text:
som er direkte nødvendige for det enkelte medlem, og det enkelte medlemsbetaling for disse ydelser svarer nøjagtigt til det enkelte medlems andel af den selvstændige gruppes fællesomkostninger.
 Momsfritagelsen fremkalder ikke konkurrencefordrejning.
 Ad. a. Gruppens deltagere er de udvalgte boligafdelinger i de to boligselskaber. Disse afdelinger er en del af to boligselskaber, der leverer momsfritaget boligudlejning, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 8.
 Ad. b: Som en nødvendighed for at kunne udleje for at kunne udleje boligerne, skal der leveres ydelser i form af de ydelser, som de tidligere nævnte 4 slags personale udfører. Denne sammensætning af flerhed af ydelser udgør ydelser, som man som beboer forventer at få leveret, når man lejer en bolig.
 Ad. c: Hver enkelt afdelings betaling for ydelser leveret af gruppen, svarer nøjagtigt til den pågældende afdelings andel i de fælles udgifter. Servicecenteret vil således hverken blive drevet med underskud eller med overskud. Udgifter til løn m.v. til kundechef, driftsleder og servicekoordinatorer fordeles mellem de deltagerende afdelingerne med en fast fordeling, mens ejendomsfunktionærens løn fordeles efter faktisk forbrug mellem de udvalgte deltagerende afdelinger fra de to boligselskaber. Der laves således en beregning af ejendomsfunktionærens timepris, der dækker alle udgifter til den ansatte, så som løn inklusiv sociale bidrag/ferietillæg m.m., arbejdstøj og telefonudgifter.
 Ad. d: De omhandlede ydelser vil under alle omstændigheder skulle anskaffes af de omhandlede afdelinger/boligselskaber, hvilket efter spørgernes opfattelse fører til, at der ikke er tale om konkurrencefordrejning. Det er således ikke momsfritagelsen i sig selv, der indebærer en reel risiko for, at fritagelsen vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Spørgerne finde samlet set på baggrund af ovenstående, at spørgsmål 8 skal besvares med et "ja".
 Med spørgsmål 9 ønsker spørger, at få afklaret, om den selvstændige gruppe i form af de x afdelinger fra de to boligselskaber udgør en "ny" virksomhed, der i relation til momslovens § 3, stk. 1, og lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, nr. 1, skal anses som én afgiftspligtig person.
 Spørger ønsker endvidere svar på, om gruppen skal registreres som indeholdelsespligtig.
 Spørger ønsker således at vide, om det er nødvendigt for opnåelse af momsfritagelse efter bestemmelsen, at de x involverede afdelinger indgår i et I/S, en forening eller lignende, hvor det pågældende personale skal være ansat, hvor de pågældende varer og ydelser skal indkøbes til og videresælges fra, og hvori det omhandlede personale skal ansættes.
 I bestemmelsen i momsloven anvendes begreber, som "selvstændige grupper af personer" og "medlemmer". Samme begreber anvendes i den tilsvarende bestemmelse i momssystemdirektivets artikel 132, stk. 1, litra f.
 "Gruppe af personer" refererer til, at der er tale om i hvert fald mere end én person. En person er i den forstand, som udtrykket avnedes i § 3, stk. 1, en juridisk person eller en fysisk person. Gruppe af personer" er således ikke en juridisk eller afgiftspligtig person, men flere personer, der leverer de omhandlede ydelser. Det er spørgernes vurdering, at hvis gruppen af personer (her: de x involverede afdelinger eller de to boligselskaber) skulle anses for én afgiftspligtig person, var der ingen grund til at


text:
anføre "gruppe af personer".
 Det er spørgerens vurdering, at de x afdelinger i sig selv - qua deres samarbejde - udgør en selvstændig gruppe af personer i den forstand begrebet anvendes i § 13, stk. 1, nr. 19. Således er det efter spørgernes opfattelse tilstrækkeligt, at personalet er anset i ét af boligselskaberne, og at varerne og ydelserne indkøbes af et af boligselskaberne, blot udgifterne nøje fordeles til hver deltager (afdeling) i gruppen i samme omfang, som deltagerne har benyttet varerne/ydelserne. Den derved nødvendige opkrævning af andel af fællesudgifter fra den ene afdeling til den anden vil være momsfri efter bestemmelsen.
 Da der efter ovenstående argumentation ikke er tale om, at gruppen af personer udgør én afgiftspligtig person i relation til momsloven, er det på samme måde vores opfattelse, at gruppen af personer ikke skal anses som "en virksomhed" i den forstand udtrykket anvendes i lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, nr. 1.
 Her er det således vores opfattelse, at lovens regler om lønsumsafgift opfyldes ved, at det boligselskab, der har det omhandlede personale ansat, bliver lønsumsafgiftsregistreret og betaler lønsumsafgift af den løn, der er udbetalt og som vedrører arbejdet udført for gruppens deltagere.
 På samme måde er det vores opfattelse, at kildeskattelovens regler om indeholdelse af A-skat, jf. kildeskattelovens § 46, stk. 1, er opfyldt, når det boligselskab, der har det omhandlede personale ansat, er registret som indeholdelsespligt og indeholder A-skat af den løn, der er udbetalt, og som vedfører arbejdet udført for gruppens deltagere.
 Ud fra ovenstående argumentation er det spørgernes opfattelse, at spørgsmål 9 skal besvares med "nej".
 Såfremt SKAT har svaret, at de udvalgte deltagende boligafdelinger i samarbejdet skal anses som en selvstændig gruppe af personer, der er registreringspligtig efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, som en selvstændig juridisk person, ønskes det afklaret, af hvilket afgiftsgrundlag, den juridiske person, skal beregne lønsumsafgift.
 Vi skal i den forbindelse henvise til, at andelsboligforeninger ikke er lønsumsafgiftspligtige af viceværtydelser, idet disse anses som en integreret del af aktiviteten med udlejning af fast ejendom, som ikke er lønsumsafgiftspligtig.
 Det må derfor anses som tvivlsomt, om det har været lovens hensigt, at en sammenslutning/gruppe af andelsboligforeninger skal betale lønsumsafgift af viceværtydelserne, når en andelsboligforening i sig selv ikke skal betale lønsumsafgift af viceværtydelserne.
 Det er spørgernes opfattelse, at lønsumsafgiftsgrundlaget udgør lønnen til de ansatte, i det omfang de har leveret andre ydelser end viceværtydelser og dermed andre ydelser end udlejning af fast ejendom.
 Levering af ydelser til anvendelse af de fælles indkøbte driftsmidler, fx plæneklipper og andet materiel til vedligeholdelse af bygninger og udenoms arealer, og levering af diverse serviceydelser i form af porto, telefoni, rengøring, papir og trykning, kontorrekvisitter, alarm, leje og leasing af kontormaskiner samt reparation og vedligeholdelse heraf, er isoleret set momspligtige ydelser. Det er således levering af disse ydelser der bliver omfattet af momsfritagelsen i § 13, stk. 1, nr. 19. Således er det spørgernes opfattelse, at kun lønsummen, der kan henføres til netop disse ydelser, er lønsumsafgiftspligtige.
 Spørgerne bemærker, at spørgerne er bekendt med reglen om, at

type: other


text:
der ikke skal ske registrering og afregning f lønsumsafgift, såfremt afgiftsgrundlaget (lønsummen) ikke overstiger x kr.
 Det er på baggrund af ovenstående argumentation spørgerens opfattelse, at spørgsmål 10 skal besvares med "nej."
 Spørgers bemærkninger til SKATs udkast til bindende svar på spørgsmål 1 -5:
 SKATs udkast til indstilling til bindende svar har været sendt i høring hos spørger og dennes repræsentant. I høringssvaret anføres følgende vedrørende SKATs indstilling til svar på spørgsmål 1-5:
 "Vi har modtaget SKATs udkast til bindende svar og har følgende bemærkninger:
 For det første vil vi gerne udtale vores forundring over, at SKAT ikke vil besvare de første 5 spørgsmål. Primært er vi dog forundret over, at det har skullet taget over 11 måneder at udarbejde udkastet til en sådan afgørelse. Vi ved godt, at et afslag er en forvaltningsretlig afgørelse, der skal begrundes m.m., men vi mangler forståelse for, at SKAT ikke meget tidligere i processen orienterer os om, at den måde spørgsmålene er formuleret på medfører, at man umiddelbart ikke er indstillet på at ville svare. Det ville have givet os mulighed for at genoverveje formuleringen, således at vi ikke skulle stå i en situation en helt år efter, at vi har indsendt anmodningen, uden at være blevet klogere på SKATs opfattelse af den/de dispositioner, vi har overvejet at ville gennemføre.
 Det er vores vurdering, at SKAT helt overser, at der (også i disse sager) er tale om virksomheder, der gerne vil indrette sig efter SKATs besvarelse, således at virksomheden undgår efterfølgende, at blive mødt med et krav fra SKAT om ekstrabetaling af moms, A-skat m.m.
 I den pågældende situation har Ejendomsadministrationsselskabet og de berørte boligorganisationer ventet på SKATs svar og har ikke villet gå i gang med etableringen af servicecentrene, fordi de A-skatte- og momsmæssige forhold er uafklaret. Nu viser SKATs udkast, at vi for at kunne få SKATs vurdering bliver nødt til at spørge på ny. Og formentlig skal vi vente endnu 1 år!
 Har man hos SKAT ikke en opfattelse af at have en forpligtigelse til at vejlede sine kunder - uanset om der er tale om professionelle rådgivere eller virksomheder, der selv spørger - således at disse situationer opstår?
 Vi har i hvert fald en opfattelse af, at denne sag kunne være løst og besvaret på en noget mere tilfredsstillende måde, såfremt SKAT meget før havde oplyst os om problemet med vores formulering af spørgsmålene.
 Èn ting er jo at få at vide - efter en lang sagsbehandlingstid - at der er dyre skattemæssige konsekvenser ved at gøre som påtænkt. Det bliver virksomheden sjældent glad for at høre, men dog er usikkerheden væk. Èn helt anden ting er det dog at få at vide, at formuleringen af spørgsmålene har vist sig at være af en sådan karakter, at SKAT afviser at besvare dem.
 Dernæst vil vi gerne afgive følgende bemærkninger til SKATs udkast til besvarelse af spørgsmål 8, der omhandler muligheden for at være omfattet af momsfritagelsen i § 13, stk. 1, nr. 19.
 Som SKATs begrundelse til at svare


text:
nej til vores spørgsmål er anført, at det ene boligselskab ikke deltager med alle sine afdelinger i den selvstændige gruppe.
 Situationen er således, at Boligselskab 2 har mulighed for at medtage alle sine boligafdelinger i den selvstændige gruppe.
 Set i lyset af den lange sagsbehandlingstid, der allerede er gået, anmoder vi om, at SKAT tager stilling til - evt. kun vejledende - spørgsmål 8, 9 og 10, under forudsætning af, at begge boligselskabers samtlige afdelinger indgår i gruppen."
 Endelig bemærker spørgers repræsentant, at denne ud fra et bindende svar, som repræsentanten har modtaget i ekstraheret form følgende:
 "Så vidt vi kan udlede af svaret[et andet ikke offentliggjort bindende svar fra SKAT], kan boligselskaber anses for omfattet af § 13, stk. 1, nr. 19. Vi mangler dog en nærmere afklaring af, hvorledes reglen skal udføres i praksis med hensyn til registrering, og hvilke afledte konsekvenser det har i relation til lønsumsafgift og indeholdelsespligt."
 SKATs kommentar til det fra spørgers repræsentant modtagne høringssvar:
 SKAT skal beklage, at sagsbehandlingstiden i nærværende sag desværre har været længere end normalt.
 I medfør af skatteforvaltningslovens § 21, stk. 4. er det i sager med principielt indhold Skatterådet - og ikke SKAT - der skal afgive det bindende svar. Skatterådet giver almindeligvis svar indenfor 5-6 måneder, en frist, som det desværre ikke har været muligt at overholde i nærværende sag.
 Vi er i SKAT meget opmærksomme på, at der i forhold til de principielle bindende svar, kan forekomme længere sagsbehandlingstid i enkelte sager end den på SKATs hjemmeside oplyste frist på 6 måneder. I SKAT har vi derfor stor fokus på at få nedbragt sagsbehandlingstiden, for dermed fremadrettet at kunne imødekomme virksomhedernes og borgernes berettigede forventninger.
 For så vidt angår SKATs kommentar til repræsentantens bemærkninger til svarudkastets spørgsmål 8 -10 henvises til SKATs indstilling til svar på spørgsmål 8.
 Det ønskes bekræftet, at der er tale om selvstændige ansættelsesforhold, når to boligorganisationer indgår særskilte ansættelsesaftaler med de enkelte medarbejdere.
 Spørger har til spørgsmål 1 oplyst, at de to boligselskaber vil indgå delansættelser med de omhandlede medarbejdere. Lønnen vil blive udbetalt af de respektive boligselskaber. Kundechefen, driftsleder og servicekoordinator er ansat med en fast fordeling mellem de to boligselskaber. Ejendomsfunktionærernes løn fordeles efter faktisk forbrug mellem de to boligselskaber. Der laves således en beregning af ejendomsfunktionærens timepris, der dækker alle udgifter til den ansatte, såsom løn inklusive sociale bidrag/ferietillæg mv.
 Det er hensigten, at medarbejderne fysisk skal sidde i lokaler, der ejes af det ene boligselskab, som vil modtage husleje fra det andet boligselskab.
 Det er SKATs opfattelse, at der er tale om to selvstændige ansættelsesforhold, hvis to boligselskaber indgår særskilte ansættelsesaftaler med de enkelte medarbejdere.
 Det er herved forudsat, at ansættelsesforholdene hver især opfylder de ansættelsesretlige regler i øvrigt.
 SKAT skal på den baggrund indstille til Skatterådet, at spørgsmål 1 besvares med Ja.
 Det ønskes bekræftet, at det ikke gør nogen forskel for besvarelsen af spørgsmål 1, at hver ansat kun har én ansættelseskontrakt, men således at kontrakten er indgået med begge arbejdsgivere.
 Af bemærkningerne til lovforslag


text:
nr. L 110 til skatteforvaltningsloven, som fremsat den 24. februar 2005, fremgår følgende angående § 23: "Gebyret betales for hver disposition, der ønskes svar om, men uanset antallet af spørgsmål om den pågældende disposition. Dog vil der kunne ske afvisning, hvis spørgeren ønsker en række alternative muligheder besvaret, således at en besvarelse vil være at sidestille med rådgivning."
 Vedrørende § 24, stk. 2, fremgår bl.a., at "afvisningsmuligheden er i øvrigt tænkt anvendt på spørgsmålet om en påtænkt disposition, hvis spørgsmålet er af mere teoretisk karakter".
 A.A.3.9
 Afvisningsmuligheden kan efter lovforarbejderne anvendes på spørgsmål af teoretisk karakter samt på spørgsmål, der forudsætter så alternative svar, at det får rådgivningskarakter. Se SKM2011.641.LSR, hvor Landsskatteretten afviste, selv om Skatterådet i 1. instans havde besvaret spørgsmålet ́.
 Spørger ønskede en række alternative muligheder besvaret. En besvarelse heraf ville efter Skatterådets opfattelse være at sidestille med rådgivning. Skatterådet afviste derfor at besvare de stillede spørgsmål.
 Udtalelse fra Folketingets Ombudsmand 2009 14-1 af 11. maj 2009.
 Ifølge skatteforvaltningslovens § 24, stk. 2, kan Skat, henholdsvis Skatterådet,
 i særlige tilfælde afvise at give et bindende svar, hvis spørgsmålet er af en
 sådan karakter, at det ikke kan besvares med fornøden sikkerhed, eller andre hensyn taler afgørende imod en besvarelse.
 Det fremgår endelig af forarbejderne til skatteforvaltningslovens § 23, at der vil kunne ske afvisning, hvis spørgeren ønsker en række alternative muligheder besvaret, således at en besvarelse vil være at sidestille med rådgivning.
 Det er SKATs opfattelse, at spørgsmålet bør afvises.
 Spørger ønsker således oplyst, om de kan nøjes med én ansættelseskontrakt for at opnå samme skattemæssige virkning som under spørgsmål 1.
 Der er således ikke tale om, at spørger ønsker at få svar på den skattemæssige virkning af en bestemt disposition, men i stedet at spørger ønsker at få oplyst, hvilken disposition han skal foretage for at opnå en bestemt skattemæssig virkning.
 Dermed har anmodningen efter SKATs opfattelse karakter af rådgivning, og den skal dermed afvises, jf. skatteforvaltningslovens § 21, jf. § 24, stk. 2.
 Spørgsmål 3 og 4 besvares samlet
 Det ønskes bekræftet, at det ikke gør nogen forskel for besvarelsen af spørgsmål 1, at hver ansat kun modtager én lønseddel pr. måned, hvor løn fra de enkelte arbejdsgivere anføres som et sammenlagt beløb for begge arbejdsgivere.
 Hvis der svares bekræftende på spørgsmål 3, ønskes det afklaret, om det gør nogen forskel for besvarelsen af spørgsmål 1, at hver ansat modtager én lønseddel pr. måned, hvor løn fra de enkelte arbejdsgivere er specificeret.
 Skatteforvaltningslovens §§ 21 og 24.
 Jf. ovenfor under spørgsmål 2.
 Det er ligeledes SKATs opfattelse, at spørgsmål 3 og 4 bør afvises.
 Der er herved lagt vægt på, at besvarelse forudsætter så forskellige fakta, at det får karakter af rådgivning.
 Spørger ønsker således oplyst, om de skal udstede en lønseddel, hvor løn fra de enkelte arbejdsgivere anføres som et sammenlagt beløb for begge arbejdsgivere eller om lønnen fra de enkelte arbejdsgivere er specificeret.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 3 og 4 afvises.
 Det ønskes bekræftet, at det ikke har betydning for besvarelsen af spørgsmål


text:
1, hvis lønnen til den ansatte udbetales af det ene boligselskab eller af Ejendomsadministrationsselskabet på vegne af de 2 boligselskaber.
 Skatteforvaltningslovens § 21, jf. § 24.
 Det er ligeledes SKATs opfattelse, at spørgsmål 5 bør afvises.
 Spørger ønsker således oplyst, om de skal lade lønnen udbetale af begge boligselskaber, det ene boligselskab eller af Ejendomsadministrationsselskabet for at opnå, at der skattemæssigt vil være tale om to selvstændige ansættelsesforhold.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 5 afvises.
 Det ønskes bekræftet, at Boligselskab 1 leverer en momsfri ydelse i form af udlejning af fast ejendom til Boligselskab 2, når det omhandlede personale arbejder i de samme fysiske lokaler.
 Momslovens § 4, stk. 1 og 2:
 Stk. 1 Der betales afgift af varer og ydelser, der leveres mod vederlag her i landet. Ved levering af en vare forstås overdragelse af retten til som ejer, at råde over et materielt gode. Levering af en ydelse omfatter enhver anden levering.
 Stk. 2 Gas, vand, elektricitet, varme kulde og lign. anses som varer.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 8, 1. punkt:
 1) [...
 8) Udlejning og bortforpagtning af fast ejendom, herunder levering af gas, vand, elektricitet og varme som led i udlejningen og bortforpagtningen.
 Momssystemdirektivets artikel 2, stk. 1, litra a og c:
 Følende transaktioner er momspligtige;
 a) levering af varer, som mod vederlag foretages på en medlemsstats område af en afgiftspligtig personer, der handler i denne egenskab
 Momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra l:
 a) [...
 l) bortforpagtning og udlejning af fast ejendom
 SKM2009.395.SR
 Det bindende svar angik en kommunes udlejning af arbejdspladser i kommunens bygninger til en statslig institution. Af sagens faktiske oplysninger fremgår, at betalingen for leje af arbejdspladserne blev afregnet med én samlet betaling for husleje, bygningsdriftsudgifter og serviceydelser.
 Skatterådet tog stilling til, om kommunen ved levering af ydelser som sikrede en funktionsdygtig arbejdsplads, dvs. ydelser i form af telefoni, porto, rengøring, papir og trykning, kontorrekvisitter, vagt m.v., skulle opkræve moms af serviceydelserne.
 Skatterådet konstaterede indledningsvis, at levering af serviceydelserne ikke kunne anses som en biydelse, der knytter sig til den momsfritagne hovedydelse i form af udlejning af fast ejendom, men derimod var en ydelse, der kunne stå alene som en selvstændig hovedydelse.
 Skatterådet fandt på den baggrund af serviceydelserne var momspligtige.
 Generaladvokat Dámaso Ruiz-Jarobo Colomers forslag til afgørelse i sag C-284/03, Tempco Europe SA
 I sagen skulle domstolen tage stilling til begrebet udlejning af fast ejendom, omfatter et tilfælde, hvor et selskab for en ubestemt periode overdrager brugsretten til en fast ejendom, som det ejer, til tre selskaber, som tilhører sammen koncern som selskabet selv.
 Generaladvokaten bemærkede i præmis 22 og 23, at:
 "Udlejning af fast ejendom er karakteriseret ved, at ejeren, med undtagelse af retten til at afhænde den, overdrager sine rettigheder vedrørende en ejendom og hermed også retten til at udelukke både ejeren og andre fra at udnytte brugsretten til denne. Eksklusiv brugsret er imidlertid ikke ensbetydende med, at der kun er én bruger, for der kan være tale om fælles besiddelse i henhold til en eller flere aftaler. Det


text:
afgørende er lejerens eneret til brugen af den lejede ejendom i forhold til enhver anden person, som de kan udelukke fra denne ret.
 Det er følgelig irrelevant, om de overdragne rettigheder udnyttes af en eller flere personer, og om overdragelsen, såfremt der er flere lejere, er sket i henhold til en eller flere aftaler. Efter den definition, som Domstolen har fastlagt, er det endvidere uden betydning om de enkelte brugere har ret til en bestemt del af ejendommen, eller om lejemålet overdrages som ideelle andele."
 C-284/03, Belgien mod Temco Europe SA
 Temco Europa SA havde indgået aftaler med 3 selskaber, som tilhørte samme koncern og som sammen med Temco Europe var underlagt en fælles, central ledelse. I henhold til aftalerne gav Temco Europe de 3 selskaber ret til at udøve deres virksomhed i en fast ejendom tilhørende Temco Europe uden at den enkelte lejer havde en særlig ret til en bestemt del af den faste ejendom.
 Domstolen udtalte indledningsvis, at det fremgår af fast retspraksis, at fritagelserne i sjette momsdirektivs artikel 13 er selvstændige fællesskabsretlige begreber, hvorfor de må underlægges en fællesskabsdefinition, jf. præmis 16.
 Domstolen udtalte herefter, at de udtryk, der anvendes til at betegne de fritagelser, som er fastsat i sjette direktivs artikel 13, skal fortolkes strengt, da de er undtagelser fra det almindelige princip, hvorefter moms opkræves af enhver tjenesteydelse, der udføres mod vederlag af en afgiftspligtig person og at en streng fortolkning dog ikke betyder, at de udtryk, der anvendes til at definere fritagelsestilfælde, skal fortolkes således, at de fratages deres virkning.
 Domstolen bemærkede, at begrebet udlejning af fast ejendom er defineret af domstolen i flere domme, "..således at det i det væsentlige består i, at rettighedshaveren for en aftalt periode og mod vederlag tildeles retten til at benytte en fast ejendom, som om den pågældende var ejer heraf, og udelukke andre fra at udnytte denne rettighed", jf. præmis 19.
 Domstolen anførte herefter, at "Hvad endelig angår lejers eneret til at benytte ejendommen bemærkes, at denne ret kan begrænses i henhold til den med udlejer indgåede aftale, og at den kun omfatter ejendommen, således som denne er defineret i aftalen. Udlejer kan derfor godt forbeholde sig ret til regelmæssigt at få adgang til den lejede ejendom. Desuden kan en lejekontrakt godt vedrøre bestemte dele af en ejendom, der skal benyttes i fællesskab med andre lejere. At der i kontrakten er sådanne begrænsninger i retten til at bruge de udlejede lokaler, er ikke til hinder for, at der er tale om en eneret i forhold til enhver anden person, som ikke i henhold til lov eller ifølge kontrakten kan påberåbe sig en ret til det gode, som lejekontrakten vedrører." Jævnfør præmis 24 og 25.
 Uddrag af Den juridiske vejledning, afsnit D.A.5.8.4.1.2.
 Det grundlæggende kendetegn for udlejning af fast ejendom i momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra l)'s forstand er, at rettighedshaver for en aftalt periode og mod vederlag tildeles retten til
 at udelukke andre fra at udnytte denne rettighed
 Det skal indledningsvis bemærkes, at det ved SKATs


text:
vurdering er tillagt afgørende vægt, at anmodningen om bindende svar alene angår indtægten ved udlejning af lokaler, og ikke tillige indtægter ved levering af serviceydelser i tilknytning til udlejning af lokaler, jf. det i spørgers indstilling til svar på spørgsmål 6 anførte.
 I Den juridiske vejledning 2014-1, afsnit D.A. 5.8.4.1.2 er udlejning og bortforpagtning af fast ejendom defineret som, at ejeren af ejendommen for en aftalt periode og mod vederlag overdrager råderetten over en fast ejendom til lejeren/forpagteren og derved samtidig udelukker andre fra at udnytte denne rettighed.
 I den konkrete sag anvendes de pågældende lokaler både af ejeren af ejendommen, Boligselskab 1 og af lejeren Boligselskab 2.
 Sag C-184/03, Temco Europa SA angik et selskabs udlejning af en fast ejendom til 3 koncernforbundne selskaber, som sammen med Temco Europa SA var underlagt en fælles central ledelse,
 I Generaladvokatens forslag til afgørelse i Tempco Europe sagen anføres, at udlejning karakteriseret ved, at ejeren af ejendommen, med undtagelse af retten til at afhænde ejendommen, overdrager alle rettigheder til ejendommen og hermed også retten til at udelukke både ejeren og andre fra at benytte ejendommen.
 Generaladvokaten bemærker imidlertid også, at "Eksklusiv brugsret imidlertid ikke er ensbetydende med, at der kun er én bruger, for der kan være tale om fælles besiddelse i henhold til en eller flere aftaler. Det afgørende er, at lejerens eneret til brugen af den lejede ejendom i forhold til enhver anden person, som de kan udelukke fra denne ret.
 Ligesom EU-domstolen fastslog, at "..lejerens eneret til at benytte ejendommen [..] kan begrænses i henhold til den med udlejer indgåede aftale [..]Udlejer kan derfor godt forbeholde sig ret til regelmæssigt at få adgang til den lejede ejendom. Desuden kan en lejekontrakt godt vedrøre bestemte dele af en ejendom, der skal benyttes i fællesskab med andre lejere, At der i kontrakten er sådanne begrænsninger i forhold til retten til at bruge de lejede lokaler, er ikke til hinder for, at der er tale om en eneret i forhold til enhver anden personer, som ikke i henhold til lov eller ifølge kontrakten kan påberåbe sig en ret til det gode, som lejekontrakten vedrører."
 Med henvisning til Generaladvokatens forslag til afgørelse og dommen i sag C-284/03, Temco Europe SA, er det SKATs opfattelse, at det ikke er en betingelse for, at der foreligger udlejning i momslovens forstand, at Boligselskab 2 er den eneste bruger af de pågældende lokaler. Udlejning af fast ejendom i momsmæssig henseende omfatter således også udlejning af ideelle andele af nærmere angivne lokaler.
 I medfør af momslovens § 4, stk. 1, er varer og ydelser, der leveres mod vederlag her i landet momspligtige.
 I henhold til momslovens § 13, stk. 1, nr. 8 er udlejning og bortforpagtning, herunder levering af gas, vand, elektricitet og varme, som led i udlejningen eller bortforpagtningen dog fritaget for afgift. Momsfritagelsen omfatter såvel udlejning af hele bygninger, som udlejning af enkelt lokaler og uanset størrelsen heraf.
 Med henvisning til momslovens § 13, stk. 1, nr. 8 er det SKATs vurdering, at der er tale


text:
om momsfri ydelse i form af udlejning af fast ejendom, når Boligselskab 1 udlejer en ideel andel af nærmere angivne lokaler til Boligselskab 2.
 Hvis der svares bekræftende på spørgsmål 1, ønskes svar på, om arbejdsydelserne som de 4 kategorier af ansatte udfører, i sit hele bliver betragtet som en integreret del af den momsfri udlejning af fast ejendom, og derfor ikke er omfattet af lønsumsafgiftspligten i § 1, stk. 1.
 8)Udlejning og bortforpagtning af fast ejendom, herunder levering af gas, vand, elektricitet og varme som led i udlejningen eller bortforpagtningen.
 Lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1:
 Der betales en afgift til statskassen af virksomheder, der mod vederlag leverer varer og ydelser, der er fritaget for afgift efter merværdiafgiftslovens § 13, stk. 1, nr. 1, nr. 3, nr. 5 og nr. 6, nr. 10-12, nr. 15 og nr. 16 og nr. 19, jf. dog stk. 2 og 3, og af virksomheder med anden økonomisk virksomhed, der mod vederlag leverer ydelser, der ikke er afgiftspligtige efter merværdiafgiftsloven.
 Momssystemdirektivets artikel 2, stk. 1, litra a:
 Følgende transaktioner er momspligtige;
 a) levering af varer, som mod vederlag foretages på en medlemsstats område af en afgiftspligtige personer, der handler i denne egenskab
 Momssystemdirektivets artikel 135, stk. 1, litra l
 C-349/96 Card Protection Plan Ltd.
 I sagen tog EF-domstolen stilling til betingelserne for at transaktion, der bestod af flere ydelser, skulle anses for en enkelt levering eller for to eller flere uafhængige leveringer, der skal vurderes hver for sig.
 Sagen angik CPP, som leverede dels en momsfritaget forsikringstransaktion, dels en momspligtig kortregistreringsydelse. Spørgsmålet i sagen var om de to ydelser udgjorde en hovedydelse og en biydelse, hvor biydelsen momsmæssigt skulle stilles som hovedydelsen
 EF-domstolen traf ikke afgørelse om de konkrete ydelser, men bemærkede, at følgende kriterier er afgørende for, om en ydelse vil kunne anses for en biydelse til en hovedydelse:
 Når en transaktion består af en gruppe af omstændigheder og handlinger, skal der tages hensyn til samtlige omstændigheder ved den pågældende transaktion ved afgørelsen af, om transaktionen skal anses for en enkelt ydelse eller flere ydelser
 En ydelse, der i økonomisk henseende er en enkelt ydelse, må ikke opdeles kunstigt for at ændre momssystemets sammenhæng.
 Det skal i hvert enkelt tilfælde undersøges, hvad der særligt karakteriserer den pågældende transaktion, og herigennem afgøres, om den momspligtige person til forbrugeren, forstået som gennemsnitsforbrugeren, leverer flere uafhængige hovedydelser eller en enkelt ydelse. Ved den gennemsnitlige forbruger forstås i denne sammenhæng den gennemsnitlige aftager, uanset om aftagerne af ydelserne er private, virksomheder m.v. eller begge dele.
 En ydelse skal anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men er et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser.
 At en tjenesteyder fakturerer en samlet pris til kunderne for en ydelse, der består af flere elementer, kan tale for at der foreligger en enkelt ydelse. Men såfremt en nærmere undersøgelse viser, at kunderne uagtet enhedsprisen ønsker, at erhverve to eller flere særskilte ydelser, skal den del


text:
af enhedsprisen, der er prisen for fritagne ydelser, adskilles fra den del af enhedsprisen, der er prisen for ydelser, der ikke er fritagne.
 C-572/07, RLRE Tellmer Property:
 Sagen angik Telmer Property, som var ejer af en række ejendomme med udlejningslejligheder. Foruden husleje opkrævede Telmer Property også betaling hos lejerne for den særskilt fakturerede rengøring af fælles arealerne, som blev foretaget af ejendommenes viceværter.
 I forbindelse med afgørelsen bemærkede EU-domstolen i præmis 21-24 følgende: "Selvom rengøring af fællesarealer i en fast ejendom følger med brugen af den lejede ejendom, henhører rengøringen dog ikke nødvendigvis under begrebet udlejning i sjette direktivs artikel 13, punkt B, litra b).
 Det er desuden ubestridt, at rengøring af en fast ejendoms fællesarealer kan tilvejebringes på forskellige måder, navnlig af en tredjemand, der direkte fakturerer lejerne omkostninger ved ydelsen, eller af udlejeren ved egne ansatte eller ved et hertil antaget rengøringsselskab.
 Det bemærkes, at RLRE Tellmer Property i nærværende sag fakturerer lejerne [for] rengøringsydelserne særskilt i forhold til lejen.
 Eftersom udlejning og rengøringen af ejendommens fællesarealer kan adskilles fra hinanden, således som de ter tilfældet i hovedsagen, kan den omhandlede udlejning og rengøring endvidere ikke anses for at udgøre en samlet ydelse i henhold til Domstolens praksis.
 EF-domstolen konkluderede herefter, at udlejning af fast ejendom og rengøring af dennes fællesareal under omstændigheder, som de i hovedsagen foreliggende, måtte anses for selvstændige og af hinanden uafhængige transaktioner, således at rengøringen ikke var omfattet af momsfritagelsen for udlejning af fast ejendom, som en sekundærydelse.
 C-392/11, Field Fischer Waterhouse LLP
 Sagen angik advokatkontoret Field Fischer Waterhouse (FFW), som lejede kontorer i London. Af den mellem FFW og dennes udlejer indgåede aftale fremgik, at lokalerne var udlejet mod betaling af følgende tre typer af lejeafgifter:
 for benyttelse af lokalerne
 for andel af omkostningerne i forbindelse med forsikring af bygningen
 for tjenesteydelser, der bl.a. omfatter vandforsyning, opvarmning af hele bygningen, reparation af bygningens konstruktion, rengøring af fællesarealer og opsyn med bygningen.
 Hovedspørgsmålet i sagen var om de tjenesteydelser, der leveres af udlejerne i henhold til en lejeaftale med lejerne, bør anses for en bestanddel af en enkelt fritaget levering af udlejning af fast ejendom, enten fordi tjenesteydelserne objektivt set udgør en enkelt udelelig økonomisk ydelse sammen med lejeaftalen, eller fordi de er "sekundære" i forhold til lejeaftalen som udgør hovedydelsen.
 Domstolen bemærkede indledningsvis, at hver enkelt ydelse i momsmæssig henseende sædvanligvis skal anses for en særskilt og uafhængig ydelse. Men, at en række ydelser, som formelt set er særskilte og som kan leveres enkeltvis og dermed enkeltvis indebærer afgiftspålæggelse eller fritagelse, i visse tilfælde skal anses for at udgøre en samlet transaktion. En ydelse skal således anses for en enkelt ydelse, når to eller flere elementer eller handlinger, der leveres eller udføres af en afgiftspligtig person, er så nært forbundne af de objektivt set udgør en enkelt udelelig økonomisk ydelse som det ville være kunstigt at opdele. Dette er desuden tilfældet, når en eller flere ydelser udgør en hovedydelse, og den eller de øvrige ydelser udgør en eller flere sekundære ydelser, der


text:
afgiftsmæssigt følger hovedydelsen. En ydelse anses for sekundær i forhold til en hovedydelse, når den ikke for kunderne udgør et mål i sig selv, men et middel til at udnytte tjenesteyderens hovedydelse på de bedst mulige betingelser, jf. præmis 14-17.
 Domstolen bemærkede herefter, at udlejning af fast ejendom og levering af tjenesteydelser, der er knyttet til denne udlejning kan udgøre en enkelt ydelse. I den forbindelse udgør den til udlejeren i lejeaftalen indrømmede mulighed for at opsige lejeaftalen, såfremt lejeren ikke betaler tjenesteydelsesafgift et indicium for at der foreligger en enkelt ydelse. Derimod er det ud fra det forhold, at tjenesteydelser, som de i sagen omhandlede i princippet kan leveres af tredjemand ikke muligt at konkludere, at disse ikke kan udgøre en enkelt ydelse. Domstolen lod det herefter være op til den nationale ret, at afgøre om de pågældende transaktioner i lyset af de fortolkningselementer, som domstolen har fremhævet var tale om en enkelt ydelse.
 I medfør af momslovens § 4, stk. 1 skal der betales afgift af varer og ydelser, der leveres mod vederlag her i landet.
 I medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 8 er udlejning og bortforpagtning af fast ejendom, herunder levering af gas, vand, elektricitet og varme som led i udlejning og bortforpagtningen fritaget for moms.
 Spørger ønsker oplyst, om de ydelser som de 4 typer af ansatte (kundechefen, driftslederen, servicekoordinatoren og ejendomsfunktionæren) leverer, kan anses som en integreret del af den momsfrie udlejningsvirksomhed eller om ydelserne helt eller delvist skal anses som en selvstændig momspligtig leverance.
 Spørger har under de faktuelle oplysninger anført, at de ydelser, som de 4 typer af ansatte leverer, består bl.a. i kundekontakt til afdelingsbestyrelsen, tilsyn med ejendommens forsyninger i form af varme, vand, el m.v. drifts- og vedligeholdelsesansvar for bygninger og udenomsarealer, fremvisning af lejemål, rekvirering af håndværkere, udlejning af fælleshuse og gæstehuse, snerydning, glatførebekæmpelse og renovation m.v.
 Det momsmæssige udgangspunkt er, at hver levering af en tjenesteydelse skal anses for en uafhængig og selvstændig levering, jf. momssystemdirektivets artikel 2, stk. 1, litra a og sag C-392/11, Field Fischer Waterhouse, hvor EU-domstolen anførte, at: " at hver enkelt ydelse i momsmæssig henseende sædvanligvis skal anses for en særskilt og uafhængig ydelse."
 På den anden side må levering af varer eller ydelser, der i økonomisk henseende udgør en enkelt levering, ikke opdeles kunstigt for at ændre momssystemets sammenhæng. Og tilsvarende må en transaktion, der vitterlig består af to eller flere selvstændige leverancer ikke kunstigt samles, jf. herfor EU-domstolens afgørelse i sag C-349/96, Card Protection Plan.
 EU-domstolen har i den henseende fastslået, at der foreligger én enkelt ydelse, når et element skal anses for at udgøre hovedydelsen, mens et andet element skal anses for en sekundær ydelse, der momsmæssigt skal stilles som hovedydelsen, jf. herfor sag C-392/11, Field Fischer Waterhouse.
 Afgørelsen af, om der foreligger to eller flere særskilte ydelser eller én enkelt ydelse, kan få ét af tre mulige resultater
 Der er tale om to eller flere særskilte ydelser
 Der er tale om en hovedydelse med en eller flere


text:
biydelser
 Elementerne og handlingerne er så nært forbundne, at de set under et udgør en enkelt ydelse, som det vil være kunstigt at opdele.
 Af dommen i sag C-572/07, RLRE Tellmer Property, som angik udlejning af fast ejendom og rengøring af ejendommens fællesarealer, kan det udledes, at hvis en leverandør tilbyder to ydelser, men det er muligt at fravæge den ene, så er der tale om to selvstændige ydelser.
 I henhold til anmodningen om bindende svar består spørgers ydelser konkret i bl.a. drift og vedligeholdelse af de udlejede bygninger, herunder fremvisning af lejemål, rekvirering af håndværkere, koordinering af udlejning af fælleshuse, renholdelse af ejendommen, snerydning og renovation.
 EU-domstolen har bl.a. i sag C-392/11, Field Fichser Waterhouse fastslået, at det ved afgørelsen af om ydelser, som består i reparation af bygningens konstruktion og materiel, rengøring af fællesarealer og opsyn med bygningen kan anses for en bestanddel af en enkelt fritaget levering af udlejning af fast ejendom, når ydelsen for kunderne ikke udgør et mål i sig selv, men blot et middel til at udnytte tjenesteyderen hovedydelse på de bedst mulige betingelser.
 Det er SKATs vurdering, at de konkrete ydelser alle må anses som for at være en integreret del af boligselskabernes udlejning af fast ejendom.
 Ved vurderingen har SKAT lagt vægt på, at ydelserne i form af vedligeholdelse af bygningen, renholdelse af ejendommen m.v. må anses som sekundære i forhold til hovedydelsen i form af udlejning af lokaler, idet levering af viceværtydelserne ikke udgør et mål i sig selv for modtageren, men blot er en del af hovedydelsen. Endvidere er der ved SKATs indstilling til svar lagt til grund, at lejernes betaling for de omhandlede ydelser indgår som en del af den samlede lejebetaling og således ikke faktureres særskilt.
 Uafhængigt af ovenstående 7 spørgsmål ønskes svar på om de involverede udvalgte afdelinger i de to boligselskaber kan anses for at udgøre en selvstændig gruppe af personer, der jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 19, momsfrit kan levere ydelser til gruppens deltagere.
 Der betales afgift af varer og ydelser, der leveres mod vederlag her i landet. Ved levering af en vare forstås overdragelse af retten til som ejer, at overdrage et materielt gode. Levering af en ydelse omfatter enhver anden levering.
 Momslovens § 13, stk. 1, nr. 19:
 Skatteforvaltningslovens § 21, stk. 1-3;
 Enhver kan hos told- og skatteforvaltningen få et bindende svar på spørgsmål om den skattemæssige virkning for spørger af en disposition, når told- og skatteforvaltningen i øvrigt har kompetencen til at afgøre spørgsmål, jf. dog stk. 3. Det skan være en disposition, som spørgeren har foretaget eller påtænker at foretage.
 Stk. 2 Enhver kan hos told- og skatteforvaltningen få et bindende svar på spørgsmål om den skattemæssige virkning for andre end spørger af en disposition, som spørgeren påtænker at foretage, når told- og skatteforvaltningen i øvrigt har kompetencen til at afgøre spørgsmålet, jf. dog stk. 3.
 Stk. 3 Bindende svar gives ikke på spørgsmål om den skattemæssige virkning af toldlovgivningen. Bindende svar gives heller ikke på spørgsmål om


text:
bevillinger eller dispensationer vedrørende påtænkte dispositioner.
 Momssystemdirektivet artikel 9:
 Ved "afgiftspligtige personer" forstås enhver, der selvstændigt og uanset stedet udøver økonomisk virksomhed uanset formålet med eller resultatet af den pågældende virksomhed.
 Ved "økonomisk virksomhed" forstås alle former for virksomhed som producent, handlende eller tjenesteyder, herunder minedrift og landbrug, samt virksomhed indenfor liberale og dermed sidestillede erhverv. Ved økonomisk virksomhed forstås navnlig udnyttelse af materielle eller immaterielle goder med henblik på opnåelse af indtægter af en vis varig karakter.
 f) levering af ydelser præsteret af selvstændige grupper af personer, der udøver en virksomhed, som er fritaget for afgift, eller for hvilken de ikke er afgiftspligtige, med henblik på at yde deres medlemmer de for udøvelsen af denne virksomhed direkte nødvendige tjenester, såfremt disse grupper kun afkræver deres medlemmer en godtgørelse, som nøjagtigt svarer til svares andel af de fællesudgifter, under forudsætning af, at denne fritagelse ikke vil skabe konkurrenceforvridning.
 Højesteret skulle i sagen tage stilling til, om et boligselskab var lønsumsafgiftspligtig af ydelser, som boligselskabet havde leveret til boligselskabets afdelinger.
 Højesteret udtalte i sagen, at "Uanset princippet om økonomisk uafhængighed kan en afdeling i en boligorganisation [...] ikke anses for en selvstændig juridisk enhed, men må - som også selve betegnelsen "afdeling" indicerer - anses for en del af boligorganisationen.
 Højesteret bemærkede herefter, at "Efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, skal der [...] betales afgift af virksomheder, der mod vederlag leverer varer og ydelser der er fritaget for moms efter momsloven [...]Dette må forstås således, at der ligesom efter momsloven - skal være tale om levering af varer eller ydelser til en tredjemand, dvs. til en fra leverandøren adskilt selvstændig juridisk enhed.
 Højesterets konkluderede herefter, at en afdeling i en boligorganisation ikke var en selvstændig juridisk enhed, men måtte anses for en del af boligorganisationen. Videre udtalte Højesteret, at lønsumsafgiftspligt forudsatte, at der var tale om levering af varer eller ydelser til en tredjepart, dvs. en fra leverandøren adskilt juridisk enhed. Dette var ikke tilfældet, hvor den almene boligorganisation udfører boligadministration for organisationens egne afdelinger.
 Skatterådet afviste spørgsmål om indeholdelsespligt, da det falder udenfor det område, hvorom der gives bindende svar efter skatteforvaltningslovens § 21, men der gives en vejledende udtalelse herom.
 I momslovens § 3, stk. 1, er den personkreds, som er omfattet af loven defineret.
 I henhold til momslovens § 3, stk. 1 omfatter loven, således juridiske eller fysiske personer, der driver selvstændig økonomisk virksomhed.
 I henhold til momslovens § 4, stk. 1, skal der betales afgift af varer og ydelser, der leveres mod vederlag her i landet. Ved levering af en vare forstås overdragelse af retten til som ejer, at overdrage et materielt gode. Levering af en ydelse omfatter enhver anden levering.
 I medfør af momslovens § 13, stk. 1 nr. 19 er ydelser præsteret af selvstændige grupper af personer, som udøver en virksomhed, der er fritaget for afgift, eller for hvilken de ikke er afgiftspligtige, med henblik på at yde deres medlemmer de for udøvelsen af deres virksomhed direkte nødvendige tjenester. Det er en forudsætning, at det


text:
enkelte medlems betaling for disse ydelser nøjagtigt svarer til medlemmets andel i de fælles udgifter, og at afgiftsfritagelsen ikke vil kunne fremkalde konkurrencefordrejning.
 Højesteret bemærkede i dommen offentliggjort som SKM2008.542.HR, at der "Efter lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, skal betales afgift af virksomheder, der mod vederlag leverer varer og ydelser, der er fritaget efter momslovens § 1, stk. 1, nr.[...] og af virksomheder [...] der mod vederlag leverer ydelser, der ikke er afgiftspligtige efter momsloven. Dette må forstås således, at der - ligesom efter momsloven - skal være tale om levering af varer og ydelser til en tredjemand, dvs. til en fra leverandøren adskilt selvstændig juridisk enhed."
 Højesteret fastslog herefter, at de enkelte afdelinger i et boligselskab ikke udgør en selvstændig juridisk enhed, men må anses som en del af boligorganisationen. Som konsekvens heraf kunne boligselskabet ikke levere ydelser til de enkelte afdelinger, da der således var tale om en og samme enhed
 Med henvisning til Højesterets dom i SKM2008.542.HR, er det SKATs opfattelse, de enkelte afdelinger i de to boligselskaber ikke kan anses som selvstændig juridiske personer, som driver selvstændig økonomisk virksomhed og dermed kan indgå i en selvstændig gruppe i den forstand, som begrebet anvendes i momsmæssig henseende.
 Ved vurderingen er der lagt vægt på, at det efter bestemmelsen er en betingelse, at de enkelte medlemmer af gruppen skal udøve en virksomhed, som enten er fritaget for afgift eller for hvilken de ikke er afgiftspligtige".
 Som konsekvens af, at de enkelte afdelinger ikke anses som selvstændige juridiske personer, men derimod som en integreret del af boligselskabet, er det ikke den enkelte afdeling, men derimod boligselskabet som sådan, der udøver selvstændig økonomisk virksomhed i momsmæssig forstand og hvis udlejningsvirksomhed er fritaget for afgift i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 8.
 Det er derfor SKATs opfattelse, at der i momsmæssig henseende heller ikke kan etableres et samarbejde mellem udvalgte boligafdelinger, som kan være omfattet af fritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19.
 SKATs kommentar til de fra spørgers repræsentant modtagne bemærkninger:
 SKATs indstilling til bindende svar har været i høring hos spørgers repræsentant, som bl.a. konstaterer, at:
 "SKATs begrundelse for at svare nej til vores spørgsmål 8 er, at det ene boligselskab ikke deltager med alle sine afdelinger i den selvstændige gruppe."
 Ligesom spørgers repræsentant oplyser, at Boligselskab 2 [det ene boligselskab] har mulighed for at medtage alle sine boligafdelinger i den selvstændige gruppe og anmoder om, at SKAT tager stilling til spørgsmål 8 under forudsætning af, at samtlige boligafdelinger i begge boligselskaber indgår i gruppen.
 SKAT skal hertil bemærke, at der i anmodningen om bindende svar spørgers om " ..de x [udvalgte] involverede afdelinger i de to boligselskaber kan anses for at udgøre en selvstændig gruppe af personer, der jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 19, momsfrit kan levere ydelser til gruppens deltagere".
 Under de faktuelle oplysninger i anmodningen om bindende svar oplyses, at de udvalgte afdelinger, som agter at indgå et samarbejde består af samtlige boligafdelinger i Boligselskab 1, mens det for


text:
Boligselskab 2 er x ud af i alt x afdelinger, som agter at deltage.
 I indstillingen til bindende svar har SKAT derfor helt overordnet vurderet, om det overhovedet er muligt for afdelingerne i to eller flere boligselskaber at danne og indgå en selvstændig gruppe, hvis virke kan være omfattet af fritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19.
 Højesteret har i dommen offentliggjort som SKM2008.542.SR fastslået, at de enkelte afdelinger under et boligselskab ikke kan anses som selvstændige juridiske personer, men derimod - som betegnelsen "afdeling" indicerer - skal anses som en del af boligselskabet.
 Med henvisning til Højesteretsdommen er det SKATs opfattelse, at de enkelte afdelinger under de to boligselskaber ikke kan anses som selvstændige juridiske enheder.
 Efter momslovens § 3, stk. 1 er "Afgiftspligtige personer" enten juridiske eller fysiske personer, der driver selvstændig økonomisk virksomhed.
 For at være omfattet af momsloven er det således en forudsætning, at der er tale om enten en juridisk eller en fysisk person. Da afdelinger under et boligselskab netop ikke, jf. Højesteretsdommen, kan anses som en selvstændig juridisk person (og i sagens natur heller ikke er en fysisk person) er det ikke de enkelte afdelinger under boligselskabet, som er omfattet af momsloven, men derimod boligselskabet som sådan.
 Som konsekvens af de enkelte afdelinger ikke anses for afgiftspligtige omfattet af momsloven er det efter SKATs opfattelse, heller ikke muligt for de enkelte afdelinger at danne og indgå i en gruppe i momsmæssig henseende med henblik på levering af ydelser, som er omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19.
 SKAT har derfor indstillet til Skatterådet, at der svares nej til det stillede spørgsmål.
 Spørger henviser i høringssvaret til, at SKAT i et andet ikke offentliggjort bindende svar har vurderet, at et samarbejde mellem to boligselskaber var omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 og anmoder om, at SKAT - i lyset af den lange sagsbehandlingstid - tager stilling (evt. kun vejledende) til spørgsmål 8, 9 og 10.
 Det skal hertil bemærkes, at vurderingen af, hvorvidt et samarbejde mellem boligselskaber eller mellem andre selvstændige juridiske enheder opfylder betingelserne for at omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19 forudsætter, at der foretages en konkret vurdering af det pågældende samarbejde. At SKAT i et bindende svar har vurderet, at konkret samarbejde mellem to boligselskaber opfylder betingelserne for at være omfattet af § 13, stk. 1, nr. 19 medfører således ikke pr. automatik, at alle andre samarbejder mellem boligselskaber også kan anses for omfattet af fritagelsesbestemmelsen.
 Endvidere bemærkes, at der i nærværende anmodning ikke er tale om et samarbejde eller påtænkt samarbejde mellem to boligselskaber, men derimod et påtænkt samarbejde mellem udvalgte afdelinger blandt flere under to boligselskaber.
 Spørgsmål 9 og 10 er bortfaldet, som konsekvens af svaret på spørgsmål 8 er negativt, hvilket det efter SKATs vurdering også bør være, selv hvis det indlægges som forudsætning, at samarbejdet er mellem alle afdelinger. En besvarelse af spørgsmål 9 og 10 forudsætter således, at SKAT har vurderet, at der


text:
foreligger et samarbejde/ en gruppe, hvis virke på baggrund af en konkret vurdering af det pågældende samarbejde er omfattet af momsfritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 19.
 SKAT finder derfor ikke, at det er grundlag for at tage stilling registreringen af samarbejdet og samarbejdets indeholdelsespligt, når SKAT i indstilling til svar på spørgsmål 8 netop indstiller, at det beskrevne samarbejde ikke vil være omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 19, jf. herfor også skatteforvaltningslovens § 21, stk. 1 og 2, hvorefter der alene kan opnås bindende svar på spørgsmål om den skattemæssige virkning for spørger af en disposition og for andre end spørger, af en disposition, som spørgeren påtænker at foretage.
 Endelig skal SKAT med henvisning til skatteforvaltningslovens § 21 gøre opmærksom på, at der i øvrigt ikke gives bindende svar på spørgsmål om indeholdelsespligt efter kildeskattelovens § 46. Kildeskattelovens 46 er således en administrativ regel om opkrævning og falder dermed uden for det område, hvorom der kan gives bindende svar, jf. herfor eksempelvis SKM2013.783.SR, hvor en tilsvarende anmodning om bindende svar vedr. indeholdelsespligt blev afvist.
 Hvis der svares ja til spørgsmål 8, ønskes det afklaret, om den selvstændige gruppe i form af de x afdelinger i sig selv udgør en selvstændig afgiftspligtig person i relation til momslovens § 3, stk. 1, lønsumsafgiftslovens § 1, stk. 1, 1. pkt. og kildeskattelovens § 46 med den virkning, at gruppen skal særskilt registreres efter lønsumsafgiftsloven som lønsumsafgiftspligtig og efter kildeskattelovens som indeholdelsespligtig.
 SKAT indstiller, at der svares nej til spørgsmål 8, hvorfor spørgsmål 9 bortfalder.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 9 besvares med "Bortfalder"
 Hvis der svares ja til spørgsmål 9, ønskes det afklaret, om lønnen vedrørende viceværtydelsen skal indgå i den selvstændige gruppes afgiftsgrundlag ved beregningen af lønsumsafgift, jf. § 4, stk. 2, nr. 3.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 9 bortfalder, hvorfor spørgsmål 10 også bortfalder.
 SKAT indstiller, at spørgsmål 10 besvares med "Bortfalder."


text:
Ved goodwill forstås i skattemæssig henseende den til en erhvervsvirksomhed knyttede kundekreds, forretningsforbindelse eller lignende. Dette er fastslået ved flere landsretsdomme. Vestre Landsret udtalte således i dommen refereret i TfS 1992, 431 VLD og kommenteret i TfS 1992, 537 DEP, at goodwill i skattemæssig henseende siden 1939 har været knyttet til afståelse af kundekreds, forretningsforbindelser eller lignende, og denne fastlæggelse af det skattemæssige goodwillbegreb har været fulgt i praksis, også efter at goodwillbeskatningen blev ophævet i 1982 og ved genindførelsen i 1993. Jf. også præmisserne i TfS 1998, 459 VLD, hvori retten lægger til grund, at goodwill i skatteretlig henseende i overensstemmelse med praksis er knyttet til værdien af en virksomheds kundekreds. Se endvidere SKM2002.86.LSR, hvor Landsskatteretten bemærker, at der ikke i forbindelse med afståelsen af en erhvervsandelslejlighed kunne anses for at være afstået en kundekreds m.v. Tabet, som sælger led var herefter omfattet af ABL § 4, stk. 1.
 Goodwill er knyttet til en virksomhed
 Det følger af ovenstående, at goodwill kun kan være knyttet til en virksomhed og ikke til personer. Se SKM2003.590.LR.
 Det forhold, at en person, der besidder særlige kvalifikationer, fortsætter i den overdragne virksomhed, har dermed ikke i sig selv betydning for afgørelsen af, om der i skattemæssig henseende foreligger goodwill.
 Anvendelsen af AL § 40 betinger, at der er tale om overdragelse af en erhvervsvirksomhed, idet goodwill ikke kan overdrages særskilt, jf. TfS 1991, 85 ØLD og TfS 1994, 43 LSR samt SKM2002.310.HR. Bestemmelsen omfatter både den situation, hvor hele virksomheden sælges m.v. og den situation, hvor der er tale om salg m.v. af en del af en erhvervsvirksomhed, jf. TfS 1990, 23 ØLD. Se nærmere om denne betingelse nedenfor afsnit E.I.4.1.1.1.
 Virksomhed i drift
 I begrebet goodwill ligger endvidere, at der dels skal være tale om en virksomhed i drift, dels om konkrete konstaterbare faktorer, som betinger forventningerne om den fremtidige indtjeningsevne, som kunde- eller forretningsforbindelser repræsenterer. Konkrete konstaterbare faktorer er blandt andet tilstedeværelsen af en fast individualiserbar kundekreds eller særlige forretningsforbindelser. Se nærmere herom i afsnit E.I.4.1.1.3. En forventning i sig selv om en fremtidig indtjening er derfor ikke tilstrækkelig til at begrunde tilstedeværelsen af skatteretlig goodwill, jf. SKM2005.274.HR (tidligere SKM2002.509.VLR), hvor Højesteret stadfæstede landsrettens dom.
 Højesteret fandt, at den forventning, der måtte have været om en fremtidig indtjening ved værdipapirhandler, ikke knyttede sig til en oparbejdet kundekreds eller forretningsforbindelser, hvorfor der ikke kunne anses at være afhændet goodwill. Det er således heller ikke tilstrækkeligt for konstatering af goodwill i skattemæssig henseende, at der foreligger en indtjeningsevne, hvis dokumentation for en kundekreds eller særlige forretningsforbindelser ikke kan frembringes. Der kan i den forbindelse henvises til TfS 1991, 507 LSR, TfS 1990, 119 ØLD og TfS 1992, 431 ØLD.
 Det må dog antages, at goodwill, udover kundekredsen, kan være knyttet til det faktum, at der er tale om en igangværende og veletableret virksomhed og de fordele, der er forbundet hermed. Dette er således også i overensstemmelse med ældre praksis, jf. LSRM 1971, 32 LSR. Ligningsrådet har således i en bindende forhåndsbesked fastsat en


text:
goodwillværdi for en entreprenørvirksomhed uanset, at kundekredsen i virksomheden overvejende bestod af skiftende licitationskunder, der primært valgte virksomheden på grund af pris. Ved fastsættelsen af goodwill blev således også virksomhedens generelle erfaring og gode omdømme tillagt vægt, jf. TfS 2000, 256 LR. Se også TfS 2000, 198 LR, hvor der ligeledes blev fastsat en goodwillværdi for en entreprenørvirksomhed, der primært udførte licitationsarbejde.
 Det er herudover muligt ud fra den eksisterende retspraksis at opstille endnu en betingelse for at fastsætte goodwill, nemlig at den oprindelige indehaver skal være påført et tab for mistet goodwill, se afsnit E.I.4.1.1.2.
 Der antages ikke at foreligge goodwill, hvor virksomheden drives gennem personlig arbejdsindsats for en enkelt arbejdsgiver. Der antages endvidere ikke at foreligge goodwill i skattemæssig henseende, når virksomheden overdrages til virksomhedens eneste kunde på grund af personsammenfaldet, jf. TfS 1991, 346 LSR, medmindre en uafhængig køber af virksomheden vil tillægge det pågældende kundeforhold goodwillværdi, se TfS 1997, 222 HRD, omtalt i afsnit E.I.4.1.1.3.
 I SKM2009.341.BR udtrådte et selskab af en advokatvirksomhed (I/S). Selskabet gjorde i forbindelse med udtræden gældende, at selskabet havde lidt tab på kr. 10 mio. på goodwill, idet selskabet ikke havde modtaget vederlag for opgivet goodwill.
 I årene efter selskabets udtræden modtog selskabet en royalty. Retten fandt, at denne royalty var betaling for goodwill, og at vederlaget skulle indgå i avanceopgørelsen, og ikke som hævdet af sag-søgeren skulle beskattes på udbetalingstidspunktet.
 Sagsøgeren modtog endvidere uafhængig af sin udtræden en såkaldt ODA-afgift af visse særlige klienter. Den del af den oprindelige erhvervede goodwill, der vedrørte disse klienter, var ifølge Landsskatteretten ikke opgivet ved sagsøgerens udtræden, og Landsskatteretten havde derfor fun-det, at der alene var lidt tab på den almindelige "goodwill". Dette var retten ikke enig i. Retten fandt, at ODA-afgiften var uden betydning for vurderingen af, i hvilket omfang sagsøgeren havde opgivet eller lidt tab på den oprindeligt erhvervede goodwill.
 I SKM2007.685.SR (bindende svar) blev Skatterådet spurgt, om aktiviteten i andelsselskabet A kunne overdrages til selskabet B til bogført værdi, uden korrektion for goodwill. Skatterådet kunne ikke bekræfte, at der ved overdragelsen af aktiviteten fra andelsselskabet A til selskabet B ikke skulle korrigeres for goodwill, idet en uafhængig køber af virksomheden, vil tillægge kundekredsen og forretningsforbindelserne en goodwillværdi. Skatterådet bekræftede, at goodwill på baggrund af en konkret vurdering kunne opgøres til 19,2 mio. kr. i henhold til TSS-cirkulære 2000-10.
 I SKM2006.455.VLR havde et selskab foretaget afskrivning på et beløb, der var betalt i henhold til en aftale, som var indgået med et koncernforbundet selskab. Det blev gjort gældende, at der ved aftalen var erhvervet skattemæssig goodwill, subsidiært at der var tale om en afskrivningsberettiget indtjeningsrettighed. Landsretten fandt, at den omstændighed, at det koncernforbundne selskab lod selskabet udføre de funktioner, der tidligere var knyttet til den omhandlende oliegennemløbsvirksomhed mod vederlag, ikke indebar en overdragelse af en virksomhed, hvortil der var knyttet en goodwill. Landsretten lagde vægt på, at oliegennemløbsvirksomheden blev nedlagt, at der ikke blev overført personale og aktiver, at der ikke blev afstået kunder, forretningsforbindelser eller lignende, og at der reelt forelå


text:
et tjenesteforhold. Landsretten fandt heller ikke, at der ikke var tale om erhvervelse af en indtjeningsret, hvorefter der kunne indrømmes en afskrivningsret i henhold til afskrivningslovens § 40 stk. 2 eller statsskattelovens § 6 stk. 1, litra a.
 I SKM2006.284.SR (bindende svar) var en personligt drevet racerkørervirksomhed blevet overdraget til et selskab. Det var spørgerens opfattelse, at der i forbindelse med virksomhedsoverdragelsen skulle fastsættes en goodwill. Skatterådet fandt, at goodwillen alene knyttede sig til indehaveren personligt, og var dermed ikke omfattet af det skatteretlige goodwillbegreb. Skatterådet lagde vægt på, at de indtægter som virksomheden fik, alene var afledt af de evner, som indehaveren besad som racerkører, herunder indehaverens personlige egenskaber og ekspertise. De ydelser, indehaveren leverede, var så unikke, at alene indehaveren kunne opfylde de indgåede kontrakter.
 I SKM2005.393.ØLR havde en revisor solgt goodwill i en revisionsvirksomhed til et selskab, som han selv ejede. Landsretten fandt efter indholdet og ordlyden i overdragelsesaftalen af 31. januar 1993, at der var tale om særskilt overdragelse af goodwill. Henset til de øvrige foreliggender i sagen, herunder forpagtningsaftalerne, som indeholdt andre og - efter det foreliggende - adækvate beskrivelser af aftalernes genstande, fandt landsretten ikke, at revisoren havde godtgjort, at der ved aftalen af 31. januar 1993, uanset aftalens ordlyd, var sket overdragelse af hele den af ham personligt drevne revisionsvirksomhed. Landsretten bemærkede, at det følger af retspraksis, at et vederlag modtaget under disse omstændigheder ikke kan anses for vederlag for afståelse af goodwill, der kan begrunde skattefrihed. Landsretten henviste endvidere til, at det udtrykkeligt fremgik af overdragelsesaftalen, at selskabets eventuelle videresalg af den omhandlede goodwill skulle godkendes af revisoren. Efter aftalens ordlyd var godkendelsen ikke sammenhængende med det tagne ejendomsforbehold, og revisoren havde ikke godtgjort, at bestemmelsen om godkendelse alene havde til formål at sikre, at betaling fandt sted. På denne baggrund fandt landsretten, at der ved aftalen af 31. januar 1993 ikke skete et reelt salg af goodwill. Østre landsrets dom blev indbragt for Højesteret, jf. SKM2007.347.HR. Højesteret fandt, at overdragelsesaftalen skulle ses i sammenhæng med en forudgående forpagtningsaftale, hvorved virksomheden havde været bortforpagtet til selskabet. Det var Højesterets opfattelse, at salget til selskabet ikke blot omfattede goodwill men også de øvrige formuegoder, som revisoren forudgående havde bortforpagtet til selskabet. Der var således ikke tale om særskilt salg af goodwill. Højesteret fandt videre, at overdragelsesaftalens bestemmelser om revisorens godkendelse af selskabets videresalg måtte forstås således, at godkendelsesbeføjelsen forudsatte, at selskabet ikke havde betalt købesummen fuldt ud til revisoren. Under henvisning hertil fandt Højesteret, at godkendelsesbeføjelsen ikke indebar, at der ikke var sket et endeligt salg til selskabet. Da der efter forelagte oplysninger ikke var grundlag for at fastslå, at den solgte goodwill ikke repræsenterede nogen værdi, tog Højesteret revisors påstand om hjemvisning til følge.
 Se SKM2003.590.LR, hvor det i en bindende forhåndsbesked i en sag vedrørende opløsning af et revisionsinteressentskab, fastslås, at det alene er den goodwill, som er knyttet til virksomheden som sådan, der er omfattet af det skattemæssige goodwillbegreb. Den goodwill, som var knyttet til revisorerne (forespørgerne) personligt var således


text:
ikke omfattet af det skattemæssige goodwillbegreb.
 I SKM2002.310.HR (tidligere TfS 2000,486 ØLD), havde et svensk moderselskab og dettes danske datterselskab i fælleskab erhvervet en produktion bestående af konfekture- og hudplejeprodukter. Det danske datterselskab overtog herefter den fysiske produktion af de pågældende produkter, mens goodwill og retten til varemærker m.v. forblev hos det svenske moderselskab. Højesteret stadfæstede, at der til den af det danske datterselskab overtagne produktion knyttede sig en goodwillværdi på 48 mio. kr., hvilket beløb blev beskattet som et tilskud fra det svenske moderselskab. Der blev ved dommen lagt vægt på, at ejendomsretten til goodwill i form af kundekreds, forretningsforbindelser og lignende ikke kan overdrages som et særskilt aktiv løsrevet fra den virksomhed, som goodwillen knytter sig til.
 TfS 1998, 731 HRD: En vognmand, der havde kontrakt med et regionalt trafikselskab om rutekørsel med busser, solgte 4 busser til et privat selskab, der skulle fortsætte kontraktskørslen. Salgssummen androg i alt 5,5 mio. kr, heraf 500.000 kr. for goodwill. Ligningsmyndighederne fandt ikke, at 500.000 kr. var betaling for skatteretlig goodwill. Beløbet blev anset som særlig indkomst efter LOSI § 2, nr. 5, - nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2 (retten ifølge en udbytte-, forpagtnings- eller lejekontrakt). Sagen blev anket til Landsskatteretten, som fandt, at kontraktsforholdet med det regionale trafikselskab kun har givet klageren beskedne muligheder for at påvirke kundemassen og derved skabe sig en personlig goodwill som følge af, at koncessionsbetingelserne som udgangspunkt må tilhøre udstederen af koncessionen. Under hensyntagen til kontraktsforholdet med det regionale trafikselskab om buskørsel anså Landsretten heller ikke, at de 500.000 kr. var betaling for goodwill. Beløbet blev anset som skattepligtig særlig indkomst efter LOSI § 2, nr. 5. - nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Højesteret stadfæstede under hensyntagen til karakteren af den overdragne virksomhed og indholdet af kørselskontrakten Landsrettens dom.
 I TfS 1999, 827 LR (bindende forhåndsbesked) skulle en personlig drevet virksomhed overdrages til et selskab. Virksomheden baserede sig næsten udelukkende på indehaverens viden, kvalifikationer og kontakter. Spørgeren fandt på denne baggrund ikke, at der var goodwill i virksomheden. Ligningsrådet lagde ved vurdering af, om der forelå goodwill bl.a. vægt på, at det forhold, at en uafhængig køber måtte forudsættes at anse det for væsentligt, at indehaveren i en kortere eller længere periode blev tilknyttet virksomheden ikke kunne udelukke, at der var knyttet goodwill til virksomheden. Efter den vejledende beregningsregel kunne goodwill fastsættes til ca. 2,2 mio. kr. Ligningsrådet lagde ved værdiansættelsen bl.a. vægt på, at beregningsreglen alene er vejledende og, at den overdragne virksomhed fortsat hovedsagelig ville basere sig på den hidtidige indehavers kvalifikationer m.v. Goodwill blev herefter skønsmæssigt fastsat til 500.000 kr.
 Et nyetableret selskab indgik en aftale med et selskab inden for samme branche om køb af en række aktiver. Bl.a. blev der således aftalt en betaling på 1,4 mio. kr. for goodwill. Som led i aftalen blev 3 nøglemedarbejdere med indgående branche- og områdekendskab frigjort for deres konkurrenceklausuler, hvorefter de blev ansat i det nyetablerede selskab. Landsretten fandt ikke, at der var tale om


text:
betaling for goodwill i form af kundekreds m.v. Den som goodwill karakteriserede betaling måtte derimod anses som en ikke fradragsberettiget etableringsudgift afholdt med det formål, at frikøbe de 3 medarbejdere for deres konkurrenceklausuler i det sælgende selskab, således at de herefter frit kunne tage ansættelse i det nyetablerede selskab. Højesteret stadfæstede landsrettens dom, jf. SKM2002.155.HR (tidligere TfS 2000, 470 VLD).
 A drev en personligt ejet virksomhed, som handlede med brugte maskiner. Virksomheden havde ikke en fast kundekreds, som var potentielle aftagere af alle de maskiner, der blev sat til salg. Dette forhold udelukkede imidlertid ikke, at der var goodwill i virksomheden. Det blev derimod antaget, at virksomheden havde en potentiel kundekreds, som varierede afhængig af, hvilken type maskine, der var sat til salg. Den værdi af goodwill, der fremkom ved hjælp af TSS-cirkulære 2000-10 blev dog nedsat under hensyn til, at det måtte lægges til grund, at en uafhængig køber af virksomheden ville betinge sig, at A skulle være tilknyttet virksomheden i en periode, jf. SKM2001.190.LR.
 Den ene betingelse for fastsættelse af goodwill er, at der skal være tale om en reel overdragelse af virksomheden (hel eller delvis), herunder det formuegode, der kan bedømmes som goodwill. Ved vurderingen af om der er tale om en reel overdragelse af virksomheden, herunder goodwill, er det af afgørende betydning, for hvis regning og risiko virksomheden hidtil er blevet drevet, og for hvis regning og risiko, den drives fremover.
 I TfS 1991, 85 ØLD blev det fastslået, at goodwill ikke kan anses for at være et af forretningens drift uafhængigt formuegode. Landsretten udtalte, at der i den konkrete sag ikke var sket nogen overdragelse eller opgivelse af forretningen, og at der derfor heller ikke var ført bevis for, at der i forbindelse med en købekontrakts indgåelse var opgivet goodwill knyttet til forretningen. Der var heller ikke tale om afståelse af nogen ret ifølge en lejekontrakt, der kunne indebære beskatning i medfør af LOSI § 2, nr. 5, (nu AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2). Som følge heraf blev vederlaget i stedet for ren beliggenhedsgoodwill beskattet efter SL § 4 som en ydelse i lejeforhold. Om goodwills tilknytning til erhvervsvirksomheden, se også SKM2002.310.HR , som omtalt i afsnit E.I.4.1.1
 I TfS 1990, 23 ØLD fastslog Landsretten, at et vederlag, som en revisor havde modtaget ved overdragelse af retten til at betjene en række kunder med bogføring og administration til sit eget selskab, skattemæssigt måtte bedømmes som betaling for goodwill. Landsretten lagde til grund, at revisoren ved aftalen med selskabet havde foretaget en reel overdragelse af et formuegode i form af en eksklusiv ret for selskabet til at betjene kunderne. De overdragne bogføringsklienter var tilknyttet filialkontoret. De repræsenterede både i saglig og stedlig henseende en delvirksomhed, og som følge heraf forelå næsten tvingende grunde til den foretagne opdeling.
 Et selskab, der drev virksomhed bl.a. med import af en vareart til en sammenslutning af 26 lokale andelsforeninger, overdrog retten til salg af den af selskabet forhandlede vareart samt kundemasse, kundeliste, arkiver m.v. for 1,4 mio.


text:
kr. Landsskatteretten fandt bl.a. under hensyn til, at der efter det oplyste forelå en samlet overdragelse af den værdi, som virksomheden repræsenterede, at det omhandlede vederlag måtte anses som vederlag for goodwill, TfS 1989, 482 LSR.
 I TfS 1999, 646 ØLD havde nogle revisorer overdraget deres interessentskabsandele i et større revisionsinteressentskab til hver deres 100 pct. ejede selskab. Skattemyndighederne nægtede at anerkende overdragelsen som reel, idet man under henvisning til nogle bestemmelser i interessentskabskontrakten fandt, at de pågældende personer i vidt omfang fortsat ville være personligt ansvarlige for selskabets forpligtelser overfor interessentskabet. Idet Landsretten lagde til grund, at de pågældende personer kunne udøve selvstændig erhversvirksomhed gennem et selskab, fandt Landsretten, at overdragelsen, herunder af goodwill, uanset de i interessentskabskontrakten fremhævede bestemmelser, havde en sådan realitet, at overdragelsen måtte tillægges skattemæssig virkning.
 I SKM2005.148.ØLR havde et revisionsselskab overdraget en klientliste til en revisionsvirksomhed mod et vederlag svarende til 15 pct. af bruttoindtægterne fra de overdragne klienter i 7 år efter overdragelsen. Sagen drejede sig om, hvorvidt der var tale om overdragelse af goodwill, og i givet fald, om vederlaget i form af den løbende ydelse skulle kapitaliseres på overdragelsestidspunktet og beskattes. Landsretten fandt, at der forelå goodwill. Landsretten fandt endvidere, at der i den dagældende ligningslovs § 16 E, stk. 1, nr. 1, sammenholdt med § 16 E, stk. 7, jf. stk. 6, var fornøden hjemmel til at beskatte kapitalværdien af den løbende ydelse, som udgjorde vederlaget for den afståede goodwill.
 Et ejendomsmæglerfirma blev overdraget til en ejendomsmæglerkæde, og samtidig blev der indgået en franchisekontrakt, hvorefter ejendomsmæglerne skulle drive virksomheden på nærmere angivne vilkår. Overdragelsessummen androg 2 mio. kr., heraf 1.750.000 kr. for goodwill og 250.000 kr. for inventar og maskiner. Landsskatteretten fandt - bl.a. under henvisning til franchiseaftalens opsigelsesbestemmelser - at der var tale om overdragelse af virksomhed, herunder goodwill. Selv om der i aftalen var indeholdt en konkurrenceklausul for indehaverne af ejendomsmæglerfirmaet, fandt retten ikke grundlag for at henføre nogen del af goodwillvederlaget til konkurrenceklausulen. Se TfS 1991, 133 LSR.
 En skatteyder var ejer af nogle anpartsselskaber og direktør for disse. Landsretten anså virksomheden med afholdelsen af nogle konkurrencer for udelukkende at have fundet sted i disse anpartsselskaber. Som følge heraf var goodwill knyttet til selskaberne. Skatteyderen kunne derfor ikke antages selvstændigt at kunne disponere over denne goodwill som hans personlige rettighed. Se TfS 1992, 211 ØLD.
 Goodwill i forpagtningsforhold
 I forbindelse med bortforpagtning af en virksomhed er udgangspunktet, at ejerskabet til virksomheden og samtlige aktiver tilknyttet virksomheden, herunder goodwill, forbliver hos bortforpagter også efter forpagtningsaftalens ophør. Det vil sige, at den goodwill, som forpagter måtte oparbejde for virksomheden under forpagtningsaftalen ved forpagtningsaftalens ophør tilfalder bortforpagter, medmindre andet er aftalt.
 En række dyrlægevirksomheder, der i fællesskab drev et dyrlæge-I/S ønskede at stifte et A/S og bortforpagte deres respektive dyrlægepraksiser til selskabet. Ligningsrådet blev i den forbindelse spurgt om, hvorvidt goodwill i skattemæssig henseende fortsat ville tilhøre bortforpagter. Ligningsrådet lagde ved afgørelsen vægt på det konkrete aftalegrundlag, og på at forpagtning indebærer, at forpagteren i driftsperioden har ret til at


text:
tilegne sig virksomhedens driftsresultat mod betaling og herunder også det driftsresultat, der måtte hidrøre fra, at der er knyttet goodwill til virksomheden, men at dette ikke indebærer ejerskab, hvorfor forpagteren eksempelvis ikke kan overdrage goodwill til tredjemand. Både den oprindelige goodwill og den af forpagter oparbejdede goodwill ansås derfor for at tilhøre bortforpagter, jf. TfS 2000, 347 LR.
 Bortforpagtning af revisors goodwill blev anset som salg, da virksomheden helt ophørte og i øvrigt blev solgt til et anpartsselskab, jf. TfS 1987, 446 ØLD. Dommen blev anket til Højesteret, men anken er hævet ved forlig i Højesteret, jf. TfS 1991, 16 HRD. Revisor anerkendte ved forliget, at den omhandlede goodwill reelt var overdraget til selskabet. Salg eller bortforpagtning af enkelte af en revisors klienter til et selskab, hvori revisor selv var eneanpartshaver, berettigede ikke til fastlæggelse af et goodwillbeløb, idet goodwill var så nøje forbundet med erhvervsvirksomheden, at der ikke med skattemæssig virkning kunne foretages en særskilt overdragelse eller bortforpagtning af dele af goodwillen, se TfS 1986, 376 ØLD.
 Goodwill må anses for overdraget på tidspunktet for indgåelse af en bindende aftale om overdragelse af den virksomhed, som goodwillen er knyttet til, se afsnit E.I.1.2. om afståelsestidspunktet for overdragelse af en virksomhed.
 I forbindelse med omdannelse af en personlig drevet virksomhed til ApS blev der i februar 1993 indgået en skriftlig aftale om salg af virksomhedens goodwill til selskabet. Landsskatteretten fandt, at goodwill først var afstået den 23. juni 1993 ved underskrivelsen af overdragelses- og stiftelsesdokumenterne, dvs. at aftalen om overdragelse af virksomheden først kunne anses for sket ved selskabets stiftelse. Aftalen var først bindende på dette tidspunkt. At omdannelsen skulle ske med tilbagevirkende kraft til den 1. januar 1993 ændrede ikke på afståelsestidspunktet,TfS 1997, 16 LSR. Med hensyn til værdiansættelsestidspunktet, se TfS 1991, 358 LSR, omtalt i afsnit E.I.4.1.2.
 I TfS 1997, 700 ØLD, som omtalt under afsnit E.I.1.2, anså Landsretten en virksomhed, herunder også goodwill, for delvis overdraget til et datterselskab allerede fra det tidspunkt, hvor der alene var indgået en aftale om datterselskabets varetagelse af en række af moderselskabets aktiviteter.
 I SKM2005.36.VLR drejede sagen sig om, hvorvidt et selskab var berettiget til at afskrive på goodwill i indkomståret 2000. Afgørende var, om der var indgået en endelig og bindende aftale om selskabets køb af aktiverne i et andet revisionsselskab i indkomståret 2000. Selvom parterne i 2000 havde orienteret personalet om overdragelsen, udsendt en pressemeddelelse, påbegyndt et bygggeri og en af aktionærerne i det sælgende selskab havde påtaget sig en kautionsforpligtigelse for det købende selskabs gæld, fandt Landsretten ikke, at der var indgået en endelig og bindende aftale før den 2. januar 2001, hvor overdragelsesaftalen blev underskrevet. Derfor var betingelserne for afskrivning på goodwill ikke opfyldt i indkomståret 2000. Vestre landsrets dom blev indbragt for Højesteret, jf. SKM2006.641.HR. Højesteret fandt i modsætning til Landsretten, at endelig og bindende aftale blev indgået inden udgangen af 2000. Ved afgørelsen tillagde Højesteret det afgørende betydning, at der i indkomståret 2000 var underskrevet to hensigtserklæringer af to partnere, der var bemyndigede til at


text:
forhandle på selskabets vegne, og at alle ni partnere havde underskrevet pressemeddelelsen. Højesteret bemærkede, at underskrivelsen af overdragelsesaftalen den 2. januar 2001, der i det væsentlige indeholdt en sammenfatning og udfyldning af det, der allerede var aftalt, kunne ikke føre til, at endelig aftale om overdragelsen først blev anset for indgået på dette senere tidspunkt.
 Den næste betingelse er, at der skal være påført den oprindelige indehaver et tab som følge af mistet goodwill. Hvis virksomheden fortsætter driften i nærheden med uændret varesortiment, navn og form, er der ikke tale om overdragelse af virksomheden, herunder goodwill, og der er ikke lidt noget tab. Der vil typisk være tale om vederlag for afståelse af lejede lokaler eller vederlag for opgivelse af retten til en forpagtningskontrakt, som er omfattet af AL § 40, stk. 6, jf. stk. 2. Jf. TfS 1991, 2 ØLD, TfS 1991, 368 VLD, TfS 1995, 280 VLD og TfS 1998, 459 VLD. Samtlige afgørelser er nærmere omtalt under afsnit E.I.4.2.2.2.1.
 Ved skd. 1978.46.219.ØLD blev en lejers betaling til ejeren for adgangen til at overtage dennes forretningslokaler anset som en lejemålsdusør for hurtig fraflytning, som var skattepligtig almindelig indkomst.
 TfS 1991, 507 LSR. Ved indgåelse af lejeaftale om nogle forretningslokaler, hvori der tidligere var drevet købmandsforretning, men hvor lokalerne efter opsigelse havde stået ubenyttet i godt 1⁄2 år, havde ejeren modtaget 60.000 kr., betegnet som goodwill. Da ejeren ikke selv havde drevet forretning, og lokalerne havde stået tomme et stykke tid, blev beløbet ikke godkendt som goodwill, men blev anset for indkomstskattepligtigt som dusør eller nøglepenge efter SL § 4 a.
 Indehaveren af et Tuborgdepot kunne ikke medtage en post for goodwill ved omdannelse af depotvirksomheden til selskab, idet forhandleroverenskomsten mellem bryggeriet og depotindehaveren fortsat eksisterede efter omdannelsen, således at mellemværendet mellem depotindehaveren og hans selskab var bryggeriet uvedkommende, TfS 1988, 71 SD.
 Se endvidere SKM2001.230.LR, hvor Ligningsrådet blev spurgt om en række advokatvirksomheders deltagelse i et fælles advokatselskab ville indebære, at den allerede i de respektive advokatvirksomheder oparbejdede goodwill blev overdraget til det fælles advokatselskab. Den konkrete konstruktion indebar, at det var tanken, at det klart skulle fremgå af aftalegrundlaget, at de eksisterende klienter fortsat skulle anses for at tilhøre de enkelte deltagende advokatvirksomheder, der også konkret fortsat skulle udføre opgaverne for klienterne, og i tilfælde af, at den deltagende advokatvirksomhed senere ønskede at udtræde, skulle advokatvirksomheden beholde de forinden konstruktionens gennemførelse eksisterende klienter. Ligningsrådet fandt på denne baggrund, at uanset at de eksisterende klienter i stedet skulle betjenes af det fælles advokatselskab, var den oprindelige indehaver - de deltagende advokatvirksomheder - ikke påført et tab som følge af mistet goodwill, idet de inden konstruktionens gennemførelse oparbejdede klienter fortsat konkret skulle betjenes af de deltagende advokatvirksomheder. Denne goodwill er derfor ikke overdraget. En senere udtræden af fællesskabet ville derimod ikke kunne ske, uden at der derved blev overdraget en del af den goodwill, der var oparbejdet under fællesskabet.


text:
Jens Uldrichsen
 Født : 1813 Svennerup, Kongsted sogn -
 Døbt : 31.08.1813 Hjemmedåb -
 Død : 08.08.1837 Ugledige, Allerslev sogn Kilde
 Begravet : 11.08.1837 Ugledige, Allerslev sogn -
 Stilling : Væversvend, tjenestekarl, morder
 Adresse : Tågeskov, Everdrup sogn
 Noter : Ved folketællingen 1834 var han hjemme hos moderen og stedfaderen i Svennerup, Kongsted sogn. I juni samme år flyttede han med dem til Everdrup sogn.
 Han blev dømt for på moderens opfordring at havet slået sin stedfar Ole Nielsen ihjel. Halshugget på retterpladsen ved Ugledige; hans hoved sat på stage og kroppen lagt på stejle i 3 gange 24 timer; derefter begravet på stedet.
 Se i øvrigt stedfaderens noter.
 Ulrich Jensen Barbara Hansdatter
 † 08.08.1837
 † 01.05.1821
 Ole Nielsen Væver
 Død : 29.04.1836 Engelstrup, Everdrup sogn -
 Begravet : 04.05.1836 Everdrup Kirke Kilde
 Adresse : Svennerup, Kongsted sogn / Everdrup sogn fra 1834
 Noter : Ved vielsen i 1821 var han ungkarl af Everdrup sogn. Den ene af forloverne var en Niels Olsen, indsidder i Lestrup. Denne kan navnemæssigt være hans far; ses muligvis som 66-årig aftægtsmand i Lestrup ved folketællingen 1834 - og er muligvis nr. (64126).
 11. juni 1834 flyttede han og familien til Everdrup sogn. Kongsted kirkebogs afgangsliste, AO, ops. 115.
 I Everdrup kirkebog er der ved hans død følgende anmærkning: "Befandtes myrdet uden for sit Huus". Dette er ikke undersøgt nærmere; men hans enke ses ved de følgende tre folketællinger som fange i tugthuset på Christianshavn.
 Erik Thorsø Sørensen, Snekkersten - 2014:
 Jeg har undersøgt mordet på Ole Nielsen, der er en fjern slægtning, og gennemgået relevante protokoller og dokumenter i forbindelse med politiforhør og retssager. Barbara Hansdatter blev i øvrigt dømt for at have forledt sin søn, Jens Ulriksen, til at slå Ole Nielsen ihjel og både hun og sønnen blev idømt livsstraf.
 Hun fik dog sin dom ændret til livsvarigt fængsel og døde 8.11.1850. (KB Christianshavns Fængsel 1831-1891 opslag 139).
 Sønnens død står i KB Everdrup på siden efter Ole Nielsens død, hvortil der er henvisning.
 (I AO skal du se i den gamle KB og ikke i den nye, der er en afskrift uden alt det spændende).
 Niels Olsen, der var forlover ved vielsen, var ikke ON's far men hans stedfader.
 Jeg mangler imidlertid at finde placering af det hus de boede i. Politiforhørene oplyser Engelstrup mark og afstanden til naboer og forskellige bysamfund, men disse oplysninger giver mig ikke en placering. Deres hus er et fæstehus under Bækkeskov gods, men Ole Nielsen har selv bygget det (måske kun værksted?).
 Beretning om et mord i Engelstrup
 Om mordet på Ole Nielsen Væver alm. Bededag 1836
 Historie baseret på arkivstudier - Erik Thorsø Sørensen, 2014
 (Illustrationer, fodnoter og kildehenvisninger er udeladt her)
 Om morgenen den 30. april 1836 blev væver Ole Nielsen fundet død på marken uden for sit hus på Engelstrup Mark og det viste sig, at han var blevet slået ihjel. Landsbyen Engelstrup ligger ved landevejen mellem Køge og Vordingborg i Everdrup sogn.
 Den politimæssige efterforskning viste allerede ved første retsmøde, at


text:
der var tale om et familieopgør, hvor de skyldige var Ole Nielsens stedsøn, kone og stedsønnens farbroder. Her er historien om Ole Nielsens liv og specielt hans død.
 Ole Nielsens blev født den 27. september 1793 i Leestrup by i Kongsted sogn, der som de øvrige lokaliteter, der omtales i denne beretning, ligger i Præstø amt. Hans forældre var fæstegårdmand Niels Pedersen og hans kone Sidse Nielsdatter, der begge havde været gift tidligere. Niels Pedersen havde tre børn fra sit første ægteskab og Sidse Nielsdatter én søn, Christopher Christiansen.
 Da Ole Nielsen blev voksen kan hans færden rundt i de sydsjællandske sogne følges i lægdsrullen. Han var hjemme i Leestrup til han 1817 flyttede til Snesere sogn, derfra til Skovmøllen i Vester Egesborg sogn, tilbage til Leestrup, til Tågeskov i Everdrup sogn og 1821 til Svennerup i Kongsted sogn, hvor han boede, da han 28 år gammel blev gift.
 Vielsen fandt sted 7. oktober 1821 i Kongsted kirke og hans kone, Barbara Hansdatter, var blevet enke efter sin anden mand Ulrik Jensen, der var død 1. maj 1821.
 Barbara Hansdatter, der var født 1777 i Tystrup i Fakse sogn, havde været gift to gange tidligere. Hendes første ægteskab var med sadelmager Bendix Frederik Larsen (1774-1831) og fra dette ægteskab havde hun en datter. Ægteskabet blev imidlertid ophævet 1811 og hun blev derefter i 1812 gift med væver Ulrich Jensen, der boede i Svennerup i Kongsted sogn. I dette ægteskab er der to børn, Jens Ulriksen, født 1813 og en datter født 1818.
 Ved hendes tredje ægteskab med Ole Nielsen bosatte de sig i Svennerup, formodentlig i det samme hus som hun havde beboet i ægteskabet med Ulrich Jensen. Har arbejdede Ole Nielsen som væver og ved folketællingen i 1834 bestod familien af de to ægtefolk samt en stedsøn, Barbara Hansdatters søn Jens Ulriksen og et plejebarn, den 8 årige Hendrik Frederik Ferdinand, der var født 17.6.1827 på Den kgl. Fødselsstiftelse og udleveret til husmand og væver Ole Nielsen og Barbara Hansdatter 2.7.1827.
 Hvor boede Ole Nielsen
 Familien meldte flytning fra Kongsted sogn til Engelstrup i Everdrup sogn 11.7.1834 og Ole Nielsen fik fæstekontrakt på det "den fra Stenagergaard under Engelstrup Bye udlagte Huuslod, som jeg [Mikkel Leigh Smith] ved Acution d. 14 Sept. 1831 har tilkjøbt mig, med derpaa opført Huus". Jordstykket er med stor sandsynlighed matr. nr. 10 af Engelstrup, idet areal for denne matrikel er ens i fæstebrev og i hartkorns-specifikation fra ca. 1840.
 Ole Nielsen har selv måttet bekostet opførelse af huset, som blev færdig Mikkelsdag 1835. Ejendommen bestod iflg. brandtaksationsprotokollen af to huse, et stuehus på 8 fag beliggende mod nord og et værksted på 6 fag mod øst. En ikke usædvanlig byggeskik var, at et fag var 5 fod lang (ca. 1,5 m) og husbredden 15 fod (ca. 4,5 m), hvilket giver et hus på ca. 12 x 4,5 m, dvs. ca. 54 m2. Væverhuset vil tilsvarende være på 9 x 4,5 m, dvs. ca. 40 m2. Husene er i taksationsprotokollen ansat til i alt


text:
350 rigsdaler, hvilket sikkert har svaret til det beløb som Ole Nielsen har skyldsat sig for.
 Da han angiveligt var fattig ved ankomsten til Engelstrup, medførte opførelsen af huset, at ham kom i stor gæld, så selv om han havde rigeligt med væverarbejde til sig selv, en væverlærling og stedsønnen Jens Ulriksen, der var svend hos ham, har de angiveligt altid manglet rede penge.
 Opdagelse af mordet
 Den 29. april 1836 var almindelig Bededag, det vi i dag kalder Store Bededag. Dagen var en helligdag og mange benyttede lejligheden til at tage på familiebesøg, således også Ole Nielsens "dreng", den 22 årige andenårs lærling Jens Nielsen. Han havde bedt sig fri for at gå til sin svoger og søster i Nyeprøve, der ligger i relativ kort afstand og nord for Ole Nielsens hus. Her skulle han have sin søster til at reparere nogle klæder og besluttede at overnattede hos dem.
 Næste morgen, lørdag den 30. april, gik han hjem mod væverhuser, hvortil han kom ved 5-tiden og han så da Ole Nielsen liggende død på marken uden for sit hus og "blev yderlig forskrækket ved at see sin Husbonde død og tilsyneladende dræbt; han løb strax til Huset, hvis dør var løselig lukket indvendig med en Krog som han ved at putte Fingeren ind imellem dørren og Stelgen løftede af, da han kom ind i Stuen stod hans Madmoder ud af Sengen, han fortalte hende hvad han havde seet, hvorpaa hun slog Hænderne sammen og gav sit stærkt til at græde, men yttrede ikke noget om hvorledes dog den Ulykke kunne være kommen eller hvem der dog kunne have dræbt hendes Mand."
 De fulgtes ud til liget og Barbara Hansdatter bad Jens Nielsen løbe til sognefoged Jens Larsen i Engelstrup for at fortælle om det passerede. Fra Ole Nielsens hus til sognefogeden er det oplyst at være knap 1/8 mil, dvs. omkring 900 meter.
 Sognefogeden fik fat i hjælpesognefoged, gårdmand Jens Andersen og gårdmand Hans Rasmussen - kaldet unge Hans Rasmussen og sammen tog de ud til Ole Nielsens hus. Her konstaterede de, at Ole Nielsen rigtignok var død og de bar liget ind i væverstuen. Sognefogeden skrev derefter et brev til sin foresatte, birkedommeren i Vordingborg nordre Birk, kancelliråd Møller i Præstø, hvori der berettes om det passerede og han sendte en vogn af sted med brevet.
 Birkedommeren handlede hurtigt. Han fik fat i den konstituerede distriktslæge, bataljonskirurg Frost i Præstø, og de tog ud til den dræbtes hus. Her kunne de allerede samme formiddag kl. 10 begynde med ligsyn og det første retsmøde. Tilstede ved dette var gårdmand Niels Aimo, tjenestekarl Hans Nielsen samt sognefoged Jens Larsen og hjælpesognefoged Jens Andersen, alle af Engelstrup.
 Ved ligsynet konstaterede Frost 12 forskellige sår på baghovedet, i nakken, i ansigtet og oven på hovedet og sårene skønnedes at være tilført med en "prygel" (en svær stok) eller et stumt instrument. I nakken var der et temmelig dybt sår på 3 tommers længde og 2 mindre sår på venstre side af hovedet.


text:
En legal syns- og obduktionsforretning blev foretaget 4.5.1836 kl. 11 om formiddagen ved Landfysikus Leth i overværelse af bataljonskirurg Frost i Præstø og krigsråd og bataljonskirurg Schmiegelow i Vordingborg og deres rapportering sluttede med en erklæring, at Ole Nielsen var død en voldsom død, og navnlig som følge af de ved obduktionen forefundne beskadigelser og mishandlinger. "De forefundne Læsioner ere saadanne at de ubetinget, og under alle Omstændigheder, i den Afdødes Alder, i og for sig allene maatte have Døden til Følge".
 Herefter blev liget frigivet til begravelse, der fandt sted samme dag på Everdrup kirkegård.
 Tiden før mordet
 Det er oplyst af såvel væverlærlingen Jens Nielsen som af det 8 årige plejebarn Frederik Ferdinand, at Ole Nielsen og Barbara Hansdatter havde levet i god forståelse i flere år, men som det er formuleret i justitsprotokollen fra 15.9.1836, "som dog mere beroede paa en fredsommelig og eftergivende Mand end paa gode Egenskaber hos Konen".
 Denne fred ophørte dog sidst på året 1835, hvor Ole Nielsen blev udlagt som far til et barn, som pigen Lisbeth Nielsdatter ventede. Lisbeth Nielsdatter var ca. 30 år gamle og næsten blind og boede med sin 67 årige mor, der var aftægtskone, i et af nabohusene. Barnet blev født 3.1.1836 og blev døbt Karen Marie Olesdatter. Ole Nielsen blev af øvrigheden forpligtet til at betale 10 Rd. til barnet om året, hvilket yderligere har påvirket familiens stramme økonomi.
 Barbara Hansdatter begyndte straks at bebrejde sin mand det ægteskabsbrud, han havde begået. Bebrejdelserne skete tit og ofte og i hårde vendinger og hun mente, at Ole Nielsen stadig kom til Lisbeth Nielsdatter. Dette var formodentlig rigtigt, selv om det af den senere dom fremgår, at denne påstand ikke er bevist. Væverlærlingen Jens Nielsen fortalte, at Ole Nielsen sjældent eller aldrig svarede sin kone igen, men lod hende skænde og var selv fredelig og eftergivende.
 Barbara Hansdatter blev under sagen bl.a. spurgt om deres samliv og oplyser i ekstraretten 23.8.1836, at hun efter faderskabssagen ofte havde skænderier med sin mand og at de havde talt om skilsmisse, men på et direkte spørgsmål oplyste hun, at Ole Nielsen stadig søgte seng med hende.
 Stedsønnen Jens Ulriksen var oplært som væver hos Ole Nielsen, der iflg. Jens Ulriksens egen forklaring altid havde behandlet ham godt. Jens Ulriksen havde dog, formodentlig efter påvirkning fra sin mor, ligeledes bebrejdet stedfaderen dennes forhold til Lisbeth Nielsdatter og et ubetydelig strid mellem jul og nytår 1835 om lyset på værkstedet, udviklede sig til et heftigt skænderi mellem de to og det endte med, at Jens Ulriksen blev opsagt som væversvend og bortvist fra huset. Han måtte rejse uden at få afregning for en manglende løn, der efter hans mening udgjorde omtrent 20 rigsdaler, et beløb som Ole Nielsen enten ikke kunne eller ikke ville betale. Jens Ulriksen tog derefter ophold hos gårdmand Ole Christiansen i Tågeskov og ernærede sig som daglejer, indtil han ved næste skiftedag skulle tiltræde fast arbejde hos denne.
 Barbara Hansdatter besluttede, at hendes mand skulle have en lærestreg og


text:
begyndte derfor at bearbejde sin søn med henblik på at få Ole Nielsen afbanket. Hun mente, at Jens Ulriksen skulle have hjælp af sin farbroder Lars Jensen Hammer, men hun blev efterhånden overbevist om, at den eneste mulighed hun havde for at få Ole Nielsens forhold til Lisbeth Nielsdatter til at ophøre, var at få sin mand dræbt. Hun talte med sin søn herom, men han var i begyndelsen modvillig.
 Efter at Jens Ulriksen var flyttet hjemmefra kom han stadigvæk i hjemmet på helligdage og iflg. hans egne forklaringer, var stedfaderen altid venlig mod ham. Aftenen før den almindelig Bededag, kom Jens Ulriksen hjem til moderen og stedfaderen og overnattede hos dem. Han havde om formiddagen den 29. april været dem behjælpelig med havearbejde, men Mor og søn førte nogle samtaler i enrum og har formodentlig her aftalt de sidste detaljer omkring overfaldet på Ole Nielsen.
 Sidst på eftermiddagen samme dag tog Jens Ulriksen til Tågeskov for at tale med Lars Jensen Hammer og få ham med til at overfaldet, hvilket de tidligere havde talt om. Lars havde dog været sløj og ligget i sengen og ville først ikke med, men lod sig overtale. Han mente, at han ved samme lejlighed kunne kræve Ole Nielsen 5 skilling for en hue, han havde syet til ham.
 Ole Nielsen var taget til Staunstrup for at aflevere et færdigt stykke vævet lærred og aftalen mellem Barbara Hansdatter og Jens Ulriksen var, at Ole Nielsen skulle slås ihjel når han kom hjem om aftenen. Han kom imidlertid tidligere hjem end forventet, hvorfor Barbara Hansdatter, efter han havde spist aftensmad, fik ham overtalt eller tilskyndet til at gå til gårdmand unge Hans Rasmussen i Engelstrup for at hente 2 pund kløverfrø, han var blevet lovet. Han ankom der ved 7-8 tiden om aftenen og opholdt sig omkring en time, hvorefter han gik hjemad. Hos Hans Rasmussen var der udover dennes kone og to tjenestefolk også en anden gårdmand fra Engelstrup, men alle fortalte senere i retten, at Ole Nielsen var godt tilpas og at der ikke var noget der tydede på, at han frygtede, at nogen ville gøre ham ondt.
 Jens Ulriksen og Lars Jensen Hammer var i mellemtiden kommet til et krat nær ved Ole Nielsens hus og her ventede de på, at Ole Nielsen skal komme tilbage.
 Der var imidlertid også andre, der benyttede den almindelig Bededag til familiebesøg. Indsidder Peder Nielsen Aimo var forholdsvis nygift og hans kone var taget på familiebesøg i Tågeskov og ventedes tilbage om aftenen. Hendes mand ville gå hende i møde og ved vejen hen imod Ole Nielsen Vævers hus, langs med en jordvold imellem gårdmand unge Hans Rasmussens kratskov og Ole Nielsens hus, " Omtrent 80 Skridt fra Huset saa han 2 Mandfolk staa ca. 10 a 12 Skridt fra Jordvolden inde imellem Buskene, Kl: kunde da være oven 8te og det forekom ham som om de ikke ønskede at lade dem see og da de paa det Sted de stod ikke er vei eller sti,


text:
gik han over Hegnsvolden og ind til dem og kjendte dem at være den dræbte Ole Nielsens Stedsøn Jens Ulriksen og dennes Farbroder Lars Jensen Hammer af Taageskov; han hilste dem "god Aften" og spurgte dem om de ikke havde seet noget til hans Kone som han ventede fra Taageskov, de svarede dertil Nei og han forlod dem derpaa og fortsatte sin vej".3 Peder Nielsen Aimo gik en anden vej hjem og så ikke mere til de to.
 Mordet og politiets efterforskning
 Jens Ulriksen og Lars Jensen Hammer havde aftalt, at når Ole Nielsen kom, skulle Jens Ulriksen gå frem og indlede en samtale med ham. Lars Jensen Hammer havde opfordret Jens Ulriksen til at skære sig en kraftig stok idet han stadig troede, at det drejede sig om at give Ole Nielsen en "afprygling". Det trak imidlertid ud med Ole Nielsens ankomst, og Jens Ulriksen gik ind til sin mor, der da allerede var gået i seng, for at høre, om stedfaderen var hjemme eller, hvornår han ventedes hjem og for at få noget tobak, han havde i en kiste hos forældrene. Moderen fortalte ham, at stedfaderen havde været hjemme, men var gået til Engelstrup, hvorfor de to mænd fortsatte deres venten.
 Efter solens nedgang var det stadig ret lyst, da det var måneskin. Da Ole Nielsen kom gående, gik Jens Ulriksen som planlagt ud til ham og spurgte først, om han i nogle dage mere måtte have sit får stående hos stedfaderen, men dette fik han nej til. Derefter spurgte han til sine penge, men fik også her afslag, også efter at han havde indskrænket sit ønske til 1-2 rigsdaler. Ole Nielsen ville nu gå og slog ud efter Jens Ulriksen med sin stok mod, dog uden at ramme.
 Jens Ulriksen fortalte under afhøringerne, at han havde været uvillig til at efterkomme sin mors anmodning om at slå sin stedfader ihjel, men da stedfaderen dels gav ham afslag på sine rimelige forlangender og dels "løftede stok" mod ham, slog han efter stedfaderen med sin kraftige kæp og ramte ham i nakken eller baghovedet, hvorved hans kasket faldt af. Ole Nielsen fik et slag mere over hovedet, hvorved han skrigende faldt til jorden. Jens Ulriksen har forklaret, at han nu holdt inde og at Lars Jensen Hammer tog over. Efter egen forklaring slog Lars Jensen Hammer dog kun to små slag på benene, for at få Ole Nielsen til at rejse sig eller sætte sig op. Denne forklaring blev dog bestridt af Jens Ulriksen, der "vedblev, at Lars Hammer ..., gav ham flere end de af ham omforklarede 2 Slag over Benene, men slog kraftige og stærke Slag enten paa Hoved, Krop eller Been, hvor det kunde Træffe dog kan han ikke angive hvor mange Slag han slog, og Lars Jensen Hammer, at denne Jens Ulriksens Forklaringer er urigtig, ... hvorimod han vedblev, at han ikkuns gav ham 2 Slag over Benene i den af ham omforklarede Hensigt". Da Ole Nielsen kun bevægede det ene ben, blev Lars Jensen