 25 procent.
 Eksempel 28: En grafisk trykker fik efter mange år i faget en irritativ hudsygdom, der begyndte i 1997. Hudsygdommen medførte, at han måtte opgive sit arbejde og derefter skulle revalideres med henblik på en uddannelse som mediegrafiker. Indtægten udgjorde året forud for skaden omkring 334.000 kr.
 Vi lagde vægt på, at han havde en hudsygdom, der medførte, at han måtte opgive sit arbejde som grafisk trykker og derefter var under revalidering. Vi lagde desuden vægt på, at han som følge af skaden havde et specifikt skånebehov inden for den branche, hvori han var udlært. Det specifikke skånebehov havde gjort en omskoling nødvendig.
 Vi lagde endvidere vægt på, at borgerens evne til at skaffe sig en indtægt var forringet i forhold til hans erhvervsevne før sygdommen. Det fremgik af sagens akter, at han forud for arbejdsskaden havde en gennemsnitlig indkomst på over 300.000 kr. årligt. Vi vurderede, at hvis borgeren skulle søge arbejde som ufaglært uden revalidering, ville han kunne oppebære en betydeligt lavere indkomst, end før han pådrog sig hudsygdomn.
 Vi tilkendte skønsmæssigt en løbende erstatning for tab af erhvervsevne på 35 procent.
 Eksempel 29: En 29-årig skibsmontør kom til skade under sit arbejde den 23. august 1998. Det varige mén var blevet vurderet til 12procent i form af smerter mellem skulderbladene og i lænden.
 Som skibsmontør havde han en årsløn på omkring 370.000 kr. Den 3. september 2001 overgik han til revalidering til ingeniør. Forud for revalideringen gennemførte han et 1-årigt forberedelseskursus. Kurset startede den 15.


text:
august 2000.
 På grund af arbejdsskaden måtte borgeren opgive sit arbejde som skibsmontør og overgik til revalidering til et ikke rygbelastende erhverv. Arbejdsskaden havde medført, at han havde fået et betydeligt skånebehov inden for ryg- og skulderbelastende arbejde.
 Vi vurderede skibsmontørens muligheder for at skaffe sig indtægt ved arbejde før ulykkestilfældet med hans muligheder efter skaden og vurderede på den baggrund, at borgerens aktuelle erhvervsevnetab under revalidering skønsmæssigt var 50 procent.
 Der blev lagt vægt på den høje årsløn før ulykken og det betydelige skånebehov på grund af arbejdsskadens følger.
 Som hovedregel udbetales den løbende ydelse fra tidspunktet for afgørelsen (§ 32, stk. 6, 1. led). Hvis der foreligger særlige omstændigheder, der taler for et andet tidspunkt, kan ydelsen tilkendes fra et tidligere tidspunkt (§ 32, stk. 6, 2. led) - dog ikke tidligere end tidspunktet for anmeldelsen. Se også afsnit 2.4. om tilkendelsestidspunkt.
 Ved revalidering, omskoling med videre tilkender vi normalt den løbende erstatning fra det tidspunkt, hvor borgeren er begyndt i revalideringen eller omskolingen. På dette tidspunkt vil der normalt foreligge en erhvervsplan, og borgeren vil modtage revalideringsydelse.
 Hvis der inden den egentlige revalidering er igangsat en forrevalidering, vil erstatningen normalt blive tilkendt fra begyndelsen heraf.
 Hvis der anmodes om genoptagelse af spørgsmålet om erstatning for tab af erhvervsevne, fordi borgeren er i gang med en revalidering, kan den løbende ydelse normalt tidligst løbe fra anmodningen om genoptagelse.
 Hvis revalideringen er afsluttet på det tidspunkt, hvor vi træffer afgørelse, fordi sagen først er anmeldt eller der først er anmodet om genoptagelse af sagen efter revalideringens ophør, kan vi ikke træffe en midlertidig afgørelse og tilkende en løbende erstatning med tilbagevirkende kraft. Der må på dette tidspunkt træffes en endelig afgørelse.
 Hvis sagen er anmeldt inden revalideringen er afsluttet, og Arbejdsskadestyrelsen havde de fornødne oplysninger til en positiv midlertidig afgørelse, inden revalideringen var afsluttet, kan vi give en midlertidig erstatning med virkning for revalideringsperioden, selvom den er afsluttet.
 Eksempel 30: Den 29. november 2001 begynder borgeren på en forrevalidering i form af supplerende folkeskoleuddannelse med timer i matematik, dansk og fysik. Det er planen, at borgeren fra den 3. juni 2002 skal læse til edb-assistent. Under forrevalideringen modtager borgeren sygedagpenge, og under revalideringen har borgeren fået bevilget bruttorevalideringsydelse. Sagen er anmeldt den 1. juni 2001. Vi tilkender borgeren en løbende erstatning for tab af erhvervsevne fra den 29. november 2001 med revision efter 1 år.
 Eksempel 31: Hvis anmeldelsen i eksempel 30 ovenfor var modtaget hos arbejdsgivers forsikringsselskab den 25. januar 2002, ville vi tilkende en løbende erstatning for tab af erhvervsevne fra den 25. januar 2002 med revision efter 1 år. Der kan ikke tilkendes løbende erstatning for et tidspunkt, der ligger før anmeldelsen.
 Når arbejdsskaden kun i beskedent omfang er årsag til, at en uddannelse påbegyndes, er der ikke grundlag for at tilkende erstatning for tab af erhvervsevne.
 Eksempel 32: En 22-årig mand arbejder en sommer to måneder som rengøringsassistent. Han pådrager sig en toksisk hudsygdom, og godtgørelsen for varigt mén fastsættes til 5 procent. Efter sommerferien


text:
begynder han at læse til lærer. Under hensyn til hans kortvarige tilknytning til arbejdsmarkedet og arbejdsskadens beskedne følger finder Arbejdsskadestyrelsen ikke, at der er grundlag for at give erhvervsevnetabserstatning under uddannelsen til lærer.
 Hvis arbejdsskaden har været medvirkende årsag til, at uddannelsen påbegyndes, kan der efter en konkret vurdering tilkendes erstatning for tab af erhvervsevne.
 Eksempel 33: En 40-årig slagteriarbejder med en opreguleret årsindtægt på 230.000 kr. beskadiger den ene hånd under sit arbejde. Han har i længere tid haft sygemeldinger på grund af en rygsygdom. Han uddannes herefter til levnedsmiddeltekniker. Håndskaden må antages at give ham et moderat skånebehov, hvorfor han skulle søge arbejde inden for ufaglærte jobs med en væsentligt lavere indtægt end hidtil. Uddannelsen iværksættes dels på grund af den arbejdsbetingede håndskade, dels på grund af en rygsygdom, der ikke er arbejdsbetinget. Samlet vurderer Arbejdsskadestyrelsen det aktuelle erhvervsevnetab til 30 procent. Halvdelen af erhvervsevnetabet anses med overvejende sandsynlighed for at være forårsaget af andre årsager end arbejdsskaden. Arbejdsskadestyrelsen fastsætter erstatningen for tab af erhvervsevne til 15 procent.
 Eksempel 34: En yngre mandlig træindustriarbejder havde fået en arbejdsbetinget hørenedsættelse og var efterfølgende blevet revalideret til informatikassistent. Han fik 18 procent i méngodtgørelse. Højesteret fandt ikke, at der var årsagssammenhæng mellem arbejdsskaden og revalideringen, hvorfor borgeren fik afslag på erstatning for tab af erhvervsevne. Højesteret lagde vægt på, at manden ifølge eget udsagn ikke opsagde sit arbejde i træindustrivirksomheden på grund af høresygdomn, og at han kunne arbejde som ufaglært i ikke-støjende omgivelser. Ankestyrelsen var ved fastsættelsen af erhvervsevnetabet ikke bundet af, at kommunen havde bevilget bruttorevalideringsydelse til gennemførelse af uddannelsen (dom af 12. november 2001 refereret i SM U-1-02).
 Hvis en borger midlertidigt afbryder en omskoling, revalidering eller lignende på grund af barselsorlov, kan en eventuelt tilkendt løbende erstatning for tab af erhvervsevne ikke standses i denne periode på grund af barslen. Se SM U-27-01.
 Hvis borgeren af andre grunde afbryder uddannelsen, omskolingen eller lignende langvarigt, eksempelvis med en sabbatorlov, forældreorlov eller lignende, uden at denne afbrydelse kan anses for relateret til arbejdsskaden, vil Arbejdsskadestyrelsen normalt standse den løbende ydelse, indtil uddannelsen genoptages. En sådan afbrydelse og eventuel indtægtsnedgang i den forbindelse kan således ikke anses for at være et aktuelt tab af erhvervsevne som følge af arbejdsskaden.
 Følgende er en oversigt over de muligheder for indtægter og sociale ydelser, der er til rådighed ved A) forrevalidering, B) revalidering eller omskoling og C) andre situationer end revalidering:
 Under forrevalidering bevarer borgeren sit hidtidige forsørgelsesgrundlag, hvilket normalt er sygedagpenge eller kontanthjælp (§ 47, stk. 4 i lov om aktiv socialpolitik).
 Under revalideringen eller omskolingen
 Kommunen giver arbejdsgiveren tilskud (§ 62 i lov om aktiv socialpolitik) til den mindste overenskomstmæssige løn på det aktuelle ansættelsesområde eller den løn, som sædvanligvis gælder for tilsvarende arbejde, med tillæg af eventuelle arbejdsgiverbidrag til ATP med videre (§ 61 i lov om aktiv socialpolitik).
 Ydelsen beregnes som udgangspunkt som et månedligt beløb på grundlag af højeste dagpengebeløb. Ydelsen forudsætter, at borgeren følger erhvervsplanen. Borgeren bevarer dog ydelsen under kortvarige afbrydelser i revalideringsforløbet, og når


text:
borgeren har ret til fravær ved graviditet, barsel og adoption (§ 52 i lov om aktiv socialpolitik).
 Efter lov om aktiv socialpolitik har kommunen mulighed for at nedsætte revalideringsydelsen, hvis erstatningen for erhvervsevnetab og ydelsen overstiger den tidligere indtægt.
 Virksomhedsrevalidering med helt eller delvist løntilskud
 Revalidender kan som led i en virksomhedsrevalidering få tilbud om at blive optrænet eller uddannet hos private eller offentlige arbejdsgivere med løn.
 Følgende skal være opfyldt (§ 60 i lov om aktiv socialpolitik):
 Er over den sædvanlige uddannelsesalder,
 Har tidligere haft tilknytning til arbejdsmarkedet eller
 Har pligt til at forsørge ægtefælle eller børn
 Når revalidenden modtager hjælp efter anden lovgivning til dækning af leveomkostninger, kan kommunen give støtte til de særlige udgifter, der er en nødvendig følge af uddannelsen eller af en nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne (§§ 63 og 64 i lov om aktiv socialpolitik).
 Støtte til at etablere selvstændig virksomhed
 Kommunen kan give en revalidend støtte i form af tilskud til forsørgelse i en kortere periode eller rentefrit lån til at etablere selvstændig virksomhed, når den pågældende har faglige og forretningsmæssige forudsætninger for at drive virksomheden (§ 65 i lov om aktiv socialpolitik).
 Andre situationer end revalidering
 I tilfælde, hvor borgeren ikke er omfattet af reglerne om revalidering (§ 46 i lov om aktiv socialpolitik), foretager vi en selvstændig vurdering af, om uddannelsen er egnet til at kompensere for de følger, borgeren har fået som følge af arbejdsskaden. Har borgeren eksempelvis dårlig ryg, skal uddannelsen ikke medføre rygbelastende arbejde.
 Følgende er en række ordninger, der kan give borgeren et indtægtsgrundlag i forbindelse med uddannelser, som vi ofte sidestiller med revalidering eller omskoling.
 Under beskyttet beskæftigelse eller aktivitets- eller samværstilbud
 Hvis et revalideringsforløb snarere er udtryk for en arbejdsplacering af mere varig karakter, taler det for at træffe en endelig afgørelse ud fra en sammenligning mellem årslønnen før skaden og den nuværende indtægt, jævnfør kapitel 3.
 Amtet eller amtskommunen sørger blandt andet for tilbud om beskyttet beskæftigelse til personer, som på grund af betydelig nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne eller særlige sociale problemer ikke kan opnå eller fastholde beskæftigelse på normale vilkår på arbejdsmarkedet, og som ikke kan benytte tilbud efter anden lovgivning (§ 87 i lov om social service).
 Under disse aktiviteter aflønnes borgeren efter indsats under beskæftigelsen (§ 89 i lov om social service).
 Hvis borgeren af egen drift begynder på en erhvervsuddannelse efter en arbejdsskade og i den forbindelse modtager statens uddannelsesstøtte, vurderer vi, om uddannelsen er egnet til at kompensere for arbejdsskadens følger.
 Hvis uddannelsen er egnet og arbejdsskaden har været årsag til, at borgeren har måttet opgive sit tidligere arbejde, kan vi træffe en midlertidig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne.
 Lærlinge- eller elevløn
 Borgeren vil i visse tilfælde få almindelig lærlinge- eller elevløn under uddannelsen.
 Der kan træffes en midlertidig afgørelse om tab af erhvervsevne, hvis borgeren aktuelt har en lønnedgang på mindst 15 procent sammenholdt med lønnen inden arbejdsskaden, jævnfør Højesterets dom gengivet først i kapitel 5.
 Uddannelsesgodtgørelse og orlov til uddannelse
 Personer, der ikke har