text:
en opvækst i overensstemmelse med hjemlandets kultur og skikke og ikke i sin barndom præges af danske normer og værdier.” HR fandt, at de konkrete oplysninger, som I havde inddraget i sin afgørelse, var saglige og tilstrækkelige, og fandt ikke grundlag for at tilsidesætte I’s skønsmæssige vurdering af, om A og B havde eller havde mulighed for at opnå en sådan tilknytning til Danmark, at der var grundlag for en vellykket integration her i landet. HR fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte M’s vurdering, hvorefter der ikke forelå sådanne ganske særlige grunde, at der skulle ses bort fra betingelsen i § 9, stk. 13, 1. pkt.
 UfR 2010.1599 HD: A var født i 1992 i Kina som barn af kinesiske statsborgere. Forældrene blev skilt i 1998, og faderen, F, indgik i januar 2001 ægteskab med en dansk statsborger. F fik på grundlag af ægteskabet opholdstilladelse i Danmark i juli 2002 og indrejste i august 2002 sammen med A’s storebror, B. Ved forældrenes skilsmisse fik A’s moder, M, forældremyndigheden over A. A flyttede dog efter kort tid permanent til sin farmor og farfar. A havde ikke længere kontakt til M. Forældremyndigheden blev i 2006 overført til F alene. A indrejste i Danmark d. 20.07.2008 og havde siden haft processuelt ophold her. A indgav d. 13.02.2007 ansøgning om opholdstilladelse til Udlændingeservice, U. U meddelte ved skrivelse af 18.10.2007 A afslag på opholdstilladelse, og Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration, M, stadfæstede d. 28.01.2008 afslaget. Ansøgningen om familiesammenføring var indgivet mere end 2 år efter, at F opfyldte betingelserne i § 9, stk. 1, nr. 2. Det fulgte herefter af UDL § 9, stk. 13, 1. pkt., at opholdstilladelse kun kunne gives, hvis A ”har eller har mulighed for at opnå en sådan tilknytning til Danmark, at der er grundlag for en vellykket integration her i landet”. Der skulle dog efter bestemmelsens 2. pkt. ses bort fra denne betingelse, hvis ”ganske særlige grunde, herunder hensynet til familiens enhed, taler derimod”. HR tiltrådte, at afslag på opholdstilladelse efter UDL § 9, stk. 13, 1. pkt., ikke forudsatte, at det måtte lægges til grund, at årsagen til, at ansøgningen om opholdstilladelse først var indgivet efter udløbet af 2-års-fristen, var et ønske fra barnets forældre om, ”at barnet får en opvækst i overensstemmelse med hjemlandets kultur og skikke og ikke i sin barndom præges af danske normer og værdier”. Bedømt ud fra forarbejderne til UDL § 9, stk. 13, 1. pkt., fandt HR, at de konkrete oplysninger, som M havde inddraget i sin afgørelse, var saglige og tilstrækkelige. Afgørelsen af, om A har eller havde mulighed for at opnå en sådan tilknytning til Danmark, at der var grundlag for en vellykket integration her i landet, beroede på en skønsmæssig vurdering, og HR fandt ikke grundlag for at tilsidesætte M’s skøn. A var på ansøgningstidspunktet ca. 141⁄2 år og havde hidtil boet hos sine bedsteforældre i Kina. På denne baggrund fandt HR - selv om A ikke måtte kunne bo hos sin mor - ikke grundlag


text:
for at tilsidesætte M’s vurdering, hvorefter der ikke forelå sådanne ganske særlige grunde, at der efter UDL § 9, stk. 13, 1. pkt., skulle ses bort fra betingelsen i 1. pkt. Under hensyn til sagens principielle karakter skulle ingen af parterne eller statskassen betale sagsomkostninger for HR til den anden part eller statskassen.
 UfR 2010.1608 HD: Søskende A, B og C var født i Tyrkiet. De flyttede i 2004 flyttede sammen med deres mor, M, i Tyrkiet. Faderen F, indrejste i Danmark i 1997 og ansøgte om asyl. I 1998 blev F meddelt opholdstilladelse i Danmark på baggrund af et ægteskab med en dansk statsborger. Efter en skilsmisse i 2001 blev han samme år gift med M i Tyrkiet. Efter at have fået afslag på opholdstilladelse i 2003 indrejste A, B og C i Danmark sammen med M i 2005 og indgav på ny ansøgning om opholdstilladelse. I 2006 meddelte Udlændingeservice, U, afslag. Efter fornyet ansøgning meddelte U afslag for tredje gang i 2007, og Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration, I, stadfæstede afslaget. Ansøgningen om familiesammenføring blev indgivet efter udløbet af to-års-fristen i UDL § 9, stk. 13, 2. pkt. Det fulgte herefter af § 9, stk. 13, 1. pkt., at opholdstilladelse kun kunne gives, hvis ansøgerne havde eller havde mulighed for at opnå en sådan tilknytning til Danmark, at der var grundlag for en vellykket integration. Der skulle dog ses bort fra denne betingelse, hvis ”ganske særlige grunde, herunder hensynet til familiens enhed, talte derimod.” HR udtalte, at domstolsprøvelsen efter GRL § 63 af I’s afgørelse om afslag på tilladelse til familiesammenføring skulle ske på grundlag af ansøgernes forhold på tidspunktet for I’s afgørelse, og at der ikke kunne lægges vægt på den yderligere tilknytning til Danmark, som de senere måtte have opnået. HR anførte, at afslag på opholdstilladelse efter UDL § 9, stk. 13, 1. pkt., ikke forudsatte, at det måtte lægges til grund, at årsagen til, at ansøgningen om opholdstilladelse først var indgivet efter udløbet af 2-års-fristen, var et ønske fra barnets forældre om, ”at barnet fik en opvækst i overensstemmelse med hjemlandets kultur og skikke og ikke i sin barndom præges af danske normer og værdier.” HR fandt, at de konkrete oplysninger, som I havde inddraget i sin afgørelse, var saglige og tilstrækkelige, og fandt ikke grundlag for at tilsidesætte I skønsmæssige vurdering af, om A, B og C havde eller havde mulighed for at opnå en sådan tilknytning til Danmark, at der var grundlag for en vellykket integration her i landet. HR fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte I’s vurdering, hvorefter der ikke forelå sådanne ganske særlige grunde, at der skulle ses bort fra betingelsen i § 9, stk. 13, 1. pkt.
 UfR 2010.1912 HD: A, der var født og opvokset i Tyrkiet, havde i en periode på ca. 10 år samlevet i Tyrkiet med B, der ligeledes var født og opvokset i Tyrkiet. I 1997, kort før A fødte sit 3. barn med B, rejste B til Danmark, hvor han giftede sig

type: other


text:
med C, der var dansk statsborger. B opnåede i 1999 tidsubegrænset opholdstilladelse i Danmark, og A og B søgte nogle år efter om at blive familiesammenført, idet B i mellemtiden var blevet skilt fra C. Udlændingeservice, U, og Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration, M, nægtede familiesammenføring, idet man fandt, at A og B’s samlede tilknytning til Danmark ikke var større end ægtefællernes samlede tilknytning til Tyrkiet, jf. UDL § 9, stk. 7. I afgørelsen anførte M bl.a., at den omstændighed, at A og B på ny havde indgået ægteskab, talte imod, at tilknytningskravet var opfyldt, at det var blevet tillagt betydelig vægt, at A og B havde samlevet i mere end 10 år i Tyrkiet, hvor de sammen havde fået 3 børn, at parrets tredje barn var født kort inden B’s afrejse til Danmark, og at A og B stadig havde haft personlig kontakt med hinanden, herunder besøg i Tyrkiet på over en måneds varighed. A anlagde sag mod M med påstand om ophævelse og hjemvisning af afgørelsen og gjorde gældende, at M havde udvist mangelfuldt skøn ved reelt undtagelsesfrit at antage, at tilknytningskravet ikke kan være opfyldt i tilfælde, hvor nuværende ægtefæller tidligere har været gift eller levet sammen i deres fælles hjemland. A henviste bl.a. til, at reglen fremgik af M’s interne vejledninger, og til en række afgørelser med lignende omstændigheder, der alle var resulteret i afslag på familiesammenføring. I påstod frifindelse, og henviste bl.a. til, at M havde tillagt en lang række forhold betydning for afgørelsen. HR stadfæstede ØL’s dom, der fastslog, at M i sin afgørelse havde foretaget en samlet vurdering og afvejning af ægtefællernes tilknytning til Danmark, og at M ikke havde undladt at inddrage relevante forhold i denne afvejning. Den regel, som A havde gjort gældende, fandtes alene at udgøre en vejledende regel, der således ikke undtagelsesfrit afskar afvejningen af relevante forhold i vurderingen. Endvidere fandtes den af A fremlagte praksis vedrørende lignende tilfælde ikke at have godtgjort, at M’s afgørelse var i strid med den forvaltningsretlige grundsætning om ikke at sætte skøn under regel.
 UfR 2010.2066 ØLK: U kunne ikke få sag om afslag på opholdstilladelse i medfør af UDL § 9 c, stk. 1 behandlet mundtligt for domstolene i medfør af UDL § 52. Ligeledes kunne indbringelsen af sagen for domstolene ikke tillægges opsættende virkning. ØL lagde vægt på, at U var 15 år ved ansøgningstidspunktet.
 UfR 2010.2805 ØLK: A’s sag vedr. opsættende virkning var ved Københavns Byret ikke blevet taget til følge. A havde sammen med sin mor og søster ansøgt om familiesammenføring med A’s far, der havde tidsubegrænset opholdstilladelse i Danmark. A’s ansøgning blev afvist i medfør af UDL § 9, stk. 13. A’s mor og søster var blevet meddelt processuelt ophold under behandlingen af deres individuelle sager, hvorfor det ved ØL blev afgjort, at A’s sag blev tillagt opsættende virkning, jf. UDL § 52, stk. 6, henset til at udfaldet af moderen og søsterens sager kunne havde indflydelse på vurderingen af A’s sag.
 UfR 2011.714 ØLK: En 14-årig


text:
udlænding, U, havde indbragt en administrativ afgørelse om opholdstilladelse for retten. Advokat for U fremsatte begæring om mundtlig forhandling af sagen og henviste derudover til børnekonventionens art. 12. ØL bestemte med henvisning til FN-konventionen om Barnets Rettigheder, at barnets mulighed for at udtale sig skulle ske i overensstemmelse med de i national ret foreskrevne fremgangsmåder, og at proceduren efter UDL § 52, der havde skriftlig behandling som udgangspunkt, ikke var i strid med konventionen. Begæringen om mundtlig behandling blev ikke imødekommet.
 UfR 2011.875 VLD: Sagen handlede om retten til ægtefællesammenføring i Danmark. M indrejste i Danmark d. 18.08.2000, og blev meddelt asyl d. 15.12.2000. H indgav som ægtefælle til M d. 01.12.2005 ansøgning om opholdstilladelse i Danmark. Udlændingeservice, U, gav d. 22.02.2007 H afslag på ansøgning om opholdstilladelse i medfør af UDL § 9, stk. 8, jf. § 9, stk. 1, nr. 1, idet U lagde til grund, at H og M var nærtbeslægtede eller i øvrigt nærmere beslægtede, hvorfor det blev anset for tvivlsomt, om ægteskabet var indgået efter begge parters eget ønske. Der var herefter ikke grundlag for at ophæve Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integrations afgørelser.
 UfR 2011.1762 HD: A og B og deres børn, der alle var statsborgere fra Kosovo rejste i 2002 ind i Danmark og indgav ansøgning om asyl. Ansøgningen blev afslået, hvorefter A og B søgte om humanitær opholdstilladelse, som også blev afslået af Integrationsministeriet, I. Efterfølgende blev der givet tilladelse i et år pga., at A led af en meget alvorlig og behandlingskrævende hjertesygdom, og at den fornødne behandling ikke var tilgængelig i hjemlandet. Tilladelsen blev forlænget med yderligere 1 år. I meddelte herefter afslag på forlængelse af opholdstilladelsen, da den fornødne behandling nu var tilgængelig i hjemlandet. Ifølge I’s oplysninger ville de månedlige udgifter til medicin og kontrol andrage 552 kr., som I fandt, at A og B ville være i stand til at udrede. I’s afgørelse blev af A og B indbragt for domstolene. HR bemærkede, at der efter UDL § 9 b, stk. 1, om humanitær opholdstilladelse var overladt I et skøn, og at der kunne opstå spørgsmål om tilsidesættelse af I’s skønsmæssige vurderinger bl.a. i tilfælde, hvor der var mangler ved sagsoplysningen. HR fandt at det afgørende var, at behandlingen kunne fås i hjemlandet, og ikke om den var tilgængelig i A’s lokalområde. HR fandt endvidere, at I’s opgørelse af udgifterne til medicin og kontrol byggede på en forsvarlig undersøgelse af udgifterne. I’s afgørelse blev truffet på grundlag af en vurdering af A’s økonomiske og sociale situation. Som grundlag for I’s afgørelse forelå der oplysninger om levevilkårene for befolkningen i Kosovo og om A’s situation og hans familiemæssige netværk. Egenbetalingens størrelse gav ikke HR grund til at kritisere, at I ikke havde foretaget mere detaljerede undersøgelser af A’s erhvervs- og indkomstmæssige forhold mv. Uanset at I i sin afgørelse kunne have gjort mere udtrykkeligt rede for det faktiske grundlag for vurderingen af A’s økonomiske muligheder, fandt HR herefter ikke, at I havde baseret sin afgørelse på et utilstrækkeligt


text:
faktuelt grundlag. (4-1)
 UfR 2011.3075/1 HD: Integrationsministeriet havde besluttet at lade A’s opholdstilladelse bortfalde. A indbragte dette spørgsmål for domstolene og efter stadfæstelse i byret og ØL, indgav A begæring til HR om at tillægge ansøgning til Procesbevillingsnævnet opsættende virkning, jf. RPL § 395. til HR afviste hjemmel hertil.
 UfR 2012.1670 HD: Den 17-årige T var afghansk statsborger og indrejste i Danmark i 2009, hvor han i lufthavnen foreviste et falsk bulgarsk identitetskort, hvorefter der blev rejst tiltale. T søgte asyl og blev efterfølgende meddelt opholdstilladelse i Danmark i medfør af UDL § 7, stk. 2. Nødretlige betragtninger kunne ikke medføre frifindelse, hvorfor HR fandt, at T ikke kunne frifindes for straf. HR fandt imidlertid, at der forelå sådanne særlige forhold og formildende omstændigheder, at straffen burde bortfalde i medfør af STRFL § 83. HR lagde i den forbindelse bl.a. vægt på, at anklagemyndigheden efter nærmere regler herom kunne frafalde tiltale også i tilfælde, hvor en asylansøger, der ved indrejse i Danmark havde anvendt falske papirer, fik opholdstilladelse efter UDL § 7, stk. 2, og at der ved afgørelsen heraf navnlig kunne lægges vægt på den tid, der var gået med asylsagens behandling.
 UfR 2012.2187 VLD: A var tyrkisk statsborger og gift med B, som var dansk statsborger og havde bopæl i Danmark. A ansøgte ved Justitsministeriet, J, om familiesammenføring med B efter EU-reglerne om fri bevægelighed. J meddelte A afslag, som A indbragte for domstolene. For at A skulle kunne påberåbe sig ophold efter EU-reglerne, skulle hans ægtefælle, der var EU-borger, have benyttet sin ret til fri bevægelighed. B forklarede, at hun i ca. 6 måneder boede i Tyskland. Efter bevisførelsen måtte det lægges til grund, at B var bosiddende i Tyskland fra marts til september 2007. B’s baggrund for flytningen var at finde lokaler til et pizzaria, men hun kunne ikke finde nogen og opgav derfor tanken om pizzariaet. Efter at A d. 01.06.2007 rejste tilbage til Tyrkiet, opholdte B sig ikke så meget i Tyskland, og da hun vendte tilbage til Danmark, flyttede hun tilbage til sin bopæl i Randers. VL fandt efter en samlet vurdering, at det under disse omstændigheder ikke var godtgjort, at B etablerede et reelt og faktisk ophold i Tyskland. VL lagde herved navnlig lagt vægt på, at planerne for etablering af et pizzeria i Tyskland som eksistensgrundlag for B efter det oplyste var helt ukonkrete, at hun bevarede en meget nær tilknytning til Danmark både i forhold til arbejde og ophold i den periode, hvor hun var registreret på adressen i Tyskland, og at hun efter sin tilbagevenden til Danmark flyttede ind i den samme lejlighed, som hun havde boet i, inden hun tog til Tyskland. B havde herefter ikke godtgjort at have benyttet sin ret til fri bevægelighed på en sådan måde, at der var grundlag for familiesammenføring efter EU-retten. VL stadfæstede derfor.
 UfR 2013.388 HKK: A blev som 12-årig anbragt af sin mor, H, på en kostskole i Nigeria og vendte 4 år senere - som nu 16-årig - tilbage


text:
til Danmark. Integrationsministeriet, M, anførte, at A’s opholdstilladelse var bortfaldet, idet A havde opholdt sig uden for Danmark i mere end 12 på hinanden følgende måneder. Der var efter M’s opfattelse ikke grundlag for at træffe afgørelse om, at A’s opholdstilladelse efter ansøgning alligevel ikke skulle anses for bortfaldet. HR lagde bl.a. til grund, at A var flyttet til Danmark som 3-årig og boede i landet, indtil han var mere end 12 år. Han gik endvidere i dansk skole fra 1. klasse indtil begyndelsen af 7. klasse, og hans nærmeste familie, forældre og søskende boede i Danmark. HR fandt, at H’s bestemmelse om, at A skulle på kostskole i Nigeria, ikke skulle komme A til skade med den virkning, at der skulle ses bort fra A’s interesser, herunder A’s ret til respekt for sit privatliv og familieliv i form af en stærk tilknytning til Danmark. På den baggrund fastslog HR, at M’s afgørelse udgjorde et uproportionalt indgreb i A’s ret til privatliv og familieliv i strid med EMRK art. 8 og ophævede M’s afgørelse. ØL var nået til et andet resultat.
 UfR 2013.1404 HD: A indrejste som uledsaget asylbarn til Danmark i november 2005. A kom oprindeligt fra Afghanistan. Udlændingemyndighederne, B, meddelte i 2006 A afslag på asylstatus. Efterfølgende fik A tillige afslag på opholdstilladelse efter UDL § 9 c, 3, nr. 2. B fandt ikke, at han ved tilbagevenden til hjemlandet ville befinde sig i en reel nødsituation. A indbragte sagen for domstolene med påstand om, at afslaget på opholdstilladelse skulle ophæves, eller at behandlingen af hans sag skulle genoptages. A gjorde gældende, at afgørelserne byggede på et forkert eller ufuldstændigt grundlag, navnlig fordi B ikke havde eftersøgt hans familie i hjemlandet i medfør af UDL § 56 a, stk. 8. HR fandt ikke, at det var en betingelse for, at B kunne træffe afgørelse om opholdstilladelse i medfør af UDL § 9 c, 3, nr. 2, at de havde gennemført en eftersøgning af et uledsaget asylbarns forældre eller anden familie. B var heller ikke forpligtet til at lade en afgørelse om, hvorvidt der kunne gives opholdstilladelse, afvente udfaldet af en eftersøgning, som barnet havde igangsat. HR fandt ikke grundlag for at tilsidesætte B’s skøn, hvorefter A ikke ville blive stillet i en reel nødsituation ved en tilbagevenden til hjemlandet. Der var ikke handlet i strid med Danmarks internationale forpligtelser. HR frifandt derfor B.
 UfR 2013.2425 VLD: En thailandsk kvinde, M, blev gift med en dansk mand, N, og fik sammen med sin datter, D, født februar 1999, opholdstilladelse her i landet d. 18.01.2008. M’s to øvrige børn, A, født februar 2007, og B, født oktober 1997, fik midlertidig opholdstilladelse her i landet d. 29.07.2008 efter UDL § 9, stk. 1, nr. 2. Opholdstilladelserne var bl.a. på betingelse af, at M var fastboende og havde opholdstilladelse i Danmark. M rejste tilbage til Thailand d. 30.03.2012, og tog kun D med sig. Justitsministeriet, J, inddrog herefter den midlertidige opholdstilladelse for A og B ved afgørelse af 08.11.2012, i medfør af


text:
UDL § 19, stk. 1, nr. 1, jf. § 9, stk. 1, nr. 2. N havde del i forældremyndigheden over A, og havde haft A boende hos sig siden han kom til Danmark i 2008. A og B indbragte J’s afgørelser for retten med påstand om, at de blev ophævet. VL udtalte, at det forhold, at J med rette i sin vurdering havde inddraget overførelsen af forældremyndigheden til N i sammenhæng med hans manglende biologiske slægtskab med A, omgåelseshensyn, samt moderens omsorgspligt, ikke kunne fritage for, at der skulle foretages en selvstændig vurdering efter UDL § 26, stk. 1. VL lagde herefter til grund, at A ikke kunne tale thai, at M måtte anses for reelt at have opgivet A, at hele A’s forestillingsverden var knyttet til Danmark, og at N var A’s primære omsorgsperson. De anførte forhold var af central betydning for barnets tarv, jf. FN’s børnekonvention art. 3, stk. 1, som ikke var inddraget særskilt i J’s vurdering vedr. A. På baggrund heraf tiltrådte VL, at inddragelsen af A’s opholdstilladelse måtte virke så belastende, at der var grundlag for at ophæve J’s afgørelse i forhold til ham, jf. UDL § 26, stk. 1. Da forudsætningen for B var ændret som følge af VL’s afgørelse om A, og da vurderingen i første omgang burde foretages af udlændingemyndighederne, tiltrådte VL, at sagen hjemvistes for B’s vedkommende.
 UfR 2013.3393 HD: A flygtede i 1995 fra Sri Lanka og fik i 1997 opholdstilladelse som flygtning i Danmark. A blev gift med B i Thailand d. 15.01.2003. B, der var født og opvokset i Sri Lanka, søgte herefter d. 28.01.2003 om familiesammenføring med A. Udlændingestyrelsen, U, afslog d. 19.04.2003 ansøgningen om opholdstilladelse, og d. 14.06.2004 stadfæstede Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration, M, afgørelsen. M genoptog d. 17.08.2004 imidlertid sagen på grund af oplysninger om A og B’s fælles bopæl i Danmark og om fødslen af et fællesbarn og tilbagesendte d. 23.05.2005 sagen til U med henblik på, at U skulle udstede en opholdstilladelse, hvilket U gjorde d. 06.07.2005. A og B fremsatte flere år senere krav om erstatning og godtgørelse med den begrundelse, at de havde retskrav på familiesammenføring, at det skyldtes klare myndighedsfejl, at B d. 14.06.2004 fik afslag på opholdstilladelse, og at den daværende praksis var i strid med bl.a. EMRK art. 8. I relation til spørgsmålet om forældelse udtalte HR bl.a., at skaden indtrådte d. 14.06.2004, da M stadfæstede U’s afslag på opholdstilladelse. Hovedparten af kravene (påstand 2 og 3) var derfor forældede ved sagens anlæg d. 24.08.2009. HR udtalte om kravet i påstand 1, der angik lægeregninger på 1.450 kr., at der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at M havde begået ansvarspådragende fejl ved afgørelsen af 14.06.2004. HR frifandt herefter M. ØL var nået til samme resultat.
 UfR 2015.1069 ØLD: Udlændingenævnets afgørelse om bortfald af opholdstilladelse var ikke i strid med konventionsforpligtelser
 K, der var pakistansk statsborger, blev i 1996 meddelt opholdstilladelse i Danmark på baggrund af ægteskab med M, der havde opholdt sig i Danmark


text:
siden 1972 og var blevet dansk statsborger. K og M rejste i 2005 til Pakistan, hvor K i 2007 fødte et barn. Efter at K i maj 2012 igen indrejste til Danmark, afgjorde Udlændingestyrelsen, U, i december 2012, at K’s opholdstilladelse var bortfaldet, og at der ikke var grundlag for at dispensere fra bortfaldet. U’s afgørelse blev i 2013 stadfæstet af Udlændingenævnet, N. K lagde ved Retten i Glostrup sag an mod N med påstand om, at N’s afgørelse blev ophævet. ØL fandt, at dispensation efter udlændingelovens § 17, stk. 3 beroede på at skøn, og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte N's skøn. ØL fandt tillige, at N’s afgørelse hverken indebar en krænkelse af EMRK art. 8, TEUF art. 20 eller FN’s børnekonvention, og ØL frifandt derfor N for K’s påstand om ophævelse. BR var kommet til samme resultat.
 FM 2015.216 ØLK: Sagsanlæg om prøvelse af afslag på opholdstilladelse tillagt opsættende virkning som følge af sagens principielle karakter og ansøgers mellemkommende fødsel af parternes fælles barn
 A og B havde, i forbindelse med en sag anlagt mod Udlændingenævnet med påstand om omgørelse af nævnets afgørelse om afslag på familiesammenføring, fremsat anmodning om, at søgsmålet blev tillagt opsættende virkning, således at B, der var ukrainsk statsborger, kunne opholde sig i Danmark, indtil retten havde truffet afgørelse i sagen. A og B havde under sagen gjort gældende, at de med nævnets afgørelse, som afviste dispensation fra selvforsørgelseskravet i UDL § 9, stk. 5, blev udsat for usaglig forskelsbehandling på grund af handicap i strid med FN's konvention om rettigheder for personer med handicap artikel 5 og 23, jf. artikel 4, og EMRK art. 14, jf. art. 8. Det var i sagen ubestridt, at A, der var dansk statsborger, var handicappet i disse bestemmelsers forstand, og at der ikke var udsigt til bedring af tilstanden, som krævede konstant behov for særlig, herunder fagpædagogisk, støtte, som i et vist omfang kunne ydes af B. B havde opholdt sig i Danmark siden primo januar 2012. Byretten udtalte, at selvom Udlændingenævnet udtrykkeligt havde taget stilling til, om A ved det meddelte afslag på opholdstilladelse blev udsat for usaglig forskelsbehandling som følge af sit handicap, så var det i hvert fald ikke på det foreliggende grundlag udelukket, at B og A kunne få medhold i påstanden om ugyldighed ved rettens prøvelse af denne problemstilling, der – så vidt ses – ikke tidligere havde været forelagt domstolene. Under disse omstændigheder, og henset til den samlede længde af Bs ophold i Danmark sammen med A, fandtes det offentliges interesse i håndhævelsen af udlændingeloven at måtte vige for den interesse, som hun og A på grund af hans særlige behov for at forblive sammen i Danmark, indtil sagen er afgjort af retten. Derfor blev anmodning imødekommet således, at B kunne opholde sig her i landet, indtil retten havde truffet afgørelse i sagen. Det forudsattes i den forbindelse, at sagen fremmedes uden unødig forsinkelse. ØL anførte at B i 2015 havde født parternes fællesbarn. Det var oplyst, at


text:
udlændingemyndighederne efter fast praksis udsætter en ansøgers udrejsedato til 2 måneder efter fødsel, og at dette også vil være tilfældet i denne sag. ØL lægger til grund, at B på denne baggrund lovligt ville kunne opholde sig i Danmark indtil d. .. 2015. Sagen om Udlændingenævnets afgørelse var ved kendelse af 11. 02.2015 henvist til ØL i medfør af RPL § 226, stk. 1, og sagen skulle hovedforhandles d. 02.11.2015. Henset hertil og til de af byretten anførte grunde fandt ØL, at det offentliges interesse i håndhævelsen af udlændingeloven under de anførte omstændigheder måtte vige for den særlige interesse, som B havde i, at familien kunne forblive samlet, mens ØL behandlede sagen.
 UfR 2017.1902 VLD: Transport mellem to adresser i Kruså af to udlændinge, som opholdt sig ulovligt i Danmark, var ikke omfattet af UDL § 59, stk. 8, nr. 1
 T var tiltalt for overtrædelse af UDL § 59, stk. 8, nr. 1, idet T havde samlet to iranske statsborgere, H og A, op på en tankstation om natten i nærheden af den dansk/tyske grænse, og kørt dem til en anden adresse i Kruså, hvor T blev stoppet af politiet. Yderligere nedlagde Anklagemyndigheden, A, påstand om, at T blev udvist betinget af Danmark, jf. UDL § 49, stk. 1, jf. § 22, nr. 5, jf. § 24 b, jf. § 26, stk. 2 Retten i Sønderborg fandt, at T ved at have transporteret to udlændinge uden at have set gyldige opholdspapirer eller rejselegitimation havde vidst eller måtte indse, at det var overvejende sandsynligt, at de to personer ikke lovligt opholdt sig i Danmark. Straffen fastsattes til fængsel i 40 dage, jf. UDL § 59, stk. 8, nr. 1. T’s transport fandtes at være af tilfældig karakter, og det kunne ikke afvises, at T alene havde til hensigt at transportere udlændingene til et nærliggende asylcenter. På denne baggrund var det forsvarligt at gøre straffen betinget, jf. STRFL § 56, stk. 1. Der var ikke grundlag for betinget udvisning af T. VL fandt, at UDL § 59, stk. 8, nr. 1 blev ændret ved lov nr. 367 af 06.06.2002.. Ved loven blev "rejse gennem" indsat som et led i gerningsindholdet, og dette led måtte anses at vedrøre bistand med transit gennem landet med henblik på ulovlig passage af et andet lands grænse. Da en bistand, som den, der var rejst tiltalte for, herefter ikke var omfattet af UDL § 59, stk. 8, nr. 1, frifandtes T.
 Flygtningenævnet afgørelser er endelige
 UfR 1996.529 HD: Justitsministeriets afslag på opholdstilladelse til 38-årig mentalt retarderet tyrkisk kvinde, hvis forældre og søskende opholdt sig i Danmark, blev ophævet, idet afgørelsen burde være truffet efter udlændingelovens § 9, stk. 2, nr. 1 i stedet for nr. 4.
 UfR 1997.1157 HD: Asylsøger fra Peru påstod Flygtningenævnet dømt til at anerkende, at tvangsmæssig udsendelse af ham til Peru ikke måtte finde sted. Højesterets flertal (4/3) fandt, at endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 7 indebærer, at domstolene er afskåret fra at prøve Flygtningenævnets afgørelse i den foreliggende sag, som


text:
herefter afvistes. Komm. af Kim U. Kjær i JUR 1998.45-55: "En grov tilsidesættelse af grundlovens klare ord" - om en endelighedsklausul, dens rækkevidde og konsekvenser.
 UfR 1999.1243 HD: Kvinde, der ikke havde sandsynliggjort, at hun var fra Somalia, fik ikke medhold i, at Flygtningenævnets afslag på opholdstilladelse var ugyldig på grund af sagsbehandlingsfejl. Der var derfor ikke grundlag for at fravige endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 7, og sagen blev afvist, jf. udlændingelovens § 56, stk. 7.
 UfR 2001.861 HD: To nigerianske statsborgere påstod Flygtningenævnets afgørelse om afslag på asyl kendt ugyldig som følge af væsentlige sagsbehandlingsfejl. Sagen blev afvist, idet domstolsprøvelse af Flygtningenævnets afgørelser er begrænset til en prøvelse af retsspørgsmål, herunder mangler ved afgørelsesgrundlaget, sagsbehandlingsfejl og ulovlig skønsudøvelse. Foreligger der ikke omstændigheder som nævnt, er der ikke grundlag for at fravige endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 7. De forhold vedrørende sprogtesten, som R og H har påberåbt sig, fandtes at angå Flygtningenævnets bevisbedømmelse. Højesteret tiltrådte derfor, at disse forhold ikke kan karakteriseres som sagsbehandlingsfejl.
 UfR 2002.406 HD: Sag med påstand om, at Flygtningenævnets afgørelse var ugyldig blev afvist, da indsigelserne angik nævnets bevisbedømmelse. De påberåbte forhold kunne ikke karakteriseres som sagsbehandlingsfejl, hvorfor endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 7, indebar, at domstolene er afskåret fra at prøve Flygtningenævnets afgørelse i den foreliggende sag.
 UfR 2003.2405 HD: A, der var kristen armenier fra Aserbajdsjan, havde fået afslag på opholdstilladelse i medfør af udlændingelovens § 7. Sag om prøvelse af afgørelsen blev afvist, idet domstolsprøvelse af Flygtningenævnets afgørelser er begrænset til en prøvelse af retsspørgsmål, herunder mangler ved afgørelsesgrundlaget, sagsbehandlingsfejl og ulovlig skønsudøvelse. Foreligger der ikke omstændigheder som nævnt, er der ikke grundlag for at fravige endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 8.
 UfR 2004.727 HD: A, der var jugoslavisk statsborger, havde i Flygtningenævnet fået afslag på asyl. ØL afviste sagen i medfør af udlændingelovens § 56, stk. 7. Højesteret udtalte, at domstolsprøvelse af Flygtningenævnets afgørelser er begrænset til en prøvelse af retsspørgsmål, herunder mangler ved afgørelsesgrundlaget, sagsbehandlingsfejl og ulovlig skønsudøvelse. En prøvelse af A's indsigelser indebar en stillingtagen til retsspørgsmål. Højesteret fandt, at der ikke var grundlag for at anse de indsigelser, A havde rejst vedrørende begrundelsen af Flygtningenævnets afgørelse, herunder den manglende stillingtagen til betydningen af baggrunden for hans unddragelse af værnepligt, for i realiteten blot at være udtryk for uenighed i nævnets konkrete bevisbedømmelse og skønsudøvelse. En domstolsprøvelse af Flygtningenævnets afgørelse kunne herefter ikke anses for afskåret i medfør af udlændingelovens endelighedsbestemmelse. Højesteret tiltrådte, at sagen ikke kunne afvises ud fra et synspunkt om manglende retlig interesse som følge af amnestiloven af 26. februar 2001. Sagens hjemvist til realitetsbehandling i Østre Landsret.
 UfR 2006.1149 HD: A blev i 1996 på grund af borgerkrig i hjemlandet adskilt fra sin ægtefælle og deres tre børn samt barnet B, som var født i 1990 i et tidligere forhold, og som siden da havde levet sammen med A som hans barn. A fik i 1998 humanitær opholdstilladelse. I 1999 indgav A’s ægtefælle og 4 børn, herunder B, ansøgning om


text:
familiesammenføring med A. I forbindelse med ansøgningen oplyste A, at B var hans særbarn, men DNA undersøgelse udelukkede imidlertid A som far til B. I 2001 fik A’s ægtefælle og de tre børn familiesammenføring med A, mens den dengang knap 11-årige B fik afslag. HR fastslog, at det var et retligt spørgsmål, omfattet af domstolsprøvelsen efter GRL § 63, hvad der skal forstås ved ”nær familiemæssig eller lignende tilknytning til en i Danmark fastboende person” i den dagældende § 9, stk. 2, nr. 1, i udlændingeloven, jf. herved Højesterets dom gengivet i UfR 1996 s. 529. Det var ligeledes omfattet af domstolsprøvelsen, om der faktisk forelå en sådan tilknytning, jf. herved Højesterets dom gengivet i UfR 2005 s. 1780. Ved afgørelsen af, om der burde meddeles en udlænding, som opfyldte tilknytningskravet, opholdstilladelse efter § 9, stk. 2, nr. 1, var der imidlertid overladt udlændingemyndighederne et skøn. HR lagde til grund, at B fra sin fødsel i 1990 havde været anset og behandlet som barn af A og havde levet sammen med ham, indtil de i 1996 blev adskilt på grund af borgerkrig, hvorefter B fortsat levede sammen med A’s ægtefælle og børn, indtil disse i 2001 kom til Danmark. Det fandtes herefter godtgjort, at der forelå den nødvendige tilnytning, som var en betingelse for, at der – efter en skønsmæssig vurdering som nævnt – kunne gives opholdstilladelse. Ud over at henvise til, at der ved afgørelsen bl.a. var lagt vægt på, at der gik tre år fra A’s indrejse i 1996, til ansøgningen blev indgivet i 1999, havde ministeriet ikke anført en konkret begrundelse for afgørelsen, og det var efter afgørelsen usikkert, om ministeriet havde anset B for omfattet af personkredsen i § 9, stk. 2, nr. 1. Allerede fordi det herefter ikke kunne afvises, at ministeriet havde lagt en forkert retsanvendelse til grund, og at dette havde haft betydning for sagens afgørelse, hjemviste Højesteret sagen til fornyet behandling i ministeriet.
 UfR 2006.1831 HD: Syv serbisk-montenegrinske statsborgere, N, der alle var beslægtede, indrejste i 2002 fra Kosovo til Danmark og indgav ansøgninger om asyl. I juli 2003 meddelte Udlændingestyrelsen N afslag på opholdstilladelse efter UDLL § 7. Afgørelserne blev indbragt for Flygtningenævnet, hvor sagerne blev behandlet af Flygtningenævnets næstformand på skriftligt grundlag i henhold til UDLL § 53, stk. 4, og § 56, stk. 3. I februar 2004 stadfæstede Flygtningenævnet Udlændingestyrelsens afslag. N anlagde herefter sag ved domstolene mod Flygtningenævnet, idet de mente, at afgørelserne skulle ophæves, og sagerne hjemvises til fortsat behandling i Flygtningenævnet, bl.a. på grund af næstformandens inhabilitet. Højesteret frifandt Flygtningenævnet for så vidt angik spørgsmålet om inhabilitet, idet der ikke var grundlag for at rejse tvivl om næstformandens upartiskhed. HR fastslog i den forbindelse, at habilitetsspørgsmålet var et retsspørgsmål, som landsretten uanset endelighedsbestemmelsen i UDLL § 56, stk. 8, burde have taget stilling til i realiteten. HR afviste i øvrigt sagen. HR udtalte bl.a., at UDLL § 53, stk. 4, (nu § 53, stk. 8) må forstås således, at formandens eller næstformanden afgørelse om, hvorvidt sagen


text:
bør henvises til behandling i det samlede nævn, beror på en skønsmæssig vurdering af, om sagen frembyder tvivl. En sådan vurdering kan ikke anses at angå et retsspørgsmål og kan derfor ikke efterprøves af domstolene, jf. lovens § 56, stk. 8.
 UfR 2007.262 HD: A, der var jugoslavisk statsborger, ansøgte efter ankomst til Danmark i juni 1999 om asyl, efter at han i Jugoslavien var blevet idømt fængsel i 2 år for at udeblive fra militærtjeneste. Udlændingestyrelsen afslog ansøgningen, og afgørelsen blev stadfæstet af Flygtningenævnet. A indbragte afslaget på asyl for domstolene. Efter at HR havde hjemvist sagen til ØL, genoptog Flygtningenævnet behandlingen af sagen, og traf herefter en ny afgørelse, hvor A igen blev nægtet opholdstilladelse, denne gang med den begrundelse, at det ikke var sandsynliggjort, at A havde været i en konkret risiko for at skulle udføre eller medvirke til krigsforbrydelser. A indbragte det nye afslag for domstolene. HR hjemviste sagen til Flygtningenævnet og fastslog, at spørgsmålet om de betingelser for tildeling af asyl, som Flygtningenævnet havde afgjort sagen på grundlag af, herunder bevistema og bevisbyrde, var retsspørgsmål, som uanset endelighedsbestemmelsen i udlændingeloven var underlagt domstolenes prøvelse. Flygtningenævnet havde i den konkrete sag ikke været berettiget til at stille krav om, at A – ud over det han allerede havde oplyst, og som Flygtningenævnet havde lagt til grund – yderligere skulle sandsynliggøre, at han var i en konkret risiko for at skulle udføre eller medvirke til krigsforbrydelser. (3-2)
 UfR 2007.1277 HD: A, der var serbisk-montenegrinsk albaner, var i 1999 meddelt opholdstilladelse efter reglerne om asyl. I oktober 2002 inddrog Udlændingestyrelsen A ́s opholdstilladelse. Denne inddragelse blev påklaget til Flygtningenævnet, F, der i maj 2003 stadfæstede beslutningen. A indbragte herefter F’s afgørelse for domstolene. A havde gjort gældende, at endelighedsbestemmelsen i udlændingeloven var bortfaldet eller ikke skulle forstås som tidligere som følge af lovændringen i 2002, hvorefter blandt andet sammensætningen af Flygtningenævnet ændredes. Endvidere blev det bl.a. gjort gældende, at der ikke var taget hensyn til eller i hvert fald sket en forkert fortolkning af internationale konventioner, Flygtningekonventionens artikel 1 A og 1 C og EMRK art. 3, at F ikke i afgørelsen havde anført kriterierne for sondringen mellem ”belastende” og særligt belastende” i forhold til tvangsmæssig udvisning, at sagen ikke af nævnet var oplyst korrekt, samt at begrundelsen for afgørelsen ikke var i overensstemmelse med almindelige forvaltningsretlige principper, idet den alene var summarisk. HR afviste sagen med henvisning til endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 8. Bestemmelsen blev ikke i sin ordlyd ændret ved lovændringen i 2002, og der var ikke i øvrigt grundlag for at antage, at bestemmelsen efter lovændringen skulle fortolkes anderledes end sket før lovændringen. Domstolsprøvelsen af F’s afgørelser var herefter begrænset til retsspørgsmål, herunder mangler ved afgørelsesgrundlaget, sagsbehandlingsfejl og ulovlig skønsudøvelse. Da de forhold og indsigelser, A herefter havde mod afgørelsen, ikke var sådanne retsspørgsmål, men i realiteten angik F’s bevisbedømmelse og skønsudøvelse, kunne indsigelserne ikke efterprøves af domstolene.
 UfR 2007.1286 HD: Ægtefællerne A og B samt deres børn C og D havde gjort


text:
gældende, at endelighedsbestemmelsen i udlændingeloven var bortfaldet eller ikke skulle forstås som tidligere som følge af lovændringen i 2002, hvorefter blandt andet sammensætningen af Flygtningenævnet, F, ændredes. Endvidere blev det blandt andet gjort gældende, at der ikke var taget hensyn til eller i hvert fald sket en forkert fortolkning af internationale konventioner, Flygtningekonventionens artikel 1 A og 1 C og EMRK art. 3, samt at begrundelserne ikke var i overensstemmelse med almindelige forvaltningsretlige principper, idet de alene var summariske. HR afviste sagen med henvisning til endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 8. Bestemmelsen blev ikke i sin ordlyd ændret ved lovændringen i 2002, og der var ikke i øvrigt grundlag for at antage, at bestemmelsen efter lovændringen skulle fortolkes anderledes end sket før lovændringen. Domstolsprøvelsen af F’s afgørelser var herefter begrænset til retsspørgsmål, herunder mangler ved afgørelsesgrundlaget, sagsbehandlingsfejl og ulovlig skønsudøvelse. Da de forhold og indsigelser, A, B, C og D herefter havde mod afgørelserne, ikke var sådanne retsspørgsmål, men i realiteten angik F’s bevisbedømmelse og skønsudøvelse, og da de øvrige indsigelser ikke kunne føre til andet, var der ikke grundlag for at fravige udlændingelovens endelighedsbestemmelse, og domstolene var herefter afskåret fra at prøve F’s afgørelser af A, B, C og D’s sager.
 UfR 2007.1291 HD: A gjorde gældende, at endelighedsbestemmelsen i udlændingeloven var bortfaldet eller ikke skulle forstås som tidligere som følge af lovændringen i 2002, hvorefter blandt andet sammensætningen af Flygtningenævnet, F, ændredes. Endvidere gjorde A bl.a. gældende, at der ikke var taget hensyn til eller i hvert fald sket en forkert fortolkning af internationale konventioner, Flygtningekonventionens artikel 1 A og 1 C og EMRK art. 3, at F ikke havde oplyst sagen korrekt, at F skulle have tilladt A at afspille et videobånd med billeder af hendes opholdssted og erklæringer fra hendes nabo, samt at begrundelsen for afgørelsen ikke var i overensstemmelse med almindelige forvaltningsretlige principper, idet den alene var summarisk. HR afviste sagen med henvisning til endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 8. Bestemmelsen blev ikke i sin ordlyd ændret ved lovændringen i 2002, og der var ikke i øvrigt grundlag for at antage, at bestemmelsen efter lovændringen skulle fortolkes anderledes end sket før lovændringen. Domstolsprøvelsen af F’s afgørelser var herefter begrænset til retsspørgsmål, herunder mangler ved afgørelsesgrundlaget, sagsbehandlingsfejl og ulovlig skønsudøvelse. Da de forhold og indsigelser, A herefter havde mod afgørelsen, ikke var sådanne retsspørgsmål, men i realiteten angik F’s bevisbedømmelse og skønsudøvelse, og da de øvrige indsigelser ikke kunne føre til et andet resultat, var der ikke grundlag for at fravige udlændingelovens endelighedsbestemmelse, og domstolene var herefter afskåret fra at prøve F’s afgørelse.
 UfR 2007.1291/2 HD: A og C og fællesbørnene B1, B2, B3 og B4 gjorde gældende, at endeligheds-bestemmelsen i udlændingeloven var bortfaldet eller ikke skulle forstås som tidligere som følge af lovændringen i 2002, hvorefter blandt andet sammensætningen af Flygtningenævnet, F, ændredes. Endvidere blev det bl.a. gjort gældende, at der ikke var taget hensyn til eller i hvert fald sket en forkert fortolkning af internationale konventioner, Flygtningekonventionens artikel 1 C, FN ́s


text:
Børnekonvention artikel 12 og 13 og EMRK art. 3, at begrundelserne for afgørelserne ikke var i overensstemmelse med almindelige forvaltningsretlige principper, idet de alene var summariske, at der var foretaget en forkert fortolkning af, hvad der efter udlændingelovens bestemmelse om asyl skulle forstås ved ”forfølgelse”, samt at nævnet ikke havde oplyst sagen korrekt. HR afviste sagen med henvisning til endelighedsbestemmelsen i udlændingelovens § 56, stk. 8. Bestemmelsen blev ikke i sin ordlyd ændret ved lovændringen i 2002, og der var ikke i øvrigt grundlag for at antage, at bestemmelsen efter lovændringen skulle fortolkes anderledes end sket før lovændringen. Domstolsprøvelsen af F’s afgørelser var herefter begrænset til retsspørgsmål, herunder mangler ved afgørelsesgrundlaget, sagsbehandlingsfejl og ulovlig skønsudøvelse. Da de forhold og indsigelser, A herefter havde mod afgørelsen, ikke var sådanne retsspørgsmål, idet de i realiteten angik F’s bevisbedømmelse og skønsudøvelse, og da de øvrige indsigelser ikke kunne føre til andet, var der ikke grundlag for at fravige udlændingelovens endelighedsbestemmelse, og domstolene var herefter afskåret fra at prøve F’s afgørelse.
 UfR 2008.1174 HD: Efter indrejse i Danmark d. 24.07.2001 fik Ægteparret A og B, der var romaer fra Kosovoprovinsen i Serbien og Montenegro, afslag på asyl og på humanitær opholdstilladelse. De udrejste dog ikke til Kosovoprovinsen, og Udlændingeservice gav dem d. 27.08.2004 påbud om at flytte til et flygtningecenter, jf. UDL § 42 a, stk. 7, 1. pkt. Integrationsministeriet tiltrådte d. 14.07.2005 en afgørelse, som Rigspolitiets udlændingeafdeling, R, havde truffet efter UDL § 34, stk. 2, nr. 5, om meldepligt for ægteparret. Ægteparret påstod, at flyttepåbuddet skulle ophæves, og at påbuddet var erstatningspådragende. De mente også, at afgørelsen om meldepligt skulle ophæves, og at R havde overtrådt FVL §§ 7 og 8 i forbindelse med et møde hos R. HR fandt ikke grundlag for, at tilsidesætte udlændingemyndighedernes afgørelser om flyttepåbud og meldepligt. HR lagde bl.a. vægt på, at ægteparret var afviste asylansøgere uden ret til at opholde sig i Danmark, og at de ikke ville medvirke til at udrejse frivilligt. Det af ægteparret anførte om, at etniske romaer ikke tvangsmæssigt kunne hjemsendes til Kosovo, kunne ikke føre til et andet resultat. HR fandt det ikke godtgjort, at R havde tilsidesat FVL § 8 om ret til at lade sig repræsentere eller bistå af andre eller havde forsømt at give ægteparret den fornødne vejledning efter FVL § 7.
 UfR 2008.2177/2 HD, UfR 2008.2178/2 HD, UfR 2008.2178/3 HD, UfR 2008.2178/4 HD, UfR 2008.2179/1 HD: Flygtningenævnet, F, havde ved en række afgørelser stadfæstet Udlændingeservices afslag på at give A1-A9, der alle var fra Kosovo, opholdstilladelse efter UDL § 7. A1-A9 indbragte F’s afgørelser for domstolene. F påstod i alle sagerne afvisning, subsidiært frifindelse. Landsretten besluttede i samtlige sager at udskille spørgsmålet om afvisning til særskilt behandling. HR udtalte, at domstolsprøvelsen af F’s afgørelser var begrænset til retsspørgsmål, herunder mangler ved afgørelsesgrundlaget, sagsbehandlingsfejl og ulovlig skønsudøvelse. HR fandt, at A1-A9’s indsigelser mod F’s afgørelser ikke angik sådanne retsspørgsmål, men at de i realiteten angik F’s bevisbedømmelse og skønsudøvelse. For så vidt angik A1-A9’s indsigelse om manglende adgang


text:
til en yderligere bisidder under behandlinger i F udtalte HR, at om en begæring om, at en psykolog mv. skulle deltage som bisidder under F’s møde til behandling af en sag, burde imødekommes, beroede på en skønsmæssig vurdering af, om dette af hensyn til sagens oplysning måtte anses for hensigtsmæssigt, og at en sådan vurdering som udgangspunkt ikke kunne efterprøves af domstolene, jf. UDL § 56, stk. 8. Der var ikke oplyst omstændigheder, der gav grundlag for at fravige dette udgangspunkt. HR afviste herefter sagerne med henvisning til endelighedsbestemmelsen i UDL § 56, stk. 8.
 UfR 2011.3083 HD: A var afghansk statsborger og giftede sig i 2005 med den herboende afghanske statsborger, B, som var indrejst i 1999 og havde status som konventionsflygtning. A fik endeligt afslag på at blive ægtefællesammenført med B i Danmark under henvisning til, at deres samlede tilknytning til Danmark ikke var større end deres samlede tilknytning til Afghanistan. Der fandtes endvidere ikke at foreligge sådanne særlige personlige grunde, der talte for, at A alligevel skulle gives opholdstilladelse, jf. UDL § 9. Efter afslaget anlagde A retssag med påstand om, at I skulle anerkende, at afgørelsen var ulovlig og ugyldig. HR tog I’s frifindelsespåstand til følge og udtalte, at den foreliggende sag blev behandlet efter reglerne i en meddelelse fra Udlændingestyrelsen, hvorefter der i tilfælde, hvor ægtefællerne var blevet gift efter den herboende ægtefælles indrejse i Danmark, skulle foretages en vurdering af, hvorvidt den herboende efter de aktuelle forhold (fortsat) risikerede asylrelevant forfølgelse i sit hjemland, og det var forudsat, at dette spørgsmål efter omstændighederne kunne blive besvaret benægtende, selv om betingelserne for at ophæve den herboendes flygtningestatus ikke kunne anses for opfyldt. Reglerne i meddelelsen om sagsbehandlingen og bedømmelseskriterierne måtte anses for godkendt af Folketinget i forbindelse med 2005-ændringen af UDL, og HR fandt ikke grundlag for at fastslå, at reglerne var i strid med EMRK art. 8 eller med andre bestemmelser i internationale konventioner. HR fandt heller ikke grundlag for at tilsidesætte det af I udøvede skøn i forbindelse med vurderingen af, om B ville risikere asylrelevant forfølgelse eller overgreb ved en tilbagevenden til hjemlandet.
 UfR 1991.700 HD. Syv luftfartsselskaber idømt bøde på 8.000 kr. for hver udlænding, for hvis indrejse selskabet var ansvarlig efter udlændingelovens § 61, jf. § 59 a. Komm. af Torben Melchior i UfR 1992 B.37-42.
 UfR 1997.756 HK: Marokkansk kvinde, som var gift med herboende, havde fået afslag på opholdstilladelse, idet det ikke var godtgjort, at ægtefællen var i stand til at forsørge hende, jf. udlændingelovens § 9, stk. 4, 2. pkt. Sag mod Indenrigsministeriet om gyldigheden af afgørelsen ikke tillagt opsættende virkning.
 UfR 1997.1253 VLK: Afghansk familie, der midlertidigt havde lejet en lejlighed i Auning af Dansk Flygtningehjælp for 2.627 kr. om måneden, blev sagt op, da de ikke ville flytte til en permanent bolig i Ødum. Antaget, at forholdet ikke var omfattet af lejeloven, jf. BIL § 31, stk. 2. Familien blev herefter udsat af boligen.
 FM 1999.85 ØLK: Byretten bestemte ved kendelse i medfør af udlændingelovens


text:
§ 40, stk. 3, 2. pkt., at udvist algiersk statsborgers fingeraftryk skulle overgives til de algierske myndigheder med henblik på udstedelse af de nødvendige rejsepapirer.
 UfR 2000.1558 HD: Udlænding, der havde fået afslag på asyl, fik ikke medhold i, at Indenrigsministeriets afgørelse om meldepligt var ugyldig.
 UfR 2000.1918 ØLK: Politidirektøren i København fik tilladelse til søgning efter fingeraftryk i "B-filen" efter 16 navngivne udlændinge, der var eftersøgt i Tyskland, jf. udlændingelovens § 40 a, stk. 8, jf. stk. 7.
 UfR 2001.1383 VLK: Politiet i Århus anmodede i forbindelse med efterforskningen af sag om drabsforsøg mod speciallæge i Brabrand om tilladelse til at søge oplysninger om fingeraftryk i Rigspolitichefens edb-register for udlændinge. Da der ikke forelå noget, der specielt pegede på, at forbrydelsen skulle være begået af en udlænding, toges begæringen ikke til følge. (2-1)
 UfR 2001.1875 HD: Socialministeriets beslutninger fra 1994 om hjemsendelse af 43-årig islandsk statsborger, der fik kontanthjælp, var gyldig, jf. bistandslovens § 4, stk. 1, nu aktivlovens § 3, stk. 4. (6-1).
 UfR 2001.2197 HKK: Sag om bortfald af opholdstilladelse afvist på grund af overskridelse af fristen i udlændingelovens § 52, stk. 1 for indbringelse for domstolene. Fristen efter udlændingelovens § 52, stk. 1, måtte regnes fra det tidspunkt, da ministeriets afgørelse blev meddelt advokat Giersing, jf. herved forvaltningslovens § 8, idet hverken ordlyden af udlændingelovens § 52, stk. 1, eller afgørelsens karakter kunne føre til et andet resultat (3-2)
 UfR 2002.463 VLK: Kvinde fra Tanzania, født i 1981, havde i 1998 fået opholdstilladelse i medfør af udlændingelovens § 9, stk. 1, nr. 3, idet hendes mor, der havde forældremyndigheden over hende, boede i Danmark. Opholdstilladelsen blev inddraget i 2000, da K ikke havde oplyst, at hun i 1996 var gift i Tanzania, og derfor ikke længere var under forældremyndighed. Indenrigsministeriets afgørelse blev opretholdt (2-1).
 UfR 2002.680 ØLK: Advokat for udlænding U, der skulle tvangsudsendes til Pristina med fly, havde begæret retsmøde for at fastslå, om anvendelse af fysisk tvang ville være lovlig. Retten i Hillerød afviste at afholde retsmøde herom. Kæremålet afvist, da kærefristen var sprunget.
 UfR 2003.777 ØLD: T1 og T idømt bøder på 30.000 kr., for overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 3, jf. stk. 2, ved at have beskæftiget 2 litauiske statsborgere uden arbejdstilladelse på byggeri i Klampenborg.
 UfR 2003.1073 VLK: Retten i Århus afsagde kendelse om, at en iransk kvinde og hendes to børn, der havde fået afslag på opholdstilladelse, kunne fremstilles på Irans ambassade med henblik på udstedelse af rejsedokumenter, jf. udlændingelovens § 40, stk. 3. VL stadfæstede.
 UfR 2003.1641 ØLK: Udvist statsløs palæstinenser kunne i medfør af udlændingelovens § 40, stk. 3 eller dennes analogi fremstilles for Notarius Publicus i København for at sætte fingeraftryk på ansøgningsskema til den libanesiske ambassade.
 UfR 2004.688 ØLK: A havde fået afslag på familiesammenføring med D, da Integrationsministeriet ikke mente, at D var hans datter Under sagens prøvelse besluttede byretten at ved Udlændingestyrelsens foranstaltning skulle iværksættes en dna-undersøgelse, jf. udlændingelovens § 52, stk. 2. ØL stadfæstede med bemærkning o, at der ikke herved var


text:
taget stilling til den endelige afholdelse af omkostningerne herved, jf. udlændingelovens § 52, stk. 5
 UfR 2004.861 HD: Indenrigsministeriet havde med rette henvist asylsag til behandling af de franske myndigheder
 UfR 2006.2468 VLD: M og H, begge født i Tyrkiet, havde sammen børnene A og B. I 1997 fik H dansk indfødsret, der også omfattede A og B, der begge var født i Danmark. Indtil en ændring i 2003 havde A og B i Ikast Kommune modtaget folkeskoleundervisning i tyrkisk. Efter ændringen blev der kun tilbudt undervisning i tyrkisk mod betaling. VL fandt, at artikel 9 i Associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 angik tyrkiske børn. A og B var født i Danmark, og de blev danske statsborgere i april 1997. De havde boet hele deres liv i Danmark, og det blev efter bevisførelsen lagt til grund, at de havde lært dansk som små, og at de fuldt ud beherskede dansk. A og B kunne herefter ikke anses for tyrkiske børn i henhold til artikel 9. Det kunne endvidere ikke anses for stridende mod artikel 9, at Ikast Kommune ikke tilbød tyrkiske børn - der efter artikel 9 havde adgang til almindelig skoleundervisning på samme betingelser som børn af statsborgere i den pågældende medlemsstat - vederlagsfri undervisning i tyrkisk. VL bemærkede desuden, at det ikke var forskelsbehandling på grund af nationalitet, at der ikke blev tilbudt tyrkiske børn vederlagsfri modersmålsundervisning. H og M havde således ikke efter Ankara-aftalen og Associeringsrådets afgørelse nr. 1/80 krav på, at deres børn skulle modtage vederlagsfri modersmålsundervisning på samme måde som statsborgere fra EU- og EØS-lande. Der var heller ikke grundlag for at fastslå, at det var i strid med FN's Børnekonvention, at H og M's børn ikke blev tilbudt vederlagsfri undervisning i tyrkisk. Allerede som følge heraf kunne børnekonventionen ikke føre til, at H og M's påstand skulle tages til følge.
 UfR 2006.3200/2 ØLD: Efter Gentofte Kommune, K's, praksis lod man en del visiterede flygtninge bo i K's ejerlejligheder og flerfamiliehuse på tidsbegrænsede lejekontrakter. Til støtte herfor anførtes K's atypiske forhold, idet K ikke rådede over almennyttige boliger m.v. i tilstrækkelig antal. ØL udtalte, at en naturlig, sproglig fortolkning af integrationslovens § 12, stk. 1, jf. stk. 5, om kommunalbestyrelsens pligt til at anvise flygtninge "en permanent bolig" indebar en pligt til at anvise en bolig uden tidsbegrænsning og ikke blot - således som dette var gjort gældende af K - en selvstændig bolig. Vedrørende K's atypiske forhold anførte ØL, at den særlige sammensætning af boligmassen i K ikke kunne tillægges betydning for afgørelsen. Det var således efter ØL's opfattelse i strid med integrationslovens § 12 at anvise flygtninge, som Udlændingestyrelsen visiterede, lejemål med en tidsbegrænsning. Det blev endvidere tiltrådt, at integrationslovens § 15 ikke udtømmende gjorde op med de reaktionsmuligheder, der var i forhold til en K's afgørelser vedrørende boligplacering i henhold til loven, og at der i medfør af KMSTL §§ 48 og 50 b var hjemmel til at pålægge kommunalbestyrelsens medlemmer tvangsbøder.
 UfR 2007.1154 ØLD: T havde i en periode på ca. 10


text:
mdr. uden fornøden arbejdstilladelse beskæftiget en kvinde, som var ansat som au pair hos en anden familie. T havde herved gjort sig skyldig i overtrædelse af udlændingelovens § 59, stk. 4. Det fremgik af forarbejderne (Folketingstidende 2003-04, tillæg B, side 2283) til det lovforslag, der lå til grund for udlændingelovens § 59, stk. 2, nu stk. 4, at bødeniveauet for ulovlig beskæftigelse af udlændinge, hvor der ikke foreligger skærpende omstændigheder, som udgangspunkt bør være 10.000 kr. pr. beskæftiget udlænding pr. måned. ØL fandt, under hensyntagen til at overtrædelsen af udlændingeloven til dels skyldtes en misforståelse af regelgrundlaget for au pair-piger, samt til at T og hendes familie bestræbte sig på sammen med pigens værtsfamilie at efterleve de krav, der var stillet til værtsfamilier for au pair-piger, at den sædvanlige bødetakst undtagelsesvis burde fraviges. T blev derfor idømt en bøde på 25.000 kr. (2-1)
 UfR 2007.2785 HD: 2 tolke, som boede på Sjælland, havde ydet tolkebistand for en række asylansøgere fra Kosovo. Tolkningen foregik efter anmodning fra en advokat på dennes kontor i Sønderborg i forbindelse med, at han som beskikket advokat for asylansøgerne forberedte behandlingen af sagerne i Flygtningenævnet, F. F’s sekretariat honorerede tolkene for den tid, som medgik til tolkningen samt en times transporttid hver vej, men afviste at skulle betale yderligere, herunder for bro og færge. HR fastslog, at F havde været berettiget til at honorere tolkene efter Justitsministeriets cirkulæreskrivelse om vejledende retningslinier for honorering af tolke inden for Justitsministeriets område, med de tilføjelser som fremgik af et brev fra nævnet til de af F anvendte tolke. HR lagde til grund, at den pågældende advokat i strid med retningslinjerne ikke havde indhentet forudgående tilladelse til at anvende tolke fra en anden landsdel, man fandt det ikke godtgjort, at der forelå sådanne særlige omstændigheder, at F alligevel burde have ydet fuld godtgørelse for køretid og kørselsudgifter. Tolkene havde nedlagt subsidiær påstand om fornyet behandling i F, under henvisning til at F’s sekretariat ikke var kompetent til at træffe afgørelser om honorering af tolke. Hertil fandt HR, at afgørelser om honorering af tolke, som var truffet af F’s sekretariat kunne påklages til F’s formand eller til en næstformand, som formanden havde bemyndiget hertil, jf. § 33 i nævnets forretningsorden. Selv om der i de her omhandlede sager ikke måtte være truffet afgørelse af F’s formand, var der ikke grundlag for at hjemvise sagerne til fornyet behandling ved nævnet.
 UfR 2007.2944 ØLK: T, som var 16 år og bulgarsk statsborger med bopæl i Bulgarien, blev i et grundlovsforhør varetægtsfængslet, jf. RPL § 762, stk. 1, nr. 1 og nr. 3, sigtet for tyveri af diverse varer samt forsøg på at stjæle en kundes taske i et supermarked. ØL tiltrådte at der var begrundet mistanke om, at T havde begået det, som hun var sigtet for, og at der var bestemte grunde til at antage, at hun på fri fod ville unddrage sig forfølgning i sagen. Da der var en medgerningsmand på fri fod, fandtes betingelserne for varetægtsfængsling efter RPL § 762,


text:
stk. 1, nr. 3, ligeledes at være til stede. Henset til den retsfølge, der kunne ventes, hvis T fandtes skyldig, ansås betingelserne i RPL § 762, stk. 3, ikke for opfyldt. Efter anklagemyndighedens subsidiære påstand for byretten om varetægtsfængsling efter udlændingeloven fandt ØL efter oplysningerne om T's personlige forhold, at der var bestemte grunde til at anse varetægtsfængsling for nødvendig for at sikre T's tilstedeværelse under sagen, hvorfor T blev varetægtsfængslet i medfør af udlændingelovens § 35, stk. 1.
 UfR 2008.2151 HD: I april 2002 rejste de tre statsborgere A, B og C fra Kosovo-provinsen i Serbien og Montenegro til Danmark, hvor de ansøgte om, og fik afslag på asyl og humanitær opholdstilladelse. Udlændingestyrelsen, U, gav d. 02.09.2004 påbud til A, B og C om at de skulle flytte fra flygtningecentret i Jelling til flygtningecentret i Avnstrup, dette ønskede de tre ikke og de anlagde derfor d. 08.09.2004 sag mod U med påstand om betaling af 20.000 kr. eller subsidiært med påstand om at U skulle anerkende at påbuddene, om at de tre skulle flytte, var usaglige, ulovlige og ansvarspådragende. Påbuddene blev ophævet for parret A og B d. 16.09.2004, idet B skulle føde 2 måneder senere og for C d. 27.09.2004, da U blev opmærksom på, at C ikke havde været på en kost- og logi ordningen i en måned. I sagen for HR ønskede A, B og C at hæve deres anke, da de nu havde fået opholdstilladelse, men ophævelse af anken kunne ikke på dette tidspunkt i sagsforløbet ske mod U’s protest, jf. RPL § 362, stk. 2. ØL fandt det ikke godtgjort, at U ved sine afgørelser, om at A, B og C skulle flytte, havde inddraget ulovlige eller usaglige kriterier. Flyttepåbuddene var blevet meddelt efter UDL § 42 a, stk. 7, 1. pkt., og ØL fandt ikke grundlag for, at tilsidesætte det skøn U havde foretaget ved anvendelsen af denne bestemmelse. ØL bemærkede tillige, at U’s retsanvendelse ikke stred imod internationale forpligtelser, som Danmark havde påtaget sig. At oplysningerne om graviditet og ordningen om kost- og logi ikke var blevet inddraget i afgørelserne af 02.09.2004, beroede ikke på sagsbehandlingsfejl af en sådan væsentlighed, at de kunne medføre afgørelsernes ulovlighed, eller at der forelå et erstatningsretligt ansvarsgrundlag. U blev derfor frifundet. HR stadfæstede afgørelsen.
 UfR 2008.2201 HD: A, som var etnisk roma fra Kosovo, indrejste i 2002 i Danmark, hvor hun søgte om opholdstilladelse. I januar 2003 holdt danske myndigheder et møde med FN-myndigheder i Kosovo, herunder UNMIK, U. På mødet tilkendegav de danske myndigheder, at de var indstillet på at tilbyde en frivillig helbredsundersøgelse til de udlændinge, der blev tvangsmæssigt udsendt til Kosovo. Formålet var at sikre U helbredsoplysninger om de pågældende, så U kunne søge at tilvejebringe relevante behandlingstilbud. U nægtede at modtage etniske romaer i Kosovo, hvis de var blevet udsendt tvangsmæssigt. A fik endeligt afslag på opholdstilladelse og afslag på humanitær opholdstilladelse i 2004, men nægtede at udrejse. Derefter anmodede A Integrationsministeriet, I, om at få tilbudt den omhandlede helbredsundersøgelse. I efterkom


text:
ikke A’s ønske om en helbredsundersøgelse, da det ikke var praktisk muligt at hjemsende hende tvangsmæssigt. HR fastslog blandt andet, at A ikke havde krav på den omhandlede helbredsundersøgelse. HR udtalte, at uanset, hvad der nærmere blev aftalt på mødet i januar 2003 mellem de danske myndigheder og U, kunne man efter bevisførelsen lægge til grund, at temaet for mødet var den tvangsmæssige udsendelse af afviste asylansøgere til Kosovo. Det var ikke muligt at udsende A tvangsmæssigt til Kosovo, idet U nægtede at modtage etniske romaer. Derfor, og da A heller ikke på andet grundlag kunne kræve en helbredsundersøgelse, frifandt HR I for A’s påstand om, at hun skulle tilbydes den omhandlede helbredsundersøgelse.
 UfR 2008.2575 HD: A indrejste i oktober 2002 til Danmark fra Kosovo-provinsen i Serbien, og ansøgte om humanitær opholdstilladelse. Integrationsministeriet, I, afslog ansøgningen i december 2003. A ansøgte gentagne gange i 2004 om genoptagelse af sagen, men fik afslag. A indbragte derefter afgørelserne for ØL med påstand om ophævelse. Derudover nedlagde han påstande om at I skulle anerkende at A led af en meget alvorlig sygdom, samt af et alvorligt handicap med risiko for forværring, hvis A blev sendt tilbage til Kosovo. ØL frikendte i 2005 I for påstanden om ophævelse, da de ikke fandt at I’s afgørelser led af fejl eller mangler. De to øvrige påstande blev afvist, da de ansås som anbringender til støtte for påstanden om ophævelse. A ankede herefter dommen til HR. Inden forhandlingen i HR startede fik A meddelt humanitær opholdstilladelse. I påstod med henvisning hertil sagen afvist, da A ikke længere havde nogen retlig interesse i at få prøvet gyldigheden af afslagene på opholdstilladelse. HR fandt at A havde den fornødne retlige interesse heri, og tog derfor ikke I's afvisningspåstand til følge. HR vurderede dog som ØL, at I’s afgørelser ikke led af fejl eller mangler, og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte I’s skønsmæssige vurderinger, hvorefter de konkrete forhold i sagen ikke på daværende tidspunkter gav grundlag for at meddele opholdstilladelse efter UDL § 9 b stk. 1. HR stadfæstede derfor dommen.(4-1)
 UfR 2008.2587/1 HD: Integrationsministeriet, I, meddelte ved afgørelser af 05.01.2001, 07.10.2002 og 04.06.2004 A, der var statsborger fra Serbien Montenegro, samt hendes tre børn, afslag på ansøgning om opholdstilladelse efter UDL § 9 b, stk. 1. Ved afgørelse af 22.09.2004 meddelte I humanitær opholdstilladelse til A og hendes tre børn, bl.a. på baggrund af nye lægelige oplysninger. A nedlagde under sagen påstand om, at I’s afslag på helbredsbetinget opholdstilladelse var usaglige, ulovlige og erstatningspådragende. I påstod afvisning, subsidiært frifindelse. HR bemærkede, at det indgik som et led i A’s påstand, at I havde handlet ansvarspådragende ved d. 05.01.2001, 07.10.2002 og 04.06.2004 at have givet afslag på A’s ansøgning om opholdstilladelse. HR fandt, at dette led i A’s påstand ikke led af en uklarhed, som kunne begrunde afvisning. HR fandt endvidere, at der ikke var en sammenhæng mellem påstanden om, at I havde handlet ansvarspådragende ved at give afslag, og det forhold, at A nu havde fået


text:
opholdstilladelse, som kunne begrunde afvisning af påstanden ud fra et synspunkt om retlig interesse. For så vidt angik de øvrige led i A’s påstand, udtalte HR, at disse led i påstanden måtte anses som anbringender til støtte for, at I havde handlet ansvarspådragende, og HR afviste disse led i påstanden. HR udtalte herefter, at I’s afgørelser ikke led af fejl eller mangler, og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte I’s skønsmæssige vurderinger, hvorefter de konkrete forhold i sagen, herunder de lægelige oplysninger som A havde indgivet om sin sygdom, ikke på daværende tidspunkter gav grundlag for at meddele opholdstilladelse efter UDL § 9 b, stk. 1, og HR fandt herefter endvidere, at I ikke havde handlet ansvarspådragende over for A. I blev derfor frifundet. HR stadfæstede dermed ØL’s dom.
 UfR 2008.2587/2 HD: A, der var fra Kosovoprovinsen i Serbien og Montenegro, søgte i januar 2001 om asyl i Danmark, hvilket han fik afslag på. Herefter søgte han bl.a. om humanitær opholdstilladelse, hvilket Integrationsministeriet, I, afslog d. 19.03.2003. I begrundede afslaget med, at A – der led af PTSD og befandt sig i en dissociativ tilstand, som nødvendiggjorde behandling med antidepressiv medicin – ikke fandtes at udvise tegn på psykotisk eller psykisk lidelse, og at PTSD ikke i sig selv kunne begrunde en humanitær opholdstilladelse. I afslog efterfølgende flere gange at genoptage sagen. A indbragte d. 16.10.2004 sagen for VL, idet han bl.a. påstod I’s afgørelser ophævet. VL frifandt I ved dom af 01.02.2006. A fik d. 08.02.2006 en midlertidig humanitær opholdstilladelse, idet I, i forbindelse med en ny anmodning om genoptagelse i april 2005, havde modtaget lægelig dokumentation for, at A havde udviklet akut paranoid psykose og nu var i behandling med både antipsykotisk og antidepressiv medicin. Uanset opholdstilladelsen ankede A dommen af 01.02.2006 til HR. For HR påstod I principalt sagen afvist under henvisning til, at A som følge af den midlertidige opholdstilladelse ikke længere havde retlig interesse i prøvelsen af de tidligere afslag. A fastholdte heroverfor at have retlig interesse i sagen, dels fordi der var tale om prøvelse af myndighedsafgørelser, dels fordi sagens udfald kunne have betydning i erstatningsretlig henseende. HR udtalte, at uanset, at A havde fået en tidsbegrænset humanitær opholdstilladelse, var der ikke grundlag for at fastslå, at A savnede retlig interesse i at få prøvet lovligheden af I’s afgørelser. For så vidt angik realiteten i sagen afviste HR ligesom VL, at I’s skønsudøvelse i sagen skulle have været ulovlig eller mangelfuld. Der var derfor ikke grundlag for at tilsidesætte I’s afgørelser.
 UfR 2008.2622 HD: A, hvis eneste barn, B, havde fået opholdstilladelse i 2001 som de facto-flygtning fra Irak, ansøgte i maj 2003 om ”Family Reunifation to son” i henhold til UDL § 9 c, stk. 1. I ansøgningsskemaet var anført, at A på ansøgningstidspunktet havde opholdt sig i 1 år og 4 måneder i Syrien. Det fremgik endvidere af en erklæring fra ”Council of Iraqi Tribes”, at A var indrejst i Syrien i januar 2002. B’s hustru og børn havde i


text:
2002 fra Jordan søgt om familiesammenføring med B, hvilket der blev givet tilladelse til i marts 2003. Ved afgørelse af 27.07.2005 tiltrådte Integrationsministeriet, I, Udlændingestyrelsens afslag på opholdstilladelse, da der ikke fandtes at være en tilknytning mellem A og B, der lå udover, hvad der følger af slægtskabet i sig selv. A og B indbragte I’s afgørelse for ØL. B forklarede for ØL bl.a., at hustruen og børnene havde ansøgt om familiesammenføring fra Jordan, men efterfølgende var rejst videre til Syrien, hvor de havde samlevet med A, der var kommet til Syrien i 2003. A og B gjorde for ØL gældende, at I’s afgørelse var forkert, fordi det ikke fremgik af afgørelsen, hvorvidt I havde tillagt tilknytningen mellem A og B’s husstand som sådan vægt. HR udtalte, at det efter bevisførelsen måtte lægges til grund, at A indrejste i Syrien i januar 2002. HR tiltrådte herefter, at det af motiverne til UDL § 9 c, stk. 1, kunne udledes, at der skulle meddeles opholdstilladelse i de tilfælde, hvor nægtelsen af familiesammenføringen ville være i strid med Danmarks internationale forpligtelser. Motiverne indeholdt dog ingen særlige bemærkninger vedrørende voksne børns sammenføring med forældre. Da der ikke var grundlag for at fastslå, at afslaget på sammenføring af A og B ville være i strid med EMRK art. 8, og da der i øvrigt ikke var grundlag for at fastslå, at I’s afgørelse var urigtig, frifandt HR I.
 UfR 2008.2764/1 HD: A og B, der var etniske albanere fra Kosovo-provinsen, og 4 børn indrejste i Danmark. Udlændingeservice, U, gav d. 20.12.2002 A og B afslag på asyl. Begge asylsager var – efter tiltrædelse af Dansk Flygtningehjælp, F, – blevet behandlet i åbenbart-grundløs-proceduren, hvilket betød, at afslagene ikke kunne indbringes for Flygtningenævnet. Integrationsministeriet, I, gav d. 27.06.2003 A og B afslag på humanitær opholdstilladelse. Efter genoptagelse af asylsagerne gav U d. 18.06.2004 på ny A og B afslag på asyl i åbenbart-grundløs-proceduren. Herefter anlagde A og B sag med påstand om, at I ved afslaget på humanitær opholdstilladelse havde pådraget sig et erstatningsansvar over for dem. De påstod også, at U’s afslag på asyl af 20.12.2002 skulle ophæves. I og U påstod frifindelse. Efter sagsanlægget gav I d. 01.11.2004 på grundlag af nye oplysninger familien humanitær opholdstilladelse i et år, hvilket efterfølgende blev forlænget. HR fandt, at der ved afgørelser om humanitær opholdstilladelse var overladt udlændingemyndighederne et skøn, og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte I’s skøn. Allerede fordi der således ikke forelå et erstatningsgrundlag, frifandt HR I. Der var heller ikke grundlag for at tilsidesætte U’s skøn, som var tiltrådt af F, hvorefter asylsagerne kunne behandles i åbenbart-grundløs-proceduren. Der var endvidere ikke grundlag for at tilsidesætte U’s vurdering i forbindelse med afslagene af 20.12.2002 på asyl. U blev derfor også frifundet. HR stadfæstede dermed landsrettens dom.
 UfR 2008.2764/2 HD: A, der var indrejst fra Kosovo, fik d. 20.05.1999 midlertidig opholdstilladelse i Danmark efter kosovonødloven. Udlændingestyrelsen, U, meddelte d. 27.07.2000 A afslag på fornyet opholdstilladelse efter kosovonødloven samt afslag på opholdstilladelse efter UDL


text:
§ 9, stk. 2, nr. 5 (nu § 9 e, stk. 1). Begge afslag blev tiltrådt af Indenrigsministeriet, I, d. 12.09.2000. Flygtningenævnet, F, meddelte d. 11.06.2001 endvidere A afslag på asyl og d. 31.10.2001 blev A registeret som forsvundet i Udlændingeregistret. I meddelte d. 10.06.2003 A’s hustru og 2 mindreårige fællesbørn opholdstilladelse efter UDL § 9 e, stk. 1. A ansøgte d. 29.09.2003 igen om opholdstilladelse efter UDL § 9 e, stk. 1, eller ”på ethvert andet grundlag”. U videresendte A’s ansøgning til I d. 13.10.2003 med henblik på genoptagelse. I returnerede d. 05.08.2004 ansøgningen til U, som d. 21.12.2004 meddelte A midlertidig opholdstilladelse efter UDL § 9 c, stk. 1. A påstod for HR, at U skulle betale A en erstatning på 20.000 kr., idet A bla. henviste til, at han på et langt tidligere tidspunkt end d. 21.12.2004 opfyldte betingelserne for opholdstilladelse, og at den forsinkede opholdstilladelse havde påført ham et økonomisk tab. A påstod endvidere, at U’s afslag af 27.07.2000 og implicitte afslag af 21.12.2004 på opholdstilladelse efter UDL § 9 e, stk. 1, skulle ophæves, idet han anførte, at opholdstilladelsen, som var meddelt efter § 9 c, stk. 1, burde have været meddelt i medfør af § 9 e, stk. 1. HR fandt, at U skulle frifindes for A’s påstand om ophævelse af afgørelsen af 27.07.2000, allerede fordi U ikke var rette sagsøgte. HR lagde herved vægt på, at U’s afgørelse uden begrænsninger var efterprøvet af I, og at det derfor var I’s afgørelse, der i givet fald kunne være genstand for domstolsprøvelse. HR frifandt endvidere U for A’s påstand om ophævelse af afgørelsen af 21.12.2004, idet HR ikke fandt, at afgørelsen led af fejl eller mangler, ligesom der ikke var grundlag for at tilsidesætte U’s vurdering, hvorefter UDL § 9 c, stk. 1, og ikke § 9 e, stk. 1, var anvendt som grundlag for at meddele A opholdstilladelse. Endelig frifandt HR U for A’s erstatningskrav, idet HR ikke fandt, at der var oplyst omstændigheder, der kunne begrunde erstatningsansvar for U. ØL var nået til samme resultat.
 UfR 2010.314 ØLD: T, der var svensk statsborger, var i 2005 blevet udvist af Danmark af Retten i Maribo og var blevet tildelt et indrejseforbud frem til april 2010. T blev fundet skyldig i overtrædelse af UDL § 59 b, ved d. 12.08.2009 at have indrejst til Danmark, idet han rejste med tog til Københavns Lufthavn i Kastrup med henblik på videre flyrejse derfra samme dag. T blev idømt 10 dages fængsel, men blev frifundet for en påstand om udvisning.
 UfR 2010.1135 HKK: I 1999 blev T idømt en foranstaltningsdom, der blev ophævet i 2005 på grund af proportionalitetshensyn. T blev d. 04.01.2002 udskrevet administrativt og samme dag varetægtsfængslet. Prøvelsen af udvisningen blev ikke i den anledning eller senere indbragt for domstolene, jf. UDL § 50 a. HR bemærkede, at en udlænding, der var omfattet af UDL § 50 a, stk. 2, efter bestemmelsen havde krav på en retlig prøvelse af, om udvisningen af ham skulle ophæves, fordi


text:
hans helbredsmæssige tilstand afgørende talte imod udsendelse. Hvis prøvelsen resulterer i, at udvisningen blev ophævet, havde ophævelsen virkning også efter et eventuelt senere ophør af den strafferetlige foranstaltning. Adgangen til at få prøvet, om udlændingens helbredsmæssige tilstand afgørende talte imod udsendelse, var en væsentlig retssikkerhedsgaranti for udlændingen. Den omstændighed, at anklagemyndigheden havde undladt rettidigt at indbringe spørgsmålet om ophævelse af udvisningen for retten, kunne ikke afskære T fra at få prøvet, om udvisningen af ham skulle ophæves ud fra kriteriet i § 50 a. HR hjemviste herefter sagen til Retten i København med henblik på en realitetsbehandling af spørgsmålet om ophævelse af udvisningen i medfør af UDL § 50 a. Med kendelsen ændrede HR såvel BR’s som ØL’s afgørelse.
 UfR 2011.2673 HD: Integrationsministeren, M, havde truffet afgørelse om, at udlændingen, U, der var fra Irak, måtte anses for at udgøre en fare for statens sikkerhed, og M havde på denne baggrund udvist U af Danmark med indrejseforbud for bestandig. Faren var baseret på en redegørelse fra Politiets Efterretningstjeneste, som beskyldte U for at være en central person i et internationalt netværk, der koordinerede indsættelsen af terrorister i Irak. U indbragte M’s afgørelser for domstolene, der behandlede sagen efter de særlige regler i UDL kap. 7 b. Formålet med den særlige domstolsbehandling var at skabe en balance mellem på den ene side behovet for hemmeligholdelse af oplysninger af sikkerhedsmæssige grunde og på den anden side hensynet til, at der var en reel mulighed for effektiv varetagelse af U’s interesser under sagen. HR fandt, at beskyldningerne var tilstrækkeligt faktuelt underbygget i det materiale, der var fremlagt under retssagens åbne del, og at det åbne materiale i sig selv var tilstrækkeligt til at bære M’s afgørelse om, at U måtte anses for en fare for statens sikkerhed. Der var ikke i det lukkede materiale noget, som afsvækkede dette resultat. Der var under sagens åbne del fremkommet så præcise oplysninger om baggrunden for beskyldningerne, at han havde haft en reel mulighed for at varetage sine interesser under sagen. HR fandt herefter ikke grundlag for at tilsidesætte M’s afgørelse om, at U måtte anses for en fare for statens sikkerhed, ligesom HR tiltrådte, at betingelserne for at udvise U med indrejseforbud for bestandig var opfyldt. Komm. af Henning Koch i JUR 2011.279-286: Fare for Statens Sikkerhed (farevurdering og udvisning)
 UfR 2011.2695 HD: Integrationsministeren, M, havde truffet afgørelse om, at U, der var tuneser, måtte anses for at udgøre en fare for statens sikkerhed, og M havde på denne baggrund udvist den pågældende af Danmark med indrejseforbud for bestandig. Farevurderingerne af U var baseret på redegørelser fra Politiets Efterretningstjeneste, P, som beskyldte U for at have deltaget i planlægningen af et drab på tegneren Kurt Vestergaard. HR fandt, at der i P’s redegørelser sammenholdt med det åbne materiale ikke var nærmere oplysninger om tidspunkt, sted eller omstændighederne bag de enkelte beskyldninger, og at U i realiteten alene havde kunnet varetage sine interesser under sagen ved at fremkomme med en generel benægtelse af beskyldningerne. HR fandt derfor,


text:
at U ikke havde haft en reel mulighed for effektivt at varetage sine interesser under sagen, og at M’s afgørelse om, at U måtte anses for en fare for statens sikkerhed, og M’s afgørelse om udvisning, derfor ikke kunne opretholdes. Endvidere fandt HR, at M’s afgørelser havde indebåret et indgreb i U’s ret til et privatliv og familieliv efter EMRK art. 8, og U havde derfor krav på en godtgørelse og erstatning på i alt 35.000 kr. Komm. af Henning Koch i JUR 2011.279-286: Fare for Statens Sikkerhed (farevurdering og udvisning)
 UfR 2012.1426 ØLD: T, som var svensk statsborger, blev i 2007 idømt 40 dages fængsel, og desuden indrejseforbud gældende til 01.07.2012. I denne sag var T tiltalt for overtrædelse af UDL § 59 b, for, i strid med indrejseforbuddet, at være indrejst i Danmark, da han havde fået ansættelse i et dansk transportfirma, hvor han skulle køre i Danmark. Anklagemyndigheden, A, nedlagde som følge heraf påstand om fængselsstraf, samt udvisning af T med indrejseforbud i 6 år, jf. UDL § 49, stk. 1, jf. § 24, nr. 2, og § 32, stk. 1 og 3. T erkendte sig skyldig, og sagen blev således behandlet som en tilståelsessag. Københavns Byret idømte T 10 dages betinget fængsel, samt udvisning fra Danmark med 6 års indrejseforbud. A ankede sagen til ØL med påstand om skærpelse. ØL stadfæstede BR’s afgørelse om udvisningen, men skærpede samtidig straffen til 20 dages ubetinget fængsel, da ØL ikke fandt grundlag for at gøre straffen betinget. Indrejseforbuddet fandtes ikke at være i strid med art. 33, smh. med art. 27 og 28 i opholdsdirektivet. (2-1)
 UfR 2012.1761 HD: Efter en ændring i 2002 af lov om aktiv socialpolitik var man ikke berettiget til kontanthjælp, men alene starthjælp, hvis man ikke havde opholdt sig her i landet i sammenlagt 7 år inden for de seneste 8 år. A fik i 2003 opholdstilladelse som flygtning og modtog introduktionsydelse på 5.266 kr. før skat. A blev fik senere samme år bevilget familiesammenføring. Hele familien boede i en af Egedal Kommune, K, anvist lejlighed. Efter skat udgjorde de samlede offentlige ydelser til A og hans ægtefælle i årene 2004-2007 mellem 209.000 kr. og 265.000 kr. årligt. Efter A’s opfattelse var det i strid med GRL § 75, stk. 2, samt forbuddet mod diskrimination i EMRK art. 14, at han som flygtning ikke kunne opfylde opholdskravet for at modtage kontanthjælp. HR udtalte, at det efter GRL § 75, stk. 2, påhvilede det offentlige at sikre et eksistensminimum for personer, der som A var omfattet af bestemmelsen, og at de ved domstolene kunne få prøvet, om kravet var opfyldt. Efter størrelsen af den introduktionsydelse/starthjælp og de andre ydelser, som han og hans ægtefælle modtog fra det offentlige, var der dog ikke grundlag for at fastslå, at den hjælp, som A havde modtaget, ikke var i overensstemmelse med GRL § 75, stk. 2. HR fandt heller ikke grundlag for at fastslå, at reglerne om introduktionsydelse og starthjælp i forhold til A indebar en indirekte forskelsbehandling


text:
på grund af nationalitet i strid med EMRK art. 14. Det var sagligt at anvende et indtjeningsprincip, hvorefter en person, hvad enten denne var dansk statsborger eller udlænding, skulle have opholdt i Danmark i en vis periode, inden den pågældende kunne modtage den højeste bistandsydelse fra det offentlige. Starthjælpen var ikke den eneste ydelse, som en udlænding havde mulighed for at få. Herudover var der mulighed for enkeltydelser og boligsikring m.v., således som dette illustreredes af de offentlige ydelser, som A og hans ægtefælle modtog. Der var derfor ikke grundlag for at fastslå, at lovændringen havde konsekvenser, der kunne karakteriseres som uproportionale. HR frifandt herefter Egedal Kommune og Beskæftigelsesministeriet. Komm. af Kirsten Ketscher i JUR 2012.177-185: Retten til eksistensminimum – og retten til ikke at blive diskrimineret. Overvejelser i tilknytning til U.2012.1761H
 UfR 2015.3817 ØLK: Ikke tilladt at varetægtsfængsle udlænding med stærk tilknytning til Sverige.
 A, der var statsborger i Gambia, blev sigtet for salg af 0,17 gram kokain og varetægtsfængslet frem til d. 24.06.2015 ved grundlovsforhør af Københavns Byret jf. UDL § 35, stk. 1, nr. 1. A havde både til politiet og under grundlovsforhøret oplyst, at han havde boet i Sverige gennem mange år, og at han også havde familie i Sverige. ØL udtalte, at der på tidspunktet for fængslingen d. 04.06.2015 var en begrundet mistanke, om at A kunne blive udvist efter UDL § 22-24. ØL fandt, efter en samlet vurdering af A’s personlige forhold, sammenholdt med den straf, der kunne forventes, at der ikke var bestemte grunde til at anse, at varetægtsfængsling var nødvendigt for at sikre A’s tilstedeværelse under straffesagen. Anklagemyndighedens påstand om varetægtsfængsling frem til d. 24.06.2015 blev herefter ikke taget til følge.
 UfR 2017.973 HD: Afslag på ægtefællesammenføring som følge af, at den herboende ægtefælle havde modtaget kontanthjælp inden for de seneste tre år, var ikke diskrimination
 Den udenlandske statsborger, A, der var gift med den danske statsborger B, havde ansøgt om ægtefællesammenføring efter UDL § 9 stk. 1, nr. 1. Efter UDL § 9, stk. 5, var det – medmindre ganske særlige grunde, herunder hensynet til familiens enhed, afgørende talte derimod – en betingelsen for ægtefællesammenføring, at den herboende ægtefælle ikke inden for de seneste tre år havde modtaget bl.a. kontanthjælp. Udlændingenævnet, N, gav A og B afslag på ægtefællesammenføring, fordi B, som var handicappet efter en trafikulykke, modtog kontanthjælp. Sagen angik, om N’s afslag på opholdstilladelse var i strid med diskriminationsforbuddet i EMRK art. 14, jf. art. 8, eller FN’s Handicapkonvention. HR fandt, at B på tidspunktet for N’s afgørelse befandt sig i en situation, der var sammenlignelig med den situation, som personer uden handicap, der inden for de seneste tre år har modtaget kontanthjælp, befandt sig i. HR lagde vægt på, at B som følge af muligheden for fleksjob havde rimelig udsigt til at opfylde selvforsørgelseskravet i UDL § 9, stk. 5, selv om hans handicap formentlig indebar, at han ikke kunne opnå beskæftigelse på normale vilkår. Da B således var stillet på samme måde som personer uden handicap, som


text:
OMG Dive Deal på The Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman starter ved $ 141 / starcoblind.com
 OMG Dive Deal på The Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman starter ved $ 141
 OMG! Waterfront indkvartering og daglige tank dykke i to nogen ?! Bog OMG Dive Deal fra The Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman, BOOK inden november 15 for at tage fordel af satser så lavt som $ 141 per person per dag, med så kort som to overnatninger.
 Den OMG Dive Deal på The Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman omfatter havnefronten indkvartering, en to tank dykke dagligt for at udforske den smukke havbunden omkring Grand Cayman, privat strand cabana, glas champagne og chokolade jordbær ved ankomsten - og 50 procent off strand legetøj huslejer, Night Dive og Stingray City dykke. Alle disse tilbud for så lavt som $ 141 per person per dag.
 Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman, som ligger på den berømte Seven Mile Beach i Grand Cayman Island.
 Dette begrænset udbud skal købes før November 15, 2010 og rejse skal være afsluttet frem til 15. december, 2010.
 Priser køre så lavt som US $ 141 per dag for en Oceanfront Overnatning, med minimum to-nætters ophold.
 Undslippe dette efterår til Westin Casuarina Resort & Spa, Grand Cayman, der tilbyder en fantastisk mulighed for at udforske alle denne smukke ø har at byde på, over og under havet. Tage noget tid at komme i kontakt med dine trannet venner. Når du er færdig med din dykke, kan du nyde din havet værelse eller bare slappe af på den smukke Seven Mile Beach for at arbejde på din tan. Grand Cayman virkelig har noget for alle. Så hvorfor ikke kalde dag og gør Grand Cayman del af din verden? Oplevelsen kunne bare have du siger OMG!
 For reservationer og generelle spørgsmål ringe 1-877-506-6368 eller e-mail [email protected]
 Efter flyoplysninger og særlige Cayman Airways satser med din Westin værelse, besøg www.caymanairways.com og indtast firmakonto WCR10.
 Spirit of Aloha ~ The Westin Maui Heavenly Spa
 Frisk Pulver: Part I- Overnatning på Westin Riverfront Resort & Spa
 Opgraderinger massevis på Westin Riverfront Resort & Spa at Beaver Creek
 Westin Beach Resort & Spa fejrer Miami Dolphins 'perfekte sæson
 All inclusive Resorts i Grand Cayman Island
 March of Dimes Underskrift Chefs Auktion - Wed, 21 Sep! Westin Beach Resort & Spa
 Kimpton Hotels planlægger sin første caribiske resort på Grand Cayman
 Lav din egen Bloody Mary på Westin Kierland Resort
 Cut havearbejde tab
 Giv dem en pause: Æg som en del af en sund kost
 Hvad du behøver at vide om den rolle ASFA i Las Vegas Adoptioner
 Katy Perry bærer et flag kjole under Macy 4 jul ydeevne
 Gratis Chick-fil-A i et år
 Kaleidoscope opdatering til oktober 1-2
 Holiday Foodie gaver: Fejr Homegrown Opskrifter på Sickles Market 12/8
 Antikviteter og tæpper 50 procent off
 St.Mary Hjemmestyre for Boys 5. årlige Car Show


text:
Skat.dk: Skattearrangement - rentefradrag og provisionsudgifter
 01 Feb 2008 13:54
 20 Dec 2007 14:50
 SKM2008.104.ØLR
 16. afdeling, B-2735-03 og B-2736-03
 Finansielt, arrangement, skattearrangement, fradrag, renteudgifter, provisionsudgifter, non-recourse, lån, realitetsgrundsætningen, noter, højtforrentet
 Rentefradrag nægtet under hensyn til at der var tale om et skattearrangement uden forretningsmæssig begrundelse, hvis forløb og afvikling var fastlagt på forhånd af deltagerne, og hvor bemyndigelser sikrede, at optagelse og overdragelse af lån, sikkerhedsstillelse og indfrielse m.v. foregik i et i realiteten lukket system, som deltagerne var fælles om at opretholde, og landsretten fandt herefter, at der ikke forelå nogen reel risiko for sagsøgerne til at komme til at betale de overtagne lån eller de vedhængende renter eller for at lide tab ved investeringerne. Landsretten lagde derfor til grund, at arrangementet alene var etableret med henblik på at gennemføre en skatteudnyttelse og fandt herefter, at rentebetalingen savnede realitet i skattemæssig henseende.
 Der var heller ikke grundlag for at fratrække udgifterne i medfør af ligningslovens § 8 om provisionsudgifter.
 Ligningsvejledningen 2008-1 A.E.1.4.4
 (advokat Torben Brinch Bagge)
 Ole Dybdahl, Linde Jensen og John Larsen (kst.)
 Disse sager, der begge er anlagt den 19. september 2003, angår de skattemæssige konsekvenser af skattemæssigt begrundede låneovertagelser og investeringer i værdipapirer foretaget af sagsøgerne, A og B.
 Hovedspørgsmålet i sagerne er, om der skattemæssigt kan ses bort fra renteudgifter, som henholdsvis A og B har betalt på lån, som er overtaget fra henholdsvis G1 ApS og G2 ApS.
 Såfremt de selvangivne rentefradrag lægges til grund, opstår spørgsmålet om, hvorvidt A og B skal beskattes af en del af de beløb, de modtog ved gældsovertagelsen, eller alternativt om deres rentefradrag skal reduceres med disse beløb.
 Såfremt der skattemæssigt skal ses bort fra de selvangivne rentefradrag, opstår spørgsmålet om, hvorvidt A og B har ret til fradrag for deres udgifter i forbindelse med låneovertagelsen og investeringen i værdipapirer.
 As skatteansættelse for indkomstårene 1996 og 1997 nedsættes med henholdsvis 509.221 kr. og 505.138 kr.
 As skatteansættelser for indkomstårene 1996 og 1997 hjemvises til fornyet behandling hos den stedlige ligningsmyndighed.
 As kapitalindkomst for indkomståret 1996 forhøjes med en kursgevinst på kr. 808.847 kr. mod, at A for indkomstårene 1996 og 1997 som påstået kan fradrage renteudgifter med henholdsvis 509.221 kr. og 505.138 kr.
 As skattepligtige indkomst for indkomståret 1996 forhøjes med et skattepligtigt tilskud på 808.847 kr. mod, at A for indkomstårene 1996 og 1997 som påstået kan fradrage renteudgifter med henholdsvis 509.221 kr. og 505.138 kr.
 Skatteministeriet anerkender, at A ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst for indkomstårene 1996 og 1997 kan fradrage renteudgifter med henholdsvis 99.924 kr. og 105.587 kr.
 B har nedlagt følgende påstande
 Bs skatteansættelse for indkomståret 1997 nedsættes med 696.081 kr.
 Bs skatteansættelser for indkomstårene 1997 og 1998 hjemvises til fornyet behandling hos den stedlige ligningsmyndighed.
 Bs kapitalindkomst for indkomståret 1997 forhøjes med en kursgevinst på 599.036 kr. mod, at B som påstået i samme indkomstår kan fradrage renteudgifter med 696.081 kr. For indkomståret 1998 forhøjes Bs kapitalindkomst med 1.140 kr.
 Bs skattepligtige indkomst for indkomståret 1997 forhøjes med et skattepligtigt tilskud


text:
på 599.036 kr. mod, at B som på stået i samme indkomstår kan fradrage renteudgifter med 696.081 kr. For indkomståret 1998 forhøjes Bs kapitalindkomst med 1.140 kr.
 Skatteministeriet anerkender, at B ved opgørelsen af sin skattepligtige indkomst for indkomståret 1997 kan fradrage renteudgifter med 124.793 kr. For indkomståret 1998 forhøjes Bs kapitalindkomst med 28.888 kr.
 Der er mellem parterne enighed om den beløbsmæssige opgørelse af de nedlagte påstande.
 Det er endvidere ubestridt, at der i begge sager var tale om et skattearrangement defineret således, at arrangementet var underskudsgivende før skat for deltagerne og alene indebar økonomiske fordele for dem i kraft af de opnåede betydelige rentefradrag i deres positive skattepligtige indkomst.
 Nedenstående sagsfremstillingen følger i det væsentlige den skriftlige disposition, som sagsøgernes advokat har udarbejdet til brug for forelæggelsen af sagerne.
 Præsentation af de to anpartsselskaber - G1 ApS og G2 ApS - som optog de lån, der danner grundlag for sagerne.
 Anpartsselskabet G1 ApS var et såkaldt skuffeselskab, der var stiftet den 1. maj 1993. Den 20. november 1995 erhvervede selskabet G3 ApS, der var kontrolleret af HO, hele anpartskapitalen på nominelt 200.000 kr. i G1 ApS. Den 21. november 1995 blev HO på en ekstraordinær generalforsamling udnævnt til ny direktør for selskabet. Egenkapitalen i G1 ApS var pr. 30. september 1996 258.747 kr.
 Den 8. juli 1997 erhvervede G3 ApS hele anpartskapitalen på nominelt 125.000 kr. i G2 ApS, der ligeledes var et såkaldt skuffeselskab, der indtil da havde haft navnet G2X ApS. Den 8. juli 1997 blev HO på en ekstraordinær generalforsamling udnævnt til ny direktør for selskabet. Egenkapitalen i G2 ApS var pr. 30. september 1997 59.389 kr.
 Begge selskabers hjemstedsadresse var ...
 Begge anpartsselskaber - G1 ApS og G2 ApS optog lån hos U1-Bank. Disse lån, som sagsøgerne efterfølgende overtog en del af, danner grundlag for sagerne.
 G1 ApS lånte den 17. oktober 1996 198,5 mio. kr. hos U1-Bank fordelt på i alt 15 lån. Låneperioden var fra den 18. oktober 1996 til 10. februar 1997. Den årlige rente var 97,8481 %. Formålet med lånet var at finansiere køb af obligationer udstedt af U2 Corp., herefter benævnt U2.
 Af de enslydende låneaftaler fremgår bl.a.
 Denne låneaftale er indgået den 17. oktober 1996
 os, U1-Bank International Finance Limited ("U1-Bank-IF"), Irland som långiver
 Dem, G1 ApS, ... Danmark som låntager på følgende betingelser:
 6. Formål
 At bistå med at finansiere Deres køb af obligationer udstedt af U2 Corp. eller eventuelle aktiver, der med U1-Bank-IF's godkendelse måtte erhverves ved hjælp af hele eller en del af provenuet af salget af obligationerne.
 Pant i de ovennævnte obligationer i henhold til særskilt pant- og overdragelsesaftale, der skal indgås af Dem.
 8. Førtidig opsigelse
 De kan til enhver tid tilbagebetale lånet med 3 forretningsdages varsel til os, forudsat at De også betaler de påløbne renter indtil datoen for tilbagebetaling samt et gebyr for tilbagebetaling før tiden, der fastsættes af os.
 9. Indfrielse
 Lånet skal indfries i en betaling ved forfald eller tidligere, såfremt vi måtte anmode herom skriftligt, i begge tilfælde


text:
med tillæg af påløbne renter, omkostninger og udgifter på det pågældende tidspunkt.
 G2 ApS lånte på samme måde den 17. december 1997 214,5 mio. kr. hos U1-Bank fordelt på i alt 15 lån. Låneperioden var fra den 19. december 1997 til 1. maj 1998. Den årlige rente var 98,04 %. Formålet med lånet var at finansiere køb af obligationer udstedt af U2.
 Vilkårene vedrørende formål, sikkerhed, opsigelse og indfrielse for de pågældende låneaftaler var identiske med de ovenfor angivne.
 Begge anpartsselskaber - G1 ApS og G2 ApS anvendte låneprovenuet til køb af U2-obligationer.
 G1 ApS købte den 18. oktober 1996 obligationer på i alt 200 mio. kr. til kurs 100. Udsteder af obligationerne var U2. Obligationerne havde en pålydende rente på 3 % p.a. Obligationerne blev udstedt den 18. oktober 1996 og udløb den 10. februar 1997. Obligationerne indeholdt en valutaspekulationsforretning. Indfrielseskursen på obligationerne var således afhængig af kursudviklingen mellem USD og YEN. Det blev grundet kursudviklingen mellem USD og YEN konstateret, at indfrielseskursen for obligationerne var 130, hvilket vil sige, at obligationerne skulle indfries med 260 mio. kr. Som følge af, at obligationerne blev indfriet til kurs 130, indeholdt obligationerne en yderligere gevinstmulighed for G1 ApS. Denne yderligere gevinstmulighed var afhængig af kursudviklingen mellem DEM og DKK. Den yderligere gevinstmulighed, som beløbsmæssigt var ubegrænset, blev ikke udløst.
 De ovennævnte vilkår om indfrielse og køb var i obligationernes punkt 6 fastsat således:
 Indfrielse og køb.
 Indfrielse ved forfald
 Medmindre de er indfriet tidligere eller købt og annulleret som beskrevet nedenfor, skal obligationerne indfries til deres hovedstol den 10. februar 1997 (forfaldsdatoen).
 Hvis på noget tidspunkt mellem emissionsdatoen for denne obligation og forfaldsdatoen, FX-kursen (som defineret herunder):
 er eller stiger til over 113,25, før den er eller falder til under 111,25, skal obligationernes samlede hovedstol øges på forfaldsdatoen til 26.000.000 kr., og alle henvisninger i disse betingelser (bortset fra i betingelse 4(a) og betingelse 6(C)) til hovedstolen, skal læses og for tolkes som henvisninger til en sådan forhøjet hovedstol, eller
 er eller falder til under 111,25, før den er eller stiger til over 113,25 skal obligationernes samlede hovedstol reduceres på forfaldsdatoen til 140.000.000 kr., og alle henvisninger i disse betingelser (bortset fra i betingelse 4(a) og betingelse 6(C)) til hovedstolen, skal læses og for tolkes som henvisninger til en sådan reduceret hovedstol.
 For at undgå tvivl
 Hvis FX-kursen mellem datoen for udstedelse af denne obligation og forfaldsdatoen ikke på noget tidspunkt falder til eller under 111.25, eller stiger til eller over 113,25, er den samlede hovedstol for obligationerne 200.000.000 kr., og alle henvisninger i disse betingelser til hovedstolen skal læses og fortolkes som henvisninger til denne hovedstol.
 I denne sammenhæng
 Med Fx-kursen menes resultatet (afrundet til to decimaler med 0,005 rundet opad) hver forretningsdag i perioden fra denne obligations udstedelsesdato til forfaldsdatoen beregnet af udsteder af (i) vekselkursen for danske kroner for amerikanske dollars udtrykt som antal danske kroner, der kan sælges for ethundrede (100) amerikanske dollars, som opgivet på Reuters serviceside DKNF (eller en anden side eller service, der kan


text:
erstatte den) kl. eller omkring kl. 11.00 (London-tid) på denne dag, divideret med (ii) vekselkursen for danske kroner for japanske yen udtrykt som antal danske kroner, der kan sælges for ethundrede (100) japanske yen, som opgivet på Reuters serviceside DKNF (eller anden side eller service, der kan erstatte den) kl. eller omkring kl. 11.00 (London-tid) på denne dag.
 Ekstra hovedstol
 Hvis (a) obligationernes samlede hovedstol er blevet forhøjet i henhold til betingelse 6(B)(a) ovenfor, og (b) FX-kursen for DKK/DEM (som defineret nedenfor) på den anden forretningsdag før forfaldsdatoen (fastsættelsesdatoen) overstiger B (som defineret nedenfor), skal der betales en ekstra hovedstol for obligationerne på forfaldsdatoen, der fastsættes efter følgende formel:
 Ekstra hovedstol = A x (FX-kursen for DKK/DEM - B) - B)
 A = 200.000.000 kr.
 B = 384,50.
 Med FX-kursen for DKK/DEM menes vekselkursen for danske kroner for tyske mark udtrykt som antal danske kroner, der kan købes for ethundrede (100) tyske mark, som opgivet på Reuters serviceside DKNF (eller en anden side eller service, der kan erstatte den) kl. eller omkring kl. 10.00 (New Yorktid) på fastsættelsesdatoen.
 Det er ubestridt, at disse vilkår bl.a. indebar, at det var det første relevante kursudsving mellem valutaerne, der bestemte indfrielseskursen, og at vilkåret om en yderligere gevinstmulighed ikke indebar risiko for yderligere tab for obligationernes ihændehaver.
 Sagsøger har oplyst, at selskabet F1-Finans ApS tillige optog et tilsvarende lån hos U1-Bank, samt at dette selskab købte U2-obligationer med et modsatrettet indhold. Herved afdækkede såvel U1-Bank som U2 deres kommercielle risici ved aftalerne med G1 ApS.
 Det er ubestridt, at F1-Finans ApS' optagelse af lån med modsatrettet indhold indebar, at der forelå såkaldte spejlvendte kontrakter. Der er ikke fremlagt oplysninger om det nærmere indhold af disse vilkår.
 Skatteministeriet har under sagen fremsat en række provokationer vedrørende bl.a. F1-Finans ApS' transaktioner med U1-Bank. Disse provokationer er ikke besvaret under sagen.
 G2 ApS købte den 17. december 1997 obligationer for i alt 216 mio. kr. til kurs 100 fordelt på 15 stk. Udsteder af disse obligationer var ligeledes U2. Obligationerne havde en pålydende rente på 3,46 % p.a. Obligationerne blev udstedt den 19. december 1997 og udløb den 1. maj 1998. Obligationerne indeholdt en valutaspekulationsforretning. Indfrielseskursen på obligationerne var således afhængig af kursudviklingen mellem USD og YEN. Det blev grundet kursudviklingen mellem USD og YEN konstateret, at indfrielseskursen for obligationerne var 65, dvs. 140,4 mio. kr. Da der var tab på obligationerne, blev en yderligere gevinstmulighed for G2 ApS ikke aktualiseret.
 De ovennævnte vilkår om indfrielse og køb var i obligationernes punkt 6 fastsat svarende til vilkårene som angivet ovenfor vedrørende G1 ApS, dog var de fastsatte kurser og beløb anderledes.
 Også vedrørende disse vilkår er det ubestridt, at vilkårene bl.a. indebar, at det var det første relevante kursudsving mellem valutaerne, der bestemte indfrielseskursen, og at vilkåret om en yderligere gevinstmulighed ikke indebar risiko for yderligere tab for obligationernes ihændehaver.
 Det er uoplyst for landsretten, hvorledes U1-Bank og U2 afdækkede deres kommercielle risiko ved aftalerne med G2 ApS. Det er imidlertid ubestridt, at såvel U1-Bank som