text:
Skat.dk: C.C.2.2.1.4 Afgrænsning over for udgifter til formue, anlæg og etablering
 Afsnittet beskriver praksis om afgrænsning af fradragsberettigede driftsomkostninger over for udgifter, der ikke vedrører den løbende drift, men indkomstgrundlaget, også kaldet formueudgifter, anlægsudgifter eller udgifter vedrørende indkomstkilden eller kapitalgrundlaget.
 Afsnittet handler også om afgrænsningen over for udgifter, der vedrører etablering af virksomhed eller udvidelse af virksomheden ud over dens hidtidige rammer.
 Generelt om udgifter vedrørende formue, anlæg, etablering mv.
 Udgifter til etablering eller udvidelse
 Fradrag for udgifter, der sikrer det hidtidige indtægtsgrundlag
 Fradrag efter andre bestemmelser
 Ophævede bestemmelser om etablering og udvidelse
 C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning
 C.C.2.2.1.6 Selskabers finansielle grundlag
 C.C.2.2.1.7 Start af virksomhed.
 Driftsomkostningsbegrebets forudsætning om, at udgiften skal have forbindelse til erhvervelsen af den skattepligtige indkomst, omtales i afsnit C.C.2.2.1.2.
 Afgrænsningen af driftsomkostningsbegrebet volder især vanskeligheder over for anlægs- og etableringsudgifter, som ikke relaterer sig til indkomsten, men derimod til indkomstgrundlaget.
 Ikke fradragsberettigede anlægs- og etableringsudgifter er efter SL § 6, stk. 2: "udgifter til formueforøgelse, til forbedring af ejendom, til udvidelse af næring eller drift".
 Domstolspraksis synes at have vist en tendens til en udvikling af driftsomkostningsbegrebet fra en klar afgrænsning mellem drift og formue i retning af en udvidelse af fradragsmulighederne for erhvervsmæssige udgifter, der afholdes inden for de hidtidige naturlige rammer af en igangværende virksomhed. Se afgørelserne under Fradrag for udgifter, der sikrer det hidtidige indtægtsgrundlag.
 Det er fortsat altafgørende for fradragsretten, at der foreligger en aktuel driftsmæssig begrundelse for at afholde udgiften. Det vil sige, at formålet er at erhverve skattepligtig indkomst, og at disse indkomstbestræbelser ikke overskrider virksomhedens hidtidige rammer. Se SL § 6, stk. 2, om udvidelse af næring eller drift.
 Eksempler på en ikke fradragsberettiget formueudgift
 Et selskab kunne ikke trække bonusudbetalinger fra som driftsomkostning. I forbindelse med salg af selskabet blev der indgået en aftale med selskabets to direktører om, at de, hvis selskabet blev solgt, ville få en bonus beregnet efter salgsprisen. Direktørernes krav på bonus var betinget af, at der skete et endeligt salg af selskabet, og af, at direktørerne hver især fortsat var ansat på salgstidspunktet. Den udbetalte bonus havde derfor ikke den tilknytning til selskabernes drift, dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten, der må kræves for, at udgiften kan anses som en driftsomkostning, der er omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a. Se SKM2009.271.HR.
 I SKM2013.557.ØLR nægtedes fradrag for bonus til medarbejdere og omkostninger til rådgivere. Udgiften var anvendt til - i aktionærernes interesse - at opnå den bedst mulige pris for selskabets aktier, men også med henblik på at overholde selskabets børsretlige forpligtelser, herunder forpligtelsen til at udarbejde en redegørelse til selskabets aktionærer om et overtagelsestilbuds fordele og ulemper. Landsretten fastslog, at de udgifter, der var afholdt for, at selskabet kunne overholde dets børsretlige forpligtelser i anledning af overtagelsestilbuddet, ikke kunne anses for udgifter, der vedrørte driften. Omkostningerne var derfor ikke fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a, uanset om der måtte være en driftsmæssig fordel knyttet til børsnoteringen. Landsretten afviste i den forbindelse, at de afholdte udgifter havde karakter


text:
af en årligt tilbagevendende afgift (noteringsafgift) svarende til den, som Højesteret i nedennævnte UfR 1980, 712 HRD tillod fradrag for. Se også SKM2015.373.ØLR om salgsudgifter i aktionærernes interesse.
 Højesteret har i SKM2011.602.HR fastslået, at udgifter til børsnotering ikke er fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 En fond blev nægtet fradrag for udgifter til granskning og for udgifter til retsafgiften i erstatningssagen mod medlemmerne af fondens bestyrelse. Landsretten lagde til grund, at granskningen vedrørte anlægsformuen og ikke de driftsmæssige aktiviteter i fonden. Se SKM2010.367.ØLR.
 I SKM2014.731.LSR blev et selskab nægtet fradrag for lønudgifter, der var afholdt i forbindelse med en voldgiftssag om køb af aktier og køb af varemærke. De ansatte personer, som varetog selskabets interesser i voldgiftssagen, fik ikke ekstra betaling for deres arbejde med voldgiftssagen, og de lønudgifter, som selskabet har allokeret til voldgiftssagen, udgjorde kun en mindre del af den samlede løn, som selskabet i indkomståret udbetalte til de omhandlede medarbejdere. Landsskatteretten var enig med selskabet i, at erhvervsmæssigt betingede lønudgifter i almindelighed vil kunne fratrækkes, idet der heri ligger en forudsætning om, at udgifterne er medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde den løbende indkomst. Denne formodning kan dog afkræftes i det enkelte tilfælde. Den del af lønnen, der var afholdt í forbindelse med varetagelse af selskabets interesser i en voldgiftssagen, der drejede sig om sikring af selskabets formue, var ikke medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets løbende skattepligtige indkomst i indkomståret, jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Landsskatteretten udtalte, at en lønkrone, der er anvendt af hensyn til formuen, har ikke samtidigt tjent til erhvervelsen, sikringen og vedligeholdelsen af den løbende indkomst i året.
 Udgifter til afvikling af virksomheden er også ikke-fradragsberettigede formueudgifter. Se dog afsnit C.C.2.2.1.8 om visse opsatte driftsudgifter.
 Det er en forudsætning for omkostningsfradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a, at dispositionen falder inden for virksomhedens hidtidige naturlige rammer.
 Udgifter, der har til formål at tilvejebringe et nyt indkomstgrundlag, enten i form af start af en helt ny virksomhed eller ved udvidelse af en igangværende virksomhed ud over dens hidtidige rammer, har karakter af etableringsudgifter, som ikke kan trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se SL § 6, stk. 2.
 Eksempler: Udgifter til etablering eller udvidelse
 Højesteret har anset et kommanditselskabs udgift til honorar til udbyderen af et anpartsprojekt, for at være en etableringsudgift for kommanditselskabet. Se SKM2008.967.HR.
 Se også SKM2013.557.ØLR omtalt ovenfor samt i afsnit C.C.2.2.1.2 Driftsomkostningsbegrebet.
 Se også afsnit C.C.2.2.1.7 om den særlige praksis om fradrag for sædvanlige, løbende driftsudgifter, der er afholdt i startfasen.
 Hvis en udgift ikke har til formål at udvide eller forbedre det hidtidige indkomstgrundlag, men derimod kun at sikre de hidtidige indtjeningsmuligheder, er der mulighed for fradrag.
 Det er dog en betingelse, at der kan påvises en aktuel driftsmæssig begrundelse for dispositionen.
 Hvis den driftsmæssige begrundelse foreligger, udelukker det derfor ikke fradrag, at udgiften i realiteten indebærer en tidsubestemt sikring af indkomstgrundlaget.
 Et selskab fik fradrag for sagsomkostninger, som det havde afholdt på

type: other


text:
grund af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradraget blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre både tidligere opnået fortjeneste og muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Se UfR 1942, 335 HRD (Skandinavisk Grammofon).
 Et vognmandsfirma betalte i forbindelse med indmeldelse i en fragtmandshal et indskud på 175.000 kr. Efter foreningens vedtægter tilfaldt beløbet foreningen endeligt og blev ikke betalt tilbage, da fragtmanden udtrådte af fragtmandshallen. Beløbet blev betalt, for at selskabet kunne få en ny holdeplads til erstatning for en mistet holdeplads i københavnsområdet, hvor man i forvejen drev virksomhed. Højesteret fandt, at formålet med at afholde udgiften i det væsentlige var at sikre virksomhedens hidtidige konkurrencedygtighed og indkomst, og udgiften blev derfor anset for en driftsomkostning, der kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a. Se TfS 1987, 315 HRD.
 En dyrlæge havde etableret nye klinikker i omegnen for at bevare sin indtjening i forbindelse med skærpet konkurrence. Klinikkerne blev etableret som selvstændige anpartsselskaber, som betalte dyrlægen et fast månedligt honorar for det arbejde, han udførte.
 Dyrlægeforeningen anlagde sag mod dyrlægen, fordi der efter foreningens vedtægter kun måtte oprettes klinikker på den adresse, der var udgangspunkt for dyrlægens praksisudøvelse. Dyrlægen tabte sagen, og skattesagen vedrørte de betalte sagsomkostninger og bøde til dyrlægeforeningen på 5.000 kr. Landsskatteretten indrømmede fradrag for udgifterne, fordi de var afholdt for at fastholde et hidtidigt indtægtsgrundlag. Se TfS 1988, 321 LSR.
 Et selskab fik fradrag for udgiften til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand. Selskabets to nye samarbejdspartnere havde stillet krav om betaling af gælden som betingelse for, at det nyligt indledte samarbejde kunne fortsætte. Betalingen af gælden blev anset for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning. Se UfR 1984, 90 HRD (TfS 1984, 2 H Segaltmøllens Brødfabrik A/S).
 Et selskab fik fradrag for en årlig noteringsafgift til Fondsbørsen og for udgifter til ændringer af selskabets vedtægter, som var nødvendige for, at den hidtidige virksomhed kunne fortsætte. Højesterets begrundelse var, at børsnoteringen af selskabets aktier var af en sådan betydning for selskabets status og almindelige omdømme og dermed for dets indtjeningsmuligheder, at udgiften måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning. Se UfR 1980, 712 HRD (Trælastkompagniet). Se ovenfor om udgifter til børsnotering.
 I SKM2015.373.ØLR nægtedes et selskab driftsomkostningsfradrag for indkøb af rådgivningsydelser. Landsretten udtalte, at selskabet ikke havde løftet bevisbyrden for, at indkøbet af rådgivningen blev iværksat som led i en sædvanlig overvejelse omkring driften af selskabet for at sikre det hidtidige indtjeningsgrundlag. Retten fandt på baggrund af en samlet vurdering, at rådgivningen overvejende havde til formål at tilgodese aktionærernes interesse i forbindelse med bestræbelserne på at sælge selskabet. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at selskabet før salget havde iværksat enkelte af de tiltag, som rådgivningen anbefalede, og som i øvrigt kunne gavne selskabet i den fremtidige drift uanset salget.
 I en ikke offentliggjort landsskatteretskendelse af 21. september 1987 havde fire melmøller, der tilsammen stod for alt salg af


text:
mel til det danske marked, i fællesskab opkøbt en konkurrerende virksomhed. Opkøbet skete, fordi den konkurrerende virksomheds tilstedeværelse på markedet i en kort periode havde udløst en priskrig, som medførte fald i møllernes indtjening. De fire møller købte virksomheden for at nedlægge den og sikre, at der ikke fremover ville ske mølledrift fra ejendommen. Det skete ved, at ejendommen blev pålagt en servitut. Ejendommen og produktionsapparatet blev herefter solgt, og de fire møller led på den måde et tab. En væsentlig årsag til tabet var den servitut, der blev pålagt ejendommen. Landsskatteretten tiltrådte det daværende Statsskattedirektorats indstilling om, at omkostningerne ved servitutten (tabet) var fradragsberettigede.
 Anlægs-/etableringsbetragtningen i statsskatteloven er i et vist omfang blevet modificeret i senere særlovgivning. Se
 LL § 8 N om erhvervsmæssige lønudgifter mv. Se afsnit C.C.2.2.2.1.
 LL § 8, stk. 1, om rejser og reklameudgifter, som afholdes for at opnå salg af varer og tjenesteydelser. Disse udgifter kan trækkes fra, selv om de fx skulle have karakter af etableringsudgifter. Se afsnit C.C.2.2.2.5.
 LL § 8, stk. 3, om stiftelsesomkostninger og provisioner ved lånoptagelse. Se afsnit C.A.11.2.3.1 Provisioner, låneafgifter og kautionsforsikringer
 LL § 8 B om forsøgs- og forskningsudgifter. Se afsnit C.C.2.2.2.20.
 AL § 43 om tilslutningsafgifter. Se afsnit C.C.2.4.5.5.
 Visse udgifter til
 advokat og revisor i forbindelse med etablering og udvidelse af virksomhed
 gebyrer til den daværende Erhvervs- og Selskabsstyrelse
 har til og med indkomståret 2009 været omfattet af særregler i de dagældende LL §§ 8 I og 8 J, jf. lovbekendtgørelse nr. 176 af 11. marts 2009. Disse regler var i medfør af overgangsregler i et vist omfang stadig gældende for indkomståret 2010. Reglerne er senest omtalt i LV Erhvervsdrivende 2010-2, afsnit E.A.2.1.4.1 og E.A.2.1.4.2.
 LL § 8 I
 LL § 8 I om visse udgifter til markedsundersøgelser er ophævet med virkning fra og med indkomståret 2010. Udgifter, som var omfattet af LL § 8 I, og som ville være fradragsberettigede ved etablering eller udvidelse af erhvervsvirksomheden i indkomståret 2009, kunne dog trækkes fra i indkomståret 2010, hvis etableringen eller udvidelsen af erhvervsvirksomheden først skete i 2010. Se lov nr. 525 af 12. juni 2009 om ændring af aktieavancebeskatningsloven og forskellige andre love §§ 12, nr. 2, og 22, stk. 2 og 19.
 Bestemmelsen er senest omtalt i LV Erhvervsdrivende 2010-2, afsnit E.A.2.1.4.1, men er derefter udgået af vejledningen. Højesteret har efterfølgende i dommen SKM2011.587.HR stadfæstet SKM2009.196.ØLR, som er omtalt i afsnittet.
 LL § 8 J (tidligere ordlyd)
 LL § 8 J om udgifter til advokat og revisor samt til gebyrer til Erhvervs- og Selskabsstyrelsen. LL § 8 J som affattet i lovbekendtgørelse nr. 176 af 11. marts 2009 er ophævet med virkning fra og med indkomståret 2010.
 Udgifter omfattet af LL § 8 J, som ville være fradragsberettigede ved etablering eller udvidelse af erhvervsvirksomheden i indkomståret 2009, kunne dog trækkes fra i indkomståret 2010, hvis etableringen eller udvidelsen af erhvervsvirksomheden først skete i 2010. Se lov nr. 525 af 12. juni 2009 om ændring af aktieavancebeskatningsloven og forskellige andre love §§ 12, nr. 3,


text:
og 22, stk. 2 og 19.
 Bestemmelsen omtales senest i LV Erhvervsdrivende 2010-2, afsnit E.A.2.1.4.2, men omtalen er herefter udgået af vejledningen. Der er dog efterfølgende afsagt en række domme og landsskatteretskendelser vedrørende bestemmelsen. Disse domme omtales senest i Ligningsvejledningen Erhvervsdrivende, 2012-1, afsnit E.A.2.1.4.2 LL § 8 J Udgifter til advokat og revisor - Ophævet.
 En del af praksis om denne bestemmelse vedrører også SL § 6, stk. 1, litra a, eller bidrager i øvrigt til at fortolke statsskattelovens driftsomkostningsbegreb, fx afgrænsning af udgifter vedrørende formue, etablering og udvidelse af virksomhed, rette omkostningsbærer osv., og er derfor i et vist omfang stadig af betydning. Disse domme er derfor med i oversigten over afgørelser i dette afsnit. Se fx SKM2012.70.HR og SKM2013.104.LSR, SKM2011.602.HR, SKM2007.773.HR og den tilsvarende dom i SKM2007.775.HR.
 Se også afsnit C.C.2.2.1.5 Formueforvaltning om LL § 8 J i den formulering, som gælder fra og med 1. januar 2010.
 SKM2017.512.HR og SKM2017.513.HR
 To bankers interne lønudgifter, der var afholdt i forbindelse med opkøb eller forsøg på opkøb af dele af andre banker, kunne ikke fradrages som driftsomkostninger.
 Sagerne angik spørgsmålet, om to banker kunne fradrage udgifter til løn til egne medarbejdere i det omfang, de pågældende havde været beskæftiget med bankernes køb af hhv. fem filialer og aktiviteter i en bank samt forgæves bestræbelser på køb af dele af nogle andre banker.
 Højesteret udtalte, at udgifter til udvidelse af en virksomhed ud over dens hidtidige rammer ikke kan fradrages som driftsomkostninger, men må anses som etablerings- eller anlægsudgifter, og at der ikke er grundlag for at antage, at lønudgifter altid skal anses som driftsomkostninger. Der skal derfor foretages en – eventuelt skønsmæssig – fordeling, hvis en medarbejder udfører både driftsopgaver og opgaver, der ikke angår virksomhedens drift, herunder hvis medarbejderen har været beskæftiget med udvidelse eller forsøg på udvidelse af virksomheden ud over dens hidtidige rammer.
 Højesteret tiltrådte, at begge bankers køb og forsøg på køb af dele af andre banker var udtryk for en udvidelse eller forsøg på udvidelse af deres virksomheder ud over virksomhedernes hidtidige rammer. De pågældende lønudgifter var derfor ikke fradragsberettigede driftsomkostninger.
 Der forelå ikke nogen fast administrativ praksis om fradragsret for lønudgifter til medarbejdere, der har været beskæftiget med virksomhedskøb eller lignende. Skattemyndighederne var derfor ikke afskåret fra uden forudgående offentlig tilkendegivelse af nedsætte bankernes fradrag for den del af lønudgifterne, som ikke var driftsomkostninger.
 Dommene ændrer SKM2016.551.ØLR og SKM2016.569.ØLR.
 Som følge af dommene er der indført en ny bestemmelse, § 8 N. Bestemmelsen giver fradrag for den omhandlede type lønomkostninger med virkning fra og med indkomståret 2008.
 Se afsnit C.C.2.2.2.1.
 SKM2012.238.HR
 Etablering. Udvidelse.
 Et selskab manglede kapacitet til drift af kundernes it-systemer. Selskabet afholdt derfor udgifter til ingeniør- og arkitektbistand i forbindelse med planlægningen af et byggeri af et nyt driftscenter.
 Da selskabet skiftede ejere, blev kapacitetsbehovet løst, og det planlagte byggeri opgivet.
 Selskabet trak udgifterne fra som en driftsomkostning efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Højesteret fandt, at udgifterne til ingeniør- og arkitektbistand ikke havde en sådan forbindelse til virksomhedens


text:
eksisterende drift, at de kunne anses for fradragsberettigede driftsomkostninger efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Fordi driftscentret ikke blev etableret og taget i brug, kunne udgifterne ikke afskrives, heller ikke efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dommen stadfæster SKM2010.511.ØLR og SKM2008.615.LSR.
 SKM2012.70.HR
 Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt et holdingselskab var rette omkostningsbærer vedrørende rådgivningsudgifter på knap 2 mio. kr., som var afholdt af dets hollandske moderselskab.
 Det hollandske moderselskab indgik en aftale med et sælgerselskab om køb af samtlige aktier i et driftsselskab. Forud for aftalen havde moderselskabet med bistand fra revisor og advokat foretaget bl.a. due diligence-undersøgelser af driftsselskabet.
 Det fremgik af købsaftalen, at moderselskabet, uden samtykke fra sælgerselskabet, kunne overdrage sine rettigheder og forpligtelser efter købsaftalen til et datterselskab. Det var dog moderselskabets endelige ansvar, at alle forpligtelser efter købsaftalen blev overholdt. Moderselskabet kunne ikke frigøre sig for denne forpligtelse. Samme dag, som parterne bestemte, at aftalen om købet af driftsselskabet skulle gennemføres, købte moderselskabet et skuffeselskab og overdrog sine rettigheder og forpligtelser efter købsaftalen til selskabet, der blev holdingselskab for driftsselskabet. Herefter lånte holdingselskabet midler hos moderselskabet til køb af driftsselskabet.
 Højesteret fandt, at der reelt var tale om en udvidelse af det hollandske moderselskabs erhvervsvirksomhed, (og ikke af holdingselskabets virksomhed). Holdingselskabet havde derfor ikke fradragsret efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, stk. 1, for de rådgiverudgifter, som moderselskabet havde afholdt.
 Der var ikke grundlag for at anse moderselskabets betaling af udgifterne som et midlertidigt udlæg afholdt for holdingselskabet. Udgifterne var afholdt i moderselskabets egen interesse med henblik på køb af en dansk erhvervsvirksomhed.
 Dommen stadfæster SKM2010.458.VLR, men med anden begrundelse.
 Formueudgifter. Indskrænkning. Børsnotering.
 Sagen vedrørte udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv., som var afholdt med henblik på en grenspaltning. Det indskydende selskab, A, beholdt en division af virksomheden. En anden division blev overført til et nystiftet selskab, B. I forbindelse med børsnotering af det nye selskab solgte selskabet A nogle aktier i dette.
 Landsretten udtalte at selskabet A ́s udgifter til spaltning af selskabet A, til børsnotering af selskabet B og til selskabet A ́s salg af aktier i B ikke havde en sådan tilknytning til selskabernes drift - dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - at udgifterne kunne anses som driftsomkostninger, der kunne fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a. Selskabet fik heller ikke medhold i, at udgifterne kunne afskrives efter SL § 6 a. Selskabet B blev desuden tilskudsbeskattet af udgiften til selskabets børsnotering og halvdelen af de øvrige udgifter, som selskabet A havde afholdt, idet selskabet B blev anset for rette omkostningsbærer.
 Højesteret udtalte, at der ikke var tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret fandt derfor, at udgifterne ikke var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne kunne heller ikke fratrækkes efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J, idet der ved spaltningen ikke var sket en udvidelse, men en indskrænkning, af


text:
virksomheden.
 Dommen stadfæster SKM2010.151.ØLR.
 SKM2009.271.HR
 Bonus. Formueudgift.
 Et selskab kunne ikke trække bonusudbetalinger fra som driftsomkostning. I forbindelse med salg af selskabet blev der indgået en aftale med selskabets to direktører om, at de, hvis selskabet blev solgt, ville få en bonus beregnet efter salgsprisen. Direktørernes krav på bonus var betinget af, at der skete et endeligt salg af selskabet, og af, at direktørerne hver især fortsat var ansat på salgstidspunktet.
 Den udbetalte bonus havde derfor ikke den tilknytning til selskabernes drift, dvs. til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten - der må kræves for, at udgiften kan anses som en driftsomkostning, der er omfattet af SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dommen stadfæster SKM2007.534.VLR (tidligere instans SKM2005.482.LSR).
 Se også SKM2014.192.ØLR, hvor et selskab tog bekræftende til genmæle over for Skatteministeriets påstand. (Refereres ikke her.)
 Etableringsudgift.
 Højesteret anså et kommanditselskabs udgift til honorar til udbyderen af et anpartsprojekt, som en etableringsudgift for kommanditselskabet.
 Dommen stadfæster SKM2005.450.VLR.
 Afgørelsen er nærmere omtalt under C.C.2.4.4.3 Afskrivningsgrundlag, bygninger og installationer.
 Udvidelse ved køb af bestemmende aktiepost.
 Et selskab havde gjort gældende, at udgifter til advokat og revisor i forbindelse med erhvervelse af aktieposter i nogle selskaber kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Begrundelsen var, at udgifterne var afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, fordi opkøbene var nødvendige for at selskabet kunne fastholde sin position hos selskabets kunder og dermed sin løbende indkomst. Højesteret fandt imidlertid, at der ved erhvervelsen af de bestemmende aktieposter skete en udvidelse af den bestående virksomhed ud over dens hidtidige rammer. Der var derfor ikke fradragsret for udgifterne til advokat og revisor efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev i stedet anset for at være omfattet af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
 Dommen ændrer SKM2006.240.ØLR.
 Se den tilsvarende dom i SKM2007.773.HR.
 SKM2005.198.HR
 Driftsomkostning. Ikke formueudgift.
 Et selskab fik fradrag for en udgift til ekstern vurdering af en udlejningsejendom efter SL § 6, stk. 1, litra a. Vurderingen var foretaget til brug for selskabets årsregnskab. Højesteret henviste til, at udgifter til udarbejdelse af årsregnskab er driftsomkostninger, og fastslog, at dette som udgangspunkt også gælder udgifter til rådgivning i forbindelse med udarbejdelsen af regnskabet.
 Hverken det forhold, at vurderingen vedrørte et anlægsaktiv, eller det forhold, at det foreslåede regnskabsprincip ikke var nødvendigt, kunne begrunde en fravigelse af udgangspunktet om fradragsret.
 Dommen ændrer SKM2003.28.ØLR.
 SKM2002.155.HR
 Et kommanditselskab kunne ikke trække vederlag i forbindelse med køb af virksomhed fra.
 Et kommanditselskab, K/S A, ønskede at ansætte tre personer, som var ansat i K/S B. De tre personer havde påtaget sig en konkurrenceklausul over for K/S B. Det blev aftalt, at kommanditselskabet skulle overtage virksomheden fra K/S B, og at de tre personer på den måde blev frigjort fra konkurrenceklausulen og kunne arbejde for K/S A.
 K/S A betalte i den forbindelse et vederlag på 1,4 mio. kr., som var betegnet goodwill, til K/S B. K/S B havde ikke fraskrevet sig retten til at konkurrere på markedet.
 Landsskatteretten fandt, at


text:
vederlaget var betaling for, at K/S B ikke påberåbte sig konkurrenceklausulerne. Landsretten afviste desuden, at vederlaget var knyttet til afståelse af kundekreds eller lignende (goodwill). På den baggrund fastslog landsretten, at vederlaget udgjorde en etableringsudgift og ikke en fradragsberettiget driftsudgift. Dommen blev stadfæstet af Højesteret.
 TfS 1987, 315 HRD
 Sikring af indkomstgrundlaget.
 Et vognmandsfirma betalte i forbindelse med indmeldelse i Københavns Fragtmandshaller et indskud i fragtmandshallen på 175.000 kr. Efter foreningens vedtægter tilfaldt beløbet foreningen endeligt og skulle ikke betales tilbage, når fragtmanden udtrådte af fragtmandshallen. Beløbet blev betalt, for at selskabet kunne få en ny holdeplads til erstatning for en mistet holdeplads i københavnsområdet, hvor man i forvejen drev virksomhed.
 Højesteret fandt, at formålet med at afholde udgiften i det væsentlige var at sikre virksomhedens hidtidige konkurrencedygtighed og indkomst, og udgiften blev herefter anset for en driftsomkostning, der kunne afskrives efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 (For Højesteret var der ikke nedlagt påstand om fradrag for indskuddet i afholdelsesåret. For landsretten var der nedlagt påstand om afskrivning efter dagældende LOSI § 15, stk. 1, jf. § 2, nr. 5. Det blev afvist, fordi selskabet ikke erhvervede en rettighed af økonomisk værdi.)
 (Carl Jacobsen)
 UfR 1984, 90 HRD
 Et selskab fik fradrag for udgiften til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand. Selskabets to nye samarbejdspartnere havde stillet krav om, at gælden blev betalt, som betingelse for, at det nyligt indledte samarbejde kunne fortsætte. Betalingen af gælden ansås for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
 (Segaltmøllens Brødfabrik A/S)
 UfR 1980, 712 HRD
 Et selskab fik fradrag for en årlig noteringsafgift til Fondsbørsen og for udgifter til ændringer af selskabets vedtægter, som var nødvendige for, at den hidtidige virksomhed kunne fortsætte.
 Højesterets begrundelse var, at børsnoteringen af selskabets aktier var af en sådan betydning for selskabets status og almindelige omdømme og dermed for dets indtjeningsmuligheder, at udgiften måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
 (Trælastkompagniet)
 UfR 1942, 335 HRD
 Sikring af tidligere fortjeneste og fremtidig fortjeneste.
 Sagen vedrørte fradrag for sagsomkostninger, som et selskab havde afholdt som følge af en strid om selskabets ret til at forhandle et produkt. Fradraget blev indrømmet, fordi udgifterne havde til formål at sikre både tidligere opnået fortjeneste og muligheden for fortjeneste ved fortsat salg af produktet. Det var uden afgørende betydning for fradraget, at selskabet tabte den underliggende retssag, og at udgifterne var afholdt forgæves.
 (Skandinavisk Grammofon)
 SKM2015.373.ØLR
 Rådgiverudgifter - salg af selskab
 Spørgsmålet var, om et selskab havde driftsomkostningsfradrag for indkøb af rådgivningsydelser.
 Landsretten udtalte, at selskabet ikke havde løftet bevisbyrden for, at indkøbet af rådgivningen blev iværksat som led i en sædvanlig overvejelse omkring driften af selskabet for at sikre det hidtidige indtjeningsgrundlag.
 Retten fandt på baggrund af en samlet vurdering, at rådgivningen overvejende havde til formål at tilgodese aktionærernes interesse i forbindelse med bestræbelserne på at sælge selskabet.
 Derfor havde selskabet ikke fradragsret for rådgiverudgifterne i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.
 Det kunne ikke føre


text:
til et andet resultat, at selskabet før salget havde iværksat enkelte af de tiltag, som rådgivningen anbefalede, og som i øvrigt kunne gavne selskabet i den fremtidige drift uanset salget.
 SKM2013.557.ØLR Bonus. Børsretlige forpligtelser.
 Et selskab ønskede fradragsret jf. SL § § 6, stk. 1, litra a, for udgifter til
 bonus til visse medarbejdere samt
 omkostninger til et antal rådgivere.
 Samtlige udgifter var afholdt som konsekvens af et tilbud udefra om overtagelse af aktierne i selskabet.
 Landsretten fandt, at dette tilbud måtte anses for rettet mod selskabets aktionærer.
 En del af indsatsen fra selskabets medarbejdere og rådgivernes side blev brugt på - i aktionærernes interesse - at opnå den bedst mulige pris for aktierne. Udgifterne blev dog også brugt på at overholde selskabets børsretlige forpligtelser, herunder forpligtelsen til at udarbejde en redegørelse til selskabets aktionærer om overtagelsestilbuddets fordele og ulemper.
 Landsretten fastslog desuden, at de udgifter, der var afholdt for, at selskabet kunne overholde dets børsretlige forpligtelser i anledning af overtagelsestilbuddet, ikke kunne anses for udgifter, der vedrørte driften. Omkostningerne var derfor ikke fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a, uanset om der måtte være en driftsmæssig fordel knyttet til børsnoteringen. Landsretten afviste i den forbindelse, at de afholdte udgifter havde karakter af en årligt tilbagevendende afgift (noteringsafgift) svarende til den, som Højesteret i UfR 1980, 712 HRD tillod fradrag for.
 Landsretten fandt ikke,
 at selskabet havde godtgjort, at udgifterne til bonus havde den fornødne tilknytning til selskabets drift, og ikke til salget af aktierne i selskabet. Det kunne i den forbindelse ikke tillægges afgørende betydning, at bonus ville blive udbetalt, uanset om selskabet blev solgt. Landsretten afviste i den forbindelse selskabets anbringende om, at Skatteministeriet var bundet af en angivelse i Ligningsvejledningen fra 2005 af, at alle erhvervsmæssigt betingede lønudgifter kunne fradrages
 at selskabet havde godtgjort, at de afholdte rådgiverudgifter, havde den fornødne tilknytning til selskabets drift. Der var derfor ikke fradrag for udgifterne efter SL § 6, stk. 1, litra a, hvilket gjaldt, uanset om en del af det udførte arbejde også ville kunne anvendes ved selskabets fremtidige drift.
 SKM2013.152.VLR Etablering.
 Et selskab A/S ønskede fradrag for bl.a. konsulentydelser, som selskabet oplyste var afholdt, fordi man ønskede at flytte produktionen til Østeuropa.
 Retten fandt, at udgifterne snarere var afholdt i forbindelse med aktionærernes etablering af et selvstændigt selskab og ikke som en driftsomkostning for selskabet A/S. Der blev derfor nægtet fradrag efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Dommen stadfæster SKM2011.689.BR (og SKM2011.690.BR, SKM2011.691.BR, samt SKM2011.692.BR, der omtales andre steder).
 SKM2012.278.ØLR
 Fratrædelsesgodtgørelse, der trådte i stedet for udbetaling af bonus i opsigelsesperioden, kunne ikke trækkes fra.
 I afgørelsen blev der henset til, at bonussen blev beregnet som en procentdel af den ikke skattepligtige aktieavance, som salget af datterselskaber indbragte. Denne måde at beregne bonus på, indicerer, at fratrædelsesgodtgørelsen ligesom den bonus, den træder i stedet for, blev givet for at sælge datterselskaber, og derved vedrører selskabets formue og ikke dets drift.
 SKM2010.367.ØLR
 Formueudgift.
 Sagen vedrørte fradrag for udgifter til granskning og retsafgift. Fonden kunne ikke


text:
fratrække udgifter til granskningen samt udgifter til retsafgiften i erstatningssagen mod medlemmerne af fondens bestyrelse. Landsretten lagde til grund, at granskningen vedrørte anlægsformuen og ikke de driftsmæssige aktiviteter i fonden.
 Dommen stadfæster SKM2007.892.LSR.
 SKM2010.199.ØLR
 Udgifter til konsulentarbejde, som var forbundet med salg af datterselskabsaktier kunne ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne var afholdt i forbindelse med selskabets indskrænkning af forretningsaktiviteter og vedrørte derfor selskabets indkomstgrundlag og ikke den løbende indkomsterhvervelse.
 Dommen stadfæster byrettens ikke offentliggjorte dom. (Tidligere instans SKM2007.469.LSR).
 Et selskab ønskede fradrag for tantieme og bonus, som var udbetalt til selskabets direktør og medarbejdere vedrørende salg af aktier og en koncernintern overdragelse af aktivitet.
 Landsretten udtalte, at sammenhængen mellem "den skattepligtige indkomst" og "indkomsten" i SL § 6, stk. 1, litra a, indebærer, at det er en betingelse for fradragsretten, at driftsomkostningerne er afholdt for at opnå skattepligtig indkomst, jf. SL § 4.
 Udgifterne til bonus/tantieme havde ikke den nødvendige sammenhæng med selskabets løbende indkomsterhvervelse men måtte derimod anses for at være afholdt for at sikre den del af selskabets formue, der kunne afhændes skattefrit efter SL § 5. Udgiften kunne derfor ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Den bonus, der var udbetalt i forbindelse med den koncerninterne overdragelse af aktivitet, kunne ikke trækkes fra, fordi selskabet ikke var rette omkostningsbærer af udgiften.
 Udgifter til advokat- og revisorbistand kunne heller ikke trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, fordi de var relateret til en indskrænkning af selskabets virksomhed og derfor ikke havde karakter af udgifter til løbende administration af skattepligtig investering.
 Appelleret til Højesteret af selskabet, men efterfølgende hævet.
 Tidligere instans SKM2008.142.LSR.
 SKM2008.719.ØLR
 Udvidelse. Ikke formueforvaltning.
 En telekommunikationsvirksomhed havde afholdt udgifter til både eksterne rådgivere og egne medarbejderes rejser og ophold i forbindelse med dels faktiske køb af aktier, dels ikke gennemførte køb af aktier. Skatteyderen købte og forsøgte at købe både majoritetsaktieposter og minoritetsaktieposter i de undersøgte selskaber. Skatteyderen mente, at udgifterne kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a, som formueforvaltningsudgifter.
 Landsretten lagde til grund, at skatteyderens udgifter var led i skatteyderens ønske om at fastholde og udbygge sin position på telemarkedet og skabe fortsat vækst i form af opbygning af en international forretning.
 Videre fandt landsretten, at en del af udgifterne var anvendt til advokat- og revisorbistand og ikke til fx investeringsrådgivning. Efter forklaringerne lagde landsretten til grund, at virksomheden ikke ved opkøbene havde fokuseret på, hvordan man kunne komme ud af selskaberne igen. Investeringerne var derfor ikke kun et led i kapitalanbringelse, men udtryk for langsigtede investeringer med henblik på udvidelse af skatteyderens virksomhed, herunder i form af etablering af udenlandske aktiviteter. Derfor var de afholdte udgifter ikke formueforvaltningsudgifter som led i en aktiv kapitalforvaltning i form af venture-investeringer. Udgifterne var derimod afholdt som led i udvidelse af skatteyderens bestående virksomhed. Der var derfor ikke fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Se afsnit C.C.2.2.1.5 om udgifter til formueforvaltning.
 En kommanditist havde ført en voldgiftssag mod


text:
kommanditselskabet for at få omgjort en generalforsamlingsbeslutning om, at selskabet skulle erhverve en udlejningsejendom. Retten fandt, at voldgiftssagen derfor vedrørte spørgsmålet om kommanditselskabets erhvervelse af et nyt aktiv med henblik på udvidelse af kommanditselskabets erhvervsmæssige aktiviteter.
 Omkostningerne havde derfor ikke sådan direkte og sædvanlig forbindelse til sagsøgerens løbende indkomsterhvervelse, at de kunne fratrækkes jf. SL § 6, stk. 1, litra a. Da udgifterne var afholdt, for at hindre købet af ejendommen, kunne kommanditistens udgifter til advokat heller ikke fratrækkes efter den dagældende LL § 8 J.
 Dommen stadfæster SKM2008.2.BR.
 SKM2006.13.ØLR
 Formueudgift. Indskrænkning.
 Et selskabs advokat- og revisorudgifter i forbindelse med en større omstrukturering af virksomheden kunne hverken fratrækkes efter SL § 6 a, stk. 1, litra a, som en sædvanlig driftsomkostning eller efter den dagældende bestemmelse i LL § 8 J. Landsretten henviste til, at udgifterne var afholdt i forbindelse med selskabets indskrænkning af forretningsaktiviteter, og at udgifterne derfor vedrørte selskabets indkomstgrundlag og ikke den løbende indkomsterhvervelse.
 TfS 1994, 296 ØLD
 Etablering. Indskud.
 Landsretten fandt, at en taxachaufførs udgift til indskud i taxavognmændenes økonomiske forening i forbindelse med etablering som selvstændig vognmand, var en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift.
 TfS 1990, 422 ØLD
 Et grovvareselskab kunne ikke fratrække udgifter til kreditprovisioner og stempel ved låneoptagelse, fordi udgifterne i det væsentligste havde tjent til forbedring af selskabets indtægtsgrundlag. Udgifterne kunne heller ikke trækkes fra efter LL § 8, stk. 3, litra c.
 SKM2013.554.BR
 Ikke udvidelse af virksomhed.
 Sagen vedrørte spørgsmålet om, hvilke udgifter der i forbindelse med et kapitalfondsopkøb kunne fradrages i medfør af den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
 Landsskatteretten havde fastslået, at sagsøgte i vidt omfang ikke var berettiget til at fradrage advokat- og revisorudgifter, idet disse fandtes at være afholdt over for kapitalfondsforvalterne. Landsskatteretten tillod dog fradrag for enkelte udgiftsposter. Landsskatterettens kendelse efterlod på dette punkt tvivl om, hvilke udgifter, der i en kapitalfondssag kunne henføres til investeringsprojektet og dermed bl.a. om, hvilke udgifter der var fradragsberettigede i henhold til den dagældende bestemmelse i LL § 8 J.
 Skatteministeriet indbragte Landsskatterettens kendelse på dette punkt for domstolene. Skatteministeriet gjorde til støtte for synspunktet om manglende fradragsret gældende, at der var tale om ikke fradragsberettigede projektomkostninger. Skatteministeriet gjorde endvidere gældende, at sagsøgte ikke havde udvidet sin virksomhed, samt at der var tale om omkostninger til rådgivning om finansiering, der ikke kunne fradrages efter LL § 8 J. Endelig gjorde Skatteministeriet gældende, at sagsøgte ikke havde afholdt nogen advokat- og revisorudgifter.
 Sagsøgte tog bekræftende til genmæle over for Skatteministeriets påstand efter sagens anlæg.
 SKM2010.196.BR
 En udgift til fogedretsbistand blev ikke anset for at vedrøre indkomsterhvervelsen, men måtte tværtimod anses som en formueudgift, der ikke kunne trækkes fra efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Landsskatteretskendelser - og afgørelser
 SKM2014.815.LSR
 Udvidelse af virksomhed.
 I forbindelse med udbygningen af en lystbådehavn var det nødvendigt at etablere et vejkryds for at undgå trafikable problemer som følge af, at vinteroplægningspladsen for lystbåde blev flyttet.
 Kommunen etablerede derfor det pågældende vejkryds og videresendte i overensstemmelse med vejlovgivningen fakturaen til det selskab, der drev lystbådehavnen.
 Selskabets


text:
betaling til kommunen kunne ikke fradrages efter SL § 6, stk. 1, litra a, da det ikke kunne anses for godtgjort, at der ved udbygningen af lystbådehavnen ikke også skete en udvidelse af selskabets hidtidige virksomhed ud over, hvad der var nødvendigt for blot at sikre det eksisterende indkomstgrundlag.
 Sagens spørgsmål 3.
 SKM2014.731.LSR
 Løn. Formueudgift.
 Et selskabs udgifter, der var afholdt i forbindelse med en voldgiftssag om køb af aktier og køb af varemærke, kunne ikke fratrækkes som driftsomkostninger.
 De ansatte personer, som varetog selskabets interesser i voldgiftssagen, fik ikke ekstra betaling for deres arbejde med voldgiftssagen, og de lønudgifter, som selskabet har allokeret til voldgiftssagen, udgjorde kun en mindre del af den samlede løn, som selskabet i indkomståret udbetalte til de omhandlede medarbejdere.
 Landsskatteretten var enig med selskabet i, at erhvervsmæssigt betingede lønudgifter i almindelighed vil kunne fratrækkes, idet der heri ligger en forudsætning om, at udgifterne er medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde den løbende indkomst. Denne formodning kan dog afkræftes i det enkelte tilfælde.
 Den del af lønnen, der var afholdt í forbindelse med varetagelse af selskabets interesser i en voldgiftssagen, der drejede sig om sikring af selskabets formue, var ikke medgået til at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets løbende skattepligtige indkomst i indkomståret, jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
 Landsskatteretten udtalte, at indholdet i ligningsvejledningen for 2008 ikke førte til, at de omhandlede lønudgifter til varetagelse af selskabets interesser i voldgiftssagen kunne fratrækkes som driftsomkostninger. En lønkrone, der er anvendt af hensyn til formuen, har ikke samtidigt tjent til erhvervelsen, sikringen og vedligeholdelsen af den løbende indkomst i året.
 SKM2013.104.LSR
 Ikke udvidelse af virksomhed
 Et A/S ønskede at skifte ejere og inviterede derfor en række potentielle investorer til at afgive købstilbud på selskabets aktier. Blandt investorerne var 2 kapitalfonde, som var repræsenteret ved én kapitalfondsforvalter.
 Kapitalfondsforvalteren indgik aftaler med forskellige rådgivere og fik banktilsagn om en kortfristet og langfristet finansiering af aktieopkøbet. Kapitalfondsforvalteren fik en eksklusivitetsaftale med A/S' ledelse. Af såvel det indikative som det endelige købstilbud fremgik, at opkøbet skulle ske gennem et til lejligheden stiftet selskab, H1 A/S.
 Under disse omstændigheder fandt Landsskatteretten, at aktieerhvervelsen kunne sidestilles med køb i henhold til en "eller ordre klausul", som det var tilfældet i SKM2012.70.HR, og at der reelt var tale om, at det var kapitalfondenes virksomhed, der blev udvidet.
 Det nystiftede selskab, H1 A/S (hvis virksomhed ikke var udvidet), kunne derfor ikke trække de bestridte advokat- og revisorudgifter fra efter den dagældende LL § 8 J, stk. 1. Udgifterne kunne heller ikke lægges til selskabets anskaffelsessum for aktierne.
 Se også SKM2013.554.BR ovenfor og SKM2013.105.LSR, SKM2013.668.LSR og
 SKM2014.292.LSR (der ikke er refereret her).
 SKM2012.507.LSR
 Selskabet H4 A/S afholdt i 2005 udgifter til særlige bonusser til en række ansatte i anledning af, at H4 A/S skiftede ejerkreds. Beløbet blev fratrukket som lønudgifter. SKAT godkendte ikke fradrag for lønudgifterne, idet SKAT ikke fandt, at der forelå en fornøden sammenhæng med selskabets indkomstskabende aktiviteter. SKAT henviste til, at bonusserne var foranlediget af en forestående ændring af selskabets


text:
ejerkreds samt, at bonusserne kun kunne udløses, hvis en sådan begivenhed indtraf. Udgifterne tog derfor i udpræget grad sigte på at værne om selskabets værdi i modsætning til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten.
 Landsskatteretten stadfæstede SKATs afgørelse, idet retten fandt, at udgifterne til bonusserne ikke havde haft en sådan tilknytning til selskabets drift, at udgifterne kunne fratrækkes efter SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne blev anset for at være afholdt i aktionærernes interesse.
 SKM2010.660.LSR
 Et selskab kunne trække udgifter til advokat og revisor fra efter den dagældende ligningslovs § 8 J om udgifter ved udvidelse af virksomhed. Der forelå en udvidelse af et selskabs bestående erhvervsvirksomhed, selvom selskabet kun fik en ejerandel på 50 pct. i et tysk kommanditselskab.
 Bonus. Ikke formueudgift, men udgift vedrørende den løbende drift.
 Et selskab påtænkte at udbetale et særligt vederlag (bonus) til sine navngivne, men ikke ledende medarbejdere i form af såkaldte fantomaktier uden aktionærers sædvanlige rettigheder.
 På den måde ville selskabet i et vist omfang sidestille sine medarbejdere med selskabets aktionærer, så ejere af fantomaktierne modtog "udbytte" under nærmere anførte betingelser, herunder at der blev udloddet udbytte til de rigtige aktionærer, eller, at selskabets aktier blev solgt.
 Skatterådet bekræftede bl.a., at selskabet havde fradragsret efter SL § 6, stk. 1, litra a, for udgiften til bonusbeløb i det indkomstår, hvor beslutningen om at udlodde udbytte blev truffet. Fradragsretten forudsatte dog, at udgifterne ikke kunne henføres til konkrete salgsbestræbelser med hensyn til selskabets aktier.
 Skatterådet fandt derimod ikke, at selskabet havde fradrag for udgift til bonusbeløb, som blev udløst af, at aktierne i selskabet blev solgt.
 Landsskatteretten ændrede denne del af besvarelsen, så selskabet også ville have fradrag, hvis bonussen blev udløst af salg af aktierne.
 Landsskatteretten lagde ved sin afgørelse vægt på, at bonusaftalerne blev indgået i forbindelse med en enkelt investors indtræden i selskabet, og at den hidtidige medarbejderaktieordning ophørte.
 I øvrigt henså Landsskatteretten til, at bonusaftalerne ikke blev indgået i forbindelse med bestræbelser på salg af selskabet, at bestemmelsen om bonusudbetaling ved salg måtte anses for at skulle udligne den vilkårlighed, der lå i, at den løbende bonusudbetaling skulle være knyttet til udbytteudlodningen, og at en tilsvarende bonusudbetaling skulle foretages, hvis medarbejderen fratrådte. Derfor fandt retten, at også udgifterne til bonus, som var udbetalt i forbindelse med salg af selskabet, skulle belønne medarbejdernes løbende arbejdsindsats i virksomheden. Udgifterne var derfor knyttet til selskabets løbende drift. Landsskatteretten understreger i sin afgørelse, at denne er konkret.
 Kendelsen ændrer SKM2008.709.SR.
 SKM2007.468.LSR
 En kommanditist kunne ikke fratrække sin andel af en udgift til et rådgivningshonorar. Udgiften vedrørte rådgivning før kommanditselskabets etablering og måtte derfor betragtes som en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift.
 SKM2007.384.LSR
 Et selskab ønskede fradrag for en række udgifter til egenfremstilling af anlægsaktiver. Landsskatteretten lagde til grund, at udgifterne vedrørte fremstilling af aktiver, der indgik i selskabets anlægsformue, ikke omsætningsformuen. Udgifterne til de pågældende anlæg ville derfor som udgangspunkt ikke være driftsomkostninger omfattet af fradragsretten efter SL § 6 a, men måtte anses for formueudgifter.
 Afholdelsen af udgifterne havde været en forudsætning for,


text:
at de pågældende aktiver kunne blive færdiggjort i et sådant omfang, at de kunne anvendes som driftsmidler i virksomheden. Udgifterne kunne derfor tillægges den afskrivningsberettigede saldoværdi for driftsmidler anskaffet i årets løb.
 SKM2005.428.LSR
 Udgift vedrørende kapitalgrundlaget.
 Sagen vedrørte et selskabs udgift til fairness opinion i anledning af, at der var blevet afgivet et købstilbud på aktier i selskabet.
 Efter bekendtgørelse nr. 827 af 10. november 1999 skal bestyrelsen i et børsnoteret selskab afgive udtalelse om, hvorvidt den tilbudte kurs er rimelig over for aktionærerne. Til brug for denne redegørelse valgte bestyrelsen i selskabet at indhente en ekstern ekspertvurdering i form af en fairness opinion, og selskabet foretog fradrag for udgiften på 2 mio. kr.
 Landsskatteretten, fandt, at udgiften kunne henføres til selskabets kapitalgrundlag, fordi der blev foretaget en vurdering af markedsprisen for selskabets aktier. Udgiften var derfor ikke fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 Udgiften i forbindelse med konvertering af et udenlandsk flycertifikat kunne ikke trækkes fra. Landsretten fandt, at udgiften var afholdt for at tilvejebringe et nyt indkomstgrundlag, og at den derfor var en ikke-fradragsberettiget etableringsudgift.
 TfS 1988, 321 LSR
 Dyrlægeforeningen anlagde sag mod dyrlægen, fordi der efter foreningens vedtægter kun måtte oprettes klinikker på den adresse, der var udgangspunkt for dyrlægens praksisudøvelse. Dyrlægen tabte sagen, og skattesagen vedrørte fradrag for de betalte sagsomkostninger og bøde til dyrlægeforeningen på 5.000 kr.
 Landsskatteretten indrømmede fradrag for udgifterne, fordi de var afholdt for at fastholde et hidtidigt indtægtsgrundlag.
 Se afsnit C.C.2.2.2.17 om fradrag for udgifter til bøder mv.
 xSKM2019.350.SRx
 xEtableringsomkostning - projektprovision til pengeinstitut
 Skatterådet afviste at tage stilling til, om en omkostning på 4.000.000 kr. til projektprovision til et pengeinstitut kunne anses for tilstrækkeligt dokumenteret, da spørgsmålet ikke angik den skattemæssige virkning af en gennemført eller påtænkt disposition.
 Den pågældende projektprovision var betaling for, at pengeinstituttet i forbindelse med et projekt med opførelse af et boligbyggeri på et ubebygget grundareal aktivt skulle arbejde for og deltage i formidling af køberemner, forhandlinger med potentielle investorer, projektmagere m.fl. med henblik på at højne værdien af selskabets aktiv mest muligt og dermed styrke selskabets værdi i forbindelse med et tiltænkt frasalg efter endt projektbearbejdning.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at udgiften til projektprovision var en fradragsberettiget driftsomkostning, da der var tale om en udgift, der knyttede sig til etableringen af virksomheden.
 Skatterådet kunne heller ikke bekræfte, at udgiften til projektprovision kunne anses som et tillæg til anskaffelsessummen, jf. EBL § 5, da det kun er udgifter, der angår berigtigelse og gennemførelse af selve købet, der kan indgå i afskaffelsessummen.
 Endelig kunne Skatterådet ikke bekræfte, at udgiften kunne fradrages efter LL 8, stk. 3, litra c, eller er en fradragsberettiget låneomkostning.x
 Etableringsomkostninger. Skatterådet blev spurgt, om der var fradrag for udgifter til udarbejdelse af et konceptudviklingsprojekt, hvortil der var ydet tilskud fra en fond.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at udgifterne kunne trækkes fra som driftsomkostninger, fordi rådet fandt, at der var tale om etableringsomkostninger. Skatterådet fandt derimod, at en del af udgifterne kunne fradrages efter den dagældende bestemmelse i LL § 8


text:
I, og at en del af udgifterne kunne afskrives som forbedring på bygninger. Skatterådet bekræftede endelig, at tilskuddet var skattepligtigt.
 SKM2008.957.SR
 Bindende svar om et selskabs fradrag for bonus til henholdsvis en salgsdirektør og selskabets administrerende direktør i tilfælde af salg af selskabets aktier eller driftsaktiviteter.
 Det var i forespørgslen forudsat, at bonusaftalen blev indgået på et tidspunkt, hvor der ikke var aktuelle planer om salg.
 Skatterådet nægtede fradrag under henvisning til ovennævnte SKM2008.142.LSR (nu SKM2009.555.ØLR) og SKM2007.534.VLR (nu stadfæstet ved SKM2009.271.HR).
 For så vidt angår bonus for salg af driftsaktiviteten afvistes spørgsmålet.
 Rådet nægtede desuden selskabet fradrag for bonus i anledning af salg af de holdingselskaber, der ejede koncernen og en søsterkoncern, samt i tilfælde af salg af nogle selskaber i søsterkoncernen. Fradraget blev nægtet, allerede fordi selskabet ikke var rette omkostningsbærer.
 Der blev også nægtet fradrag for bonusudgiften i tilfælde af, at denne blev fastsat som en kombinationsbonus, der også var afhængig af ansættelsesperioden, og i tilfælde af, at bonusbeløbet var fastsat på forhånd.
 Se tilsvarende SKM2008.956.SR.


text:
Kapitel 2 Retskilderne | Erhvervs- og Finansjura
 Kapitel 2 Retskilderne
 Kapitel 2 skal kun læses i hovedtræk
 Retskilder er de faktorer, som danner grundlaget for at opnå viden om, hvad der er gældende ret.1
 Ordet “jura” er latin, pluralis af jus og betyder ‘ret’.
 I bred betydning kan man definere begrebet retskilde som enhver tankegang, der leder retsanvenderen frem mod en konklusion om, hvad der er gældende ret på et givent område.
 I praksis anvendes begrebet retskilde om den præmis i en konklusion om gældende ret, som foreligger i autoritativ form, enten i form af et dokument udstedt af en kompetent instans (f.eks. en lov, en bekendtgørelse eller en dom) eller i form af en udtalelse om, hvad der er praksis inden for et område, afgivet af en institution med en særlig kompetence inden for området.
 Retskilderne præsenteres i dansk ret traditionelt i et hierarki med grundloven og lovene som øverste retskilder og “forholdets natur” som den laveste.
 Lovgivningen er den primære retskilde, som altid skal tages i betragtning ved fastlæggelse af retsstillingen, men retspraksis er også en vigtig retskilde, især hvis der foreligger en afgørelse fra Højesteret (se præjudikat) eller en afgørelse fra EU-Domstolen eller fra Menneskerettighedsdomstolen vedrørende Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 Andre faktorer, der kan anvendes som retskilder, er fx retssædvaner, aftaler, lovforarbejder, administrativ praksis, administrative retsforskrifter, udtalelser fra Folketingets Ombudsmand samt retsvidenskabens analyser.
 Herudover anvendes traditionelt også forholdets natur som retskilde.
 Der kan ikke opstilles en fast prioritering af retskilderne, idet de i konkrete tilfælde alle kan have betydning for, hvad der er gældende ret.
 I den juridiske argumentation og fortolkning indtager retskilderne den vægtigste position. Her kan man støde på to juridiske begreber:
 “De lege ferenda” udtalelse om, hvorledes gældende ret burde være.
 “De lege lata” udtalelse om, hvad der er gældende ret.
 Man kan også opdele retskilderne i 3 hovedkategorier:
 National lovgivningen og EU-lovgivningen
 National retspraksis og EU-praksis
 Øvrige retskilder:
 En lov er underlagt grundloven for 1953 og må ikke stride mod grundloven og/eller internationale konventioner fx menneskerettighedskonventionen (EMRK).
 Her gælder “lex superior”, hvor en grundlovbestemmelse går forud for en lovbestemmelse, som går forud for bestemmelse i bekendtgørelse.
 En lov er hierarkisk højere rangeret end en bekendtgørelse. jf. herom forneden.
 Love er bindende for private, virksomheder og myndigheder.
 Før en lov kan blive vedtaget, skal den behandles 3 gange i folketinget.
 Det er regeringen, der fremsætter lovforslaget, og det er folketinget, der vedtager eller forkaster den.
 Der gælder et retssikkerhedsmæssigt princip i Danmark om lighed for loven, uanset om man er fattig eller rig.
 Se tillige det latinske udtryk: “ignorantia juris non nocet”; ukendskab til loven fritager ikke for ansvar.
 Samt “lex posterior”; nyere lovbestemmelse går forud for ældre lovbestemmelse, samt
 “Lex specialis”; specielle lovbestemmelser går forud for generelle lovbestemmelser (lex generalis).
 En vigtigt forståelse af, hvordan loven skal fortolkes er “formålsfortolkning”, hvad er formålet med loven: “ratio legis”; “lovens formål”.
 En bekendtgørelse er en administrativ forskrift udstedt af en forvaltningsmyndighed med hjemmel (støtte) i lov.
 Bekendtgørelser er bindende for borgere, virksomheder og myndigheder, medmindre andet


text:
følger af bekendtgørelsen.
 “Anordning” er et gammelt ord for bekendtgørelse.
 Cirkulærer er kun bindende for myndighederne og kan ikke påberåbes af borgerne.
 Cirkulærer udstedes af centrale administrative myndigheder med underordnede myndigheder som adressater.
 Et cirkulære kan ikke forpligte borgerne, og disse kan normalt heller ikke retligt støtte sig på et cirkulære alene.
 En dom er en form for retsafgørelse, der i modsætning til kendelser og beslutninger afslutter sagens behandling ved retten.
 Domstolsafgørelser og domstolskendelser kan have præjudikatsværdi.
 Det betyder, at afgørelsen kan have betydning for, hvordan fremtidige afgørelser inden for det pågældende område skal bedømmes.
 Præjudikatsværdien kan være underlagt en række indskrænkninger, hvilket betyder, at præjudikatsværdiens rækkevidde kan være begrænset.
 Der findes ikke i dansk ret et klart princip, der angiver, hvornår og i hvilket omfang domme har præjudikatsværdi; det afhænger af den konkrete problemstilling.
 Hvor konkret er afgørelsen, og kan den være anvendelig på lignende afgørelser.
 Højesteretsdomme har generelt større præjudikatsværdi end landsretsdomme, der igen har større præjudikatsværdi end byretsdomme.
 Endvidere har nye domme større præjudikatsværdi end ældre domme.
 Dommes præjudikatsværdi begrænses, når deres begrundelser gøres meget konkrete.
 Undertiden støder man i lovgivningen på, at en handlemåde skal være overensstemmelse med en branchebestemt ”god skik”, en såkaldt adfærdsnorm.
 Eksempler herpå er god advokatskik, god ejendomsmæglerskik, god skik for de finansielle virksomheder, god markedsføringsskik, god revisionsskik, god inkassoskik og god forvaltningsskik m.v.
 God skik regler findes i begrænset omfang på lov- eller bekendtgørelsesniveau (eksempel herpå er bekendtgørelse om god skik for finansielle virksomheder), mens normerne for god skik i andre tilfælde er fastsat af domstolene mv.
 God skik er som udgangspunkt branchebestemt, og de vage rammer sikrer en tidsvarende standardnorm, der udvikles i takt med samfundsudviklingen.
 Retssædvaner er ulovreguleret, men selv om retssædvanerne er ulovreguleret har de som retskilde samme betydning, som de var på lovniveau.
 Nogle retssædvaner er udviklet af domstolene.
 Domslæsning, læsning af anerkendte juridiske grundsætninger og søgning i retslitteraturen er nogle af svarene på, hvor retssædvaner kan findes.
 Imidlertid er retssædvaner ikke vilkårlige, hvorfor der er flere elementer, der skal være opfyldt, før retssædvanen overhovedet kan tillægges betydning.
 Et klassisk eksempel på retssædvane er culpareglen.
 I den juridiske litteratur er der opstillet rammer for, hvornår der er tale om en retssædvane.
 Den traditionelle opfattelse er, at det være en handlemåde, der er
 fulgt almindeligt,
 stadigt og
 længe ud fra
 den overbevisning, at man er retligt forpligtet til det.
 Kutyme er defineret ved at være en sædvane.
 Den har ikke samme retskildeværdi som retssædvane, da retssædvane svarer til lovniveau. Kutyme må derfor betragtes som trin-lavere.
 Kutyme er en alment kendt handlemåde i en bestemt branche, hvilket aktørerne i den pågældende branche har eller bør have viden om.
 I juridisk litteratur er sædvane undertiden beskrevet som en handelssædvane, og der kan derfor være forskel på kutymerne i de forskellige brancher.
 Kutyme er tæt beslægtet med god-skik regler.
 Hvad der er kutymer, kan indhentes informationer om fra brancheforeninger såsom Dansk Erhverv og Dansk Industri.
 Aftaler (f.eks. en kontrakt) der er indgået mellem parter, anses for en af de vigtigste retskilder.


text:
Imidlertid er der ikke tale om en “lov”, men reguleringen af aftalen kan være underlagt lovgivningen. Det skal derfor afdækkes, om aftalen er underlagt præceptive (ufravigelige) lovregler og regler, der er deklaratoriske (fravigelige),
 om aftalen er i strid mod lov og ærbarhed (Danske Lovs 5-1-2), og om aftalen, uden et gyldigt grundlag binder en tredjemand, se Danske Lov i lovsamlingen: https://jura.tepedu.dk/lovsamling.html.
 Præceptive regler er kendetegnet ved, at de ikke kan fraviges ved aftale. Aftaler i strid mod lov og ærbarhed er kendetegnet ved, at aftalen er i strid med ufravigelige regler.
 Eksempelvis kan man ikke håndhæve en aftale om sort arbejde.
 Beskyttelsespræceptive er kendetegnet ved, at de efter aftale kan stille den svage part bedre end loven (f.eks. en arbejdstager), men hvor denne ret ikke tilkommer den stærke part (f.eks. en arbejdsgiver).
 Det samme gælder ved forbrugerkøb. Forbrugerbrugen kan godt stilles bedre, men ikke dårligere efter købeloven.
 Deklaratoriske regler er regler fx. i handelskøb, der kan fraviges ved aftale, og kommer i anvendelse, hvis der ikke foreligger aftale om andet.
 Det er i juridisk litteratur omdiskuteret, om hvorvidt forholdets natur overhovedet er en retskilde, og der kan i den juridiske litteratur findes flere argumenter for og imod.
 Forholdets natur er kendetegnet ved, at der tages hensyn til nogle retlige relevante hensyn og principper og rimelighedsbetragtninger.
 Se fra romerretten: “ex æquo et bono” efter ret og billighed (rimelighed).
 “jus romanum” er den ret, der gjaldt i Romerriget. Denne ret har spillet en afgørende rolle for den europæiske retsudvikling og er en meget vigtig del af kulturarven fra antikken.2
 Romerretten har leveret afgørende begreber og kategorier om eksempelvis magt, jurisdiktion og ejendom til politisk tænkning og har været en meget afgørende del af den måde, vi tænker politik, stat, suverænitet, magt og ejendom på her i Vesten.
 Vores kendskab til romerretten stammer først og fremmest fra den lovsamling, den samling af skrifter, love og dokumenter, der blev foretaget af den østromerske (byzantinske) kejser Justinian i mellem 529 og 534.
 Digesta består således af 50 bøger, hvor 39 romerske jurister er citeret (og flere end 100 omtales og refereres til).
 Den mest citerede er Ulpian (fra første halvdel af det 3. årh. e.v.t.).
 Justinians ambition var at samle alle centrale bestemmelser og skriverier fra romerretten til ét stort, sammenhængende lovværk uden interne modsigelser, der dermed skulle erstatte de tidligere spredte og usammenhængende lovskrifter (vigtigst af dem de tolv tavlers lov).
 Som nævnt skulle Corpus juris civilis, og særligt Digesta, blive et af de mest afgørende dokumenter i den vestlige idehistorie.
 Det første kapitel af første bog af Digesta drejer sig helt overordnet om, hvad retfærdighed og lov overhovedet er.
 Her udlægges det (gennem Ulpian), der også kalder jurister for ‘lovens præster’, hvordan den, der vil studere loven og retten, først må vide, hvor ordet ret (jus) kommer fra.
 Det handler altså basalt set om et ordentligt, godt liv og sikring af ejendom uden at forvolde skade mod andre, se fx sikringen i grundlovens § 73 om ejendomsretten ukrænkelighed, samt udviklingen af erstatningsretten, som


text:
har sit fodfæste i romerretten.
 Dansk ret og sprog er således påvirket af romerrettens begrebsapparat fx. at man som jurist ( en person, der har bestået juridisk embedseksamen, dvs. cand. jur. fra universitetet) eller jurainteresseret skal kunne forstå elementer af romerretten, samt de klassisk latinsk-juridiske begreber for at forstå til fulde dansk gældende ret; som f.eks. de latinske udtryk som “actio, bona fide”, “caveat emptor”, “conditio sine qua non”, “reformatio in pejus”, “dolus eventualis”, “depositum”, “ex offio”, “ex nunc”, “ex tunc”, “in extenso”, “in dubio pro reo”, “in absentia”, “insolvens”, “de lege lata”, “de lege feranda”, “et cetera”, “et cetera” osv..
 Fx. betyder:
 “ex nunc”; fra nu af.
 “ex officio”; af egen drift.
 “ex tunc”; fra da af, (dvs. med tilbagevirkende kraft).
 “ex tuto”; for en sikkerheds skyld.
 Andre latinske juridiske udtryk vil løbende blive forklaret igennem herværende kapitler.
 De mål, der er fastsat i traktaterne, nås gennem forskellige typer retsakter. Nogle er bindende, andre er ikke.
 Nogle angår alle EU-lande, mens andre kun angår nogle stykker.
 En “forordning” er en bindende retsakt, som er direkte gældende i EU-medlemsstaterne - parallet til en national lov, se fx forordning 241/2004 om flypassagers rettigheder. Derfor skal de enklet EU-medlemsstater følge forordningen i alle dens enkeltheder.
 Da EU f.eks. ønskede at garantere fælles sikkerhedsforanstaltninger for varer importeret fra lande uden for EU, vedtog Rådet en forordning.
 Et “direktiv” er en retsakt, der fastsætter et mål, som EU-landene skal opnå.
 Det er dog op til de enkelte lande at lave deres egne love for, hvordan disse mål skal opnås.
 Et eksempel er EU’s direktiv om forbrugerrettigheder, som styrker forbrugernes rettigheder i EU, f.eks. ved at fjerne skjulte afgifter og omkostninger på internettet og forlænge den periode, som forbrugere kan fortryde en købsaftale i.
 En “afgørelse” er bindende for dem, den er rettet til (f.eks. et EU-land eller en individuel virksomhed) og er direkte gældende.
 F.eks. har Kommissionen udstedt en afgørelse om EU’s deltagelse i forskelige antiterrororganisationers arbejde. Afgørelsen vedrører kun sådanne organisationer.
 En “henstilling” er ikke bindende.
 Da EU-Kommissionen rettede en henstilling til EU-landenes myndigheder om at forbedre deres brug af videokonferencer for at hjælpe domstolstjenester med at arbejde bedre sammen på tværs af grænserne, havde den ingen retslige virkninger.
 En henstilling giver institutionerne mulighed for at give deres mening til kende og foreslå en retningslinje, uden derved at pålægge dem, den er rettet til, nogen retlige forpligtelser.
 En “udtalelse” er et instrument, der giver institutionerne mulighed for at fremsætte en ikkebindende erklæring, dvs. at den ikke pålægger dem, den er rettet mod, nogen forpligtelser.
 En udtalelse er ikke bindende. Den kan afgives af de vigtigste EU-institutioner (Kommissionen, Rådet, Parlamentet), Regionsudvalget og Det Europæiske Økonomiske og Sociale Udvalg.
 Mens lovene udformes, afgiver udvalgene udtalelser fra deres særlige regionale eller økonomiske og sociale synspunkt. For eksempel afgav Regionsudvalget en udtalelse om pakken om en politik for ren luft i Europa.
 Der er stor forskel på retskildeopfattelsen inden for forskellige retssystemer, se fx case law.3
 Case law, judge-made law, dommerskabt ret.
 I common law-lande har domstolene


text:
en mere vidtgående funktion end den dømmende magt i andre retssystemer.
 Common law-domstolen skal ikke kun fortolke og anvende lovgiverens retsregler, statutory law, men skaber også sin egen ret, case law eller judge-made law.
 En domstolsafgørelse har således ikke alene betydning for parterne i en konkret tvist; afgørelsen skaber præcedens, dvs. at en lignende sag i fremtiden med stor sandsynlighed vil blive afgjort på samme måde, den såkaldte stare decisis-doktrin.
 Betegnelsen case law er engelsk, af case ‘tilfælde’ og law ‘lov’. I England er de afgørelser, der hidrører fra samme eller en højere domstol, bindende.
 Andre afgørelser har kun vejledende karakter. Der sondres desuden mellem den tidligere afgørelses egentlige begrundelse, “ratio decidendi”, og andre udtalelser i afgørelsen, “obiter dicta”.
 Et “obiter dictum” er kun vejledende, uanset fra hvilken domstol det måtte hidrøre.
 Selv bindende afgørelser bliver fra tid til anden tilsidesat (overruled); fx kan der bag afgørelsen ligge en forældet tankegang, og i 1966 udtalte Englands højeste domstol, House of Lords, at den ikke fremover ville betragte sig som evigt bundet af sine egne tidligere afgørelser.
 I USA håndhæves stare-decisis mindre strengt end i England. USA’s højesteret har enkelte gange tilsidesat sine tidligere afgørelser, selv i sager om fortolkning af USA’s forfatning.
 Fx gav United States Supreme Court i 1954 sorte elever adgang til skoler og universiteter, som tidligere havde været forbeholdt de hvide, og tilsidesatte herved sin egen ældre afgørelse, der havde anerkendt doktrinen om “separate but equal”, dvs. at man i undervisningen adskilte sorte og hvide.
 Retskildepolycentri er en nyere retsvidenskabelig erkendelse af, at dannelsen af retskilder i forskellige fora i det moderne samfund kan resultere i, at en retskilde kan have forskellig virkning for forskellige retsanvendere.
 Teorien bryder med den hierarkiske retskildeopfattelse.
 Teoriens ophavsmand er den danske juraprofessor Henrik Zahle.
 Juridisk metode, fremgangsmåde ved stillingtagen til juridiske problemer.
 Metoden består for det første af en beskrivelse og identifikation af de retskilder, som gyldigt kan inddrages i en juridisk argumentation; for det andet af læren om, hvordan retskilderne fortolkes.
 Juridisk metode består af 3 hovedelementer:
 Et faktum (Hændelsesforløbet fx der er sket økonomisk misbrug af en kortholderens mistede Dankort)
 Et retsfaktum (Hvilken retsregel i betalingsloven skal anvendes i forhold til tredjemandsmisbruget af Dankortet)
 En retsfølge (Afgørelsen, hvem der kommer til at betale for misbruget af Dankortet banken eller kortholderen)
 Se f.eks. bestemmelsen i betalingslovens § 100, stk. 4, nr. 3, hvorefter betaleren hæfter for op til 8.000 kr. af misbrug, som finder sted som følge af betalerens groft uforsvarlige adfærd.
 Begrebet groft uforsvarlig adfærd er ikke nærmere afgrænset i betalingsloven, men traditionelt anvendes begrebet »grov uagtsomhed« som betegnelse for »tilsidesættelse af den agtpågivenhed, som selv skødesløse personer plejer at udvise.«
 Med anvendelsen af begrebet groft uforsvarlig adfærd er det således præciseret, at grov uagtsomhed i sædvanlig forstand ikke er tilstrækkeligt til at pådrage betaleren hæftelse efter bestemmelsen.
 Der skal altså mere til.
 Groft uforsvarlig adfærd må herefter forstås som sløseri, der er præget af ligegyldighed i forbindelse med opbevaring af bl.a. pinkoden.
 Der skal derfor meget til efter


text:
praksis i Pengeinstitutankenævnet (nu Det finansielle Ankenævn), før der statueres groft uforsvarlig adfærd.
 PIA 78/2006
 »Det forhold, at misbrugeren på klagerens bopæl tilfældigt fik mulighed for at overhøre klageren oplyse sin kode til dankortet til kæresten sammenholdt med, at dankortet opbevaredes i hendes pung, der lå i hendes jakke på bopælen, kan ikke betegnes som groft uforsvarlig adfærd, heller ikke selv om klageren havde givet T adgang til sin bopæl, uanset om hun måtte have kendskab til T’s kriminelle baggrund«.
 PIA 205/2005:
 »Klagerens Visa/Dankort blev opbevaret i en pung, som lå i en jakke, der var anbragt bag disken i klagerens butik og ikke var synlig for kunderne. Selv om det må bebrejdes klageren, at pinkoden til kortet var anført på en seddel, der lå i pungen sammen med kortet, findes klageren efter en samlet vurdering ikke at have udvist en groft uforsvarlig adfærd som omhandlet i (dagældende) lov om visse betalingsmidler § 11, stk. 3, nr. 3. Ankenævnet har herved også lagt vægt på, at det i lovens forarbejder er forudsat, at det udvidede ansvar kun ville kunne gøres gældende i et fåtal af tilfælde«.
 Selvforskyldt beruselse kan blive betragtet som uforsvarlig adfærd, jf. PIA 281/2013 Spørgsmål om misbrug af kort var muliggjort ved groft uforsvarlig adfærd som følge af beruselse:
 »Som sagen foreligger oplyst, lægger vi til grund, at klageren ikke ved, hvad han foretog sig fra ca. kl. 00.30 til ca. kl. 02.00, da han vågnede i en bil, som han formoder var en pirattaxa.
 Vi finder ikke grundlag for at antage, at klagerens tilstand skyldes andre forhold end indtagelse af alkohol. Under disse omstændigheder finder vi, at misbruget af klagerens betalingskort er muliggjort, fordi han var stærkt påvirket af alkohol. Vi finder, at klageren under de beskrevne omstændigheder har udvist groft uforsvarlig adfærd.
 Vi stemmer derfor for at lade klageren hæfte med 8.000 kr. af det tab, der opstod som følge af den uberettigede brug af kortet, jf. (dagældende) lov om betalingstjenester § 62, stk. 3 nr. 3«.
 Det er en konkret vurdering, om der bliver statueret groft uforsvarlig adfærd, jf. fx PIA 436/1993::
 Natten mellem den 12. og 13. juni 1993 blev klageren, medens han opholdt sig på en restauration, frastjålet sit dankort, som var opbevaret i klagerens tegnebog.
 Klageren anmeldte den 13. juni 1993 kl. 11.10 telefonisk tyveriet til kriminalpolitiet i Sønderborg efter forinden telefonisk at have spærret dankortet ved meddelelse til PBS.
 Det viste sig efterfølgende, at der ved anvendelse af dankortet og korrekt pinkode den 13. juni 1993 mellem kl. 9.25 og 9.28 var hævet 3 x 2.000 kr. i tre forskellige dankortautomater.
 Efter de foreliggende oplysninger lagde Pengeinstitutankenævnet til grund, at tyveriet af dankortet var blevet forøvet af to unge piger, som senere blev dømt for tyveri ved den 13. juni 1993 kl. 9.25-9.28 under anvendelse af dankortet at have stjålet de 3 x 2.000 kr. fra dankortautomaterne.
 Det fremgik af en retsbogsudskrift fra straffesagen, at de sigtede havde forklaret, at den ene af dem, A, snakkede med klageren, mens den


text:
anden sigtede, B, tog pungen op af lommen på ham.
 Herefter gik de ud på toilettet, hvor de tog pengene og kortet.
 A forklarede videre, at hun havde spurgt klageren om koden, og han havde givet hende den. Han sagde noget om, at han skulle ringe til banken for at få kortet spærret, og hun tilbød at gøre det for ham.
 Hun lod, som om hun telefonerede til banken, og sagde i den forbindelse til klageren, at hun skulle bruge pinkoden, hvorefter han gav hende den. Klageren indbragte sagen for Ankenævnet med påstand om, at indklagede var tilpligtet at anerkende, at klageren ikke hæftede for de 6.000 kr.
 Ankenævnet traf følgende afgørelse:
 »Efter (dagældende) betalingskortlovens § 21, stk. 2, hæfter kortindehaveren uden beløbsbegrænsning for tab, der opstår som følge af andres uberettigede brug af betalingskortet og den dertil hørende personlige hemmelige kode, såfremt kortudstederen godtgør, at kortindehaveren har oplyst koden til den, der har foretaget den uberettigede brug.
 Ankenævnet finder imidlertid ikke, at bestemmelsen er anvendelig på et tilfælde som det foreliggende. Ankenævnet finder på den anden side, at klageren udviste groft uforsvarlig adfærd ved i det foreliggende tilfælde at oplyse sin PIN-kode. Han hæfter derfor med op til 8.000 kr. for det tab, der opstod som følge af det uberettigede brug af kortet, jf. (dagældende) betalingskortlovens § 21, stk. 3, nr. 2. Som følge af det anførte bestemmes: Den indgivne klage tages ikke til følge«.
 Den juridiske metode indeholder væsentlige elementer af vurdering og skøn og er derfor mindre eksakt end de metoder, der anvendes inden for mange andre fagområder.
 I juridisk Ordbog (Bo von Eyben, 14. udg.) defineres juridisk metode som følger:“den metode, der skal anvendes for at afgøre, hvilken regel der er gældende for et bestemt retsområde. Dette forudsætter kendskab til læren om retskilderne og evne til herudfra at finde de relevante retskilder og at anvende dem korrekt på det givne forhold...”
 Følgende afsnit om retskilderne bygger bl.a. på http://juridiskmetode.dk/retskilderne/index.html og http://denstoredanske.dk/Samfund,_jura_og_politik/Jura/Almindelig_retsl%C3%A6re,_retsfilosofi_og_terminologi/retskilder.↩
 Følgende afsnit om romerretten bygger især på Mathias Hein Jessen https://videnskab.dk/kultur-samfund/du-kan-takke-romerriget-du-skal-folge-loven.↩
 Følgende afsnit om Case Law bygger på http://denstoredanske.dk/Samfund,_jura_og_politik/Jura/Retssammenligning,_komparativ_ret/case_law.↩


text:
Skat.dk: Inddrivelse - indsigelse over en parkeringsafgift - opsættende virkning
 FS 32-13212/2015 og B-1638-16
 Skyldner, protesterede, uskyldsformodning, sanktion fuldbyrdes, endelig, tvangsinddrivelse, berettiget
 I en sag, havde SKAT ikke tillagt skyldners indsigelse mod en parkeringsafgift opsættende virkning efter gældsinddrivelseslovens § 2, stk. 2. Skyldner protesterede mod dette og gjorde gældende, at der gælder en uskyldsformodning og derfor burde inddrivelsen være tillagt opsættende virkning. SKAT gjorde under sagen gældende, at hovedreglen ifølge gældsinddrivelseslovens § 2, stk. 2, er, at et krav ikke skal tillægges opsættende virkning, men at SKAT har mulighed for at beslutte dette.
 SKAT henvist endvidere til, at den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har fastslået, at EMRK art. 6 ikke er til hinder for, at en strafferetlig sanktion kan fuldbyrdes inden der foreligger en endelig domstolsafgørelse. Fogedretten fandt, at parkeringsafgiften var pålagt med rette og at SKATs tvangsinddrivelse forud for sagens indenretlige afgørelse havde været berettiget.
 Sagen blev med Procesbevillingsnævnets tilladelse indbragt for Østre Landsret, der gav SKAT medhold i, at der kunne foretages inddrivelse af parkeringsafgiften, uanset at der var gjort indsigelse mod afgiftens berettigelse. Østre Landsret kom til dette resultat, selvom Landsretten samtidig fandt, at parkeringsafgiften var pålagt med urette.
 Gældsinddrivelsesloven § 2, stk. 2
 Den Juridiske Vejledning 2017-1, G.A.2.2.3.1
 Østre Landsrets kendelse af d. 9. marts 2017, sags nr. B-1638-16
 Forenede Danske Motorejere som mandatar for
 (v/Adv. Lennart Fogh)
 (Kammeradvokaten v/Adv. Anders Bang Mønster Hansen)
 Y1 Kommune
 (v/Adv. Anders Valentiner-Branth)
 Der fremlagdes kæreskrift af 28. juni 2016, hvorved Forenede Danske Motorejere som mandatar for A med Procesbevillingsnævnets tilladelse af 15. juni 2016 har kæret Fogedrettens kendelse af 18. november 2015 (FS 32-13212/2015) om, at parkeringsafgiften er pålagt med rette, og at SKAT's tvangsinddrivelse forud for sagens indenretlige afgørelse har været berettiget.
 Endvidere fremlagdes Procesbevillingsnævntes afgørelse af 15. juni 2016, dommerens fremsendelsesbrev af 30. juni 2016 og udskrift af retsbogen indeholdende den kærede afgørelse.
 Endelig fremlagdes SKAT's kæresvarskrift af 17. august 2016 samt processkrift af 22. august 2016 fra Y1 Kommune.
 Det fremgår af kæresvarskriftet fra SKAT, at pålagte rykkergebyrer vil bortfalde, hvis A får medhold i påstanden om manglende hjemmel for opkrævning af afgiften.
 Kærende, Forenede Danske Motorejere som mandatar for A, har gentaget sine påstande for fogedretten.
 De indkærede, Y1s Kommune og SKAT, har påstået stadfæstelse.
 2. Faktiske omstændigheder
 2.1 Parkeringen
 Efter de foreliggende oplysninger kan det lægges til grund, at A den 7. februar 2013 ca. kl. 9.40 parkerede på et areal ved bebyggelsen Y2 - beliggende hvor Y3-vej krydser Y4-vej - ud for Y5-adresse, og at A satte parkeringsskiven til kl. 9.45 samt i en billetautomat på stedet købte en parkeringsbillet for 21⁄2 times parkering.
 På baggrund fotos i sagen kan det endvidere lægges til grund, at der i Y2 var opsat skilte med et layout, som tilnærmelsesvis så således ud:
 "P P-billet påkrævet"
 På en undertavle var det herudover angivet:
 A blev den 7. februar 2013 kl. 11.14 - ca. 11⁄2 time efter parkeringens begyndelse - pålagt en p-afgift på 510 kr. med følgende begrundelse:
 "Tidsbegrænset parkering/Urigtigt indstillet p-skive. Din bil er parkeret i strid


text:
med tidsbegrænsningen i et område, hvor der er tidsbegrænset parkering, eller med urigtig indstillet p-skive... "
 Der er i sagen ikke oplysninger om, hvorvidt der på de opstillede billetautomater for betaling af parkeringsafgifter i området var vejledning om tidsbegrænsning. Det fremgår af sagens oplysninger, at der i de pågældende automater kunne købes parkeringsafgifter af mere end en times varighed.
 2.2 Klage og tvangsinddrivelse
 Det fremgår, at A den 7. februar 2013 klagede til Y1 Kommune over den pålagte afgift, og at Y1 ved brev af 1. marts 2013 med nærmere angiven begrundelse fastholdt, at afgiften skulle betales inden 10 dage. Y1 anførte samtidig, at overskridelse af betalingsfristen ville medføre udsendelse af en betalingspåmindelse, og ved forsat manglende betaling ville sagen blive overgivet til "Opkrævningen/SKAT", som ville udsende rykker(e) med et pålagt ekspeditionsgebyr på 250 kr. pr. rykker. Det var endvidere anført, at hvis afgiften stadig ikke var betalt, kunne SKAT inddrive beløbet ved udlæg, modregning eller indeholdelse i løn, hvilket ville medføre et ekspeditionsgebyr på 250 kr. og retsafgift på mindst 300 kr. Det var om klagemuligheder anført, at Y1s afgørelse ikke kunne påklages til anden administrativ myndighed, men at klageren kunne bede om at få sagen prøvet i fogedretten, hvilket dog krævede at afgiften ikke var betalt. Det var nærmere om fogedretsprøvelsen anført, at klageren normalt selv skulle betale de omkostninger, der er forbundet med behandlingen af sagen i fogedretten. Det var videre anført, at inden sagen kunne indbringes for fogedretten, skulle SKAT have truffet beslutning om at foretage udlæg, lønindeholdelse eller modregning, og at dette ville medføre et ekspeditionsgebyr på 250 kr. og retsafgift på mindst 300 kr.
 Det fremgår videre, at FDM på vegne af A ved brev dateret 11. marts 2013 bad om, at Y1 Kommune, annullerede afgiften og satte betalingsfristen i bero under sagens behandling. FDM henviste herved til, at det følger af p-skivebekendtgørelsens § 1, at der kun kan stilles krav om anvendelse af p-skive på steder, hvor adgangen til parkering er tidsbegrænset, og hvor der ikke er opstillet parkometre eller er stillet krav om særlige parkeringsbilletter og/eller parkeringstilladelser.
 Y1 Kommune udsendte den 23. marts 2013 en rykkerskrivelse for den pålagte afgift på 510 kr. og fastsatte en ny betalingsfrist på 10 dage. Det var anført, at ved manglende betaling ville afgiften blive overdraget til opkrævning, og at yderligere rykkere ville udløse et rykkergebyr på 250 kr., ligesom der kunne iværksættes tvangsinddrivelseskridt af SKAT.
 Ved brev af 28. november 2013 til A rykkede SKAT for betaling af afgiften på 510 kr., et rykkergebyr på 140 kr. samt renter på 4,01 kr., i alt 654,01 kr. Det fremgik, at rykkergebyret var pålagt den 27. november 2013 og tilkom SKAT som Restanceinddrivelsesmyndighed. FDM skrev den 9. december 2013 på ny til Y1 Kommune, og henviste til telefonisk aftale af 5. april 2013 med navngiven medarbejder hos Y1 om sagens berostillelse og opfordrede til, at afgiften blev annulleret.
 Ved brev af 10. december 2013 anførte Y1 med henvisning til FDM's brev modtaget den 12. marts 2013, at


text:
man fastholdt den pålagte afgift med henvisning til begrundelsen i afgørelsen af 1. marts 2013. Y1 anførte i brev af 11. december 2013 med henvisning til FDM's brev af 9. december 2013, at sagen "igen" var sat i bero "til der er en afgørelse".
 Ved brev af 18. februar 2014 til FDM anførte Y1 Kommune, at man havde indhentet vurdering af sagen fra sin advokat. Med henvisning til en udførlig redegørelse for sagens spørgsmål fastholdt Y1 den pålagte afgift og den tidligere givne klagevejledning, herunder at sagen kunne prøves i fogedretten, forudsat at afgiften ikke blev betalt, blev gentaget i kort form.
 Ved afgørelse af 5. april 2014 foretog SKAT modregning af tilgodehavende på 140 kr. vedrørende rykkergebyr pålagt den 27. november 2013 i As krav på overskydende skat. Det var anført, at afgørelsen kunne påklages til Skatteankestyrelsen senest tre måneder efter modtagelsen af afgørelsen om modregning. Der er efter det oplyste ikke indgivet en sådan klage, og dette gebyr blev ikke omfattet af de yderligere tvangsinddrivelsesskridt, som senere i sagen blev foretaget af SKAT, og som blev påklaget til fogedretten.
 Ved brev af 19. september 2014 til A traf SKAT "afgørelse om betalingsordning" og anførte, at As gæld var mindre end et af SKAT opgjort indkomstafhængigt månedligt afdragsbeløb, og at As gæld til SKAT derfor kunne afvikles med et afdrag. I en vedhæftet opgørelse var gælden til Y1 Kommune opgjort til 784,25 kr. svarende til summen af parkeringsafgift fra 7. februar 2013 på 510 kr., gebyr til kommunen på 250 kr. fra 20. marts 2014 samt renter på i alt 24,25 kr.
 Ved brev af 17. november 2014 til A varslede SKAT lønindeholdelse af gæld på 797,57 kr. svarende til det den 19. september 2014 opgjorte krav med yderligere påløbne renter.
 Den 13. december 2014 traf SKAT afgørelse om lønindeholdelse af 1.098,76 kr. I forhold til det den 17. november 2014 opgjorte krav var der pålagt et gebyr til SKAT på 300 kr., jf. inddrivelsesbekendtgørelsens § 28, og yderligere renter.
 Ved brev af 16. februar 2015 til Fogedretten meddelte SKAT, at man fra Y1 Kommune, havde fåret oplyst, at A ønskede sagen indbragt for fogedretten, jf. gældsinddrivelseslovens § 18.
 3. Landsrettens begrundelse og resultat
 3.1 Hjemmel for parkeringsafgift
 Det er oplyst, at Y1 Kommune varetager den del af sagen, der vedrører berettigelsen af den pålagte parkeringsafgift. SKAT har således ikke forholdt sig til dette spørgsmål.
 Det centrale spørgsmål er, om der er hjemmel til at kræve anvendelse af parkeringsskive i en situation, hvor der for det pågældende område er krav om parkeringsbillet, og hvor der samtidig er tidsbegrænset parkering.
 Om retsgrundlaget bemærkes indledningsvist, at Højesteret ved kendelse gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2010, side 1027 fastslog, at behandling af en sag om parkeringsafgift til det offentlige indebærer en stillingtagen til en "anklage for en forbrydelse", således som dette udtryk er anvendt i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention artikel 6, og at retten ved behandling af en sådan sag skal iagttage de retssikkerhedsgarantier, der i medfør af artikel 6 gælder for tiltalte


text:
i straffesager.
 Landsretten tiltræder af de grunde, fogedretten har anført, at færdselslovens § 92, stk. 1, nr. 1, og lov om offentlige veje § 107, stk. 2, (nu § 90, stk. 2) overordnet set ikke er til hinder for, at myndigheden opstiller krav om anvendelse af parkeringsskive på et område, hvor der er krav om parkeringsbillet.
 Spørgsmålet er derfor alene, hvilken betydning bekendtgørelsen om parkeringsskiver har.
 Bekendtgørelse om parkeringsskiver er udstedt med hjemmel i blandt andet færdselslovens § 93, stk. 1, hvori det hedder:
 "[ministeren] kan bestemme, at parkering af motorkøretøjer, hvor adgangen til parkering er tidsmæssigt begrænset, kun må ske under benyttelse af parkeringsskive. [ministeren] fastsætter bestemmelser om parkeringsskiver og deres benyttelse. "
 Af den på tidspunktet for As parkering gældende bekendtgørelse nr. 327 af 29. april 2003 om parkeringsskiver hedder det blandt andet:
 "§ 1. På steder, hvor adgangen til parkering er tidsbegrænset, og hvor der ikke er opstillet parkometre eller er stillet krav om særlige parkeringsbilletter og/eller parkeringstilladelser, må kun parkeres biler, som er forsynet med parkeringsskiver.
 § 3. Påbegyndes parkeringen i en periode, hvor adgangen til parkering er tidsbegrænset, skal parkeringsskivens viser indstilles på tidspunktet for parkeringens begyndelse. Begyndelsestidspunktet angives som udløbet af det kvarter, inden for hvilket parkeringen fandt sted."
 Bestemmelsen i § 1 må fortolkes således, at der på steder med tidsbegrænset parkering ikke kan stilles krav om anvendelse af parkeringsskive, hvis der er stillet krav om parkeringsbillet. De af Y1 Kommune påberåbte hensyn vedrørende problemer med kontrol og håndhævelse af den tidsbegrænsede parkering kan ikke føre til en anden fortolkning af bestemmelsen.
 Landsretten tager derfor kærendes påstand 1 til følge, og Y1 Kommune skal anerkende, at parkeringsafgiften - der knytter an til As benyttelse af parkeringsskiven - er pålagt med urette.
 3.2 Gebyrer og tvangsinddrivelse
 Spørgsmålet er, om der med føje blev iværksat og gennemført tvangsinddrivelse af fordringen, gebyrer mv., og om det i den forbindelse var med rette, at der blev pålagt rykkergebyrer mv.
 Vedrørende Y1 Kommunes dispositioner i denne forbindelse kan fremhæves, at kommunen ved begrundede afgørelser af 1. marts 2013 og 18. februar 2014 i anledning af klager fra A og FDM for A fastholdt, at der var fornøden hjemmel for den parkeringsafgift på 510 kr., som var blevet pålagt den 7. februar 2013. A er desuden den 20. marts 2014 blevet pålagt et gebyr på 250 kr., som efter det oplyste tilkommer kommunen, og der er tillige opkrævet renter af den samlede fordring. Kommunen overgav fordringen til inddrivelse hos SKAT som restanceinddrivelsesmyndighed i medfør lov om inddrivelse af gæld til det offentlige.
 SKAT har som restanceinddrivelsesmyndighed ved afgørelse af 5. april 2014 foretaget modregning i As krav på overskydende skat af et tilgodehavende på 140 kr. vedrørende et rykkergebyr til SKAT pålagt den 27. november 2013. Dette rykkergebyr kunne påklages til Skatteankestyrelsen og var ikke omfattet af den videre klagesag og prøvelse ved fogedretten. Herudover har SKAT den 13. december 2014 truffet afgørelse om lønindeholdelse hos A og i den forbindelse pålagt et gebyr på 300 kr., jf. inddrivelsesbekendtgørelsens


text:
§ 28, samt rente.
 Forenede Danske Motorejere som mandatar for A har i første række gjort gældende, at en borgers sag mod det offentlige om parkeringsafgift er en sag om anklage for en forbrydelse, og at borgeren herunder formodes uskyldig, jf. EMRK art. 6. Dette betyder, at der er en begrundet formodning for, at kravet ikke består eller er opgjort korrekt, hvorfor gældsinddrivelsen skulle have været sat i bero, jf. gældsinddrivelseslovens § 2, stk. 2. At inddrivelsen burde have været sat i bero underbygges af de fremsatte, kvalificerede indsigelser mod kravet. Opkrævning af rykkergebyrer må grundlæggende kræve, at der udsendes en rykkerskrivelse for at bringe en fordring i erindring, og at den manglende betaling beror på forglemmelse, sløseri eller lignede fra debitors side. Når debitor er fremkommet med indsigelser, og fordringshaver må forvente, at sagen vil blive indbragt for fogedretten, er der ikke grundlag for at rykke debitor yderligere. Det bør ikke være nødvendigt for sagens prøvelse ved fogedretten, at der pålægges rykkergebyrer mv.
 SKAT har gjort gældende, at det efter gældsinddrivelseslovens § 2, stk. 1, er hovedreglen, at indsigelser fra skyldner ikke har opsættende virkning på inddrivelsen, og at bestemmelsen i lovens § 2, stk. 2, giver SKAT mulighed for, men ikke pligt til, at sætte inddrivelsen af fordringen i bero - dette beror på SKAT's konkrete vurdering af, om der er begrundet formodning for, at kravet ikke er opgjort korrekt eller ikke eksisterer. SKAT har ikke benyttet sig af denne mulighed i den foreliggende sag. Der er i lovens ordlyd og forarbejder ikke opregnet situationer, hvor SKAT altid skal sætte inddrivelsen i bero. EMRK art. 6 er ikke til hinder for, at en strafferetlig sanktion kan fuldbyrdes, inden der foreligger en endelig domstolsafgørelse. Det bør tillægges betydning, at det offentlige må sikres en effektiv og praktisk administrerbar adgang til inddrivelse af gæld, og at der ikke bør ske tilfældig forskelsbehandling af borgerne. Det bør tillige tillægges betydning, at der i den foreliggende sag er tale om en standardiseret p-afgift, som inddrives i stort antal. Det er af samme grund med rette, at SKAT har opkrævet gebyrer i forbindelse med inddrivelsen. Fremsættelse af indsigelse mod fordringen bør således ikke automatisk føre til, at der ikke kan pålægges gebyrer. Hvis A får medhold i, at der ikke er hjemmel til at opkræve parkeringsafgiften, vil de pålagte rykkergebyrer bortfalde.
 Y1 Kommune har anført, at man varetager den del af sagen, der angår berettigelsen af den pålagte parkeringsafgift, mens SKAT varetager den del af sagen, der angår inddrivelsen af parkeringsafgiften, og de af SKAT pålagte rykkergebyrer. Y1 Kommune har derfor ikke ytret sig vedrørende disse spørgsmål.
 Landsretten bemærker vedrørende den beløbsmæssige opgørelse af de omhandlede gebyrer mv., at det rykkergebyr på 250 kr., som er opkrævet for Y1 Kommune, samt påløbne renter, ses at have hjemmel i § 2 og § 3 i lov om gebyrer og morarenter vedrørende visse ydelser, der opkræves af regioner og kommuner og inddrives af restanceinddrivelsesmyndigheden (senest gengivet i lovbekendtgørelse nr. 29 af 5. januar 2017). Landsretten


text:
lægger herved til grund, at dette var i overensstemmelse med Y1 Kommunes dagældende opkrævningspolitik. Det bemærkes endvidere, at det rykkergebyr på 140 kr., som SKAT for sig har inddrevet ved modregning, SKAT's gebyr på 300 kr. ved den iværksatte lønindeholdelse samt påløbne renter ses at have hjemmel i § 4, stk. 3, og § 28 i bekendtgørelse nr. 1513 af 13. december 2013.
 Spørgsmålet er herefter, om det var med rette, at der blev iværksat inddrivelse og pålagt rykkergebyrer og rente.
 Retten skal ved behandlingen af en sag om parkeringsafgift til det offentlige - som anført ovenfor under pkt. 3.1 - iagttage de retssikkerhedsgarantier, der i medfør af art. 6 i EMRK gælder for tiltalte i en straffesag, herunder reglen om uskyldsformodning. Landsretten finder, at dette ikke i sig selv udelukker, at en kommune som parkeringsafgiftsmyndighed eller SKAT som restanceinddrivelsesmyndighed kan gennemføre inddrivelse af et mindre takstmæssigt afgiftsbeløb og i den forbindelse pålægge en borger lovhjemlede rykkergebyrer mv. som led i en sædvanlig inddrivelsesproces inden sagens indbringelse for retten.
 Landsretten finder tillige, at iværksættelsen og gennemførelsen af tvangsinddrivelse af den i sagen bestridte fordring på parkeringsafgift, herunder ved udstedelse af gebyr på 250 kr. til Y1 Kommune for rykkerskrivelse og gebyr på 300 kr. til SKAT for den gennemførte lønindeholdelse inden fogedrettens prøvelse, har udgjort en samlet set afbalanceret proces med behørig hensyntagen til de involverede parters interesser, alt jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols domme af 23. juli 2002 i sagerne Janosevic mod Sverige, præmis 106, og Västberga Taxi Aktiebolag og Vulic mod Sverige, præmis 118.
 Landsretten har herved henset til, at pligten til betaling af hovedfordringen - det omhandlede afgiftsbeløb - præsumptivt hviler på lov eller andet sikkert hjemmelsgrundlag, at inddrivelsesproceduren overordnet set - herunder SKAT's undladelse af at tillægge indsigelserne opsættende virkning - havde hjemmel i gældsinddrivelsesloven, herunder § 2, stk. 2, at det i den foreliggende sammenhæng ikke havde noget videre for sig at tillægge indsigelserne opsættende virkning, eftersom det er fogedretten, der efter gældsinddrivelseslovens § 18 har kompetence til at prøve SKAT's inddrivelseskridt og herunder tage stilling til klagerens indsigelser, at kommunen som afgiftsmyndighed konkret havde besvaret klagerens indsigelser, inden der blev udstedt rykkerskrivelse med gebyr og iværksat inddrivelse ved SKAT, at de omhandlede beskedne gebyrer størrelsesmæssigt var lovhjemlede og på forhånd oplyst for skyldneren, at udsendelse af i hvert fald én gebyrbelagt rykkerskrivelse - også i sager, hvor afgiftsfordringen forinden er blevet bestridt - kan udgøre et relevant sagsbehandlingsskridt med erindring og vejledning for skyldneren om myndighedens videre inddrivelsesprocedure, at en inddrivelsesproces vedrørende almindelige, mindre takstmæssige afgiftskrav til en vis grad må være standardiseret for at have den fornødne effektivitet, og at alle inddrevne gebyrer og renter bliver tilbagebetales til klageren, hvis denne får medhold i, at afgiftsfordringen ikke eksisterer, eller hvis det viser sig, at der er væsentlige unøjagtigheder eller fejl ved opgørelsen af fordringen.
 Landsretten tiltræder af disse grunde, at fogedretten ikke har taget kærendes påstand 2 til følge.
 Y1 Kommune skal anerkende, at parkeringsafgiften er pålagt A med urette.
 SKAT's tvangsinddrivelse forud for


text:
sagens indenretlige afgørelse har været berettiget.
 Y1 Kommune skal i sagsomkostninger for fogedretten og landsretten inden 14 dage betale 10.000 kr. til Forenede Danske Motorejere som mandatar for A.
 Forenede Danske Motorejere som mandatar for A skal i kæremålsomkostninger inden 14 dage betale 3.500 kr. til SKAT.
 Fogedrets kendelse af d. 18 november 2015, sags nr. FS 32-13212/2015
 Sagen vedrører, som følge af tidsbegrænset parkering, hvorvidt en offentlig myndighed kan kræve, at parkeringsskive benyttes ved en parkering, hvor der også er krav om betaling.
 Sagen vedrører endvidere, hvorvidt SKAT forud for sagens indenretlige afgørelse er berettiget til at foretage tvangsinddrivelse af et krav på parkeringsafgift og pålægge gebyrer, når der er fremsat indsigelser imod kravet.
 Y1 Kommune har nedlagt påstand om, at parkeringsafgiften er pålagt med rette.
 SKAT har overfor påstand 2 nedlagt påstand om frifindelse.
 Forenede Danske Motorejere har som mandatar for A nedlagt påstand 1 om frifindelse.
 Forenede Danske Motorejere har på vegne af A desuden nedlagt påstand 2 om, at rekvirenten skal anerkende, at den forud for sagens indenretlige afgørelse foretagne tvangsinddrivelse har været uberettiget.
 Den 7. februar 2013 kl. ca. 9.40 parkerede A sin bil i Y2, beliggende Y5-adresse. A købte en parkeringsbillet til bilen og stillede bilens parkeringsskive til kl. 9.45.
 I området Y2 gælder to ordninger for parkering. Der er en betalingsparkeringsordning og en ordning med tidsbegrænsning, hvorefter det er tilladt at parkere i maksimalt 1 time. Der er opsat skilte om de to gældende parkeringsordninger på området.
 Kl. 11.14 blev A pålagt en parkeringsafgift for urigtigt indstillet p-skive. A klagede efterfølgende til Y1 Kommune over den pålagte parkeringsafgift. Y1 Kommune fastholdt parkeringsafgiften. Forenede Danske Motorejere (herefter FDM) trådte herefter ind i sagen som mandatar for A.
 Da A ikke betalte parkeringsafgiften, blev kravet overgivet til SKAT med henblik på inddrivelse. SKAT iværksatte inddrivelse den 28. november 2013. FDM fremkom på vegne af A med indsigelser til kravet, hvilke blev sendt til fordringshaveren Y1 Kommune til besvarelse. Y1-kommune fastholdt ved brev af 18. februar 2014, at parkeringsafgiften var pålagt med rette, hvorefter SKAT fortsatte inddrivelse af kravet. Kravet og de pålagte gebyrer i forbindelse med rykkerproceduren blev modregnet i As løn.
 FDM har for A begæret sagen indbragt for fogedretten jf. gældsinddrivelseslovens § 18.
 A har forklaret, at han ikke tidligere havde parkeret på området i Y2. Han kørte sammen med sin ægtefælle rundt og ledte efter en parkeringsplads. Han kikkede på skiltningen vedrørende parkering, som han undrede sig over. Han er bekendt med den sædvanlige tidsbegrænsningstavle, men han forstod ikke de skiltede undtagelser. Han overvejede ikke at kontakte kommunen.
 Han kikkede efterfølgende på parkeringsbilletautomaten, hvor han blandt andet registrerede, at der kunne købes en parkeringsbillet til 3 timer.
 Han vurderede, at såfremt han både købte en parkeringsbillet og stillede bilens parkeringsskive, så var han på den sikre side. Han parkerede bilen kl. ca. 9.40.
 Han har haft kørekort siden 1978. Han bor i Y1, men han er ikke vant til at parkere i Y1.
 Han havde ikke tidligere set en lignende skiltning, som