text:
løbetid, men hele perioden, og heller ikke, at der er en række bindinger for modning og omsættelighed samt begrænsede handelsperioder. Dette bør have indflydelse på værdivurderingen. Problemet er, at Black-Scholes er en matematisk beregning af en akties fremtidige mulige udnyttelseskurs. Dette er ikke afhængig af den enkelte medarbejders arbejdsindsats, men af en række udefrakommende faktorer af markeds-mæssig og politisk art. Black-Scholes giver ikke et retvisende billede af Intels forpligtelser. Beregnet efter Black-Scholes ville optionerne fra Intel skulle bogføres til en værdi af 3 mia. USD, selvom kursen er "under water". For danske undersøgelser kan henvises til betænkning 1430/2003 fra Udvalget om Aktieoptioner, hvor det fastslås, at Black-Scholes indebærer for mange usikkerhedsfaktorer.
 Efter ferielovgivningen skal der alene svares feriepenge af beløb, der er vederlag for arbejde, og som er indkomstskattepligtige. Selvom der skal betales skat af aktiernes værdi gøres det gældende, at denne fortjeneste ikke er vederlag for en arbejdsydelse.
 Arbejdsmarkedets Feriefond giver uhæmmet transport i forældede ferielovskrav. Tidligere blev der givet transport under forudsætning af, at kravet ikke var forældet, men dette forbehold er gledet ud. Feriefonden giver nu transport i et beløb, som er forældet mellem lønmodtager og arbejdsgiver. Forældet feriegodtgørelse tilfalder statskassen, og kun under særlige omstændigheder kan forældede krav udbetales til medarbejderen. Det gøres gældende, at der ikke er hjemmel til at give transport i kravet, idet der ikke foreligger ekstraordinære forhold. Det gøres derfor gældende, at funktionærerne ikke har søgsmålsret for så vidt angår de forældede feriepengekrav.
 På tilsvarende måde som anført om feriepengekravet gøres det gældende vedrørende godtgørelse efter funktionærlovens § 2a, at værdien af aktieoptionerne beregnet efter Black-Scholes ikke skal indgå i beregningen. Det må kræves, at der er et favørelement ved tildelingen, og det er der ikke tale om.
 Ved indgåelse af aftalen om særlig fratrædelsesgodtgørelse har parterne ikke tænkt på optioner. Det var alene forudsat, at kravet skulle opgøres på grundlag af det månedlige vederlag. Ved afgørelsen bør der derfor lægges vægt på parternes aftale og forudsætninger.
 Der er tale om en almindelig frivillig opsparing på op til 10 % af lønnen, som andre også har haft. Det opsparede beløb kunne anvendes til køb af aktier i to korte perioder. Beløbet er ikke korrekt, men skulle være 4.453,09 kr. med tillæg af feriepenge. Som fastslået i U 2006.901 SH (Jyske Bank sagen) er en sådan ordning ikke omfattet af § 17 a, og størrelsen af det opsparede beløb er uden betydning.
 Intel forsøgte tidligt at få suspensionsaftaler for disse sager, men funktionærerne ønskede sagerne anlagt. Dette forhold må tages i betragtning ved fastsættelse af sagsomkostningerne.
 Efter forklaringerne fra Pat Gurren og Richard Deveraux finder retten, at optionerne blev tildelt for at fastholde medarbejdere med henblik på de fremtidige arbejdsopgaver, således at optionsprogrammet havde en fremadrettet karakter, hvorimod bonusprogrammet var baseret på de opnåede resultater. Det må ligeledes lægges til grund, at medarbejdere, der var ansat på tildelingstidspunktet, men fratrådte i årets løb, ikke blev anmodet om at tilbagelevere en forholdsmæssig del af optionerne. Tildelingen skete efter indstilling fra Intel Denmark, og den


text:
endelige meddelelse om tildeling blev givet hvert år i april. Tildelingerne var således ikke knyttet til kalenderåret, men til perioden april/april. Tildelingen af optioner i oktober 2001 var fremskudt, idet den først skulle have fundet sted i april 2002. Denne tildeling omfattede således perioden april 2002/april 2003.
 Retten finder, at Intel i relation til medarbejderne er bundet af det tidligere tidspunkt, således at de medarbejdere der var ansat på tildelingstidspunktet i oktober har krav på at tage del i tildelingen, hvorfor det faktiske tildelingstidspunkt må finde anvend-
 Da det findes godtgjort, at funktionærerne ville have fået optioner, hvis de ikke havde været opsagt, skal der gives medhold i påstandene om tildeling af aktieoptioner, beregnet på grundlag af det ovenfor anførte.
 A fratrådte sin stilling den 28. februar 2002. Han var derfor berettiget til at tage del i optionsdelingen, der fandt sted i oktober 2001, men ikke i april 2003. Herefter tages hans principale påstand 1 til følge, mens Intel frifindes for påstand 3.
 I fratrådte sin stilling den 31. marts 2001. Han er derfor ikke berettiget til at tage del i optionstildelingen i april 2001 og oktober 2001, hvorfor Intel frifindes for hans påstand 2.
 H fratrådte sin stilling den 31. december 2001. Han var derfor berettiget til at tage del i optionsdelingen, der fandt sted i oktober 2001. Herefter tages hans principale påstand 1 til følge.
 Det er efter afgørelsen i Intel-sagen (U 2005.671 H) ubestridt, at vilkåret om, at modnede optionerne skulle være udnyttet inden 90 dage var ugyldigt. Intel har derfor ved at fastholde dette vilkår handlet ansvarspådragende og frataget funktionærerne mulighed for at afvente et evt. bedre tidspunkt for salg. Det er ikke muligt at stille funktionærerne, som om vilkåret ikke havde været håndhævet, men de bør ud fra, at der foreligger et kontraktbrud, stilles så vidt muligt økonomisk, som om vilkåret ikke var blevet håndhævet. Intels påstand om, at funktionærerne skal tilbagebetale provenuet ved salget, såfremt funktionærerne ønsker en fortsat mulighed for at få del i en evt. kursstigning, findes at stille dem urimeligt ringe, når henses til, at de har været afskåret fra selv at vælge afståelsestidspunktet. Funktionærerne bør derfor have et evt. tab erstattet, såfremt de i den resterende del af udnyttelsesperioden vælger at give meddelelse om et nyt fiktivt salgstidspunkt. Da funktionærerne har haft rådighed over provenuet siden salget, og det er uvist, hvornår salget ellers ville have fundet sted, findes der ikke grundlag for at forrente et evt. merprovenu fra et tidligere tidspunkt end fra et genudnyttelsestidspunkt. Der gives derfor medhold i As påstand 2 og Hs påstand 2 med renter efter den subsidiære påstand.
 I funktionærernes ansættelsesaftaler indgår som en del af lønpakken optionsprogrammet. Optionerne er således en arbejds-relateret ydelse, selvom der ikke er krav på en bestemt andel. Højesteret fastslog da også i Intel sagen, at optioner er en del af lønnen.
 Værdien af optioner er undergivet beskatning efter særlige regler afhængigt af optionsprogrammets karakter, for optionerne i denne sag efter ligningslovens § 28, hvor beskatning først finder sted

type: other


text:
ved udnyttelsen, og skattepligten bortfalder, såfremt optionerne ikke udnyttes. Gevinsten er ikke a-skattepligtig og skal ikke indgå i lønberegningen, men er en del af lønmod-tagerens personlige indkomst. Uanset disse forskelle fra beskatning af en kontant lønandel finder retten, at værdien af optioner på tildelingstidspunktet er en del af den ferieberettigede løn og skal indgå i beregningen af feriepenge i tildelingsdelingsåret.
 Der findes ikke efter de foreliggende oplysninger grundlag for at fastslå, at Arbejdsmarkedets Feriefond ikke er berettiget til at meddele transport til lønmodtageren.
 4 dommere (Mette Christensen, Fritz Ganzhorn, Aksel Gybel, John Tyrrestrup):
 Funktionærerne har opgjort deres principale påstand på grundlag af en Black-Scholes beregning. Denne formel tager hensyn til værdistigningspotentialet og indeholder en række faktorer til beregning heraf. I beregningen indgår volatiliteten i optionens løbetid med betydelig vægt, men denne er samtidig meget usikker og vanskelig at bestemme. Ved fastsættelse af volatiliteten tages udgangspunkt i det daglige afkast i forhold til kursen dagen før over en periode, og med store kursudsving kan periodens længde derfor have stor betydning. Volatiliteten er fastsat ud fra historiske data, som kan være misvisende i forhold til den nu-
 værende markedssituation. Black-Scholes forudsætter dernæst, at retten til udnyttelse er fri, men dette er ikke tilfældet for de optioner, som funktionærerne fik tildelt. Endvidere har det vist sig, at medarbejderne typisk vil udnytte optionerne før udløb, hvorfor løbetiden ved beregningen skal sættes væsentlig lavere den maksimale løbetid. Black-Scholes beregningen findes derfor ikke at kunne lægges til grund ved fastsættelse af optionernes værdi.
 Værdien af en option, tildelt til markedskurs eller derover, er værdistigningspotentialet på den underliggende aktie, hvilken stigning kan skyldes en række forhold af markedsmæssig og politisk art, og som ikke er relateret til den enkelte medarbejders indsats. Denne værditilvækst er således ikke en pligtmæssig ydelse i arbejdsforholdet, hvorfor der ikke skal svares feriepenge af denne værdi.
 Med denne begrundelse stemmer flertallet for at frifinde Intel for *As påstand 4, Is påstand 3 og Hs påstand 4.
 En dommer (Peter Sand Mortensen) finder, at optionen må have en vis værdi på tildelingstidspunktet, men at Black-Scholes beregningen som anført af flertallet indeholder en række beregningsfaktorer, som ikke kan anvendes for optionerne i
 denne sag. Denne dommer stemmer derfor for at tage As subsidiære påstand 4, *Is subsidiære påstand 3, og Hs subsidiære påstand 4 til følge.
 Da optionerne er en del af lønnen, skal de som udgangspunkt indgå i beregningen af fratrædelsesgodtgørelsen i henhold til funktionærlovens § 2a.
 4 dommere (Mette Christensen, Fritz Ganzhorn, Aksel Gybel og John Tyrrestrup) stemmer med samme begrundelse som anført vedrørende påstanden om feriepenge for at frifinde Intel, da optionerne ikke findes at have en arbejdsrelateret værdi på tildelingstidspunktet.
 En dommer(Peter Sand Mortensen) stemmer med samme begrundelse som anført under påstanden om feriepenge for at tage As og Hs subsidiære påstand 5 til følge.
 I ansættelsesaftalen mellem A er der specifikt taget stilling til, hvorledes fratrædelsesgodtgørelsen skal beregnes. Ved ansættelsen i Intel blev der udarbejdet et tillæg til ansættelsesaftalen, hvorved der skete visse ændringer i ansættelsesforholdet, herunder at A blev


text:
omfattet af optionsprogrammet. Bestemmelsen om aftalt fratrædelsesgodtgørelse fortsatte derimod uændret, hvorfor der ikke er grundlag for at medtage værdien af optionerne ved beregningen af denne godtgørelse. Intels frifindelsespåstand tages derfor til følge.
 Deltagelse i SPP-ordningen var frivillig for de ansatte og indebar, at de skulle foretage en opsparing, som var en betingelse for at kunne købe aktier til favørkurs, og at det var frivilligt, om de ansatte ville foretage denne investering, da opsparingen frit kunne hæves. Under hensyn hertil, samt at købet er forbundet med en ikke uvæsentlig investering for de ansatte, finder retten, at denne ordning ikke er omfattet af funktionærlovens § 17 a, hvorfor Intel frifindes for Hs påstand 5.
 Under hensyn til den forligte del af sagen samt udfaldet af denne dom bør hver part bære egne omkostninger.
 Intel Denmark ApS tilpligtes at anerkende, at A er berettiget til - mod erlæggelse af den ved udnyttelsen heraf allerede opnåede gevinst - at oppebære værdien af de 10.200 optioner, som A inden den 31. marts 2002 udnyttede, opgjort som forskellen mellem udnyttelseskursen og markedsaktiekursen på det tidspunkt, hvor A inden for den resterende ordinære udnyttelses-periode bindende giver meddelelse om et udnyttelsestidspunkt, at forrente med procesrente fra det tidspunkt, hvor optionerne genudnyttes.
 Intel Denmark ApS tilpligtes at anerkende, at H er berettiget til - mod erlæggelse af den ved udnyttelsen heraf allerede opnåede gevinst - at oppebære værdien af de 3.800 optioner, som H inden den 31. marts 2002 udnyttede, opgjort som forskellen mellem udnyttelseskursen og markedsaktiekursen på det tidspunkt, hvor H inden for den resterende ordinære udnyttelsesperiode
 bindende giver meddelelse om et udnyttelsestidspunkt, at forrente med procesrente fra det tidspunkt, hvor optionerne genudnyttes.
 Aksel Gybel John Tyrrestrup Peter Sand Mortensen Fritz Ganzhorn


text:
Højesterets kendelse i Aller-sag skaber usikkerhed | Danske Medier
 Højesterets kendelse i Aller-sag skaber usikkerhed
 Højesterets kendelse i sagen om kildebeskyttelse i forbindelse med SE og HØR-sagen skaber på flere punkter usikkerhed om den beskyttelse af mediernes kilder, som er grundlaget for frie mediers mulighed for at virke.
 Det er især Højesterets skelnen mellem, om beskyttelsen af kilder vedrører forhold af samfundsmæssig betydning eller underholdning om kendte personers privatliv – og det er Højesterets kortfattede afvisning af, at de forhold, sagen handler om, er omfattet af medieansvarsloven.
 Højesteret henviser ved bedømmelsen af kildebeskyttelse i forbindelse med lovovertrædelser af alvorlig karakter til, at der er tale om oplysninger om kendte folks privatliv og ikke om forhold af samfundsmæssig betydning, og at kildebeskyttelsen derfor må vige .
 Retsplejeloven stiller ikke krav til typen af journalistik, og denne gradbøjning af kildebeskyttelsen rejser en række problemer for journalisters og mediers mulighed for at bruge kilder.
 Vil kilder turde henvende sig til et medie med tips, hvis de ikke kan være sikker på beskyttelse. En kilde kan ikke vide, hvordan kildens oplysninger bliver brugt – om det sker i journalistik af samfundsmæssig relevans – eller i en mere underholdende sammenhæng.
 Ved bedømmelsen af kildebeskyttelse i forbindelse med offentligt ansattes brud på deres tavshedspligt har det derimod efter loven betydning, om kilden ville afdække forhold af samfundsmæssig betydning.
 Men hvornår er et forhold af samfundsmæssig betydning? Er f.eks. en oplysning om to politikeres samliv af samfundsmæssig betydning. Hvis en kilde i 1992 havde tippet en avis om Poul Nyrup Rasmussen og Lone Dybkjærs forhold, ville vedkommende så have været omfattet af kildebeskyttelsen? Højesteret fastslår alene på grund af SE og HØRs karakter, at de pågældende kilder ”som altovervejende udgangspunkt” ikke har villet afdække forhold af samfundsmæssig betydning og afviser derfor kildebeskyttelse.
 Vi kan frygte, at kilder fremover vil holde sig tilbage, fordi medier og journalister ikke længere kan garantere dem anonymitet og love dem, at deres navne ikke senere kommer frem i forbindelse med en eventuel sag.
 Og ligeså problematisk er det, at Højesteret afviser, at sigtelserne vedrørende de redaktionelle forhold på SE og HØR er omfattet af medieansvarsloven, selvom oplysningerne alene var beregnet på redaktionelle formål. Højesteret siger, at medieansvarsloven alene gælder for indholdet i medierne og henviser til, at de strafbare forhold er fuldbyrdet inden offentliggørelsen i SE og HØR.
 Det rejser spørgsmålet, hvornår ansvaret for researchen til artikler i medierne er omfattet af medieansvarsloven. Højesteret giver ingen vejledning – men lader kilder, journalister og medier stå tilbage med en høj grad af usikkerhed.
 Det er problematisk, at Højesteret med sin kendelse så afgørende vanskeliggør journalisters og mediers mulighed for at kunne udføre deres rolle i samfundet.
 Højesterets kendelse illustrerer endelig, at retsplejelovens regler om beslaglæggelse og kildebeskyttelse stammer fra en tid, hvor der typisk skulle tages stilling til beslaglæggelse af enkelte fysiske genstande, som et brev eller en lydfil – ikke store mængder af data, hvoraf store dele slet ikke har relevans for sagen, kan kompromittere kilder til oplysninger om helt andre forhold.


text:
Forholdene på opsigelsestidspunktet er afgørende - også når en gravid medarbejder opsiges
 En professionshøjskole blev ved finansloven af 2011 pålagt væsentlige besparelseskrav. Disse førte til en række afskedigelser, herunder af en gravid medarbejder. Arbejdsgiveren blev dog først informeret om graviditeten efter beslutningen om at opsige medarbejderen var truffet. Højesteret fandt, at afskedigelsen var begrundet i kravet om besparelser og hverken helt eller delvist i medarbejderens graviditet. At arbejdsgiveren efterfølgende undlod af at tilbyde medarbejderen en stilling, der var opslået efter afskedigelsen, men inden medarbejderens fratræden, var heller ikke i strid med ligebehandlingsloven. Højesterets dom af 25. oktober 2016.
 Sagen handlede om en gravid medarbejder, som var ansat på en professionshøjskole. Medarbejderen blev som følge af en række besparelseskrav opsagt den 28. november 2011 til fratræden ultimo februar 2012. Afskedigelsen var besluttet i september 2011 og meddelt på et seminar for samarbejdsudvalget den 20.-21. september 2011. Den 6. oktober 2011 blev arbejdsgiveren gjort opmærksom på medarbejderens graviditet.
 Højesteret behandlede to spørgsmål i sagen. For det første, hvorvidt afskedigelsen kunne siges at være begrundet helt eller delvist i medarbejderens graviditet. For det andet, om arbejdsgiveren havde handlet i strid med ligebehandlingsloven ved ikke at tilbyde medarbejderen en stilling, som blev ledig i opsigelsesperioden.
 Angående spørgsmålet om, hvorvidt afskedigelsen reelt var begrundet i graviditeten, konstaterede Højesteret - ligesom byretten og landsretten - at beslutningen om at afskedige medarbejderen var blevet truffet på et tidspunkt, hvor arbejdsgiver ikke var bekendt med graviditeten.
 Det er et almindeligt ansættelsesretligt princip, at rimeligheden af en afskedigelse skal vurderes ud fra forholdene på opsigelsestidspunktet. Højesteret fastslog herefter, at dette også gælder afskedigelser efter ligebehandlingsloven.
 Medarbejderen påpegede, at der i perioden mellem den 6. oktober 2011, hvor arbejdsgiveren fik kendskab til medarbejderens graviditet, og frem til udgangen af februar 2012, hvor medarbejderen skulle fratræde, var fire ledige stillinger hos arbejdsgiveren, som medarbejderen kunne være omplaceret til. Højesteret fandt, at omplacering til disse stillinger ikke havde været et reelt alternativ til opsigelse, da tre af disse stillinger allerede var besatte, da arbejdsgiver blev opmærksom på graviditeten, og medarbejderen ikke besad de nødvendigt kvalifikationer til at beklæde den fjerde stilling.
 Derfor fandt Højesteret, at afskedigelsen af medarbejderen hverken helt eller delvist var begrundet i graviditeten.
 Dernæst var spørgsmålet, om arbejdsgiveren havde overtrådt ligebehandlingslovens § 2, da der efter opsigelsen af medarbejderen, men før fratræden, var blevet en relevant tidsbegrænset stilling ledig hos arbejdsgiveren.
 Højesteret fandt her, at eftersom medarbejderen havde undladt at søge og ikke havde udtrykt nogen interesse i den pågældende stilling, var ligebehandlingsloven ikke overtrådt.
 Dommen bekræfter det almindelige ansættelsesretlige princip om at rimeligheden af en afskedigelse skal vurderes ud fra forholdene på opsigelsestidspunktet (UfR 2002.2026H og UfR 2005.886/2H). Dette gælder også ved bedømmelse af lovligheden af en afskedigelse efter reglerne i ligebehandlingsloven.
 Dommen bekræfter også tidligere retspraksis på området (UfR 1997.1189H og UfR 2011.1776H), der fastslår, at arbejdsgivers udnyttelse af muligheder for at omplacere medarbejderen skal indgå i vurderingen af, om afskedigelsen reelt er begrundet i graviditet/barsel.
 Dommen viser derudover, at hvis en opsagt medarbejder ikke tilkendegiver interesse


text:
Sagerne om fratrædelsesgodtgørelse, arbejdsmarkedspension og aldersdiskrimination har nu været i Højesteret
 Højesteret har den 17. januar 2014 afsagt dom i sagerne vedrørende fratrådte medarbejderes krav på fratrædelsesgodtgørelse. Højesteret var enig med landsretten i bedømmelsen af hvilke medarbejdere, der var berettiget til fratrædelsesgodtgørelse. Højesteret fastlog desuden, at der i de konkrete sager ikke var grundlag for at tilkende medarbejderne en godtgørelse efter forskelsbehandlingsloven.
 Det følger imidlertid af lovens § 2a, stk. 3, at funktionærens krav på fratrædelsesgodtgørelse bortfalder, såfremt funktionæren vil oppebære arbejdsmarkedspension ved sin fratræden. Bestemmelsen indebær således, at der ikke kan udbetales fratrædelsesgodtgørelse til den funktionær, der ønsker at forblive på arbejdsmarkedet, såfremt vedkommende er berettiget til udbetaling af alderspension.
 Efter EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 stod det klart, at den hidtidige fortolkning af funktionærlovens § 2a, stk. 3 ikke kunne opretholdes, idet EU-Domstolen fastlog, at den hidtidige fortolkning af funktionærlovens § 2a, stk. 3 var udtryk for aldersdiskrimination og dermed i strid med beskæftigelsesdirektiv 2000/78.
 Herefter blev der ved domstolene anlagt en række sager mod offentlige og private arbejdsgivere med henblik på at få afklaret rækkevidden af EU-Domstolens dom. Under sagerne var der dels nedlagt påstand om betaling af fratrædelsesgodtgørelse efter funktionærlovens § 2 a, dels godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, jf. § 2.
 Højesteret stadfæstede Østre Landsret dom.
 For så vidt angår kravet på fratrædelsesgodtgørelse udtalte Højesteret, at der hverken på baggrund af beskæftigelsesdirektivet, EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 (C-499), funktionærlovens forarbejder eller anden lovgivning kan udledes generelle retningslinjer for, i hvilke tilfælde en medarbejder kan anses for midlertidigt at have givet afkald på sin alderspension med henblik på at forfølge en erhvervsmæssig karriere. Højesteret fandt, at en fastlæggelse af sådanne generelle retningslinjer ville rejse spørgsmål af politisk karakter om den generelle afgrænsning af retten til fratrædelsesgodtgørelse, og at denne afgrænsning burde foretages af lovgivningsmagten.
 Om de konkrete sager udtalte Højesteret, at der ikke fandtes anledning til at tilsidesætte Østre Landsrets bevisvurdering.
 Sagskomplekset for Højesteret angik oprindeligt tillige en privat arbejdsgiver, men da den pågældende under sagens forberedelse for landsretten havde betalt fratrædelsesgodtgørelse til medarbejderen, fandt Højesteret at det ikke var nødvendigt at tage stilling til, om en privat arbejdsgiver på samme måde som offentlige arbejdsgivere efter EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 (C-499) havde pligt til at betale fratrædelsesgodtgørelse til medarbejdere, der ønskede at forblive på arbejdsmarkedet.
 Hvad angår spørgsmålet, om hvorvidt de medarbejdere, der havde krav på betaling af fratrædelsesgodtgørelse, endvidere var berettiget til en godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1, jf. § 2, stk. 1, udtalte Højesteret, at berettigelsen af kravene på fratrædelsesgodtgørelse beroede på en vanskelig bevismæssig vurdering, og at der på denne baggrund ikke var tale om en krænkelse af en sådan grovhed, at der var grundlag for at pålægge arbejdsgiverne at betale godtgørelse efter forskelsbehandlingslovens § 7, stk. 1.
 Højesteret stadfæstede Østre Landsrets dom, og retsstillingen er derfor fortsat, at en offentlig ansat funktionær har krav på fratrædelsesgodtgørelse, såfremt vedkommende kan godtgøre, at den pågældende ønsker at bevare tilknytningen til arbejdsmarkedet. Funktionærens forklaring, om at vedkommende ønsker at


text:
forblive på arbejdsmarkedet, kan imidlertid ikke stå alene, men skal underbygges af jobansøgninger eller lignende. For en nærmere gennemgang af Østre Landsrets bevisvurdering henvises til SJ Laws gennemgang af Østre Landsrets dom af 24. april 2013.
 Hvis en arbejdsgiver uberettiget undlader at udbetale fratrædelsesgodtgørelse til en medarbejder, der ønsker udskyde sin pensionering og forfølge sin erhvervsmæssige karriere, vil der være tale om aldersdiskrimination i strid med forskelsbehandlingslovens § 2, stk. 1. Objektivt set vil en sådan overtrædelse af forskelsbehandlingslovens § 2, stk. 1 skulle sanktioneres med en godtgørelse efter lovens § 7, stk. 1. Når Højesteret alligevel afviser at tilkende godtgørelse for overtrædelse af forskelsbehandlingsloven, hænger det sammen med, at spørgsmålet om ret til fratrædelsesgodtgørelse efter EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 (C-499) beror på en vanskelig juridisk vurdering, og at det på denne baggrund ikke findes rimeligt at pålægge arbejdsgiverne at betale en godtgørelse.
 Det er dog bemærkelsesværdigt, at Højesteret fremhæver, at der ved dommen ikke er taget stilling til, hvorvidt en privat arbejdsgiver efter EU-Domstolens dom af 12. oktober 2010 (C-499) er forpligtet til at betale fratrædelsesgodtgørelse. Højesteret synes derfor at lægge op til, at private arbejdsgivere ikke er forpligtet til at følge den retstilstand, der gælder for offentlige arbejdsgivere. Det bemærkes dog, at Østre Landsret i dom af 30. marts 2012 har fastslået, at privatansatte funktionærer, der er berettiget til alderspension ved deres fratræden, også er berettiget til udbetaling af fratrædelsesgodtgørelse. Den af Østre Landsret fastslåede retstilstand må – indtil Højesteret har haft lejlighed til at tage endelig stilling til spørgsmålet – derfor stadig være gældende ret.
 Højesterets dom giver anledning til at overveje, om der er grundlag for at lægge sag an mod den danske stat for ikke at have bragt Funktionærlovens § 2a i overensstemmelse med EU-rettens forbud mod aldersdiskrimination. Et sådant søgsmål vil rejse en række processuelle spørgsmål, herunder i relation til forældelse, da det er uafklaret, hvornår forældelsesfristen løber fra.
 Dommen kan rekvireres ved henvendelse til sekretær Tina Rose Jacobsen på trj@sjlaw.dk.


text:
Sundhedsreform: Højesteret kan kæntre Obamas svendestykke og undergrave kommende præsidenters magt « RÆSON
 Sundhedsreform: Højesteret kan kæntre Obamas svendestykke og undergrave kommende præsidenters magt
 Det er ikke kun præsidentembedet, Obamas eftermæle og fokusset i valgkampen, som er i spil bag marmorvæggene i USA’s højesteret. Når rettens afgørelse om sundhedsreformen kommer til sommer, kan den også underminere kommende amerikanske præsidenters mulighed for at foretage større økonomiske reformer. Det hele er i hænderne på ni personer.
 ANALYSE af Rasmus Christensen
 Da høringerne om præsident Barack Obamas kontroversielle sundhedsreform begyndte i USA’s Højesteret, stod det hurtigt klart, at blåstemplingen af lovgivning ikke lå lige om hjørnet. Bombarderet med kritiske spørgsmål fra bænkens fem konservative stemmer virkede statens advokat Don Verrilli så usikker og famlende, at de fire resterende dommere måtte komme ham og sagen til undsætning. Efter tre dages høring trak dommerne sig tilbage til gemakkerne for at formulere og afklare deres positioner i en af de vigtigste højesteretssager i moderne tid. Afgørelsen kommer både til at få konsekvenser for præsident Obama og potentiel set også hans efterkommere. Hvis dommerne lægger sundhedsreformen død, rykker det på magtbalancen mellem centraladministrationen i Washington og delstaterne.
 Dom kan indskrænke vigtige magtbeføjelser
 Årsagen er, at afgørelsen kan få konsekvenser for den lovgivning, som ligger til grund for Obamas og alle kommende præsidenters magtbeføjelser. Sundhedsreformen effektueres under den amerikanske stats ret til at regulere handel i og mellem delstaterne. Den ret er sikret igennem den såkaldte ”commerce clause” i den amerikanske forfatnings artikel 1, stykke 8. Bestemmelsen har ligget til grund for mange af de store økonomiske reformer i USA’s historie, og er en af centraladministrationen mest værdifulde beføjelser.
 Forståelsen og fortolkning af forfatningen er højesterets fornemmeste funktion. Det er grundlæggende set de ni dommeres rolle at være forfatningens talerør. Deres beslutninger dikterer det gamle dokuments tilsigtede mening og danner derfor juridisk præcedens. Skulle et flertal af dem erklære sundhedsreformen forfatningsstridig, vil de derfor ikke blot kassere Obamas prestigeprojekt. De vil potentiel set også underminere kommende amerikanske præsidenters mulighed for at fortage større økonomiske reformer på et nationalt plan.
 Sagen om sundhedsreformen er en sammenkørsel af flere retssager. Centralt er der to sammenhængende områder, som retten skal forholde sig til. Det første er, om den amerikanske stat handler forfatningsstridig, når den igennem reformen forpligter den individuelle statsborger til at være dækket af en sundhedsforsikring – enten privat eller igennem dennes arbejde. Sundhedsreformens fortalere mener, at forpligtelsen falder ind under statens forskrevne ret til at regulere handel i delstaterne. Modstanderne er uenige. Blandt andet fordi de mener, at der er forskel på at forhindre folk i at købe eller handle en vare, og forpligte folk på at købe en bestemt vare, såsom forsikring. Den omstridte del af loven kaldes ”individual mandate”. Højesteret skal samtidig tage stilling til, om ”individual mandate”-området kan skilles fra sundhedsreformen som en helhed. Sundhedsreformen er sammensat af en lang række love, hvoraf forpligtelsen til forsikring kun er en del. Men hvis retten vurderer, at de enkelte tandhjul i sundhedsreformen skal være på plads, for at


text:
helheden fungerer, så falder hele maskinen, hvis ”individual mandate” bliver underkendt.
 Eftermælet på spil
 Højesteret står således med Obamas eftermæle i hånden. Sundhedsreformen er på godt og ondt det mest afgørende stykke arbejde, Obama og demokraterne har leveret i igennem de seneste fire år. Over alle de mange kriser, kompromiser og fejlslagne forhandlinger står den som det historiske stykke lovgivning for præsidentens første periode. En demokratisk mærkesag, der vil garantere behandlingsmulighederne for de 30 millioner amerikanere, der lige nu ikke er forsikrede. Og sundhedsreformen har kostet. Obama trådte ind i det Hvide Hus på et sus af folkelig opbakning og med stor politisk kapital. I dag står han med middelmådige meningsmålinger og et dybt splittet politisk landskab. Meget af det skyldes den lange, opslidende kamp om sundhedsreformen, der til stadighed møder voksende modstand blandt de amerikanske borgere. Hvis Højesteret erklærer sundhedsreformen for forfatningsstridig, vil det annullere en hel valgperiodes arbejde. Det vil være et demoraliserende knæk for partiet, men først og fremmest et ydmygende og knusende nederlag for Barack Obama, den tidligere professor i forfatningslov.
 Afgørelse om valgets centrale stridspunkt
 Men udover at være den vigtigste del Obamas politiske projekt, er sundhedsreformen også den måske afgørende kampplads for årets præsidentvalg. Den er en prygelknabe for republikanerne, og det forlyder, at partiets strateger vil bruge reformen som spydspids i deres angreb mod den demokratiske præsident op til valget til november. Det er ikke svært at forstå hvorfor. Den omstridte reform er særdeles upopulær blandt befolkningen, allerede før den er trådt i kraft. Det hænger især sammen med, at sundhedsreformen generelt opfattes som en fordyrelse for den enkelte amerikaner. Derfor er det heller ikke overraskende, at en meningsmåling foretaget af New York Times og CBS News viste, at 67 procent af amerikanerne mener, at Højesteret bør skrotte enten hele reformen eller dele af den. Obama og hans rådgivere vil derfor også hellere tale om nogle af deres mere populære politiske sejre. For eksempel den økonomiske hjælpepakke, der holdt hånden under den amerikanske bilindustri. Men dramaet i højesteret holder fokus på sundhedsreformen i hvert fald indtil kendelsen, som forventes til juni.
 De tager beslutningen
 Beslutningen ligger i hænderne på en stærkt politiseret bænk af ni dommere, hvoraf kun nogle få stemmer reelt er til at rokke. En afgørelse i højesteret kræver blot et simpelt flertal på fem. Og allerede før høringerne om sundhedsreformen begyndte, var de fleste analytikere enige om, hvor syv af dommerne ville lægge deres stemmer. Rettens liberale mindretal på fire ville utvivlsomt blåstemple reformens ”individual mandate”. To af dommerne, Elena Kagan og Sonya Sotamayor, er udpeget af Obama selv, og de to veteraner, Steven Breyer og Ruth Bader Ginsburg, ville uden tvivl også bakke op om reformen. Der var lige så lidt tvivl om, at den notorisk forknyttede Clarence Thomas ville modsætte sig sundhedsreformen. Thomas har siden, han blev udpeget af George H. W. Bush, stået stærkt på konservative værdier, og har en meget begrænset opfattelse af forfatningens ”commerce clause”. Tilbage stod de fire resterende konservative dommere. Rettens præsident John


text:
Roberts, den spørgelystne og polariserende Antonin Scalia, den ærkekonservative Samuel Alito og Anthony Kennedy, manden som ofte har været den afgørende stemme i de tætte politiske afgørelser.
 Hvem kaster den afgørende stemme?
 Oven på den overraskende barske høring lader det til, at ikke bare Thomas, men også Alito og Scalia vil forsøge at få enten dele af eller hele sundhedsreformen erklæret forfatningsstridig. Det er således hos enten højesteretspræsidenten John Roberts eller den uforudsigelige Anthony Kennedy, at Obama og resten af demokraterne skal håbe på, at deres fire dommere kan finde et flertal. Den mest oplagte kandidat er Kennedy, fordi han flere gange før har vist sig at stemme med rettens liberale blok i stærkt politiske sager. Men Kennedy var særdeles hård ved statens advokater under høringerne om sundhedsreformen, hvilket ikke bliver tolket som et godt tegn. Til gengæld har han tidligere vist sig at være utilpas med efterspillet i politisk sprængfarlige afgørelser. Efter at have stemt for at servere George W. Bush præsidentembedet, da retten afgjorde præsidentvalget i 2001, blev Kennedy overrasket over den voldsomme kritik, der regnende ned over retten og dens dommere. Sagen om sundhedsreformen kan potentielt have et endnu voldsommere politisk efterspil, fordi den foregår i et valgår. Men om et til sundhedsreformen kan udvikle sig til reel folkelig kritik synes tvivlsomt. Tværtimod viser meningsmålinger fra Rasmussen Instituttet, at procentdelen af amerikanerne, som mener at Højesteret gør et godt stykke arbejde, er hoppet fra 28 procent til 41 procent, siden høringerne om sundhedsreformen begyndte.
 Brydningspunkt for Roberts æra
 Men trods en åbenbar folkelig opbakning til dommernes hårdhændede behandling af reformen, så er der andre, mere langsigtede politiske konsekvenser i spil. Og de kan have afgørende indflydelse på højesteretspræsident John Roberts stemme. Sundhedsreformen vil uden tvivl blive en af de afgørelser, der vil definere hans periode som leder af retten. På grund af dens politiske og historiske betydning er det meget muligt, at Roberts ikke ønsker en snæver afgørelse langs partilinjerne. Hvis Anthony Kennedy derfor alligevel vælger at stemme med rettens liberale blok, er det tænkeligt, at Roberts følger trop for at sikre et solidt flertal bag en af sin tids vigtigste afgørelser. Men vælger Kennedy at stemme med resten af de konservative dommere, så kan det være ganske fristende for Roberts at holde sig til sin blok, og stemme på den vej han blev udpeget til af George W. Bush. Ligegyldigt om det ender med en solid godkendelse eller en snæver forkastelse, så vil rettens afgørelse til sommer være den hidtil vigtigste udvikling i både den verserende valgkamp og henholdsvis Roberts og Obamas tid som præsidenter.
 Rasmus Damkjær Christensen (f. 1982) er kandidat i amerikanske studier fra Syddansk Universitet og har også studeret amerikanske studier ved Ludwig Maxillian Universitet i München. Han skrev speciale om amerikanske præsidentvalgkampe og var fra 2008 til 2011 ansat som programmedarbejder i DR Nyheder. Han arbejder som kommunikationsrådgiver for KommunikationsKompagniet. ILLUSTRATION: Obama ved valget i 2008 (Foto: Marc Monoghan via flickr)


text:
Opsigelse – 120-dages-reglen | Advokater Odense Morten Knoth
 Arbejdsgivers mulighed for opsigelse i henhold til 120-dages-reglen
 Det følger af funktionærloven, at en arbejdsgiver kan opsige en funktionæransat medarbejder med én måneds varsel til fratræden ved en måneds udgang, såfremt funktionæren har haft mere end 120 sygedage inden for de seneste 12 måneder. Det forudsættes dog, at vilkåret fremgår af ansættelseskontrakten, og at funktionæren opsiges, mens funktionæren stadig er sygemeldt. Ligeledes skal opsigelsen ske kort efter udløbet af de 120 dage.
 Beregningen af de 120 dage har givet anledning til mange søgsmål og fortolkningstvivl.
 Højesteret har i november 2017 afsagt to domme, hvor Højesteret har taget stilling til, hvorledes beregningen skal ske ved en deltidssygemelding, og for det tilfælde hvor arbejdsgiver ikke ønsker, at funktionæren genoptager arbejdet delvist.
 Arbejdsgiver er ikke forpligtet til at acceptere medarbejderens ønske om deltidsgenoptagelse af sit job
 I den første sag tog Højesteret stilling til, hvorledes beregningen af de 120 dage skal ske, når en funktionær tilbyder at genoptage arbejdet på deltid.
 Højesteret fandt, at en arbejdsgiver ikke har pligt til at acceptere, at en funktionær, der er delvis uarbejdsdygtig, arbejder på nedsat tid. Arbejdsgiver er således berettiget til at afslå funktionærens ønske om at arbejde på nedsat tid i en sygeperiode – uden at det påvirker beregningsgrundlaget for de 120 dage. Såfremt arbejdsgiver afviser tilbuddet om delvis genoptagelse, skal arbejdsgiver medregne de herefter følgende sygedage som hele sygedage i henhold til 120-dages reglen.
 Det påvirker således ikke beregningen af de 120 dage, at arbejdsgiveren afslår en delvist genoptagelse af arbejdet.
 Beregning af dagene, når arbejdsgiver tillader, at funktionæren genoptager arbejdet delvist
 I den anden sag tog Højesteret stilling til, hvordan 120-dages-reglen skal beregnes i det tilfælde, hvor arbejdsgiver lader funktionæren genoptage arbejdet delvist.
 Højesteret fandt, at de dage – hvor funktionæren var på arbejde – ikke skulle indgå i opgørelsen af de 120 sygedage. Funktionæren var ansat 32 timer ugentligt fordelt på mandag, tirsdag, onsdag, fredag og lørdag, og funktionæren havde fri hver torsdag og hver anden lørdag. Højesteret fandt ligeledes, at det ved en deltidssygemelding ikke er muligt at medregne en skønnet ”faktisk fraværstid” for søn- og helligdage samt arbejdsfri dage.
 Højesteret bekræfter derfor, at arbejdsgiver ikke kan foretage en gennemsnitsberegning ved deltidssygemeldte funktionærer. Beregningen af de 120 dage skal således ske ud fra det faktiske fravær, uanset om sygefraværet er placeret som hele fraværsdage, eller som fravær en del af en eller flere ugentligt arbejdsdage.
 Afklaring af arbejdsgivers rettigheder ved sygdom
 Højesterets afgørelser bringer klarhed over en regel, der i praksis volder problemer for mange arbejdsgivere. Arbejdsgiver er ifølge afgørelserne berettiget til at afvise en funktionærs tilbud om delvist at genoptage arbejdet. Såfremt arbejdsgiver accepterer, at funktionæren arbejder på deltid, er det kun det fravær, hvor funktionæren skulle have været på arbejde, der skal tælle med i opgørelsen af sygedagene og dermed de 120 dage. Dog tæller det for en hel sygedag, uanset om funktionæren den pågældende dag kun er syg i en time.
 Såfremt du ønsker en vurdering af dine rettigheder som


text:
skat.dk: Lønsumsafgift - filial - udenlandsk finansiel virksomhed
 17-1289292
 Lønsumsafgift, filial, registrering, lønsum
 Skatterådet kan ikke bekræfte, at en udenlandsk selskab med en filial her i landet, hvor der er ansat en medarbejder, er fritaget for lønsumsafgift.
 Lønsumsafgift - LBK nr. 239 af 07/03/2017
 Lønsumsafgiftsloven § 3, stk. 3
 Den juridiske vejledning 2017-2, afsnit D.B.3.6.
 Den juridiske vejledning 2017-2, afsnit D.B.4.4.2.
 Kan Skatterådet bekræfte, at selskabets aktiviteter i Danmark ikke er lønsumsafgiftspligtige?
 A er et selskab etableret i Storbritannien. A er datterselskab til det franske selskab B, der forvalter alternative investeringsforeninger. B forvalter 3 alternative investeringsforeninger (X, Y, Z) i Frankrig og Luxembourg og er ved at starte en fjerde investeringsforening op. B er godkendt hertil af de relevante franske myndigheder og i henhold til Direktiv 2011/61/EU af 8. juni 2011 (AIFM-direktivet).
 De alternative investeringsforeninger har investeret i x antal forskellige selskaber på globalt plan, hvor den største volumen er i Frankrig, Italien, Spanien og Storbritannien. Disse 4 lande repræsenterer mere end 90 % af den investerede kapital. Til dato er der ikke investeret i nogle danske selskaber.
 B har uddelegeret opgaven med forvaltning af særlige investeringsforeninger til bl.a. A. Efter aftale indgået mellem B og A skal A assistere B med følgende opgaver:
 A leverer momsfritaget forvaltning af investeringsforeninger til et kapitalinvesteringsselskab, der administrerer alternative investeringsforeninger, som jf. EU-domstolens Dom C-275/11 GfBk er omfattet af begrebet ”forvaltning af investeringsforeninger”.
 A har nu etableret en filial i Danmark, hvori de har ansat en medarbejder med titlen ”Operating Partner”. Operating Partner i den danske filial skal have ansvaret for og lede det europæiske operationelle team af medarbejdere. Disse medarbejdere er ikke i Danmark, og en stor del af den operationelle partners arbejde vil derfor blive udført udenfor Danmarks grænser. Operating Partner skal varetage A’s opgaver i forholdet til B med et særligt fokus på investeringer indenfor forbrugerindustrien i Europa.
 Den operationelle partner skal dermed ikke have særlig fokus på Danmark - men vil tværtimod have mest fokus udenfor Danmark på et pan-europæisk plan, hvorfor det meste af arbejdet vil blive udført udenfor Danmark med en væsentlig rejseaktivitet. Årsagen til, at A netop valgte Danmark til etablering af filialen, hvori den operationelle partner og leder af et europæisk team er blevet ansat, er udelukkende af hensyn til, at den operationelle partner er dansker og ønsker at have sin faste bopæl i Danmark. Der er dermed ikke tale om en forretningsmæssig strategisk begrundet beslutning om, f.eks. at skulle have særlig fokus på det danske marked eller lignende. Den operationelle partner er ansat i en international rolle og ville kunne udføre sine opgaver fra et hvilket som helst land i Europa.
 Det følger af lønsumsafgiftslovens § 1, at der betales en afgift til statskassen af virksomheder, der mod vederlag leverer varer og ydelser, der er fritaget for afgift efter merværdiafgiftslovens § 13, stk. 1, nr. 1, nr. 3, nr. 5 og 6, nr.8, nr. 10-12, nr. 15-17 og nr. 20, jf. dog stk. 2, stk. 3 og af virksomheder med anden økonomisk virksomhed, der


text:
mod vederlag leverer ydelser, der ikke er afgiftspligtige efter merværdiafgiftsloven.
 Lønsumsafgiftspligten for finansiel virksomhed er knyttet op på de aktiviteter, der er momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 10 og 11.
 Loven blev med virkning fra 1992 udvidet til at omfatte stort set alle momsfritagne aktiviteter.
 Lønsumsafgiftsloven benyttes hermed til at hjemle en afgift for virksomheder, som er fritaget for at betale moms efter merværdiafgiftsloven. Hjemlen til at opkræve lønsumsafgift findes med henvisning til merværdiafgiftsloven, hvilket med andre ord vil sige, at for at virksomheden dermed overhovedet skal kunne være hjemlet af lønsumsafgiftsloven, skal den dermed være omfattet af merværdiafgiftsloven.
 For at vurdere om A er omfattet af den danske merværdiafgiftslov, skal det undersøges, om selskabet i momsmæssig henseende kan betragtes som havende etableret et fast forretningssted i Danmark. Udgangspunktet er, at et selskab har etableret stedet for sin økonomiske virksomhed, hvor hovedkontoret er beliggende. Derudover skal der ved vurderingen af, hvor et selskab kan anses for at have etableret stedet for sin økonomiske virksomhed tages hensyn til, hvor væsentlige beslutninger vedrørende den almindelige drift træffes, hvor virksomheden har sit vedtægtsmæssige hjemsted, og hvor virksomhedens ledelse mødes.
 A har etableret stedet for sin økonomiske virksomhed i Storbritannien, hvor hovedkontoret er beliggende, hvor væsentlige beslutninger vedrørende den almindelige drift træffes, hvor virksomheden har sit vedtægtsmæssige hjemsted, og hvor virksomhedens daglige ledelse mødes.
 Kontrakten med A er indgået fra Storbritannien med det franske selskab B.
 Det følger af EU-Domstolen praksis i C-168/84, Berkholz præmis 17, at “det sted, hvor tjenesteyderen har etableret hjemstedet for sin økonomiske virksomhed, har forrang som tilknytningsmoment, således at et andet etableringssted, hvorfra tjenesteydelsen præsteres, kun kan komme i betragtning, såfremt tilknytningen til hjemstedet ikke er nogen rationel løsning ud fra et skatte- og afgiftsmæssigt synspunkt, eller såfremt den skaber en konflikt med en anden medlemsstat”.
 Det følger videre af præmis 18 i C-168/87 Berkholz, at “det kun kan komme i betragtning at henføre en tjenesteydelse til et andet etableringssted end hjemstedet, såfremt dette etableringssted i kraft af en varig samvirken af menneskelige og tekniske ressourcer, som er nødvendige for at præstere bestemte tjenesteydelser, opfylder visse mindstekrav med hensyn til stabilitet”. I Berkholz-sagen anså EU-Domstolen ikke installering af spilleautomater om bord på et søgående fartøj, som underkastes periodiske eftersyn, som udgørende et etableringssted. EU-Domstolen anså dermed ikke installeringsprocessen samt de periodiske eftersyn som havende en tilstrækkelig stabilitet.
 I ARO-Lease BV C-190/95 præmis 19, slog EU-Domstolen fast, at “et leasingselskab ikke kan antages at råde over et fast forretningssted i en medlemsstat, når selskabet i denne stat, hverken har sit personale eller en struktur, der har en tilstrækkelig permanent karakter, og inden for hvilken, der kan indgås kontrakter eller træffes administrative beslutninger til gennemførelse heraf, dvs. en struktur, der kan gøre det muligt selvstændigt at levere de omtalte tjenesteydelser”.
 For at A kan anses for at have etableret et fast forretningssted i Danmark, kræves det, at aktiviteten i Danmark har;
 en tilstrækkelig permanent karakter, og
 en passende struktur med hensyn til de menneskelige og tekniske ressourcer til


text:
at kunne præstere de pågældende ydelser.
 Som det fremgår ovenfor, har A indgået en kontrakt med det franske selskab B om at levere en lang række ydelser, der er momsfritaget som forvaltning af investeringsforeninger. Ydelserne faktureres fra det engelske selskab til det franske selskab i henhold til den kontrakt, der er indgået selskaberne imellem.
 Den danske filial af A udgør ikke en særskilt og selvstændig aktivitet/forretning i forhold til hovedkontoret i Storbritannien. Der er hverken tale om tilstrækkelige tekniske eller personelle ressourcer til stede i filialen. Medarbejderens løn i den danske filial dækkes af hovedkontoret, og der er ikke tale om nogen selvstændig leverance fra filialen til hverken hovedkontoret i Storbritannien eller anden ekstern kunde. Medarbejderen er ansat i en dansk filial alene af hensyn til personlige hensyn, og ud over at medarbejderen vil have fokus på det pan-europæiske marked og lede et europæisk team af medarbejdere udenfor Danmark, vil medarbejderen have en væsentlig rejseaktivitet, hvorfor størstedelen af arbejdet vil blive udført udenfor Danmarks grænser. A’s endelige kunde er B, der varetager forvaltningen af alternative investeringsforeninger i Frankrig og Luxembourg.
 Allerede fordi A ikke har etableret et fast forretningssted i Danmark og hverken leverer varer eller ydelser, som er omfattet af den danske merværdiafgiftslov, er der ikke hjemmel til at opkræve lønsumsafgift af filialen. Filialens aktivitet er ikke omfattet af den danske merværdiafgiftslovs hovedregel og vil dermed ikke kunne blive omfattet af lovens undtagelsesbestemmelser, hvortil lønsumsafgiftsloven finder sin hjemmel.
 I modsætning til indkomstskat, der principielt tager udgangspunkt i et globalt beskatningsprincip, er moms, lønsumsafgift og punktafgifter som beskatningsredskaber iboende knyttet op på aktiviteter/forbrug — der foregår inden for et nationalt territorialt afgrænset område.
 Dette princip er også fulgt i lønsumsafgiftsloven og den praksis, der er udviklet i medfør heraf.
 Det er vores opfattelse, at den lønsum, der her er tale om, ikke udløser et forbrug (præstation) i Danmark. Lønsummen er derfor ikke afgiftspligtig efter lønsumsafgiftsloven.
 Forarbejderne til den nuværende lønsumsafgiftslov er ikke omfattende, hvilket hovedsageligt må tilskrives de omstændigheder, hvorunder loven blev til (afløsning af AMBI-loven samt principskifte for afgiftsgrundlag under lovbehandlingen).
 Der er imidlertid et vigtigt holdepunkt til fortolkning af loven i Bilag 7 til 124 91/92 (lovforslaget til den nugældende lønsumsafgiftslov). Der er tale om en besvarelse til uddannelsesvirksomheden DIS på baggrund af DIS’ fremsatte ønske om at få afgiftsfritaget uddannelse, der foregik i Danmark, af udlændinge.
 Skatteministeren svarer følgende i bilag 7:
 ”Jeg har, som det også fremgår af henvendelsen fra DIS, tidligere givet udtryk for forståelse for virksomhedens synspunkter. Når der alligevel ikke har været grundlag for at undtage virksomhedens aktiviteter fra arbejdsmarkedsbidraget skyldes det, at undervisningen foregår her i landet og derfor ikke i afgiftsmæssig henseende kan betragtes som eksport, selvom der er tale om undervisning af udlændige. Det vil få vidtrækkende konsekvenser, hvis salg af varer og ydelser til udlændige her i landet kunne ske afgiftsfrit”.
 Denne udtalelse kan alene tolkes som værende i overensstemmelse med det generelle princip om, at afgiftslovgivningen kun gælder for de transaktioner, der rent faktisk gennemføres her i landet.


text:
Det er ud fra samme princip, at Højesteret i SKM 2008.30.HR når frem til at finansielle transaktioner, der leveres til udenlandske kunder, er afgiftspligtig i Danmark, fordi transaktionerne præsteres her i landet.
 Både i Skatteministerens svar, jf. ovenfor, og i Højesterets dom, jf. ligeledes ovenfor, er det afgørende moment, hvor ydelsen præsteres. Dette underbygges yderligere af Skats afgiftsvejledning fra 1991, hvoraf følgende fremgår af side 16:
 “Til salget medregnes: - salg af ydelser her i landet”
 “Ydelser udført i udlandet skal ikke regnes med til salget, fx en lægeydelse, der udføres i Tyskland. Ydelser, der udføres her i landet for en udenlandsk kunde, fx en tandlægeydelse for en udenlandsk turist, skal medregnes til salget”.
 Endeligt underbygges princippet om præstationsstedet for vurderingen af, om der foreligger afgiftspligt i Danmark af lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 2, nr. 6, hvoraf det fremgår, at afgiftspligten ikke omfatter persontransport, når transporten sker direkte til eller fra udlandet.
 Hvis ikke der tages udgangspunkt i det faktiske præstationssted for ydelsen, ville dette iboende indebære, at loven skulle tolkes derhen, at persontransportydelser, der udføres af en dansk vognmand udelukkende i udlandet (f.eks. mellem to tyske destinationer), ville være afgiftspligtig her i landet. Det må imidlertid stå klart, at lovgiver har valgt ikke at udtrykke særskilt fritagelse for transport i udlandet af den simple grund, at sådanne ydelser ikke præsteres her i landet og følgelig ikke er omfattet af lovens § 1, stk. 1. En anderledes fortolkning end denne vil simpelthen være uden mening i forhold til lovens formål og opbygning, da der i givet fald vil ske afgiftsfritagelse for ydelser, der delvist præsteres her i landet (til/fra), mens der vil være afgiftspligt for ydelser, der udelukkende præsteres i udlandet.
 Som det fremgår af faktum, leveres den endelige ydelse, som operating partners ydelse er en del af, fra England til Frankrig, der igen leverer ydelsen til investeringsforeninger i Luxembourg og Frankrig.
 Leverancen fra den danske filial, hvori operating partner er ansat, til det engelske hovedkontor udgør som sådan ikke nogen afgiftspligtig transaktion, fordi der ikke foreligger levering mod vederlag, Den egentlige ydelse, der er genstand for en afgiftsmæssig kvalifikation, er således den ydelse, der leveres fra England til Frankrig. Denne ydelse præsteres således udelukkende i udlandet. Hertil skal det også tages i betragtning, at den endelige ydelse (fra Frankrig til investeringsforeningerne i Frankrig og Luxembourg) ikke har noget tilbageløb til et forbrug i Danmark.
 I overensstemmelse med de grundlæggende iboende principper om afgiftspligt i Danmark i almindelighed alene dækker det forbrug, der finder sted i Danmark, vil afgiftspligt i Danmark i den her givende situation indebære, at Danmark udvider afgiftsobjektet til forbrug, der finder sted i udlandet.
 SKM2017.67.LSR - Lønsumsafgift - kasinodrift
 I afgørelsen SKM2017.67.LSR tiltrådte Landsskatteretten Skatterådets afgørelse, hvorefter det ikke kunne bekræftes, at driften af spillekasino om bord på et skib, der sejler mellem Danmark og et land udenfor EU, falder udenfor afgiftspligten i lønsumsafgiftsloven for de ansatte, der er beskæftiget i kasinodriften. Skibet ejes af et dansk rederi, og der betales sømandsskat og ATP af de


text:
lønninger, der er knyttet til kasinodriften.
 Landsskatteretten lægger til grund, at kasinoet ikke har fast driftssted i udlandet, jf. lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 1, men at driftsstedet konkret må anses for at være det faste driftssted for den, der driver fartøjet, i dette tilfælde Danmark, og at kasinoaktiviteten følgeligt præsteres fra Danmark, uanset at skibet undervejs er i bevægelse fra Danmark til et andet land.
 A har etableret stedet for sin økonomiske virksomhed i Storbritannien, og selskabet har som angivet ovenfor ikke etableret et fast forretningssted i Danmark, og der kan dermed ikke siges at være nogen selvstændig ”virksomhed, der leverer ydelser”, der kan være omfattet af lønsumsafgiftspligten.
 I SKM2017.67.LSR slog Landsskatteretten fast, at lønnen til medarbejdere, der er beskæftiget med kasinodriften ombord på et skib, er omfattet af den danske lønsumsafgift, fordi selskabet har etableret stedet for sin økonomiske virksomhed i Danmark og ikke kan anses for at have etableret et fast forretningssted udenfor Danmark, hvorfra aktiviteten kan siges at blive udført. Modsat sluttet vil A ikke blive omfattet af lønsumsafgiftspligten, da selskabet ikke har etableret et fast forretningssted i Danmark.
 SKM2010.414.LSR - Tilbagebetaling af betalt lønsumsafgift vedrørende overskud og løn til medarbejdere i Danmark i forbindelse med aktiviteter med leveringssted udenfor Danmark
 SKM2010.414.LSR omhandlede et dansk selskab, der beskæftigede sig med bl.a. kursusvirksomhed. De udbudte kurser var momsfritaget, og selskabet afregnede dermed lønsumsafgift efter hovedreglen for opgørelse af lønsumsafgift (metode 4), hvorefter lønsumsafgiftsgrundlaget er lønsummen +/- skattemæssigt over-/underskud med visse reguleringer. Da selskabet afholdte kurser også udenfor Danmark, ønskede selskabet en reduktion i lønsumsafgiftsgrundlaget svarende til den indtægt, der blev genereret fra udlandet.
 Efter lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 1, sidste pkt. fremgår det, at der til virksomhedens overskud eller underskud ikke skal medregnes overskud eller underskud, der hidrører fra virksomhed i udlandet.
 Landsskatteretten udtalte, at det forhold, at kurserne i momsmæssig henseende ikke har leveringssted i Danmark, ikke er afgørende for lønsumsafgiftspligten. Landsskatteretten udtalte videre, at efter en naturlig sproglig forståelse må “virksomhed i udlandet” imidlertid forstås som virksomhed, der udøves fra et fast driftssted i udlandet. Da selskabet ikke havde et fast driftssted i udlandet, måtte indtægterne fra kurserne i udlandet anses som en del af de indtægter, der skal medregnes ved opgørelsen af lønsumsafgiften.
 Modsat sluttet vil A dermed ikke blive omfattet af lønsumsafgiftspligten, da selskabet drives fra Storbritannien, og fordi det ikke har etableret fast forretningssted i Danmark.
 SKM2008.30.HR - Lønsumsafgift - finansielle tjenesteydelser - aftagere udenfor EU
 Det følger af dansk praksis, jf. SKM2008.30.HR, at ydelser, der har momsmæssigt leveringssted i udlandet, er omfattet af lønsumsafgift. Afgørelsen vedrørte en sparekasse, der leverede finansielle ydelser til aftagere udenfor EU. Højesteret slog fast, at “det efter en naturlig sproglig forståelse er mest nærliggende at anse det for afgørende for lønsumsafgiftspligten, om virksomheden mod vederlag leverer ydelser af en art som opregnet i henvisning til momslovens §13, uanset hvor ydelsen leveres i momslovens forstand”.
 Der var tale om en sparekasse, der har etableret stedet for sin økonomiske virksomhed i Danmark, hvorfra bankaktiviteten blev drevet. Den såkaldte “produktion”


text:
var dermed foregået i Danmark. Der var tale om en ”virksomhed”, der leverer ydelser, der efter sin art er fritaget efter momslovens §13, selvom fritagelsen ikke var direkte hjemlet i momslovens §13, da det momsmæssige leveringssted ikke var Danmark.
 A har etableret stedet for sin økonomiske virksomhed i Storbritannien og har som angivet ovenfor ikke etableret et fast forretningssted i Danmark. Der er dermed ikke tale om en “virksomhed” i Danmark, og der foregår ikke en produktion i Danmark — men derimod en virksomhed i Storbritannien, og dermed adskiller A’s situation sig væsentligt fra den i Danmark etablerede sparekasse, som SKM2008.30.HR vedrører. Dersom A skulle blive omfattet af lønsumsafgiftspligten, ville dette betyde, at lønsumsafgiftsloven ville have et universalt anvendelsesområde.
 SKM2003.238.LSR Lønsumsafgift - fransk banks repræsentationskontor i Danmark - metode
 I SKM2003.238.LSR blev et repræsentationskontor af en fransk bank omfattet af lønsumsafgiftspligten, idet dets virksomhed ansås for en integreret del af de af banken leverede momsfri finansielle ydelser. Igen var det ikke afgørende, at ydelserne ikke i momsmæssig henseende har leveringssted i Danmark.
 Repræsentationskontorets rolle var at repræsentere den franske bank i Danmark og formidle kontakten til hovedkontoret i Paris og bankens filialnet i resten af verden. Repræsentationskontoret blev ikke anset for et fast driftssted i Danmark i skattemæssig henseende.
 Repræsentationskontorets opgave var at foretage opsøgende salgsarbejde, identificere potentielle kunder, informere om bankens produkter og formidle kontakt til det udenlandske hovedkontor i forhold til danske kunder. SKAT påpegede, at det ville føre til konkurrenceforvridning i forhold til danske banker, der skal betale lønsumsafgift, dersom repræsentationskontoret ikke skulle betale lønsumsafgift.
 A’s danske filial skal ikke på samme måde have fokus på danske kunder — A’s kunde er B, der er etableret i Frankrig. Det eneste, der ville kunne knytte A’s aktiviteter til Danmark, ville være i den situation, hvor et eventuelt investeringsobjekt i Danmark ville blive identificeret, Der er ikke særlig fokus på Danmark i denne henseende, men et generelt pan-europæisk fokus.
 A har hverken ”produktion” af finansielle ydelser i Danmark eller leverer ydelser, der momsmæssigt har leveringssted i Danmark. Der vil dermed ikke kunne opstå nogen konkurrenceforvridning i forhold til danske forvaltere af særlige investeringsforeninger. I bilag 2 til L86 (Forslag til Lov om Lønsumsafgift for virksomheder indenfor den finansielle sektor) 1989/1990, fremkommer Skatteministeren med bemærkninger til ”Den danske Bankforenings høringssvar”. Den danske Bankforening havde rejst bekymring om, hvorvidt indførelsen af lønsumsafgiften for den finansielle sektor ville medføre konkurrenceforvridning for danske pengeinstitutter i forhold til udenlandske pengeinstitutter. Hertil bemærker Skatteministeren, at ”udenlandske, finansielle virksomheder, som leverer ydelser her i landet, er omfattet af afgiftspligten”. Dermed knæsætter Skatteministeriet princippet om, at lønsumsafgiften alene gælder, hvor ydelserne præsteres i Danmark.
 Det fremgår yderligere af bemærkningerne til § 2 og 3 i L86 1989/1990, at: ”det afgørende for pligten til at registrere er, at der leveres finansielle ydelser i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed her i landet”.
 Da A hverken leverer ydelser her i landet eller har erhvervsmæssig virksomhed her i landet, er selskabet ikke omfattet af lønsumsafgiftspligten.
 Opsummerende bemærkninger
 I kasino-afgørelsen og afgørelsen vedrørende


text:
kurser, der bliver afholdt i udlandet, trækker SKAT aktiviteten til Danmark, fordi begge selskaber drives fra Danmark og dermed ikke har etableret fast forretningssted udenfor Danmark - uagtet at ydelserne bliver præsteret udenfor Danmark.
 I afgørelsen vedrørende det danske repræsentationskontor bliver aktiviteten lønsumsafgiftspligtig til trods for, at banken ikke ansås for at have etableret et fast driftssted i Danmark. Men i denne afgørelse var aktiviteten udelukkende fokuseret på den franske banks danske kunder. Aktiviteten i A’s danske filial er ikke fokuseret på kunder i Danmark, da A kun har en kunde, hvilket er det franske selskab B.
 I SKM2008.30.HR foregik “produktionen” af de finansielle ydelser i Danmark, selvom ydelserne blev leveret til aftagere udenfor EU. A har ikke nogen selvstændig produktion af ydelser, der foregår i Danmark. Danmark er alene hjemsted for den ansatte i filialen, men hele Europa bliver arbejdsstedet, og fokus kommer til at ligge på hele Europa og ikke kun Danmark.
 Det ses således sammenfattende, at der foreligger lønsumsafgiftspligt i Danmark, hvis der her i landet med baggrund i et fast driftssted eller noget, der kan sidestilles med et fast driftssted, udøves faktiske aktiviteter her i landet.
 A’s aktiviteter er ikke drevet fra et fast forretningssted i Danmark. Der præsteres ikke nogen selvstændig økonomisk virksomhed i Danmark, og der er dermed ikke tale om “virksomhed”, der leverer ydelser... i Danmark. Virksomheden drives derimod i og fra Storbritannien, og der indtræder derfor ikke dansk lønsumsafgift.
 Det ønskes bekræftet, at selskabets aktiviteter i Danmark ikke er lønsumsafgiftspligtige.
 Spørger har bedt om, at SKAT lægger til grund for besvarelsen, at Spørger leverer momsfritaget forvaltning af investeringsforeninger.
 Der er således med besvarelsen ikke taget stilling til, hvorvidt de omhandlede enheder er investeringsforeninger i momslovens forstand, og om de omhandlede ydelser udgør momsfritagne forvaltningsydelser.
 Indledningsvis bemærkes, at lønsumsafgift blandt andet er en afgift på den lønsum, som en virksomheds ansatte har erhvervet, når virksomheden leverer varer og ydelser, der er fritaget for moms efter visse bestemmelser i momslovens § 13, stk. 1.
 Det bemærkes endvidere, at spørger er et selskab etableret i Storbritannien, der har etableret en filial i Danmark. I spørgers filial er der ansat én person.
 Det er SKATs vurdering, at spørger er omfattet af lønsumsafgiftspligten, da spørger er en virksomhed, der leverer ydelser mod vederlag, der efter sin art er fritaget for moms efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11 og har en filial her i landet, hvor spørger har ansat en medarbejder, jf. nedenfor.
 Der skal ifølge lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, betales lønsumsafgift af virksomheder, der mod vederlag leverer varer og ydelser, der er fritaget for moms efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11.
 Lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, indeholder i relation hertil ingen nærmere afgrænsning af de virksomheder, som er omfattet af afgiftspligten.
 Højesteret har i SKM2008.30.HR taget stilling til om der skal svares lønsumsafgift for den del af en dansk sparekasses lønudgift, der er medgået til produktion her i landet, af ydelser, der leveres til aftagere uden for Danmark – efter påstanden beløbsmæssigt


text:
begrænset til ydelser leveret til aftagere udenfor EU.
 Højesteret fastslog, at efter ordlyden af lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. pkt., sammenholdt med momslovens § 13, stk. 1, er det efter en naturlig sproglig forståelse mest nærliggende at anse det for afgørende for lønsumsafgiftspligten, om virksomheden mod vederlag leverer ydelser, af en art som opregnet i henvisningen til momslovens § 13, stk. 1, uanset hvor ydelsen leveres i momslovens forstand.
 Efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, er det således afgørende for afgiftspligten, hvad virksomheden leverer, men ikke hvor det leveres. Dette er også fastslået af Landsskatteretten i SKM2017.67.LSR.
 Spørger leverer efter det oplyste ydelser mod vederlag i form af forvaltning af investeringsforeninger. Disse ydelser er efter sin art fritaget for moms efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra f).
 Lønsumsafgiftspligten efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. pkt. omfatter ikke kun danske virksomheder, men omfatter også udenlandske virksomheder.
 Det fremgår således af lønsumsafgiftslovens § 3, stk. 3, at såfremt en virksomhed ikke har filial eller lignende her i landet, så skal den registreres ved en person, der er bosiddende her i landet, eller ved en virksomhed, der har forretningssted her i landet.
 Det er efter ordlyden af denne bestemmelse derfor uden betydning for lønsumsafgiftspligten, om det udenlandske selskab momsmæssigt anses for at have et fast forretningssted i Danmark, hvorfra de finansielle ydelser præsteres og leveres.
 Landsskatteretten har endvidere i SKM2003.238.LSR truffet afgørelse om, at en fransk bank, som havde et repræsentationskontor i Danmark med 3 medarbejdere, var omfattet af lønsumsafgiftspligten. Landsskatteretten lagde vægt på, at bankens repræsentationskontor i Danmark efter det oplyste foretog opsøgende salgsarbejde, identificerede potentielle kunder, informerede om bankens produkter og formidlede kontakt til det udenlandske hovedkontor. Landsskatteretten fandt, at banken leverede momsfritagne ydelser efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11 og at den af repræsentationskontoret udøvede virksomhed var en integreret del af de af banken leverede momsfrie ydelser, som banken modtager vederlag for. Retten fandt på den baggrund, at den af repræsentationskontoret udøvede virksomhed var omfattet af lønsumsafgiftspligten i henhold til lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1.
 Det fremgår ikke af afgørelsen om repræsentationskontoret momsmæssigt havde et fast forretningssted her i landet.
 I henhold til EU-domstolens praksis, vil et repræsentationskontor i Danmark, der ikke selv kan præstere og levere de omhandlede ydelser, men alene foretager opsøgende salgsarbejde, identificerer potentielle kunder, informerer om virksomhedens produkter og formidler kontakt til det udenlandske hovedkontor, ikke blive anset for at være et fast forretningssted i momslovens forstand i forbindelse med leveringen af de omhandlede momsfritagne ydelser. Der henvises til EU-domstolens afgørelse i C-164/84 og C-190/95.
 Det er på baggrund af Landsskatterettens afgørelse i SKM2003.238.LSR og EU-domstolens afgørelser i C-164/84 og C-190/95 SKATs opfattelse, at det ikke er en betingelse for at være omfattet af lønsumsafgiftspligten i lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. pkt., at spørger momsmæssigt har et fast forretningssted her i landet.
 Det er endvidere SKAT’s vurdering, at den virksomhed, som udøves i filialen er en integreret del af de af spørger leverede momsfritagne ydelser, som spørger modtager


text:
vederlag for. Der lægges vægt på, at den ansattes arbejde i filialen, består i at lede det europæiske operationelle team af medarbejdere og dermed understøtter spørgers momsfritagne leverancer. Filialens virksomhed udgør endvidere en integreret del af spørgers erhvervsmæssige virksomhed her i landet, selvom spørgers ydelser leveres udenfor landets grænser.
 Spørger, der har en filial i Danmark med en ansat, skal anmeldes til registrering efter samme bestemmelse, som gælder for andre virksomheder etableret her i landet, jf. lønsumsafgiftslovens § 2, stk. 1.
 Der fremgår af lønsumsafgiftslovens § 2, stk. 2, at virksomheder, der er omfattet af lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. pkt., der opgør afgiftsgrundlaget efter § 4, stk. 2, kun skal anmeldes til registrering, hvis de beskæftiger lønnet arbejdskraft.
 Spørger skal som en virksomhed indenfor den finansielle sektor opgøre afgiftsgrundlaget efter lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 2, nr. 1, dvs. af lønsummen. Eftersom spørger beskæftiger lønnet arbejdskraft her i landet, skal spørger også lade sig lønsumsafgiftsregistrere, hvis afgiftsgrundlaget overstiger 80.000 kr. årligt, jf. lønsumsafgiftslovens § 2, stk. 2 og § 2, stk. 3.
 SKAT bemærker, at da der er tale om et udenlandsk selskab, skal der alene betales lønsumsafgift af lønnen til den ansatte i den danske filial, jf. lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 2, nr. 1, § 4, stk. 3 og lønsumsafgiftsbekendtgørelsens § 3, stk. 1.
 SKAT bemærker endvidere, at Landsskatterettens afgørelse i SKM2010.414.LSR vedrørte en dansk kursusvirksomheds opgørelse af selve afgiftsgrundlaget efter lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 1, hvorfor den allerede af den grund ikke kan tillægges betydning i denne sag.
 SKAT bemærker endeligt, at det således er afgørende for om spørger er omfattet af afgiftspligten efter lønsumsafgiftsloven, at der er tale om en virksomhed, der leverer ydelser mod vederlag, der efter sin art er momsfritaget efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, og at virksomheden har ansat en medarbejder i sin filial her i landet.
 Det kan derimod ikke tillægges betydning for vurderingen af virksomhedens lønsumsafgiftspligtspligt, om den ansatte medarbejder i filialen her i landet, faktisk udfører sit arbejde her i landet eller i udlandet, jf. lønsumsafgiftsbekendtgørelsens § 3, stk. 1. Ligesom det heller ikke kan tillægges betydning for vurderingen af virksomhedens lønsumsafgiftspligt, om det arbejde, den ansatte medarbejder i filialen her i landet udfører, direkte vedrører virksomhedens lønsumsafgiftspligtige leverancer til sin kunde eller om arbejdet alene indirekte understøtter virksomhedens lønsumsafgiftspligtige leverancer til kunden. Der henvises til Landsrettens dom i SKM2009.466.VLR, hvor den andel af selskabets lønomkostninger, der medgik til bankens interne kurser, skulle medregnes til fællesregistreringens lønsumsafgiftsgrundlag, da afholdelse af kurser for egne medarbejdere måtte anses for en integreret del af selskabets lønsumsafgiftspligtige finansielle aktivitet.
 Lønsumsafgiftslovens § 2
 Virksomheder, der er afgiftspligtige, skal anmeldes til registrering hos told- og skatteforvaltningen, jf. dog stk. 2.
 Lønsumsafgiftslovens § 3, stk. 3
 Såfremt en virksomhed ikke har filial eller lignende her i landet, skal den registreres ved en person, der er bosiddende her i landet, eller ved en virksomhed, der har forretningssted her i landet.
 Lønsumsafgiftslovens § 4
 Lønsumsafgiftsbekendtgørelsens § 3, stk. 1.
 L86 1989/1990 om lønsumsafgift for virksomheder indenfor


text:
den finansielle sektor
 Bestemmelsen afgrænser de afgiftspligtige virksomheder. Som udgangspunkt er alle virksomheder inden for den finansielle sektor afgiftspligtige. Sektoren omfatter forsikringsselskaber og andre virksomheder med finansielle aktiviteter. Det drejer sig om ind- og udlån kreditformidling, investeringsforvaltning, pensionsopsparing, betalingsformidling samt handel med valuta og /eller værdipapirer, herunder futures og optioner m.v. Ved investeringsforvaltning forstås den virksomhed, som bl.a. udøves af investeringsforeninger og investeringsselskaber.
 Andre eksempler på afgiftspligtige virksomheder er banker, sparekasser, andelskasser, realkreditinstitutter og børsmæglerselskaber.
 ”Det foreslås i § 2, stk. 1, at virksomheder, der er afgiftspligtige efter § 1, skal anmeldes til registrering hos den regionale told- og skatteforvaltning. Det afgørende for pligten til at lade sig registrere er, at der leveres finansielle ydelser i forbindelse med erhvervsmæssig virksomhed her i landet. En tilsvarende registreringspligt gælder efter arbejdsmarkedsbidragsloven. ...”
 ”Højesteret fandt ved dom af 22. november 2007, offentliggjort som SKM2008.30.HR, at det var bedst stemmende med lovens ordlyd, forarbejder og forhistorie at fortolke lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. pkt., således, at leverede ydelser, jf. momslovens § 1 og § 4, som er momsfritaget efter momslovens § 13, er omfattet af lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, uanset om leveringsstedet er i Danmark eller i udlandet.
 Det fremgår ikke af forarbejderne til lønsumsafgiftsloven, hvad der skal forstås ved “overskud eller underskud, der hidrører fra virksomhed i udlandet." Efter en naturlig sproglig forståelse må “virksomhed i udlandet" imidlertid forstås som virksomhed, der udøves fra et fast driftssted i udlandet. Der henvises herved til SKM2010.414.LSR
 Landsskatteretten finder på denne baggrund ud fra en samlet vurdering, at uanset at medarbejderne i kasinoet konkret er fritaget for at betale indkomstskat i medfør af DIS-ordningen, så er de hovedsageligt ansat på vilkår svarende til sædvanlige ansættelsesforhold og må i lønsumsafgiftslovens forstand således være at betragte som ansatte, jf. denne lovs § 1, stk. 1, jf. nævnte bekendtgørelses § 3, stk.1, hvorfor der er pligt til at betale lønsumsafgift. Der henvises herved tillige til SKM2010.726.HR.
 Landsskatteretten er således enig i Skatterådets afgørelse, der derfor stadfæstes.”
 ”Spørger driver selvstændig erhvervsvirksomhed med levering af momsfritagne sundhedsydelser til virksomheder i Danmark.
 Udenlandske virksomheder, der har lønsumsafgiftspligtige aktiviteter, skal registreres på lige fod med danske virksomheder.”
 ” Landsskatterettens bemærkninger og begrundelse
 ”Det følger af lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, at sagsøgerens momsfritagne finansielle aktiviteter efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, er omfattet af pligten til at betale lønsumsafgift.
 Når H1 A/S leverer ydelser til sagsøgeren, må dette i overensstemmelse med hensigten med fællesregistreringen betragtes som interne leverancer med en sådan tilknytning til sagsøgerens momsfritagne finansielle aktiviteter, at der ikke skal betales moms af disse ydelser. Ydelserne er derfor afgiftspligtige efter lønsumsafgiftsloven, og sagsøgerens påstande om nedsættelse af grundlaget for beregning af lønsumsafgift eller hjemvisning til fornyet beregning tages derfor heller ikke til følge på dette punkt.”
 ”Højesterets begrundelse og resultat:
 Efter ordlyden af lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. pkt., sammenholdt med momslovens § 13, stk. 1, finder Højesteret, at det - i overensstemmelse med Skatteministeriets standpunkt - efter en naturlig sproglig forståelse er mest nærliggende at anse


text:
det for afgørende for lønsumsafgiftspligten, om virksomheden mod vederlag leverer ydelser af en art som opregnet i henvisningen til momslovens § 13, stk. 1, uanset hvor ydelsen leveres i momslovens forstand.
 I overensstemmelse hermed henvistes indtil ændringen i 1994 i lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, til den tidligere momslovs § 2, stk. 3, hvorved det fremgik, at det var ydelsens art - og ikke leveringsstedet - der var afgørende for afgiftens pålæggelse. Den ændrede henvisning til momslovens § 13, som blev gennemført i 1994, var begrundet i gennemførelsen af den nye momslov, og det fremgår udtrykkeligt af forarbejderne til ændringsloven, at ændringen alene var af teknisk karakter.
 Lønsumsafgiftslovens § 1 må således efter ordlyden, forarbejderne og lovens forhistorie forstås sådan, at der er hjemmel til at pålægge Sparekassen H1s ydelser lønsumsafgift som sket. Højesteret stadfæster derfor dommen.”
 ”Landsskatteretten finder, at banken leverer momsfritagne finansielle ydelser mod vederlag, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11. Landsskatteretten har herved lagt vægt på, at bankens repræsentationskontor i Danmark efter det oplyste foretager opsøgende salgsarbejde, identificerer potentielle kunder, informerer om bankens produkter og formidler kontakt til det udenlandske hovedkontor. Retten finder derfor, at den af repræsentationskontoret udøvede virksomhed er en integreret del af de af banken leverede momsfrie finansielle ydelser, som banken modtager vederlag for. Efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, er virksomheder, der mod vederlag leverer varer og ydelser, der er fritaget for afgift efter momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, lønsumsafgiftspligtige. Retten finder derfor, at den af repræsentationskontoret udøvede virksomhed er omfattet af lønsumsafgiftspligten i henhold til lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1.
 Da den af repræsentationskontoret udøvede virksomhed må anses for en integreret del af de af banken udøvede momsfrie finansielle aktiviteter, der bl.a. består i levering af momsfrie finansielle, findes afgiftsgrundlaget at skulle opgøres efter lønsumsafgiftslovens § 4, stk. 2, nr. 1, og beregnes efter § 5, stk. 2 (metode 2).”
 C-168/84 Berkholz
 C-190/95 ARO Lease BV


text:
Stephan Falsner fører sager og rådgiver om jagt- og naturforvaltning er jævnligt forsvarer i straffesager vedr. jagt og våben. Herunder også sager vedr. inddragelse af jagttegn og våbentilladelser.
 Antallet af tiltalerejsninger for overtrædelser af lovgivningen om jagt og våben har gjort, at tilgangen af sager på dette område er støt stigende. Det er antallet af henvendelser fra jægere, som er i tvivl om forståelsen af reglerne også. Jagt, naturforvaltning, våben er et specialområde for advokatkontoret.
 Stephan Falsner er selv jæger og har et stort netværk i det danske jagt- og naturmiljø og er selv aktiv i hundearbejde.
 I sager om overtrædelse af våbenlovgivningen, narkotikalovgivningen og straffelovens regler om vold og trusler, skal politiet vurdere om det er betænkelig om en person har skydevåben. Det sker som regel efter at straffesagen allerede er afgjort. I en sag, som for nylig er blevet afgjort, har politiet truffet afgørelse om at en jæger kunne beholde [...]
 En aspirant der skulle tage jagttegn, henvendte sig i en jagtbutik for at købe en attrap til træning af våbenhåndtering. Butikken solgte ham et dobbelt glatløbet haglgevær, som var blevet deaktiveret ved at de to kamre var blevet svejset til, således at der ikke kunne isættes og affyres patroner. Aspiranten, som nu var blevet køber, [...]
 Hvert år køres jagttegnsregisteret op mod strafferegisteret hos politiet. Er man i løbet af året blevet noteret for noget i politiets register, kan det resultere i, at Naturstyrelsen ikke vil udstede et nyt jagttegn, fordi den pågældende borger har gjort sig skyldig i et kriminelt forhold. Politiet kører sit strafferegister op mod alle jagtegnsløsere og [...]
 På Københavns Skyttecenter på Selinevej havde en jæger i 2017 overladt sin halvautomatiske jagtriffel kaliber 222 til sin søster med henblik på at hun skulle overveje at købe riflen. Den halvautomatisk jagtriffel, skulle i henhold til gældende regler skal være plomberet til to patroner (permanent anordning) ved jagt. Søsteren, som ikke havde tilladelse til riflen, [...]
 En jæger var medlem af et jagtkonsortium, der bestod af 10 medlemmer. En dag skød jægeren en 10 ender hjort, hvilket var en overtrædelse af konsortiets ordensregler. Jægeren blev herefter ekskluderet af konsortiet. Under den efterfølgende civile sag, nedlagde jægeren påstand om at jagtkonsortiet skulle anerkende, at eksklusionen var uberettiget. I sin dom lagde landsretten [...]
 Straffelovens § 252: Med fængsel indtil 8 år straffes den, der for vindings skyld, af grov kådhed eller på lignende hensynsløs måde volder nærliggende fare for nogens liv eller førlighed. Jagtlovens § 22: Ingen må jage på en måde, der 1) udsætter vildtet for unødige lidelser,2) skader personer, husdyr eller genstande eller udsætter personer for nærliggende fare for at [...]
 Ved tiltaltes (T) forklaring, som støttes af de oplysninger, der i øvrigt foreligger, lægges det til grund, at han den 16. april 2018 kl. 14.26 skød og dræbte et dyr på adressen ... fra et motorkøretøj, som holdt stille, og at han ud over det dræbende skud afgav to yderligere skud. Retten finder det bevist, [...]
 I tre sager har jægere i dette


text:
forår fået deres jagttegn og våbentilladelser tilbage, efter at de i første omgang var blevet nægtet af politiet. Fælles for begge sager er, at efter en meget grundig gennemgang og argumentation, lykkedes det at påvise, at der ikke var grundlag for at politiet havde betænkeligheder m.h.t. udstedelse af [...]
 I Danmark er ulven fredet. Den må som udgangspunkt ikke jages eller reguleres. Regulering kan Naturstyrelsen dog give tilladelse til, hvis der er tale om en såkaldt problemulv. Naturstyrelsen definerer selv en problemulv som en ulv, der viser unaturlig adfærd. Unaturlig adfærd kunne for eksempel være, hvis ulven gentagne gange går ind på en gårdsplads eller [...]
 En del jægere er blevet kontaktet at politiet med en sigtelse, fordi de har købt piller på udenlandske hjemmesider. Der er typisk tale om sovemedicin eller beroligende midler som f.eks. Diazepam og Stesolid. Problemet er, at sådanne midler er omfattet af ”Bekendtgørelse om euforiserende stoffer” og import er ulovlig. Typisk bliver medicinen opdaget af Toldvæsnet [...]
 To svenske jægere blev dømt for jagtlovs overtrædelser ved Malmberget i august 2016. Jægerne var anklaget for at have skudt en voksen elgtyr i et skovområde nær Mosebacke i Malmberget. Overtrædelsen skal være sket ved årsskiftet 2015/16. Byretten idømte de to mænd til hver en måned i fængsel i august sidste år. De tiltalte erkendte, [...]
 Jeg har dette forår fået en del klienthenvendelser fra jægere, som er blevet kontaktet af politiet eller Vildtforvaltningen om at myndigheden agter at inddrage deres jagtegn, fordi de har begået kriminalitet – typisk overtrædelse af straffelovens regler om vold eller lov om euforiserende stoffer. Det folk er utilfredse med er, at efter deres sag er [...]
 Forbuddet i våbenlovens § 4, stk. 1, omfatter ikke besiddelse af knive eller dolke til erhvervsudøvelse, til brug ved jagt, lystfiskeri eller sportsudøvelse eller anden besiddelse, som har et lignende “anerkendelsesværdigt formål”. Knive, der anvendes som værktøj i lovligt erhverv eller i forbindelse med jagt, lystfiskeri og sportsudøvelse, kan således lovligt besiddes på offentligt tilgængeligt [...]
 Sidste år blev en dansk jæger ved Tingsretten i Lund i Sverige idømt ubetinget fængsel i tre år for grove overtrædelser af den svenske jagtlov. Desuden skal han betale erstatning på i alt 220.000 svenske kroner. Danskeren havde nedlagt otte dådyr, fem vildsvin og et krondyr. Han blev endvidere dømt for jagthæleri, jagt på fremmed [...]
 Østre Landsret har i efteråret 2016 afsagt dom i en sag, som omhandlede en beruset jæger, som den 23. december blev antruffet på offentlig sti medbringende en haglbøsse med to patroner isat. De nærmere omstændigheder var, at den tiltalte havde været på jagt den 23. december og havde lagt geværet i bilen- ladt- efter jagten. [...]
 Glostrup ret har afsagt dom i en sag om ulovlig opbevaring af 10 haglbøsser og besiddelse af en riffel uden tilladelse samt en haglbøsse, som ikke var blevet anmeldt til politiet senest 8 dage efter den var blevet erhvervet. De nærmere omstændigheder var, at tiltalte havde købt en riffel og en haglbøsse af en ven [...]
 I slutningen


text:
af juni måned blev en dansk jæger ved Tingsretten i Lund i Sverige idømt ubetinget fængsel i tre år for grove overtrædelser af den svenske jagtlov. Desuden skal han betale erstatning på i alt 220.000 svenske kroner. Tingsretten, som svarer til byretten i DK, fandt det bevist, at danskeren ulovligt havde nedlagt otte [...]
 ”Våben og ammunition mv., der er nævnt i våbenlovens § 1, stk. 1 og stk. 2, skal transporteres forsvarligt, f.eks. under konstant tilsyn eller tildækket i aflåst transportmiddel eller på tilsvarende betryggende måde”. Der er en række ”nøgleord”: forsvarligt – konstant tilsyn – tildækket – aflåst transportmiddel. Det må læses således, at der lægges op til [...]
 For nogle uger siden var jeg i Finland, hvor jeg købte en jagtkniv. Et rigtig fint stykke kunsthåndværk. På vej ud af butikken kom jeg til at tænke over, hvordan jeg egentlig fik den med hjem. Umiddelbart tænkte jeg, at den skulle selvfølgelig ikke i håndbagagen, men blot i kufferten. Der er næppe nogen, som [...]
 Af gældende våbenbekendtgørelse § 3 Stk. 1 nr. 6 fremgår, at politiet meddeler tilladelse efter våbenlovens § 1 og § 2, hvis tilladelsen vedrører – nr. 6 : ”optisk elektroniske sigtemidler med lysstråle eller med elektronisk lysforstærknings- eller infrarødt udstyr, hvis de er konstrueret til montering på skydevåben eller armbrøster”. Jeg er bekendt med mindst et [...]
 Ved indrejse i Sverige skal hunden (katten) anmeldes til det svenske toldvæsen. Hvis du er på gennemrejse til Bornholm via Ystad, kan hunden anmeldes elektronisk via www.tullverket.se. Ifølge det svenske toldvæsens hjemmeside er manglende overholdelse af reglerne omfattet af reglerne om smugleri og straffes i overensstemmelse hermed. Er faktisk nemmere at medbringe end en hund. Våben [...]
 August 2016 – Straf for uforsvarlig opbevaring af våben
 I 2010 afsagde Højesteret en bemærkelsesværdig dom i en sag om ulovlig opbevaring af våben: Der var tale om jagtvåben. Tiltalte havde ikke ammunition til våbnene, der blev opbevaret i et uaflåst loftsrum i garagen. Under disse omstændigheder fandt Højesteret, at der ikke forelå særlig skærpende omstændigheder, og at forholdet derfor ikke kunne henføres under [...]
 Jeg har allerede fået flere henvendelser fra klienter og venner, som er urolige for, hvad der kan ske, hvis de bliver antastet af politiet, som på een eller anden måde kan få åbnet deres lommekniv(e) med een hånd. Fra politisk hold er der måske hjælp på vej. Vi er på vej ind i en valgkamp [...]
 Køber kunne hæve købet af en hund, der led af hundesygdommen OCD, fordi manglen forelå på leveringstidspunktet
 Højesteret har afsagt dom i en sag, hvor en hund blev købt i juni 2009 i en kennel. Hunden blev i oktober 2009 aflivet, og parterne var enige om, at den på aflivningstidspunktet led af osteochondrose og hoftedysplasi. Højesteret lagde til grund, at hunden på aflivningstidspunktet led af en mangel, og det skulle herefter afgøres, [...]
 Pr. denne dato skal ansøgninger indgives digitalt via hjemmesiderne – www.politi.dk–www.borger.dk – www.virk.dk -Ansøgning om tilladelse til at købe skydevåben og ammunition, samt bære/anvende skydevåben.


text:
-Ansøgning om tilladelse til udførsel af våben/ammunition til jagt, fiskeri og konkurrenceskydning, blankvåben eller paintballvåben til EU/EØS-lande. – Ansøgning om tilladelse til genopladning af sortkrudtspatroner med sortkrudt eller til sortkrudtserstatning og fremstilling af [...]
 Hvert år køres jagttegnsregisteret op mod strafferegisteret hos politiet. Er man i løbet af året blevet noteret for noget i politiets register, kan det resultere i, at Naturstyrelsen ikke vil udstede et nyt jagttegn, fordi den pågældende borger har gjort sig skyldig i et kriminet forhold. Da jeg kontaktede Politiet fik jeg at vide, at [...]
 Sagen fik mig til at tænke på, hvad nu hvis det var nogle tilfældige skovgæster, som var kravlet op i stigen og en var faldet ned, fordi stigen var defekt – hvem ville i så fald være erstatningsansvarlig ? Udgangspunktet må være, at hvis man som jæger kravler man op i et tårn, så er [...]
 En 28 årig mand, der havde fået et jagtgevær foræret af en bekendt, og som havde opbevaret det bagerst i sit klædeskab, blev ved retten i Svendborg dømt for at have været i besiddelse af et gevær under skærpende omstændigheder. Selv om manden ikke var tilknyttet bandemiljøet, og selv om han ikke tidligere var straffet, [...]
 Efter den ulykkelige hændelse, hvor en politibetjent blev skudt – angiveligt med et stjålet skytteforeningsvåben, er der allerede nu overvejelser på Christiansborg om hvordan man kan stramme reglerne for erhvervelse skytteforeningsvåben. Før man ser på stramninger, bør vi måske lige se på, hvilke regler, som gælder i dag: Det fremgår af ”våbenbekendtgørelsen” (VBK), at skytteforeninger [...]
 Stalddørssalg er når en landmand, fisker, biavler eller jæger, fra hjemmet, sælger ikke forarbejdede råvarer direkte til forbrugeren. Ved vildt forstås f.eks. fasaner, duer, harer, kaniner, herunder også råvildt og andet klovbærende vildt som f.eks. hjorte. Der må maks. sælges 5-10 stk. klovbærende vildt og 500 stk. småvildt og fugle. Er man i tvivl om [...]
 Sagen, som har været i byretten, landsretten og nu Højesteret tog sin begyndelse i 2013 da tiltalte, som boede på en øde beliggende gård i Jylland, efter at have indtaget 6 guldøl og en flaske ”Gul Gajol” gik ud på sin gårdsplads og affyrede et skud i luften med en oversavet pumpgun. Da tiltalte erkendte [...]
 Slut med at bade hunden om sommeren
 Reglerne om at holde hund er inde i en udvikling, som på mange måder ligner det jægerne har oplevet indenfor våbenlovligningen; Nemlig stadig flere stramninger og skrappere sanktioner for overtrædelser. Hundeloven er blevet strammet betydelig, hvilket bl.a. skyldes nogle grupper i samfundet har fundet sig tilrette med en ny hobby i form af bidske kamphunderacer. [...]
 Højesteret har afsagt dom i en sag, hvor straffen for at besidde en riffel i strid med våbenloven har varieret en del gennem retssystemet. I byretten fik den tiltalte 60 dages ubetinget fængsel, mens Landsretten forhøjede straffen til 4 måneders ubetinget fængsel. Højesteret nående frem til, at strafudmålingen på 4 måneders fængsel for ulovlig våbenbesiddelse [...]
 Københavns Byret har afsagt dom over en 56-årig jæger fra Dragør,


text:
som den 16. februar 2012 begik på ulovlig jagt på område uden at have jagtret og med forbudt våben og ammunition.Den 16. februar 2012så etvidne ser den nu dømte jæger klokken cirka 17.00 køre mod Amager Vildtreservat, Kofoeds Enge ved Sydvestpynten i Dragør. Vidnet [...]
 Det er en politiopgave at anholde kriminelle. Men særlig når det gælder krybskytteri, er der en reel chance for at det bliver ejendommens ejer, jagtrettighedshaver eller ansatte, som render på krybskytterne i færd med deres ugerninger. Af jagtlovens § 32 fremgår: Den jagtberettigede er beføjet til selv eller ved sine folk at anholde enhver, der overtræder [...]


text:
Er forældre med et handicappet barn beskyttet af forskelsbehandlingsloven?
 Ifølge forskelsbehandlingsloven må en arbejdsgiver ikke forskelsbehandle eller afskedige en medarbejder på grund af handicap. Forskelsbehandlingsloven gælder både direkte og indirekte forskelsbehandling.
 Direkte forskelsbehandling foreligger, når en person på grund af handicap behandles ringere end en anden bliver behandlet i en tilsvarende situation.
 Der foreligger indirekte forskelsbehandling, når et kriterium, der tilsyneladende er neutralt, stiller en person med handicap ringere end andre personer, medmindre kriteriet er objektivt begrundet i et sagligt formål, og midlerne til at opfylde det er hensigtsmæssige og nødvendige.
 EU-domstolen har fastslået, at en person der ikke selv er handicappet, men har et handicappet barn er beskyttet mod direkte forskelsbehandling. Det er derimod uafklaret om forskelsbehandlingslovens beskyttelse tillige gælder indirekte forskelsbehandling af forældre til et handicappet barn.
 I Højesterets dom af 27. april 2016 i sag 151/2015 måtte en kommune opsige en dagplejemor på grund af fald i børnetal. Kommunen valgte at opsige en dagplejer, der have haft orlov til pasning af sin søn der på opsigelsestidspunktet havde fået diagnosen Aspergers syndrom. Den opsagte dagplejer havde ikke fungeret som dagplejer i ca. 1 år.
 Som begrundelse for afskedigelsen anførte kommunen, at den fandt det pædagogisk uansvarligt at flytte børn fra deres nuværende dagpleje til en dagplejer, som de ikke kendte. Netop for at undgå dette dagplejeskift, blev den pågældende dagplejer, der allerede havde været fraværende grundet orloven, udvalgt til afskedigelse.
 Den pågældende dagplejer anlagde herefter sag mod kommunen med påstand om betaling af en godtgørelse svarende til 12 måneders løn, da dagplejeren mente, at opsigelsen var i strid med forskelsbehandlingsloven.
 Højesteret fandt, at dagplejerens søn havde et handicap og dermed var omfattet af handicapbegrebet i forskelsbehandlingsloven.
 Spørgsmålet var herefter, om kommunen ved opsigelsen af dagplejeren havde tilsidesat forskelsbehandlingsloven.
 Højesteret lagde til grund, at årsagen til opsigelsen var nednormering i dagplejen, og at den konkrete dagplejer var blevet udvalgt fordi hun på grund af orlov og sygdom ikke havde fungeret som dagplejer i ca. 1 år og fordi det efter kommunens vurdering ikke ville være forsvarlig at flytte børn fra deres nuværende dagplejer til en dagplejer, de ikke kendte.
 Årsagen til opsigelsen var således ikke dagplejerens søns handicap, men hendes lange fravær fra dagplejen. Højesteret fandt derfor ikke, at dagplejeren havde været udsat for direkte forskelsbehandling.
 Højesteret fandt endvidere ikke at opsigelsen af dagplejeren var indirekte forskelsbehandling. Højesteret begrundede blandt andet dette med, at det var ubestridt, at det som følge af faldende børnetal var nødvendigt at opsige én dagplejer, og at kommunen ved valget af hvem der skulle opsiges havde lagt afgørende vægt på hensynet til at undgå af flytte børn til en dagplejer, de ikke kendte.
 Højesteret havde derfor slet ikke anledning til, at tage stilling til, om loven overhovedet omfatter en situation, hvor en medarbejder, der ikke selv er handicappet, rammes af en foranstaltning i kraft af sin tilknytning til sit handicappede barn.
 Kommunen blev således frifundet.
 Bird & Birds kommentar
 Forældre med et handicappet barn er beskyttet mod direkte forskelsbehandling.
 Efter Højesterets dom er det


text:
Skat.dk: C.C.2.2.1.12 Interessenter og partredere
 Dette afsnit indeholder en kort beskrivelse af, hvad et interessentskab er, og en beskrivelse af regler og praksis om interessenters skattemæssige fradragsret. Afsnittet indeholder også en beskrivelse af partrederes skattemæssige fradragsret.
 Beskrivelse af interessentskaber
 Interessentskabet skatteretligt, transparens og deltagerbeskatning
 Interessenters fordeling af indtægter og udgifter
 Interessenters fradrag som følge af den solidariske hæftelse
 Hvis medinteressenten har hævet for meget
 Hvis partrederen påtager sig solidarisk hæftelse
 C.C.3.3 om kommanditisters skattemæssige forhold
 C.C.3.3.3 om deltagere i partnerselskaber (P/S)
 C.C.3.1 og C.C.3.2 om anpartsvirksomhed, herunder projekter og kommanditister
 C.C.6.6 om indtræden i og udtræden af interessentskaber.
 Et interessentskab (I/S) er en virksomhed med to eller flere deltagere. Deltagerne kaldes interessenter og kan være både fysiske personer og juridiske personer, fx selskaber og kommuner m.fl.
 Interessentskabet er en juridisk person, en selvstændig enhed. Det betyder fx, at interessentskabet ejer aktiverne og kan indgå aftaler. Deltagerne ejer en ideel andel af interessentskabets aktiver og passiver, som svarer til interessentskabsandelen.
 Om definition på interessentskaber, se lov om visse erhvervsdrivende virksomheder § 1, stk. 2, og § 2, stk. 1.
 Interessentskaber er karakteriseret ved, at de enkelte deltagere hæfter personligt, ubegrænset og solidarisk for interessentskabets forpligtelser.
 Personlig hæftelse betyder, at de enkelte interessenter hæfter med alt, hvad de ejer og kommer til at eje.
 Ubegrænset hæftelse
 Ubegrænset hæftelse betyder, at hver enkelt interessent hæfter for alle interessentskabets forpligtelser.
 Solidarisk hæftelse betyder, at interessenterne hæfter "en for alle og alle for en", sådan at kreditorerne kan gøre deres fulde krav gældende mod hver enkelt deltager, indtil det er betalt.
 Skatteretligt betragtes selskabet ikke som et selvstændigt skattesubjekt. Derfor beskattes interessentskabets overskud og underskud med en andel hos hver enkelt interessent.
 Når beskatningen sker hos den enkelte deltager og ikke hos selskabet, kaldes det transparens (gennemsigtighed). En skattemæssigt transparent enhed er en juridisk person, der efter danske skatteregler ikke er et selvstændigt skattesubjekt.
 Om den nærmere afgrænsning af interessentskaber over for selvstændige skattesubjekter, se afsnit C.D.1.1.12 Andre foreninger. I dette afsnit beskrives bl.a. de kriterier, der indikerer, at der er tale om et interessentskab.
 Indkomstopgørelsen sker i øvrigt hos de enkelte interessenter efter skattelovgivningens almindelige regler, herunder om fradrag for driftsomkostninger og driftstab.
 Ved lov nr. 682 af 8. juni 2017 om ændring af personskatteloven og virksomhedsskatteloven (Kildeartsbegrænsning af underskud fra fysiske personers investeringer i visse anpartsprojekter) blev der indført kildeartsbegrænsning af underskud fra fysiske personers deltagelse i visse skattemæssigt transparente selskaber (10-mandsprojekter). Se afsnit C.C.3.3.2 Kommanditisters indkomstopgørelse om kildeartsbegrænsning af underskud om denne regel, herunder om lovens virkningstidspunkt.
 Ved lov nr. 684 af 8. juni 2017 om ændring af ligningsloven (Kvalifikation af selvstændig erhvervsvirksomhed ved deltagelse i et skattemæssigt transparent selskab) (L194) blev der indsat en ny paragraf 4 i ligningsloven.
 Efter bestemmelsen i LL § 4 er deltagelse i et skattemæssigt transparent selskab ikke længere i sig selv tilstrækkeligt til, at deltagerens indkomst fra det skattemæssigt transparente selskab kan anses for indkomst ved selvstændig erhvervsvirksomhed.
 Bestemmelsen har virkning for indkomstår, der påbegyndes den 1. januar 2018 eller senere.
 Se om xLL §