text:
hvis aktiviteter er drift af plastikkirurgisk speciallægepraksis.
 A ejer tillige samtlige anparter i selskabet H2 Holding ApS, hvis eneste aktivitet består i, at eje samtlige anparter i selskabet Privathospitalet H2.1 A/S.
 I de omhandlede 3 indkomstår har selskabet udelukkende leveret lægefaglige ydelser udført af A til Privathospitalet H2.1 A/S, og honorarindtægterne fra Privathospitalet H2.1 A/S til selskabet udgør hele selskabets omsætning i de 3 indkomstår.
 For indkomståret 2010 har selskabet ifølge selskabets selvangivelse viderebetalt den modtagne indtægt fra Privathospitalet H2.1 A/S til A, idet selskabet har fratrukket personaleomkostninger på 2,25 mio. kr. i selskabets årsrapport. SKAT har derfor ikke korrigeret indkomsten i 2010.
 SKAT foreslog den 11. januar 2011, at ændre grundlaget for A ́s skat for indkomstårene 2007-2009, idet SKAT blandt andet foreslog, at A ́s skattepligtige indkomst blev forhøjet med 2,2 mio. kr. for hvert af de 3 indkomstår, som følge af at han - og ikke selskabet - var rette indkomstmodtager af honorarerne udbetalt af Privathospitalet H2.1 A/S.
 Som konsekvens heraf anmodede A, selskabet og Privathospitalet H2.1 A/S om tilladelse til omgørelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 29.
 SKAT traf herefter afgørelse om, at A var rette indkomstmodtager af honorarerne udbetalt til selskabet for de 3 indkomstår samt i forlængelse heraf om, at selskabets anmodning om omgørelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 29 ikke kunne imødekommes.
 Afgørelserne blev indbragt for Landsskatteretten, der ved sin afgørelse af 7. januar 2013 stadfæstede SKATs afgørelse vedrørende A.
 Samme dag traf Landsskatteretten afgørelse vedrørende selskabet, hvoraf fremgår, at Landsskatteretten var enig med SKAT i, at betingelserne for omgørelse i medfør af Skatteforvaltningslovens § 29 ikke var opfyldte, men Landsskatteretten gav selskabet medhold i, at der kunne ske betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
 Følgende præmisser fremgår af Landsskatterettens kendelse:
 Højesteret har i dom af 23. marts 2012, offentliggjort i SKM2012.221.HR, afgjort, at skattemæssig korrektion efter praksis om rette indkomstmodtager, er omfattet af 6 års fristen i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5. I dommens præmisser er henvist til højesterets dom af 2. februar 2012, offentliggjort i SKM2012.92.HR, hvoraf fremgår, at enhver ansættelsesændring vedrørende skattepligtiges kontrollerede transaktioner er omfattet af fristen. I dommen er henvist til forarbejderne til bestemmelsen i ligningslovens § 2, stk. 1, hvoraf fremgår, at bestemmelsen omfatter alle forbindelser mellem de interesseforbundne parter.
 I nærværende sag er ændringerne af A ́s skatteansættelser for indkomstårene 2007-2009 ændret efter praksis om rette indkomstmodtager. Disse ændringer er herefter omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1, hvorfor der er mulighed for korrektion efter ligningslovens 2, stk. 5. Speciallægeselskabet H1 ApS kan herefter undgå følgeændringer i form af beskatning af tilførslerne via A som skattepligtigt tilskud, hvis selskabet forpligter sig til at betale de modtagne beløb til klageren. A ́s skatteansættelse for indkomstårene 2010 er ikke ændret af SKAT, hvorfor der ikke er mulighed for betalingskorrektion for dette år.
 Følgende præmisser fremgår af højesterets dom SKM2012.92.HR:
 Den ændrede ansættelse af . . . er herefter sket rettidigt.
 Følgende præmisser fremgår af højesterets dom SKM2012.221.HR:
 Det følger af Højesterets dom af 2. februar


text:
2012, at bestemmelsen omfatter enhver ansættelsesændring vedrørende de pågældende skattepligtiges kontrollerede transaktioner, og at den nævnte ændring af . . .s skatteansættelse derfor er omfattet af den særlige 6 års frist.
 Påstande og anbringender om henvisningsspørgsmålet
 Sagsøgeren har anmodet om, at sagen henvises til Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1, idet sagen er både principiel og af væsentlig samfundsmæssig betydning.
 Til støtte herfor har sagsøgeren anført, at anvendelsesområdet for betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5, jf. stk. 1, med Landsskatterettens kendelse af 7. januar 2013 udvides i betydeligt omfang, idet korrektioner, der ikke er omfattet af bestemmelsens ordlyd ("priser og vilkår") alligevel betragtes som primære korrektioner omfattet af bestemmelsens stk. 1, hvorved de sekundære justeringer, der følger heraf, kan undgås med betalingskorrektion efter stk. 5.
 Dette har blandt andet betydning for rette indkomstmodtagersager som nærværende, hvor det oftest er ønsket om at opnå skattebesparelser der har ført til, at indkomsten er lagt i det lavest beskattede subjekt.
 Spørgsmålet om hvorvidt der i den foreliggende situation er mulighed for betalingskorrektion er ikke tidligere afgjort i retspraksis.
 Hertil kommer at Skatteministeriet har oplyst, at SKAT allerede har fået adskillige anmodninger om betalingskorrektion i sager om rette indkomstmodtager, hvor der henvises til landsskatteretskendelsen af 7. januar 2013. Kendelsen vedrører altså et ofte forekommende spørgsmål og bedømmelsen af denne sag vil derfor få betydning for allerede verserende og fremtidige sager, hvor SKAT foretager indkomstmodtagerkorrektioner.
 Det kan ikke udledes af højesterets præmisser i SKM2012.221.HR eller SKM2012.92.HR, at spørgsmålet om rette indkomstmodtager skulle være omfattet af ligningslovens § 2, henset til at begge sager vedrørte anvendelsesområdet for den forlængede ligningsfrist i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 5, og ikke direkte hvad der er omfattet af ligningslovens § 2.
 I højesterets obiter dictum i SKM2012.92.HR følger det af kommasætningen i afsnittets tredje punktum, at ordet "herunder" refererer til "alle" økonomiske elementer og øvrige "vilkår" af relevans for beskatningen. Det gælder også formuleringen "den retlige kvalifikation af transaktionen", idet der ikke er komma foran ordet "samt". I afsnittets fjerde punktum henviser ordet "således" tilbage til den forudgående sætning i tredje punktum. Højesteret omtaler dermed i præmisserne og i obiter dictum alene vilkårsdispositioner og ikke korrektioner af rette indkomstmodtager.
 I SKM2012.221.HR var der for højesteret enighed om, at korrektionen af rette indkomstmodtager ikke var omfattet af ligningslovens § 2, og parternes fælles vurdering blev ikke tilsidesat af højesteret.
 I dommen SKM2012.652.BR er byretten grundlæggende enig i sagsøgerens synspunkt i nærværende sag, og byretten er følgelig uenig i Landsskatterettens fortolkning i nærværende sag.
 Der foreligger ikke en fast administrativ praksis, idet Landsskatterettens praksis forud for den 7. januar 2013 var udtryk for det modsatte synspunkt, og idet Landsskatterettens kendelse af 7. januar 2013 i en anden sag er indbragt for byretten og påstået henvist til landsretten i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Denne sag opfylder de af højesteretspræsident Børge Dahl anførte betingelser for henvisning til landsretten i 1. instans, da sagen er både af principiel karakter og af væsentlig samfundsmæssig betydning.
 Sagsøgte

type: other


text:
har påstået, at sagen ikke skal henvises til behandling ved Østre Landsret, men at der bør deltage 3 juridiske dommere ved sagens afgørelse i byretten.
 Sagsøgte har til støtte herfor anført, at højesteret i SKM2012.92.HR har taget direkte stilling til det foreliggende spørgsmål om betalingskorrektion, og at der derfor ikke er grundlag for at henvise sagen til landsretten som begæret af sagsøgeren.
 Korrektioner med rette indkomstmodtager falder indenfor det af højesteret ved dommen SKM2012.92.HR fastsatte område for ligningslovens § 2, uanset om der sættes komma foran "samt" eller ej. Sagsøgerens fortolkning af dommen er hverken sprogligt eller retligt korrekt.
 Det er også antaget i den juridiske teori, jf. Tommy V. Christiansen og Bodil Christiansen i TfS 2013.199, at det ved højesterets dom i SKM2012.92.HR er fastslået, at ligningslovens § 2 også omfatter sager om rette indkomstmodtager, og at dette er yderligere bekræftet ved højesterets dom i SKM2012.221.HR.
 Tommy V. Christiansen har i TfS 2013.199 argumenteret for, at kendelsen i nærværende sag er korrekt. Lena Engdahl har i SR-Skat 4/2012 s. 249 ff. støttet sagsøgtes synspunkt, og det samme har Aage Michelsen i R&R 1/ 2013 SM 2, hvor han rejser kritik af byrettens dom i SKM2012.652.BR, der anses for forkert som følge af de to nævnte højesteretsdomme, og hvor det er anført, at de to helt centrale højesteretsdomme ikke blev inddraget af parterne i proceduren for byretten.
 Det fremgår endvidere af professor dr. jur. Jan Pedersens kommentarer i Revision & Regnskabsvæsen nr. 10 2012, at han ikke forstår højesteretsdommene således, at de kun vedrører vilkårskorrektion.
 Dertil kommer, at Landsskatterettens afgørelse i nærværende sag er udtryk for fast administrativ praksis, idet Landsskatteretten den 7. januar 2013 også er nået frem til samme resultat i en anden sag.
 Endelig må henses til den meget væsentlige begrænsning i sager, der henvises til landsretten i 1. instans efter højesteretspræsident Børge Dahls brev til justitsministeren, og at det forhold, at det er skatteministeriet, der ønsker sagen henvist, ikke skal føre til henvisning i en sag, hvor højesteret har taget stilling til spørgsmålet.
 Det fremgår af parternes argumentation, at der er uenighed om rækkevidden og forståelsen af to højesteretsdomme, herunder i særdeleshed om forståelsen af højesterets obiter dictum i SKM2012.92.HR.
 Spørgsmålet om, hvorvidt ligningslovens § 2 kan anvendes i sager om rette indkomstmodtager må anses for at være af principiel betydning, ligesom det er af væsentlig samfundsmæssig betydning for verserende og fremtidige sager om indkomstmodtagerkorrektioner.
 Da det ikke på det foreliggende grundlag kan lægges til grund, at højesteret har taget direkte stilling til det i denne sag foreliggende spørgsmål om betalingskorrektion, og da den endelige stillingtagen til fortolkningen og rækkevidden af de nævnte højesteretsdomme om nødvendigt bør kunne foretages af højesteret som 2. instans, er betingelserne for henvisning af denne sag til landsretten i 1. instans opfyldte, jf. retsplejelovens § 226, stk. 1.


text:
Opsigelse af gravid medarbejder - hvornår sker vurderingen - Lexology
 Opsigelse af gravid medarbejder - hvornår sker vurderingen
 Denmark October 25 2016
 I den pågældende sag blev en sekretær og deltidsreceptionist opsagt. I opsigelsesperioden opsagde fuldtidsreceptionisten sin stilling, men den opsagte medarbejder, der havde kombinationsstillingen, fik ikke tilbudt fuldtidsreceptioniststillingen, og der blev i stedet ansat en anden fuldtidsreceptionist.
 Højesteret stadfæstede landsrettens afgørelse om, at således som funktionærlovens § 2b er formuleret, er det forholdene på opsigelsestidspunktet, der er afgørende for vurderingen af opsigelsens saglighed.
 I 2004 fulgte Højesteret op i en sag med en lignende problemstilling.
 Sagen omhandlede et auto-firma, der var trådt i betalingsstandsning. Da virksomheden ikke havde held med et salg, blev samtlige medarbejdere, herunder en tillidsmand og en sikkerhedsrepræsentant, opsagt.
 Det lykkedes herefter at sælge virksomheden. Salget skete inden udløbet af opsigelsesperioden, og alle medarbejdere blev genansat med undtagelse af tre, herunder tillidsmanden og sikkerhedsrepræsentanten. Tillidsmanden og sikkerhedsrepræsentanten mente opsigelsen var usaglig.
 Højesteret udtalte, at afskedigelserne skulle begrundes ud fra forholdene på opsigelsestidspunktet, og at konkursboet havde godtgjort, at der på opsigelsestidspunktet ikke var en realistisk udsigt for et salg af virksomheden. Afskedigelserne var derfor begrundet i en tvingende årsag i form af arbejdsmangel.
 Der er ikke støtte hverken i ordlyden af bestemmelsen eller i forarbejderne til, at der ved rimelighedens bedømmelse skal tages højde for forhold, der indtræder mellem opsigelsestidspunktet og udløbet af opsigelsesvarslet. Ændringer i de faktiske forhold i opsigelsesperioden kan således ikke gøre en oprindelig saglig opsigelse usaglig og dermed udløse godtgørelse.
 Det gælder tilsvarende efter praksis i Faglig Voldgift om urimelig opsigelse. Til eksempel kan henvises til en afgørelse fra Faglig Voldgift af 27. november 2013 på det private område, hvor en journalist blev opsagt på grund af nødvendige besparelser og rationaliseringer i virksomheden. Dagen efter opsigelsen af journalisten afleverede en anden journalist sin opsigelse. Avisen slog den ledige stilling op, som den opsagte medarbejder også søgte, men ikke fik. Opmanden udtalte, at selvom virksomheden søgte efter en journalist i opsigelsesperioden, så ville opmanden ikke tilsidesætte det skøn, som virksomheden havde udøvet, da de valgte en anden journalist til stillingen.
 Spørgsmålet er om der gælder en anden standard, når der skal foretages en vurdering af om en opsigelse er i strid med forskelsbehandlingsloven eller ligebehandlingsloven.
 Højesteret har ved en dom af 20. februar 2012 fastslået, at der i et vist omfang kan tages hensyn til oplysninger, der kommer frem efter afgivelsen af opsigelsen. Højesteret fastslog, at beskyttelse mod afskedigelse på grund af graviditetsbetinget fravær også omfatter en situation, hvor arbejdsgiveren på afskedigelsestidspunktet ikke var eller burde være bekendt med graviditeten. I den pågældende sag var det medarbejderens sygefravær, der begrundede opsigelsen og fraværet skyldtes i det væsentlige graviditetsbetinget sygdom. Da arbejdsgiveren ikke omgjorde beslutningen om opsigelse efter at være blevet bekendt med graviditeten, var der handlet i strid med ligebehandlingslovens § 9 og medarbejderen blev tilkendt en godtgørelse svarende til 6 måneders løn.
 Højesterets dom vedrørte en meget speciel situation, hvor opsigelsen netop var begrundet i medarbejderens sygefravær, der viste sig at være


text:
graviditetsbetinget, hvilket arbejdsgiveren først blev bekendt med efter opsigelsen. I den meget specifikke situation burde virksomheden have omgjort sin beslutning, da sagens sammenhæng stod klart for dem.
 Vestre Landsret er i en afgørelse af 3. juni 2014 gået videre end Højesterets afgørelse fra 2012. Vestre Landsret nåede til det resultat, at arbejdsgiveren ikke havde opfyldt sin omplaceringspligt, idet landsretten fastslog, at omplaceringspligten løb helt til udløbet af opsigelsesvarslet og ikke kun til afskedigelsestidspunktet. Dette gjaldt også i en situation, hvor arbejdsgiveren først blev bekendt med medarbejderens graviditet efter beslutningen om opsigelsen var blevet effektueret.
 Vestre Landsret tilkendte medarbejderen en godtgørelse svarende til 9 måneders løn med den begrundelse, at virksomheden – da en ledig stilling skulle besættes i opsigelsesperioden – burde have sikret sig, at de havde tilstrækkelige oplysninger om medarbejderens kvalifikationer, og at medarbejderen herefter skulle være gjort opmærksom på den ledige stilling. Det forhold, at medarbejderen havde set stillingsopslaget, men valgte ikke at søge stillingen, ændrede ikke på karakteren af omplaceringspligten.
 Vestre Landsrets dom blev anket til Højesteret, der i dag har afsagt dom i sagen.
 Højesteret har omgjort landsrettens afgørelse og dermed anset det for godtgjort, at opsigelsen ikke var hverken helt eller delvist begrundet i medarbejderens graviditet. Da medarbejderen endvidere ikke havde påvist faktiske omstændigheder, der gav grundlag for at formode, at det helt eller delvist kunne henføres til graviditeten, at medarbejderen efter opsigelsen ikke blev tilbudt en anden stilling, blev arbejdsgiveren i det hele frifundet.
 Højesteret slår indledningsvist fast, at det er et almindeligt ansættelsesretligt princip, at rimeligheden af en afskedigelse skal vurderes ud fra forholdene på opsigelsestidspunktet (jf. også dommen fra 2002 nævnt ovenfor), og at dette også gælder ved bedømmelse af lovligheden af en afskedigelse efter reglerne i ligebehandlingsloven.
 Højesteret anfører videre:
 ”Ved vurderingen af, om arbejdsgiveren har løftet sin bevisbyrde for, at afskedigelsen ikke er begrundet i graviditeten, kan det efter omstændighederne få betydning, hvis arbejdsgiveren ikke har udnyttet en eventuel mulighed for omplacering til en stilling, som var ledig i tiden op til opsigelsestidspunktet, eller som på opsigelsestidspunktet måtte forventes at blive ledig inden udløbet af opsigelsesperioden.”
 Medarbejderen havde under sagen påberåbt sig fire stillinger, hvortil hun kunne have været omplaceret. Højesteret har afvist, at omplacering til disse stillinger var en mulighed, da stillingerne enten var besat inden opsigelsestidspunktet eller da andre ansøgere var mere kvalificerede end den opsagte medarbejder.
 Virksomheden havde derfor løftet bevisbyrden for, at opsigelsen reelt var begrundet i besparelser og hverken helt eller delvist kunne henføres til medarbejderens graviditet.
 Medarbejderen havde nedlagt et subsidiært anbringende om overtrædelse af ligebehandlingslovens § 2, hvorefter mænd og kvinder skal behandles lige ved bl.a. ansættelser. Såfremt en gravid kvinde påviser faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der er udøvet forskelsbehandling, påhviler det arbejdsgiveren at bevise, at ligebehandlingsprincippet ikke er blevet krænket, jf. § ligebehandlingslovens §16 a.
 I tiden mellem opsigelsen og fratrædelsestidspunktet opstod en ledig tidsbegrænset stilling i en del af virksomheden. Medarbejderen, der var kvalificeret til stillingen, undlod at søge den. Derudover skete der ansættelse af en


text:
medarbejder i en anden stilling, ligesom en tredje stilling blev opslået som ledig.
 Højesteret har i den forbindelse anført:
 “Højesteret finder, at der ikke er grundlag for at anse UCN’s undladelse af at tilbyde A den ledige stilling på sygeplejerskeuddannelsen for en overtrædelse af ligebehandlingslovens § 2.
 Højesteret lægger i den forbindelse vægt på, at hun hverken havde ansøgt om eller givet udtryk for interesse i ansættelse i denne stilling, og at der i øvrigt heller ikke er påvist faktiske omstændigheder, f.eks. i form af tilkendegivelser fra UCN, som giver anledning til at formode, at der ville ske en krænkelse af ligebehandlingsprincippet, hvis hun havde søgt den pågældende stilling. Der er af samme grund heller ikke grundlag for at fastslå, at UCN’s undladelse af at tilbyde A de andre stillinger, som blev ledige efter opsigelsen af hende den 28. november 2011, indebærer en overtrædelse af § 2.”
 Med dommen har Højesteret slået den praksis fast, der har været gældende i hvert fald siden 2002 på området for usaglige afskedigelser, og som nu er udvidet til også at gælde særlovgivningen. Vurderingen af opsigelsers saglighed skal ske ud fra forholdene på opsigelsestidspunktet.
 Højesteret har samtidig åbnet den kattelem i forhold til rækkevidden af omplaceringspligten, at det kan blive tillagt betydning, hvis arbejdsgiveren ikke har udnyttet omplaceringsmuligheder, der var til stede enten forud for opsigelsestidspunktet eller som på det tidspunktet forventeligt ville opstå inden opsigelsesperiodens udløb.
 Afgørende er derfor fortsat opsigelsestidspunktet og den viden, der forelå på det tidspunkt
 Guidelines on responsible layout of office workspaces for the purpose of reopening Denmark *


text:
A/B Engskoven taber swap-sag med et brag - Min Andelsbolig
 A/B Engskoven taber swap-sag med et brag
 Hvis du i tvivl, så sig nej – til det smarte finansielle produkt, som banken eller realkreditinstituttet har tilbudt foreningen, men som du ikke helt forstår.
 Det er konklusionen, efter at Højesteret i sidste uge traf endelig afgørelse i sagen mellem A/B Engskoven ved Skødstrup og Jyske Bank. Minandelsbolig.dk har læst dommen, som faldt ud til Jyske Banks fordel, og den er forbløffende klar. Selv i de tilfælde hvor banken faktuelt har givet forkerte oplysninger til foreningen, finder Højesteret ikke, at det har betydning for udfaldet af dommen.
 Striden handlede om et såkaldt renteswap, som foreningen købte i 2006. En renteswap er en mulighed for at gardere sig mod rentestigninger, samtidig med at man får den økonomiske gevinst ved et kort lån: Hvis renten stiger, får man til gengæld penge udbetalt på swap’en. Ulempen ved renteswap’en er, at man til gengæld skal betale mere, hvis renten falder.
 Og det var præcis, hvad der skete – renten faldt endda meget. Det har mange andre andelsforening end Engskoven brændt fingrene på. Det helt store problem kom, da det blev afgjort, at swappens værdi skulle indgå i foreningernes regnskab. Da renten faldt, var værdien af swap’erne negativ, hvilket betød at andelskronen faldt, hvormed medlemmerne måtte indkassere store tab ved fraflytning.
 I de første år efter finanskrisen i 2008 var der en udbredt forventning om, at de banker, der havde solgt renteswaps, ville blive dømt for at have givet dårlig og mangelfuld rådgivning. Men den forventning er ikke blevet opfyldt, og den nye dom slår fast med syvtommersøm, at der ikke er noget at komme efter, som en tidligere statsminister ville have udtrykt det.
 Dommerne hæfter sig i første række ved, at andelsboligforeningen dengang gik efter at sikre sig mod en rentestigning, som der var almindelige forventninger om ville indtræffe. Desuden finder Højesteret, at Jyske Bank klart informerede om, at der var en risiko, og at rådgivningen i øvrigt overholdt den tids regler om rådgivning fra bankers side.
 Det specielle i dommen er, at det også fremgår, at Jyske Bank på en række områder ikke havde styr på, hvad den solgte og hvorfor:
 Hverken Jyske Bank eller nogen anden vidste i 2006, om den positive eller negative værdi af en swap skulle med i foreningernes regnskab. Det meddelte Byggestyrelsen først i 2010, og man skulle helt frem til 2013, før Højesteret stadfæstede det i en dom. Spørgsmålet har enorm betydning for foreningernes enkelte medlemmer, fordi det i praksis kan afgøre, om de kan flytte uden at tabe en formue.
 Engskoven tegnede samtidig med swap’en serviceaftale, der under nogle definerede vilkår gav banken mulighed for at opsige swap’en og kræve dens negative værdi indbetalt. Det kunne have været fatalt for foreningen og dens medlemmer. Det indså banken dog senere og undlod at bruge denne mulighed, da den ellers efter aftalen havde ret til det.
 Jyske Bank oplyste til Engskoven, at den negative påvirkning af swap’en ved et rentefald


text:
ville være den samme som den positive påvirkning af en tilsvarende rentestigning. Det er ikke tilfældet – det potentielle tab er større end den potentielle gevinst. Men Højesteret fandt det ikke relevant, da foreningen alligevel ikke havde tænkt sig at afvikle swap’en før tid.
 Jyske Bank informerede heller ikke om, at swap’ens værdireguleringer knyttede sig til en anden formel rentesats end boligrenten. Dermed var der en risiko for, at foreningen kom til at betale højere renter, uden at swap’en tjente sit praktiske formål med at kompensere for denne udgift. Højesteret lægger vægt på, at dette tab ikke er opstået i praksis.
 Det fremgår ikke, om Jyske Bank i forbindelse med sin rådgivning har oplyst Engskoven om, at renten mest sandsynligt ville stige. Højesteret skriver dog, at ”der var generelt forventning om, at renten ville stige yderligere.” Faktum er imidlertid, at renteprognoser kommer med meget stor usikkerhed. Ud fra dette ville den saglige rådgivning være, at foreningen skulle tage højde for, at både rentestigninger og rentefald var meget sandsynlige scenarier.
 Med den viden og de regler, der findes i dag, skal og kan bankerne give en væsentlig bedre rådgivning ved salg af netop swaps. Lige dém er der næppe nogen forening, der vil købe i dag. Men det ligger i dommen, at man også skal passe på, også med andre komplicerede finansielle produkter:
 Meget langt hen ad vejen handler man på eget ansvar – også selv om man ikke er en professionel virksomhed, men blot en forening baseret på frivillig og ulønnet arbejdskraft.
 Læs om A/B Engskovens syn på sagen og afgørelsen på foreningens hjemmeside.


text:
Skat.dk: Gaver - selskab - eneanpartshaver
 12 Jan 2009 14:57
 17 Dec 2008 13:20
 2. afdeling, 387/2007
 Selskabsbeskatning + Arv og gaver
 Gaver, selskab, udbytte, hovedaktionær, interesse, godkendt, forening
 Et selskab gav en gave på kr. 100.000,- til G1 Mission. Foreningen er godkendt efter ligningslovens § 8 A, stk. 2, til at modtage fradragsberettigede gaver, og Højestret udtalte, at skattemyndighederne dermed har anerkendt, at foreningens midler anvendes i almennyttigt øjemed til fordel for en større kreds af personer, hvorfor gaver, som gives til en sådan almennyttig forening, som udgangspunkt må forventes at blive ydet ud fra en ideel interesse i at fremme foreningens formål.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at den gave, skatteyderen som eneanpartshaver lod sit selskab yde G1 Mission, blev givet i strid med de selskabsretlige regler, eller at gaven blev ydet for direkte eller indirekte at tilgodese andre interesser end hans ideelle interesse i at fremme foreningens almennyttige formål. Det gjaldt, selv om hans hustru var medlem af foreningen og virkede som såkaldt "præceptor" til fremme af foreningens aktiviteter.
 Højesteret fandt det på denne baggrund ikke godtgjort, at der forelå skattepligtig maskeret udlodning, jf. ligningslovens § 16 A.
 Ligningsloven § 8 A, stk. 1 (dagældende)
 Ligningsloven § 8 A, stk. 2 (dagældende)
 Aktieselskabsloven § 114
 Ligningsvejledningen 2008-4 S.F.2.1.11
 (advokat Lars Kjeldsen)
 Poul Sørensen, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Poul Dahl Jensen og Vibeke Rønne.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 14. afdeling den 29. juni 2007.
 H1 ApS uddelte i indkomståret 2000 en gave på 100.000 kr. til G1 Mission. Denne forening er godkendt efter ligningslovens § 8 A, stk. 2, til at modtage fradragsberettigede gaver, og skattemyndighederne har dermed anerkendt, at foreningens midler anvendes i almennyttigt øjemed til fordel for en større kreds af personer. Gaver, som gives til en sådan almennyttig forening, må som udgangspunkt forventes at blive ydet ud fra en ideel interesse i at fremme foreningens formål.
 Det er ikke godtgjort, at den gave, som A som eneanpartshaver lod sit selskab yde G1 Mission, blev givet i strid med de selskabsretlige regler, eller at gaven blev ydet for direkte eller indirekte at tilgodese andre interesser end hans ideelle interesse i at fremme foreningens almennyttige formål. Dette gælder, selv om hans hustru var medlem af foreningen og virkede som såkaldt "præceptor" til fremme af foreningens aktiviteter.
 Højesteret finder det på denne baggrund ikke godtgjort, at A havde en sådan direkte eller indirekte økonomisk eller personlig interesse i at begunstige foreningen, at gaven kan anses for ydet af ham personligt med den virkning, at der foreligger en maskeret udlodning, som er skattepligtig efter ligningslovens § 16 A. Højesteret tager derfor hans påstand til følge.
 Sagsomkostningerne fastsættes til dækning af advokatudgifter for landsret og Højesteret med 60.000 kr. og af retsafgift for landsret og Højesteret med 2.000 kr.
 Skatteministeriet skal anerkende, at As aktieindkomst i indkomståret 2000 skal nedsættes med 94.500 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 62.000 kr. til A. Beløbet


text:
Greenpeace møder Norges regering i Højesteret i klimaretssag om oliejagt - Greenpeace Danmark
 Greenpeace møder Norges regering i Højesteret i klimaretssag om oliejagt
 20. april 2020 | 0 Kommentarer
 Oslo, 20. april 2020 – Norges Højesteret har netop accepteret appellen fra Greenepeace og organisationen Natur og Ungdom om at tage klimaretssagen om regeringens kontroversielle udvidelse af oliejagten i Arktis til landets øverste domstol.
 Organisationerne anklager i retssagen – der var for retten første gang i 2017 – regeringen for at være i strid med den norske grundlov, der blandt andet forpligter staten på at sikre et sundt og sikkert miljø for fremtiden. Det er blot ti procent af sagerne, der ankes til Højesteret, der faktisk tages op i den øverste retsinstans.
 “Det er en fantastisk nyhed, at Norges Højesteret nu tager vores fælles klimaretssag mod den norske regering til den øverste domstol. Norges regering har indledt en håbløs jagt efter mere olie i Arktis, der er helt ude af trit med tiden og kampen for at afværge den globale klimakrise, der truer den unge generations fremtid. Vi ser frem til at føre klimaretssagen på øverste niveau, der er principiel og afgørende for fremtiden og olielandet Norge. At sagen nu skal for Højesteret viser, hvor vigtig en sag, det er,” siger Sune Scheller, kampagneleder for hav og olie hos Greenpeace.
 “Vi er overbeviste om, at regeringen har udstedt sine olielicenser til ny jagt efter olie i norsk Arktis i strid med miljøparagraffen i Norges grundlov, der skal sikre de fremtidige generationers ret til et sundt og sikkert miljø. Samtidig er Norge også forpligtet til at gøre en global indsats for klimaet, som alle andre lande, og det er uholdbart, at regeringen ikke vil tage ansvar for landets olie, der eksporteres og brændes af uden for landets grænser. Vi ser frem til at konfrontere regeringen med dette store ansvarssvigt over for vores klima,” siger Sune Scheller.
 Den svenske klimaaktivist Greta Thunberg modtog Fritt Ords Pris i 2019 og donerede 250.000 norske kroner af prisen til arbejdet med klimaretssagen. Thunberg støtter sagen og er glad for, at Norges Højesteret vil behandle sagen.
 “At åbne for boringer efter mere olie i en klimakrise er helt virkelighedsfjernt. Olie er olie, uanset hvor den brændes af og af hvem. Hvordan kan et rigt land som Norge tænke så kortsigtet? Olie truer vores og fremtidige generationers ret til et sundt klima, og derfor støtter jeg de norske organisationers kamp mod den den norske stat,” siger Greta Thunberg.
 Sune Scheller, kampagneleder for hav og olie, Greenpeace. Mobil: 2714 4257
 Poul Bonke Justesen, kommunikationansvarlig, Greenpeace. Mobil: 2629 4938


text:
Ruslands højesteret – referat dag 3 – hundewadt.dk
 09:00 I Moskva, en blød støvregn af regn. Langs facaden af Højesteret blev strakt en lang række af dem, der kom til processen som lyttere. På retsbygningen på Cook-Street parkeret en stor bus fuld af naturligvis kede politifolk. Så højt processen synes unordinary begivenhed for retten medarbejdere. Men en overraskende rolig, at trods den åbenlyse begejstring beholde hundredvis af troende, bedre end nogen ord overbevist om, at ekstremisme – det handler ikke om dem.
 09:40 Store Sal Højesteret gradvist fyldt med studerende og journalister.
 10:00 Processen begyndte med spørgsmålene om retten til en repræsentant for Justitsministeriet. Retten søger at beskæftige sig med det faktum, at sagsøger tilregner Administrative Centre skylden episoden fra 2014, hvor, i henhold til Ministeriet, har det administrative center importeret i den russiske publikation, som efterfølgende vil blive anerkendt som ekstremistiske materialer. Retten interesseret i spørgsmålet, hvordan kunne en religiøs organisation at vide, at bogen vil blive anerkendt som ekstremist, hvis ikke FSEM.
 10:10 Retten søger at forstå hvilken sats lov baseret Justitsministeriet, hævder, at den lokale religiøse organisation (MPO) er “strukturelle enheder” af det administrative center. Justitsministeriet finder, at det er logisk, fordi organisationen læse de samme bøger, og forbundet. Retten spørger, hvordan det er i dette tilfælde opfylder kravene til retssikkerheden. Er dette ikke overtræde den europæiske konvention nedfældet retten til religionsfrihed? Efter alt, blev det nægtet at bringe 395 virksomheder til at deltage i sagen som en respondent. Spørgsmål forblive uden klare svar.
 10:20 Dommeren spurgte repræsentanten for Justitsministeriet, på grundlag af hvilke de hævder, at den finansiering MPO Administrative Center er netop finansieringen af ”ekstremistiske aktivitet”? Hvad det er objektivt bevist? Hvis der er noget, så hvad er Justitsministeriet krav er baseret?
 10:28 Af alle provenuet til at give en forklaring sagsøgte. Men frem for alt, advokaten Omelchenko søger at fremføre uddrag fra “Rossiyskaya Gazeta” med datoerne for indrejse i FSEM af visse publikationer. Retten lægger.
 10:35 Den første handler Vasily Kalin, formand for styregruppen af ”Jehovas Vidner administrative centrum i Rusland.” Legitime om nutidens bestræbelser på at forbyde Jehovas Vidner? For 26 år har centret ikke er blevet retsforfulgt for ekstremisme. “Hvis vi er alle disse år har været gode, på hvilket tidspunkt vi har ekstremister?” Hvis forbuddet sker for at være påført betydelig skade, og forfølgelse er allerede begyndt. Folk vil blive retsforfulgt kun for en fælles læsning af Bibelen, og vi har været igennem. Vi har allerede sat på lige fod med organisationer såsom Taliban, og andre Aum Senriko. Placeringen af Jehovas Vidner er uændret: at adlyde myndighederne, at bede for dem. Altid holde sig til principperne om fred.
 10:45 Kalin sagde omstændighederne i undertrykkelsen af religion i Sovjetunionen, som han husker sig selv. Det viser domstolen et certifikat rehabiliteret ofre for politisk undertrykkelse. Han spørger, hvad er nu vidne vil have ham og hans trosfæller til at give Justitsministeriet? Handlinger of Justice afviser land i fortiden.
 Den fulde ordlyd af Vasily Kalin
 10:50 Af den stedfortrædende Kalina, Sergei Cherepanov. Han forklarer,


text:
hvilke foranstaltninger der er taget midt i Jehovas Vidner til forebyggelse af ekstremisme.
 10:57 Cherepanov nævner, at centrum af Jehovas Vidner på listen over de farligste organisationer. Han er ikke en advokat, men han mener, at aktionerne i Ministeriet for kampen mod ekstremisme gået ned den forkerte vej. I de senere år blev 20 straffesager i henhold til artikel Ekstremisme indledt mod Jehovas Vidner. Selv om de fleste af de sager endte i frifindelser blev de trofaste rettigheder betydeligt krænket, og deres liv er ødelagt.
 11:05 Cherepanov nævner tilfælde af svig var blevet plantet, og som er blevet erklæret for retshåndhævende myndigheder, dog fuldstændig ignoreret af politiet og andre myndigheder. Der er ingen tvivl om, at Jehovas Vidner center har truffet alle mulige foranstaltninger for at modvirke ekstremisme. Deputy Attorney General, som for et år siden underskrev en advarsel om Jehovas Vidner, nægtede at mødes, som kunne klarlægge, hvilke yderligere foranstaltninger vejleder kunne forvente fra Jehovas Vidner.
 Bekæmpelse af ekstremisme i den civiliserede verden. Det er dog kun i Rusland er forfulgt Jehovas Vidner, som tilbeder i verden besøgt af omkring 20 millioner mennesker. Forfølge dem i Rusland betyder at udfordre alle de lande, hvor Jehovas Vidner er gratis at bekende deres tro. På denne Cherepanov afslutter sin tale og bedt om at fremføre punkter i sin tale.
 Fuld tekst forklaringer Sergei Cherepanov (PDF, 226 KB)
 11:15 Tale Zhenkova advokat. Han argumenterer overbevisende, at i modsætning til Justitsministeriet, blandt de mål og organisationens mål af Jehovas Vidner er ikke ekstremisme. Hvis 100 års uformel og 26 års officielle eksistens af Jehovas Vidner ikke var bevist skade fra deres aktiviteter, så hvad skade refererer til Justitsministeriet?
 11:20 Lidt kone påpeger, at langt de fleste publikationer Vidner blev inkluderet i FSEM 8 år siden. Gennem årene har der ikke været nogen terrorhandling eller en handling af hærværk af Jehovas Vidner. Intet af den slags var før.
 11:24 Lidt kone henleder opmærksomheden på, at disse publikationer blev inkluderet i FSEM før den berømte resolution vedtaget af Plenum af højesteret, der forklarede, at ekstremisme ikke kan betragtes som kritik af andre religioner.
 11:25 Lidt kone understreger, at kun nogle få eksperter fundet tegn på ekstremisme i litteraturen af Jehovas Vidner. ukvalificerede eksperter arbejder ofte. Domstolene behandler sager i fraværet af de troende. For eksempel har en af de brochurer, der indeholder næsten ingen tekst er blevet anerkendt som en ekstremistisk efter sætningen “undgå dårlige gerninger.” Som svar på latter sagde den lille kone, at de mennesker, der udfører søgninger på grund af denne brochure, ikke en spøge.
 11:30 To andre publikationer indgår i FSEM, men Jehovas Vidner stadig ikke, hvorfor, på trods af de mange appeller og anmodninger. “Hvis det er tilfældet overveje trykte tekster, den russiske kan generelt efterlades uden bøger snart!”
 11:35 Lidt kone: Det ser ud til, at anklagemyndigheden forsøger med alle midler at anerkende ekstremistiske størst mulige antal Jehovas Vidner materialer. For eksempel, den offentlige anklagers kontor indgivet en retssag om anerkendelse af ekstremistiske Bibelen selv, på trods af en


text:
udtrykkelig bestemmelse i loven om Bibelen og citerer fra det ikke kan anerkendes som ekstremistisk. Af argumenter anklagemyndigheden: “Taget som en bog, Bibelen ophører med at være Bibelen, som det er kun i Kirken.” (Latter.)
 11:39 Lidt kone påpeger, at de sager, der involverer genkendelse af Jehovas Vidner ekstremistisk litteratur appellerede til den europæiske menneskerettighedskonvention. 22 klager og lagt sammen til én. Som svar på anmodningen fra domstolen i Strasbourg for Den Russiske Føderation har officielt anerkendt, at Jehovas Vidner litteratur indeholder ingen åbne opfordringer til vold.
 11:45 Højesteret har gentagne gange fastslået, at det drejer sig om anerkendelse af Jehovas Vidner som ekstremistiske materialer ikke berører de rettigheder, de “Jehovas Vidner administrative centrum i Rusland”, og disse løsninger er ikke aflyst. En justitsministerium mener nu, at tværtimod, det påvirker højre for midten. Men det er en fejl.
 11:55 Advokat lille kone dokument beviser, at det trykte materiale aldrig er blevet importeret til landet efter at være blevet anerkendt som ekstremist. Dette gælder også for alle de episoder, der tilregner til troende Justitsministeriet i sin retssag.
 00:05 Ved indførsel i landet næsten hver publikation fra centrum af Jehovas Vidner var resultaterne af de undersøgelser, der ikke findes i dem tegn på ekstremisme. Således kunne centret ikke have forudset, at visse materialer kan betragtes som ekstremistiske. Lovgivningen er baseret på principperne om retssikkerhed og forudsigelighed af konsekvenserne af bestemte handlinger. Men i aktionerne af statslige myndigheder mod Jehovas Vidner, dette princip er tydeligvis ikke overholdt.
 00:10 Erklæring fra repræsentanten for sagsøgte Toporova. “Ekstremisme er ekstremisme af Jehovas Vidner på papiret.” Ingen tilskadekomne, ofre eller ofre for de påståede “ekstremistiske” aktiviteter eller anklagemyndigheden eller Justitsministeriet undladt at give.
 00:12 Axes afviser Justitsministeriet om “finansiering af ekstremisme.” Finansiel støtte rettet MPO, var rettet mod den liturgiske tjeneste af bygninger, hjælpeprogrammer, nogle gange for at hjælpe de troende, som har lidt af naturkatastrofer.
 00:17 Repræsentanten for Ax: Justitsministeriet er opmuntrende lande til højeste retsinstans til at ty til dobbeltmoral. Tidligere retten, med støtte fra Justitsministeriet, tog konsekvent holdning, at dommen mod de lokale organisationer ikke berøre det administrative center. Nu er stillingen i ministeriet har ændret den anden vej rundt. Det forsøger at udvide sanktionerne mod flere lokale organisationer i centrum og på alle andre 395 lokal religiøs organisation af Jehovas Vidner.
 00:22 Axes analyserer den juridiske betydning af udtrykket “i strukturen af en centraliseret organisation.” Med henvisning til love, regler og juridiske udtalelser, Axe viser, at vi taler udelukkende om den kanoniske og åndelige forbindelse. Lokale religiøse organisationer ikke filialer og repræsentationskontorer en centraliseret organisation.
 00:37 Akser forklarer, at centrale og lokale organisation af Jehovas Vidner er ikke ansvarlige for forpligtelser hinanden. Centret er grundlægger af et af MPO. Hver af dem har sin egen sammensætning af grundlæggerne af de 10 eller flere personer. Hver MPO sin unikke navn, sin egen forfatning, særeje, retten til at indgå civile kontrakter. Indsatsen mod dommer, øksen giver en analogi: hele det russiske retssystem er en enkelt struktur, men regionale domstole er ikke de strukturelle enheder af


text:
højesteret, men er selvstændige enheder.
 00:43 Axes spekuleret over, hvorfor det store flertal, mere end 380 MRO Rusland, der aldrig har modtaget klager fra staten, bør fjernes, selv uden advarsel og mulighed for at ændre noget? I virkeligheden er der hundreder og atter hundreder af resultaterne af revisionen af forskellige afdelinger, fundet nogen overtrædelser i aktiviteterne i alle disse MPO. 22 Krim MPO, registreret under den russiske lovgivning og ikke har begået nogen overtrædelse, gad vide, hvad de skal anerkendes som ekstremistisk, og deres ejendom konfiskeret? Hvorfor Moskva MPO registreret under instruktion af den europæiske menneskerettighedskonvention og har ikke begået nogen forbrydelse bør være genstand for mindre strenge straffe?
 Den fulde ordlyd af talen Yuriya Toporova
 00:52 Præsentation ved repræsentant for Maxim Novakova. Hans tale er helliget en analyse af såkaldte “nye beviser af ekstremistiske aktivitet” af Justitsministeriet, der er nævnt i sin retssag. Vi taler om bøder på antallet af MPO grund af påvisning i de liturgiske bygninger ekstremistiske materialer.
 13:06 Administrative Center er ikke inviteret til at deltage i anliggender, så ikke har reel mulighed for at rejse spørgsmålet om tilstedeværelsen af provokationer. I mellemtiden kan ingen beviser for en domstol ikke har etableret kraft. Retslige bødebeslutninger kunne ikke have en skadelig effekt. Ellers ville det være en krænkelse af retten til en retfærdig rettergang. De beslutninger, som Retten henviser til – det er en smuk lukkede “kasser”, men indholdet af disse “kasser” der ikke er så priglyadno. At have et fuldstændigt billede og til at foretage en objektiv vurdering, skal retten vurdere omstændighederne ved hændelsen. På den service pauser uropoliti, smide alle de mænd på gulvet, de er ikke tilladt selv at løfte hovedet, mens den uidentificerede mand bevæge sig ukontrollabelt i bygningen. På kamera registreret som uropoliti stormede bygningen og tager liturgiske politi kastede i skabet forbudt materialer, og så de “opdager”.
 13:12 Novakov fortæller en interessant detalje, for nylig opdaget i materiale i sagen. Det viste sig, at en af de fligede publikationer er indskriften angiver, at denne publikation tilhører et af centrene for ortodokse anti-sekteriske!
 13:18 Novakov påpeger, at begrebet er en strukturel enhed defineret i den tilsvarende kapitel i titlen på loven. Begrebet “strukturel enhed” kun henviser til de politiske partier.
 13:25 Retten annoncerer en pause indtil April 12, 2017 10:00.
 Forrige indlægForrige Ruslands højesteret – referat dag 2
 Næste indlægNæste Ruslands højesteret – referat dag 4


text:
Højesteret har i dag afsagt en principiel dom om fortolkning af grundloven og forholdet til Danmarks internationale forpligtelser.
 18. januar 2018 Af Stanley Stener Nielsen og Sune Fugleholm
 Højesteret har i dag afsagt en principiel dom om fortolkning af grundloven og forholdet til Danmarks internationale forpligtelser. Spørgsmålet i sagen var, om det er foreneligt med grundloven og Danmarks internationale forpligtelser, at fire personer, som var frataget den retlige handleevne efter værgemålslovens § 6, ikke kunne stemme til folketingsvalget i 2015. Det er første gang, Højesteret fortolker grundlovens § 29 om betingelserne for valgret.
 Hovedspørgsmålet i sagen var, om folketingsvalglovens § 1, hvorefter personer, der er under værgemål med fratagelse af den retlige handleevne, jf. værgemålslovens § 6, ikke har valgret til Folketinget, er udformet i overensstemmelse med grundlovens § 29, hvorefter personer, der er ”umyndiggjort”, ikke har valgret til Folketinget.
 Højesteret fandt, at personer, der er frataget den retlige handleevne efter værgemålslovens § 6, må anses for umyndiggjort i grundlovens forstand og derfor ikke har valgret til Folketinget. Højesteret konkluderede på den baggrund, at folketingsvalglovens § 1 er udformet i overensstemmelse med grundloven. Uanset hvad der følger af Danmarks internationale forpligtelser, kunne appellanterne derfor ikke få medhold i, at de havde valgret ved folketingsvalget i 2015.
 Højesteret tog herefter stilling til, om appellanternes rettigheder efter navnlig Den Europæiske Menneskerettighedskonvention er blevet krænket, og om de i givet fald har krav på godtgørelse som følge heraf.
 Højesteret fandt, at den danske ordning fulgte et anerkendelsesværdigt formål og var proportional. Højesteret lagde i sin begrundelse vægt på Menneskerettighedsdomstolens domme i sagerne Alajos Kiss mod Ungarn, Zdanoka mod Letland og Scoppola mod Italien.
 Højesteret inddrog endvidere i sin begrundelse en komparativ analyse af de øvrige EU-landes regler om umyndighed som fortabelsesgrund for stemmeret, og bemærkede i den forbindelse, at det i en række andre europæiske lande følger af enten valglovgivningen eller det pågældende lands forfatning, at personer, der er frataget den retlige handleevne, ikke har valgret.
 Højesteret fandt på den baggrund ikke grundlag for at fastslå, at den ordning, der følger af grundlovens § 29, er i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonvention eller FN’s Handicapkonvention. Allerede af den grund havde appellanterne ikke ret til godtgørelse.
 Sagen blev varetaget af advokat Sune Fugleholm og advokatfuldmægtig Stanley Stener Nielsen.
 Advokatfuldmægtig E: stan@kammeradvokaten.dk
 M: +45 53 62 84 31
 Læs Højesterets dom af den 18. januar 2018.


text:
SIRIUS advokater » Højesteret afsiger dom i en principiel sag om handelsagenter
 Højesteret afsiger dom i en principiel sag om handelsagenter
 Højesteret afsagde den 12. marts 2019 dom i en principiel sag om ophævelse af en handelsagentaftale for lægemidler og ændrede herved Østre Landsrets dom i sagen. Sagen var oprindeligt afgjort af Sø- og Handelsretten, som havde fundet, at agentaftalen var ophævet med urette af agenturgiveren og derfor havde tilkendt agenten erstatning og godtgørelse for den uberettigede ophævelse af agentaftalen. Østre Landsret derimod, havde fundet, at ophævelsen af agentaftalen var berettiget, idet agenten ikke ville underskrive en såkaldt ”Standard Operating Procedure” (SOP), selv om denne afveg fra den indgåede agentaftale. Sagen var indbragt for Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse, da nævnet anså sagen for principiel.
 Advokat Søren Stenderup Jensen fra SIRIUS advokater førte sagen i Højesteret for agenten.
 En agent og et lægemiddelfirma indgik i foråret 2010 en agentaftale, hvor agenten blev udpeget som eksklusiv handelsagent for lægemiddelfirmaet i Danmark, Norge, Sverige og Finland.
 Parterne aftalte en uopsigelighedsperiode på 5 år fra agentaftalens ikrafttrædelsesdato, dvs. frem til foråret 2015, dog således at agentaftalen kunne opsiges efter 2 år, for så vidt angik nogle af de omfattede produkter. Uopsigelighedsperioden blev aftalt som konsekvens af, at der skulle opnås markedsføringstilladelse til nogle af produkterne, før de kunne sælges på markedet. For at agentaftalen kunne blive rentabel for agenten, var det derfor en forudsætning, at aftalen havde en vis løbetid. De øvrige produkter var derimod registrerede og lancerede og kunne derfor skabe omsætning og dermed provision fra agentaftalens indgåelse.
 Agentaftalen blev lovligt delopsagt for så vidt angik produkter med virkning fra foråret 2012.
 Efter delopsigelsen fortsatte agenten arbejdet med introduktion af henholdsvis de produkter, som fortsat var omfattet af agentaftalen. Disse produkter blev dog forsinkede flere gange og blev derfor først introduceret på markedet den 15. oktober 2012 den 4. februar 2013.
 I maj 2013 ophævede medicinalfirmaet agentaftalen, idet man gjorde gældende, at agenten væsentligt havde misligholdt aftalen på 4 punkter, hvoraf agentens nægtelse af at underskrive en SOP var den væsentligste af disse begrundelser.
 Sø og Handelsretten dømte medicinalfirmaet til at betale erstatning og godtgørelse med 800.000 kr. til agenten, idet retten ikke fandt det godtgjort, at agenten havde misligholdt agentaftalen ved ikke at tiltræde SOP’en, ligesom retten heller ikke fandt det godtgjort, at agenten havde gjort sig skyldig i misligholdelse i relation til mangelfuld rapportering til medicinalfirmaet og overskridelse af frister mv.
 Advokat Gitte Løvgren Larsen fra SIRIUS advokater førte sagen i Sø- og Handelsretten for agenten.
 For Østre Landsret var der gennemført et syn og skøn, hvor skønsmanden bl.a. udtalte, at den af sagen omfattede SOP’en i sin opbygning mv. var normal for branchen, ligesom skønsmanden ikke vurderede, at den var kommercielt byrdefuld for agenten. Desuden udtalte skønsmanden, at en agent ikke bør underskrive en SOP, hvis man er i tvivl om forståelsen af den. Derudover havde medicinalfirmaet frafaldet de øvrige begrundelser for, at der forelå en væsentlig misligholdelse af agentaftalen.
 Advokat Gitte Løvgren Larsen fra SIRIUS advokater førte sagen i


text:
Østre Landsret for agenten.
 Sagen var indbragt for Højesteret med Procesbevillingsnævnets tilladelse, da nævnet anså sagen for principiel i forhold til, hvornår en agentaftale kan ophæves.
 Højesteret afsagde dom i sagen den 6. marts 2019 og stadfæstede Sø- og Handelsrettens begrundelse:
 ”Som anført af Sø- og Handelsretten er bestemmelserne i SOP’en – navnlig om agentens mulighed for at give kunderne information om produkterne og svare på spørgsmål selv – formuleret på en sådan måde, at [agenten] med rette kunne rejse spørgsmål, om [agenten] fortsat kunne fungere som selvstændig agent i henhold til agentaftalen. [Agenturgiveren] besvarede ikke [agentens] anmodning om at få klargjort disse spørgsmål, men fastholdt blot, at [agenten] var forpligtet til at underskrive SOP’en. I hvert fald under disse omstændigheder finder Højesteret, at det er uden betydning for spørgsmålet om væsentlig misligholdelse fra[agentens] side, om SOP’en som anført i skønserklæringen må anses for sædvanlig i branchen og ikke kan anses for væsentligt kommercielt byrdefuld for [agenten].
 Herefter og i øvrigt af de grunde, som Sø- og Handelsretten har anført, tiltræder Højesteret, at [agenten] ikke har gjort sig skyldig i væsentlig misligholdelse af agentaftalen, og at [agenturgiveren] som følge heraf skal betale i alt 800.000 kr. i erstatning og godtgørelse.”
 Sagen blev for Højesteret ført af advokat Søren Stenderup Jensen med bistand af advokatfuldmægtig Ida Caroline Bjerregaard. Søren Stenderup Jensen har tidligere ført en lang række sager (>25) for Højesteret.
 SIRIUS advokaters bemærkninger til dommen
 Dommen bekræfter, at en agentaftale alene kan ophæves, når der foreligger en væsentlig misligholdelse fra den ene parts side.
 En agents manglende underskrivelse af en SOP, der indeholder bestemmelser, der afviger fra agentaftalens bestemmelser, kombineret med, at agenturgiveren ikke vil besvare spørgsmål om SOP’en fra agenten, udgør ikke en sådan væsentlig misligholdelse. Med formuleringen ”i hvert fald under disse omstændigheder” har Højesteret samtidig tilkendegivet, at man kan forstille sig situationer, hvor en agents nægtelse af at underskrive en SOP, der ikke strider mod agentaftalen, kan udgøre en væsentlig misligholdelse af agentaftalen.
 Endvidere bekræftede Højesteret, at beregningen af erstatning for tabt omsætning skal beregnes på baggrund af historiske tal, medmindre der ikke foreligger historiske tal for en passende periode f.eks. på grund af opstart af salg af et produkt; i så fald skal tal fra agenturgivers eget salg eller fra en ny agents salg anvendes til beregning af agentens omsætningstab.


text:
Advokaten 2 Aftaler om fratræden i det offentlige
 Ifølge to nye højesteretsdomme kan en offentlig ansættelse ophøre ved en aftale mellem parterne på samme måde som en privat ansættelse. Dermed underkender Højesteret en række udtalelser fra ombudsmanden, der efterfølgende har afgivet en kritisk redegørelse om dommene. Men der er ikke belæg for redegørelsens hovedsynspunkter.
 Ansættelsesretlige love og overenskomster indeholder regler om både arbejdsgiverens og lønmodtagerens (ensidige) opsigelse af ansættelsesforholdet. Reglerne siger ikke noget om aftalt fratræden, men efter fast praksis kan parterne indgå en fratrædelsesaftale. Lønmodtageren kan som led heri give afkald på rettigheder, som ville gælde ved arbejdsgiverens ensidige opsigelse, jf. f.eks. U74/3H (aftale om fratræden straks mod løn for to måneder).
 I de ansættelsesretlige love sondres som altovervejende hovedregel ikke mellem private og offentlige ansættelser. På linje hermed er der en langvarig praksis på det kommunale arbejdsmarked for at aftale fratræden efter samme retningslinjer som på det private arbejdsmarked. Den kommunale forligspraksis er dog foregået inden for de rammer, der er opstillet af Kommunernes Lønningsnævn i medfør af den kommunale styrelseslovs § 67.
 I en række sager af nyere dato har Folketingets Ombudsmand kritiseret kommunale arbejdsgiveres anvendelse af forligsmæssig fratræden. Ifølge ombudsmanden bemyndiger hverken tjenestemandsloven (tjenestemandsvedtægterne) eller de kollektive overenskomster offentlige myndigheder til at anvende aftale i stedet for forvaltningsakt. Afskedigelsen skal derfor foregå efter de sædvanlige regler, og den ansatte kan ikke gyldigt give afkald på f.eks. at blive partshørt, jf. navnlig FOB 1998/491 med en nærmere begrundelse for standpunktet.
 De kritiske ombudsmandsudtalelser har ikke haft gennemslagskraft i praksis, men i enkelte tilfælde har en lønmodtager – som regel i kølvandet af en forudgående kritisk ombudsmandsudtalelse – anfægtet den aftalte ordning ved domstolene. Spørgsmålet har nu fundet en principiel afklaring ved to højesteretsdomme af 16. november 2004.
 I den ene sag (31/2003) havde kommunen partshørt en tjenestemandsansat chef om en påtænkt afskedigelse. På lønmodtagerens foranledning afholdtes møde mellem parterne og repræsentanter fra de faglige organisationer. Her blev parterne enige om en frivillig fratræden med fritstilling i opsigelsesperioden og en fratrædelsesgodtgørelse på tre måneders løn. De var tillige enige om, at ”sagen betragtes som endeligt afsluttet”.
 Efter sin fratræden klagede den ansatte til ombudsmanden, som udtalte kritik af en række mangler ved sagsbehandlingen, herunder mangelfuld partshøring. Ombudsmanden henstillede til kommunen at genoptage sagen, herunder overveje at udbetale økonomisk kompensation til den fratrådte chef. Da kommunen ikke ville genoptage sagen, påstod den fratrådte chef kommunen dømt til at betale en kompensation på 300.000 kr. for de retlige mangler.
 Kommunen blev frifundet af Østre Landsret, der lagde vægt på, at både lønmodtageren og hans faglige organisation var bekendt med de forhold, som gav ombudsmanden anledning til kritik. Ved forliget gav han afkald på at påberåbe sig disse mangler, og dette afkald var ”under de givne omstændigheder” gyldigt. Lønmodtageren appellerede dommen til Højesteret, hvor sagen blev behandlet af 11 dommere (der var prøvevotering). Dommerne stadfæstede i enighed landsrettens dom, men med væsentlig mere generelt affattede præmisser.
 Højesteret lagde vægt på, at der hverken i de forvaltnings- eller ansættelsesretlige regler er grundlag


text:
for at indfortolke et forbud mod forligsmæssig aftalt fratræden. Der er ydermere en langvarig praksis for anvendelse af fratrædelsesaftaler, som tillige tjener et praktisk behov og er i begge parters interesse.
 Efter forvaltningslovens ordlyd og forarbejder er en aftale om fratræden ikke omfattet af afgørelsesbegrebet og dermed af lovens regler om bl.a. partshøring og begrundelse. At forvaltningsprocessuelle forskrifter som udgangspunkt er ufravigelige udelukker ikke en forligsmæssig fratrædelsesordning, der samtidig gør op med en eventuel tilsidesættelse af sagsbehandlingsregler i det forudgående forløb. Aftalen kunne derfor ikke anfægtes på grund af de tilsidesatte sagsbehandlingsregler. Aftalen, som var indgået med bistand fra den faglige organisation, måtte anses som indgået til fuld og endelig afgørelse. Kommunen havde optrådt som en loyal aftalepart, og der var heller ikke ud fra almindelige aftaleretlige regler grundlag for at tilsidesætte afkaldet på at rejse yderligere krav. Kommunen blev derfor frifundet.
 I den anden sag (436/2002) havde en tjenestemandsansat (efter klager fra andre ansatte) anmodet sin organisation om at finde en ordning med kommunen, hvorefter han hverken skulle tilbage i arbejde eller gennem et tjenstligt forhør. I forlængelse heraf blev der indgået en fratrædelsesaftale med fritstilling og en kompensation svarende til 2 1/2 års løn med opsat pension (men ikke aktuel pension). Sagen, der blev behandlet ved Højesteret, vedrørte et erstatningskrav over for organisationen. Højesteret udtalte, at aftalen var bindende, og at der ikke var grundlag for at pålægge organisationen erstatningsansvar.
 Med dommene er det klart fastslået, at parterne i en offentlig ansættelse gyldigt kan benytte frivillig fratræden frem for afskedigelse, og at lønmodtageren kan give afkald på at rejse yderligere krav i forbindelse hermed. Højesteret godkender den langvarige forligspraksis på det kommunale arbejdsmarked og underkender dermed ombudsmandens fortolkning af retsgrundlaget. Dommene har betydning for alle offentlige ansættelser, men på statens område har Finansministeriet selv en ganske restriktiv holdning til forligsmæssig fratræden.
 Ombudsmandens redegørelse til Retsudvalget
 Folketingets retsudvalg bad den 1. december 2004 ombudsmanden om at redegøre for, ”hvilken betydning Højesterets domme (...) vil få for offentligt ansattes retssikkerhed i fremtiden.” Baggrunden for spørgsmålet fremgår desværre ikke af henvendelsen til ombudsmanden.
 Ombudsmanden indtager en uafhængig stilling i forhold til Folketinget i medfør af ombudsmandslovens § 10. Bestemmelsen ”antages ikke at være til hinder for, at Folketingets retsudvalg stiller spørgsmål vedrørende ombudsmandsloven eller ombudsmandens praksis,” jf. Jon Andersen m.fl., Ombudsmandsloven, 1999, s. 48.
 Retsudvalget har i enkelte tilfælde stillet spørgsmål om ombudsmandens virke og praksis. En gennemgang af retsudvalgets bilag på Folketingets hjemmeside tyder derimod ikke på, at ombudsmanden har været bedt om at vurdere almene spørgsmål (Alm. del 1997-2004). På den baggrund er det bemærkelsesværdigt, at der nu stilles spørgsmål om de retssikkerhedsmæssige konsekvenser af højesteretsdomme – afsagt af 11 dommere i enighed – som har underkendt ombudsmandens egen retsopfattelse i sagerne. Den sædvanlige fremgangsmåde er at anmode Justitsministeriet som ressortmyndighed om en sådan vurdering.
 Efter ombudsmandslovens § 7 er ombudsmanden afskåret fra at beskæftige sig med domstolene og efter § 12 kan der på linje hermed alene peges på mangler ved love og administrative forskrifter. Ombudsmandens redegørelse af


text:
21. december 2004 indeholder imidlertid ikke indledende overvejelser om, hvilken ramme §§ 7 og 12 sætter for vurderingen af Højesterets domme. Redegørelsen retter sig direkte mod dommene (modsat f.eks. forvaltningsloven) i en meget konfronterende stil og tone, f.eks. indledes den med følgende bombastiske udmelding: ”De to domme fra Højesteret svækker offentligt ansattes retsstilling.”
 Redegørelsen siger desværre heller ikke noget om det retskildemæssige grundlag, den foretager sine vurderinger på. Det anføres blot, at ombudsmandens udtalelser er båret af ”en retssikkerhedsmæssig fortolkning af retsgrundlaget”, mens Højesteret har ”lagt vægt på andre hensyn, som dermed er gældende ret.” At Højesteret kommer til det modsatte resultat af ombudsmanden har imidlertid ikke at gøre med en nedtoning af de retssikkerhedsmæssige aspekter. Højesteret har foretaget en traditionel fortolkning af retsgrundlaget på baggrund af sædvanlige fortolkningsprincipper og har fuldt ud været opmærksom på de ansattes retssikkerhed. Men Højesteret har – modsat ombudsmanden – behandlet forligsmæssige fratrædelsesaftaler ud fra det samlede retsgrundlag og ikke blot det forvaltningsretlige.
 Har Højesteret foretaget et praksisskifte?
 Et af de grundlæggende synspunkter i ombudsmandens redegørelse er, at Højesteret (overraskende) har foretaget et ”kursskifte” og en ”praksisændring.” Dommene afviger således fra ”den klare forvaltningsretlige linje”, som Højesteret hidtil har fulgt i offentlige personalesager.
 Højesteret har i de senere år afgjort en række personalesager under hensyntagen til forvaltningsretlige regler. Men der er ikke tale om, at Højesteret med de to nye domme har foretaget et praksisskifte i forhold til tidligere afsagte domme. De mange domme om afskedigelser, som redegørelsen henviser til, vedrører myndighedernes ensidige opsigelse af ansatte (afgørelser). De to nye domme vedrører derimod forligsmæssig fratræden (aftaler), som Højesteret ikke tidligere har haft lejlighed til at tage stilling til på det offentlige område.
 Det er heller ikke rammende at karakterisere Højesterets praksis som udtryk for en ”klar” forvaltningsretlig linje. De senere års praksis afspejler tværtimod, at offentlige ansættelser er funderet i både arbejdsretlige og forvaltningsretlige principper.
 Den arbejdsretlige lovgivning bygger på det grundsynspunkt, at private og offentlige arbejdsgivere i videst muligt omfang skal sidestilles. Ud fra en arbejdsretlig synsvinkel er der ikke tvivl om, at offentlige parter kan indgå fratrædelsesaftaler på linje med private parter.
 Spørgsmålet er herefter alene, om der er særlige forvaltningsretlige holdepunkter for, at offentlige arbejdsgivere alligevel ikke gyldigt kan indgå fratrædelsesaftaler. En fratrædelsesaftale kræver ikke lovmæssig hjemmel, da personaleadministration hører til den del af forvaltningens opgavevaretagelse, hvor aftaler er det sædvanlige virkegrundlag, jf. Bent Christensen, Forvaltningsret, 1997, s. 32 og 264. Hverken ordlyden af eller forarbejderne til tjenestemands- og forvaltningsloven udelukker forligsmæssig fratræden. At lovene er ufravigelige er heller ikke afgørende, da det er velkendt fra hele det formueretlige lovområde, at ufravigelige lovregler forhindrer et forudgående rettighedsafkald, men ikke et efterfølgende afkald ved et konkret forlig.
 Ud fra en traditionel retskildemetode – og den allerede foreliggende retspraksis – var det således nærliggende, at Højesteret måtte nå til det resultat, at forligsmæssige fratrædelsesaftaler også er gyldige på det offentlige område.
 Er der opstået usikkerhed om retstilstanden?
 Ifølge redegørelsen er der med de to domme ”opstået en række usikkerhedsmomenter som skaber problemer for


text:
den fremtidige retsanvendelse.” Problemet er især, at dommene efterlader ”en betydelig usikkerhed i henseende til, hvor vidtgående den af Højesteret anerkendte aftalefrihed er.” Ifølge redegørelsen kan det ikke udelukkes, at dommene er udtryk for en ”retlig nyorientering vedrørende et yderst centralt spørgsmål inden for den offentlige ret.” En sådan udvikling kan man i sagens natur aldrig udelukke, men den finder ikke støtte i dommenes præmisser. Det fremgår ganske klart heraf, at Højesteret alene har taget stilling til anvendelsen af aftaleformen ved fratræden, og at der herved er lagt vægt på den langvarige forligspraksis, der tillige tjener et praktisk behov og er i begge parters interesse. Hertil kan føjes, at ansættelsen hviler på en aftale, som kan opsiges ensidigt af begge parter, og at det derfor forekommer naturligt, at de to parter også sammen kan aftale en fratræden.
 Redegørelsen nævner som eksempler på den opståede usikkerhed, at dommene ikke forholder sig til tjenestemandslovens §§ 24 og 45. Dommene giver imidlertid ikke anledning til usikkerhed om rækkevidden af de to bestemmelser.
 Højesteret havde ikke anledning til at forholde sig til § 24, da spørgsmålet om tjenstligt forhør (i den ene af sagerne) slet ikke blev aktuelt på grund af fratrædelsesaftalen. Dommene sætter imidlertid ikke spørgsmålstegn ved, at sanktioner som følge af pligtforsømmelse stadig kræver et forudgående tjenstligt forhør.
 Højesteret havde heller ikke anledning til at forholde sig til § 45, stk. 3, som afskærer kollektive aftaler i strid med lovens regler. Bestemmelsen vedrører alene generelle aftaler om løn- og arbejdsvilkår og har derfor ikke betydning for det efterfølgende rettighedsafkald, som dommene tager stilling til gyldigheden af. Så situationen er fortsat den, at parterne i en kollektiv aftale ikke kan fravige f.eks. tjenestemandslovens eller forvaltningslovens regler.
 Er offentligt ansattes retssikkerhed svækket?
 Hovedbudskabet i redegørelsen er, at de ”to domme svækker offentligt ansattes retsstilling.” En offentligt ansat vil nu ”kunne afskediges på et spinkelt grundlag,” ”uden at den pågældende fortælles hvorfor” og med ”øget risiko for”, at afskedigelsen ”kan være præget af en myndigheds usaglige interesser.” Hertil kommer, at ”ombudsmanden – og andre instanser – får vanskeligt ved at efterprøve om såkaldt aftalte afskedigelser er saglige og lovlige.”
 En nøgtern og afbalanceret vurdering af dommenes retssikkerhedsmæssige konsekvenser må indledningsvis tage udgangspunkt i, at offentligt ansatte – som også udtrykkeligt fremhævet af Højesteret – selv kan have en betydelig interesse i at afvikle en ansættelse forligsmæssigt. En hurtig fratræden kan i mange tilfælde være mere skånsom end en tur gennem et tjenestemandsforhør med eventuel efterfølgende retssag. Den ansatte skal selv samtykke i en fratrædelsesaftale og kan derfor også frit beslutte at henvise arbejdsgiveren til at gå frem efter reglerne om afskedigelse. Ved forhandlingerne er arbejdsgiveren derfor nødt til at give en saglig og fyldestgørende begrundelse for ønsket om en fratræden.
 Som altovervejende regel vil den ansatte have en organisation i ryggen, som kan rådgive om både retsgrundlaget og fordele og ulemper ved at tiltræde et forlig. Organisationen vil typisk enten selv deltage i eller stille en advokat til rådighed for medlemmets forhandlinger med arbejdsgiveren. Der


text:
er således tale om en ganske ligeværdig forhandlingsposition mellem parterne, hvilket også forudsættes i Højesterets præmisser.
 En offentligt ansat har de samme formueretlige retssikkerhedsgarantier som en privat ansat, hvis der er indgået en aftale, som vedkommende efterfølgende fortryder. De forvaltningsprocessuelle retssikkerhedsgarantier for afgørelser er således erstattet af de formueretlige retssikkerhedsgarantier for aftaler. Det er ganske bemærkelsesværdigt, at redegørelsen slet ikke berører dette skifte af retsgrundlag, da det er af fundamental betydning for den retssikkerhedsmæssige vurdering af dommene, som retsudvalget anmoder om at få.
 Som forudsat af Højesteret vil en fratrædelsesaftale kunne være ugyldig efter aftaleretlige regler. Der kan f.eks. være tale om, at lønmodtageren har været udsat for en utilbørlig pression ved aftaleindgåelsen eller aftalens indhold har vidtrækkende konsekvenser, som vedkommende ikke burde kunne overskue ved indgåelsen.
 Højesteret betoner herved, at den offentlige arbejdsgiver skal optræde som loyal aftalepart, hvilket indebærer, at formuerettens almindelige princip om loyal oplysningspligt gælder under forhandlingerne. Myndigheden skal således ikke blot besvare alle spørgsmål fra lønmodtageren korrekt, men også af egen drift oplyse om forhold af væsentlig betydning for dennes beslutningsgrundlag.
 Ifølge redegørelsen kan det ikke udelukkes, ”at antallet af aftalte afskedigelser vil stige i kølvandet på Højesterets domme.” Der er i givet fald ingen grund til at frygte en sådan udvikling. Forligsmæssig fratræden er i parternes fælles interesse, retssikkerhedsmæssigt fuldt betryggende og kan aflaste både domstolene og ombudsmanden for et unødigt stort antal ressourcekrævende sager om afskedigelse.


text:
Skat.dk: E.A.1 Bruttoindkomsten
 Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.2.1. Bruttoindkomsten.
 Afsnittet E.A.1.2.1 "Betydningen af sondringen mellem erhvervsmæssig virksomhed og hobbyvirksomhed" er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.1 Begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed.
 Afsnit E.A.1.2.2 "Hobby eller erhverv" og afsnit E.A.1.2.3 "Hobby eller erhverv i relation til udvalgte virksomhedstyper" er ikke omskrevet.
 Afsnit E.A.1.2.4 "Driftsform, m.v." er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.1 Begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed.
 Afsnit E.A.1.2.5 "Momsregistrering m.v." er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.1 Begrebet selvstændig erhvervsvirksomhed, under Betydningen af momsregistrering.
 Afsnittet er omskrevet og flyttet til Den juridiske vejledning. Se afsnit C.C.1.1.2 Beskatning af selvstændig erhvervsvirksomhed og ikke-erhvervsmæssig virksomhed (hobbyvirksomhed).
 Nedenfor er sondringen mellem hobbyvirksomhed og erhvervsmæssig virksomhed gennemgået for en række virksomhedstyper.
 Praksis kan tages som udtryk for, at en egentlig landbrugsejendom normalt må anses for drevet erhvervsmæssigt, hvis driften af ejendommen bedømt ud fra en teknisk-landbrugsfaglig målestok kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig og tilsigter at opnå et rimeligt driftsresultat, medmindre det må lægges til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke vil kunne blive overskudsgivende. Ved afgørelsen af, om et landbrug teknisk-landbrugsfagligt er forsvarligt drevet, indgår der efter praksis bl.a. en vurdering af, om landbruget efter sin art, beliggenhed og størrelse drives forsvarligt.
 Det er dog ikke i alle tilfælde, der indrømmes fradrag, selv om driften kan anses for teknisk landbrugsfagligt forsvarlig, se bl.a. SKM2004.455.HR, omtalt nedenfor, hvor det statueredes, at der, uanset om betingelserne ifølge den særlige ligningspraksis er opfyldt, ikke kan opnås fradrag for underskud i et fritidslandbrug, hvis virksomhedens omsætning er af ganske underordnet omfang.
 Se også SKM2009.24.HR (tidligere instans SKM2006.239.ØLR), hvor det var ubestridt, at landbrugsvirksomheden ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok var drevet sædvanligt og forsvarligt, og Højesteret lagde til grund, at skatteyderen havde tilsigtet at opnå et rimeligt driftsresultat. Det var herefter afgørende for, om driften kunne anses for erhvervsmæssig i indkomståret 2000, at skattemyndighederne havde grundlag for at fastslå, at driften ikke selv efter en længere årrække ville kunne blive overskudsgivende før renter. Ved vurdering af landbrugsvirksomhedens driftsresultat før renter kunne der ikke ses bort fra den forpagtningsafgift, som skatteyderen havde betalt efter overdragelsen af ejendommen til sin søn i 1998, idet der var tale om en nødvendig driftsomkostning ved den valgte driftsform. Driften havde herefter været underskudsgivende før renter i alle årene fra 1990 - 2004. Dette gjaldt, bortset fra 1995 og 1997, selv om de foretagne afskrivninger blev nedsat til det niveau på ca. 3.000 kr., som ifølge skatteyderen havde været det rigtige, hvis afskrivningerne alene var driftsmæssigt begrundet. Heroverfor kunne der ikke lægges afgørende vægt på, at driftsresultatet havde været positivt i et enkelt af årene efter 2000, nemlig i 2005. Højesteret bemærkede, at der ikke var fremlagt oplysninger om driftsresultatet i 2006, og at der ikke kunne lægges afgørende vægt på, at skønsmanden - på baggrund af driftsresultatet i 2005 - havde ændret sin tidligere opfattelse, hvorefter landbrugsvirksomheden med den i år 2000 valgte driftsform


text:
ikke ville kunne give et overskud på eller omkring 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger, men før renter. Højesteret tiltrådte derfor landsrettens dom, hvorved Skatteministeriet var blevet frifundet.
 Ovennævnte SKM2009.24.HR er kommenteret i SKM2009.110.SKAT (styresignal), hvor det bl.a fremhæves, at udgifter til forpagtning skal fradrages som en driftsomkostning ved opgørelsen af driftsresultatet efter driftsmæssige afskrivninger, og at enkeltstående indkomstår med overskud efter driftsmæssige afskrivninger ikke medfører, at landbruget må anses for at være erhvervsmæssigt drevet. Det må afhænge af, om der også fremadrettet er udsigt til, at ejendommen efter driftsmæssige afskrivninger, det vil sige før renter, har udsigt til at give et resultat omkring 0 eller blive overskudsgivende. Kommentaren nævner en række elementer, der kan indgå i denne vurdering.
 Da udbetalinger fra EU ́s enkeltbetalingsordning er betinget af landbrugsmæssig drift, skal de henregnes til et landbrugs ordinære driftsresultat og dermed indgå i bedømmelsen af, hvorvidt der foreligger en erhvervsmæssig drift, SKM2006.794.LSR.
 I sager, hvor der har været udmeldt syn og skøn, har der i skønstemaerne bl.a. også indgået spørgsmål om, hvorvidt driftsformen var sædvanlig for en ejendom som i den konkrete sag, og i givet fald om en sådan sædvanlig driftsform ville kunne give overskud på den primære drift før eller efter af- eller nedskrivninger og bidrage til forrentning af den i ejendommen og driften investerede kapital.
 Et egentligt syn og skøn vil være et stærkere bevismiddel end en erklæring fra en landbrugskonsulent. Vedrørende syn og skøn, se DJV Processuelle regler for SKATs opgaver afsnit A.A.11, samt nogle af de nedenfor nævnte afgørelser.
 I TfS 1994, 364 HRD, lagde Højesteret på baggrund af en syns- og skønsrapport til grund, at driften af en ejendom var teknisk landbrugsfagligt forsvarlig og sædvanlig for et deltidslandbrug af den størrelse og beskaffenhed. Til spørgsmålet om en sådan driftsform kunne give overskud på den primære drift før af- og nedskrivninger, svarede syns- og skønsmanden, at der kunne forventes et driftsoverskud på omkring 0. På denne baggrund fandt Højesteret at måtte give skatteyderen medhold i, at landbruget var erhvervsmæssigt drevet. Præmisserne i højesteretsdommen er: I medfør af SL § 6 a, kan underskud ved drift af en landbrugsejendom efter den mangeårige særlige ligningspraksis vedrørende deltidslandbrug fratrækkes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst på betingelse af, at driften af ejendommen bedømt ud fra en teknisk- landbrugsfaglig målestok kan betegnes som sædvanlig og forsvarlig og tilsigter at opnå et rimeligt driftsresultat. I så fald må ejendommen i skattemæssig henseende anses for drevet erhvervsmæssigt, medmindre det må lægges til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke vil kunne blive overskudsgivende.
 Efter Skatteministeriets opfattelse er dommens resultat i overensstemmelse med hidtidig praksis, bortset fra, at det er præciseret, at den særlige ligningspraksis gælder for deltidslandbrug generelt, ligesom det er præciseret, at det er en betingelse for at anerkende erhvervsmæssig drift, at skatteyderen har godtgjort, at der sigtes mod et rimeligt driftsresultat, jf. TfS 1994, 583 DEP.
 SKM2004.432.VLR. Skatteyderen, der drev et fritidslandbrug med kvægavl, havde foretaget fradrag for driftsunderskud. Skatteyderens resultatopgørelse for de omkringliggende indkomstår udviste beskedne overskud, som


text:
imidlertid alene fremkom som følge af, at skatteyderen ikke indregnede driftsmæssige afskrivninger. Skatteyderen gjorde gældende, at aktiverne var så slidte og gamle, at der ikke var nogen yderligere forringelse ved fortsat benyttelse af dem, og at han derfor var berettiget til at sætte de driftmæssige afskrivninger til 0 kr. Landsretten fandt ikke, at de driftsmæssige afskrivninger kunne sættes til 0 kr., men fandt ud fra oplysningerne om driftsbygningernes og maskinernes alder og stand, at afskrivningerne måtte sættes til meget beskedne beløb. På den baggrund fandt landsretten ikke at kunne lægge til grund, at driften selv efter en længere årrække ikke ville kunne blive overskudsgivende, jf. TfS, 1994, 364 HRD. Skatteyderen var derfor berettiget til fradrag for underskud.
 TfS 1999, 48 LSR. Et deltidslandbrug blev anset for erhvervsmæssig virksomhed. Landsskatteretten fandt, at det ved afgørelsen af, om en virksomhed havde udsigt til at give overskud, principielt var resultatet efter de driftsmæssige afskrivninger, der måtte tages i betragtning.
 TfS 1994, 720 ØLD. Landsretten fandt under hensyn til et indhentet syn og skøn, at skatteyderen havde valgt en driftsform for landbrugsejendommen, der var teknisk-landbrugsfagligt forsvarlig. Ejendommen måtte derfor anses for erhvervsmæssigt drevet, således at underskuddet kunne fratrækkes.
 TfS 1994, 566 ØLD. Skatteyderen, der drev et mindre landbrug, fik på baggrund af et syn og skøn fradrag for underskuddene.
 TfS 1994, 366 VLD. Et deltidsgartneri blev anset for drevet erhvervsmæssigt forsvarligt.
 TfS 1989, 188 VLD. Skatteministeriet tog på baggrund af en syns- og skønsrapport bekræftende til genmæle, hvorved fradrag for underskud blev anerkendt.
 TfS 1989, 159 ØLD. Udgifterne ved drift af et lille landbrug blev anset for fradragsberettigede bl.a. på baggrund af en syns- og skønserklæring, der var udarbejdet til sagen.
 SKM2011.382.ØLR (stadfæster SKM2009.619.BR). Skatteyderen var ikke berettiget til at afskrive på nogle driftsbygninger, da det hverken var godtgjort, at hun selv havde udøvet erhvervsmæssig aktivitet i bygningerne, eller at bygningerne havde været bortforpagtet.
 SKM2011.30.VLR (stadfæster SKM2010.197.BR). En lastvognschauffør drev et deltidslandbrug med planteavl. Driften havde i perioden 1998-2003 været underskudsgivende. Sagen angik, om landbruget havde været erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2001-2003. Landbruget gav i indkomstårene 2005-2008 mindre driftsoverskud, og skatteyderen gjorde derfor gældende, at landbruget som konsekvens heraf havde været erhvervsmæssigt drevet i indkomstårene 2001-2003. Han anførte i den forbindelse, at driftsformen i 2005-2007 havde været ganske den samme som i 2001-2003. Skatteyderen havde imidlertid i 2005 omlagt driften, idet han i dette indkomstår påbegyndte udlejning af en driftsbygning og opnåede nye indtægter fra jagtudleje samt salg af brænde. Hvis man så bort fra indtægterne fra de nye aktiviteter, var landbrugsbedriften fortsat underskudsgivende i 2005-2008. Spørgsmålet var herefter, om landbrugsbedriften samt udlejningsvirksomheden og virksomheden med salg af brænde og jagtudleje udgjorde én og samme virksomhed, eller om de nye aktiviteter måtte bedømmes som særskilte økonomiske aktiviteter, der var uafhængige af landsbrugsbedriften. Byretten fandt, at de nye indtægtskilder ikke kunne anses som en integreret del af landbrugsbedriften, som derfor også i indkomstårene 2005-2008 havde været underskudsgivende. Af den grund - og fordi syn- og skønsmanden ikke fandt, at der i indkomstårene 2001-2003 var udsigt


text:
til, at sagsøgerens landbrugsbedrift med den valgte driftsform på sigt kunne give overskud på eller omkring 0 kr. efter driftsmæssige afskrivninger, men før renter og driftsherreløn, anså retten ikke landbrugsvirksomheden for erhvervsmæssigt drevet. Der var derfor ikke fradragsret jf. SL § 6, stk. 1, litra a, for underskud i indkomstårene 2001-2003.
 SKM2007.517.VLR. Skatteyderen havde forpagtet dyrkbar jord tilhørende hans mor for en 5-årig periode og ønskede fradrag for underskud på henholdsvis 35.472 kr. og 21.428 kr. i indkomstårene 2000 og 2001. Det var ubestridt, at driften af den forpagtede jord ud fra en teknisk- landbrugsfaglig målestok havde været sædvanlig og forsvarlig. En syns- og skønsmand havde bl.a. udtalt, at driften selv efter en længere årrække ikke kunne blive overskudsgivende. Landsretten fandt med henvisning hertil, at driften ikke kunne anses for erhvervsmæssig og udtalte i den forbindelse, at forpagtningsafgiften og afskrivninger på nogle maskiner, som sagsøgeren havde købt af sin far, skulle indregnes som omkostninger ved opgørelsen af virksomhedens resultat. Skatteyderen havde subsidiært påstået fradrag for forpagtningsafgiften med henvisning til, at afgiften kunne sidestilles med renteudgifter. Landsretten fandt imidlertid ikke grundlag for skattemæssigt at sidestille forpagtningsafgiften med fradragsberettigede renter, jf. SL § 6, litra e.
 SKM2007.59.HR (tidligere instans SKM2005.327.ØLR). Skatteyderen havde drevet et deltidslandbrug siden 1980 ́erne med et mindre kvæghold. Der var enighed mellem parterne om, at virksomheden var omfattet af den særlige praksis vedrørende fritidslandbrug. Landbruget havde løbende givet store driftsunderskud. I 1988 var der opført en stor staldbygning. Skatteyderen ønskede fradrag for underskud i indkomstårene 1996 - 1998. Landsretten lagde i sin afgørelse vægt på en syns- og skønserklæring, hvorefter det med den valgte driftsform i 1996 - 1998, hvor staldbygningerne ikke blev delvist udlejet, var usandsynligt, at der kunne opnås et resultat, der gav plads til afskrivninger i noget væsentligt omfang. Landsretten fandt herefter, at virksomheden i perioden 1996 - 1998 ikke var tilrettelagt på en sådan måde, at der havde været udsigt til, at driften ville kunne give overskud efter driftsmæssige afskrivninger, og at virksomheden ikke havde været drevet erhvervsmæssigt forsvarligt. Højesteret stadfæstede afgørelsen.
 SKM2005.7.ØLR. På baggrund af en skønserklæring fandt landsretten, at driften af en ejendom bedømt ud fra en teknisk/landbrugsfaglig målestok ikke kunne betegnes som sædvanlig og forsvarlig og tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat. Landsretten fandt heller ikke, at der havde været udsigt til, at driften, selv efter en længere årrække, kunne blive overskudsgivende. (Spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden var erhvervsmæssig, var ikke omfattet af anken til Højesteret, SKM2007.278.HR).
 SKM2004.455.HR. I en sag om en minkfarm blev det i overensstemmelse med syns- og skønserklæringen lagt til grund, at minkfarmen efter sin størrelse og indretning kunne drives landbrugsfagligt forsvarligt, hvis kapaciteten blev udnyttet, og at skatteyderen havde de nødvendige forudsætninger herfor. Driften af minkfarmen havde, imidlertid ikke haft et sådan omfang, at den kunne anses som erhvervsmæssig.
 Ved denne dom har Højesteret fastslået, at der på grund af den ringe omsætning ikke var fradragsret for virksomhedens underskud i de påklagede indkomstår. Højesteret har tidligere fastslået, at en virksomhed ikke kan anses for erhvervsmæssig, hvis den


text:
har et ganske underordnet omfang, jf. TfS 1996, 28 HRD, der drejede sig om en bådudlejningsvirksomhed. Hvad angår fritidslandbrug, hvor der gælder en særlig ligningspraksis, har landsretten i flere domme statueret, at der på grund af den ringe omsætning ikke forelå en erhvervsmæssig virksomhed, men Højesteret havde ikke taget stilling til, om det såkaldte intensitetskriterium også gælder for fritidslandbrug. Det må med Højesterets dom anses for endeligt fastslået, at der, uanset om betingelserne ifølge den særlige ligningspraksis er opfyldt, ikke kan opnås fradrag for underskud i et fritidslandbrug, hvis virksomhedens omsætning er af ganske underordnet omfang.
 SKM2001.432.VLR. En virksomhed, der omfattede avl med prydfasaner samt drift af en karantænestation for strudse blev ikke anset for erhvervsmæssig. Landsretten fandt det ikke dokumenteret, at skatteyder ved deltagelse i et "strudseprojekt" havde udsigt til at opnå betydelige indtægter. Omsætningen udgjorde 14.038 kr. i 1993 og 25.280 kr. i 1994. Af omsætningen i 1994 vedrørte 16.000 kr. salg af resterende strudse, da "Strudsekompagniet", der forestod det projekt, som skatteyder deltog i, var ophørt. Det samlede underskud for perioden 1992-1995 var på 104.424 kr. Under de anførte omstændigheder anså landsretten ikke skatteyders virksomhed for erhvervsmæssig, uanset om den særlige ligningsmæssige praksis for deltidslandbrug måtte finde anvendelse.
 TfS 1999, 215 ØLD. Det blev ikke anset for godtgjort, at den af skatteyder i 1992 drevne landbrugsvirksomhed havde haft en sådan karakter og omfang, at driften ud fra en teknisk landbrugsfaglig målestok kunne anses som sædvanlig og forsvarlig med henblik på at opnå et rimeligt driftsresultat.
 TfS 1998, 256 VLD og TfS 1998, 257 VLD. Skatteyderne drev et landbrug med svinehold og hestehold, men svineproduktionen havde ikke haft en sådan intensitet, at driften efter en teknisk-landbrugsfaglig vurdering kunne anses for forsvarlig, og der var ikke udsigt til at opnå fortjeneste ved hesteholdet.
 I TfS 1997, 177 ØLD fandt landsretten, at den samlede drift ikke kunne anses som teknisk-landbrugsfagligt forsvarlig og sædvanlig, ligesom der ikke var udsigt til, at driften, selv efter en længere årrække, kunne blive overskudsgivende.
 TfS 1996, 301 VLD. Retten nægtede fradrag for underskud, uanset at driften blev anset for teknisk landbrugsfagligt forsvarlig. På baggrund af en indhentet syns- og skønserklæring lagde retten til grund, at forpagtning af en landejendom samt leje af et græsareal til dyrehold, var sædvanlig og forsvarlig efter en teknisk landbrugsfaglig målestok, samt at driften tilsigtede at opnå et rimeligt driftsresultat. Der kunne imidlertid ikke bortses fra de af forpagtningen flydende udgifter til forpagtning, græsleje og faktiske merudgifter ved bilkørsel ved vurderingen af, om driften måtte anses som erhvervsmæssig. Når disse udgifter blev medtaget, ville driften selv efter en længere årrække ikke kunne blive overskudsgivende.
 TfS 1992, 566 VLD. Vestre Landsret tilkendegav i et forlig, at der ikke kunne opnås fradrag for underskud, uanset at landbrugsejendommen ud fra en teknisk landbrugsfaglig betragtning var forsvarligt drevet, idet der ikke var udsigt til, at driften ville give overskud.
 TfS 1992, 516 ØLD. En akademiingeniør blev nægtet fradrag for underskud af en mindre landbrugsejendom. Skatteyderen havde indhentet en erklæring fra det lokale amtsråds konsulent i


text:
økologisk/biodynamisk jordbrug. I erklæringen bekræftede konsulenten, at gården blev drevet fagligt forsvarligt, men landsretten fandt ikke, at den landbrugsmæssige udnyttelse af ejendommen havde en sådan intensitet, at underskuddet kunne fradrages.
 I TfS 1986, 359 VLD nåede retten frem til, at driften på den ene side var forsvarlig i teknisk landbrugsfaglig henseende, men på den anden side havde denne ellers landbrugsmæssigt forsvarlige drift ikke den fornødne intensitet til, at den kunne anses for erhvervsmæssig. Sagen drejede sig om en ikke-landbrugsuddannet, der på traditionel vis drev en lille landbrugsejendom med fedekalvproduktion. Landsretten fandt, at opfedningen af fedekalve ikke i sig selv gav grundlag for at anse driften for uforsvarlig i teknisk landbrugsfaglig henseende. Derimod bevirkede det meget beskedne omfang af køb og salg af dyr, at virksomheden ikke kunne anses at have haft den fornødne intensitet til, at driften i teknisk landbrugsfaglig forstand kunne anses forsvarlig.
 For så vidt angår rentabilitetskriteriet i andre brancher end landbruget henvises til E.A.1.2.2.
 For så vidt angår dyrehold i øvrigt, er der offentliggjort følgende afgørelser, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt virksomheden er erhvervsmæssig, således at der er fradrag for driftsmæssige underskud:
 SKM2004.392.LSR. En hundekennel blev anset for erhvervsmæssigt forsvarligt drevet. Ud over det i syns- og skønsrapporten anførte, blev der henset til interessenternes faglige kvalifikationer, virksomhedens professionelle præg samt virksomhedens forbedrede rentabilitet gennem årene.
 UfR 1978, 614 HRD (Jauer-dommen), hvor omlægning af driften af en landejendom til et dyrecenter blev anset for erhvervsmæssigt forsvarligt gennemført og underskud anerkendt som fradragsberettiget. Dyrecentret omfattede hundepension, hundekennel, hestepension, rideundervisning, træning af hunde og i tilslutning hertil drift af cafeteria samt salg af hundefoder m.v. Virksomheden var således af et sådant omfang, at det var medvirkende til, at den blev anset for erhvervsmæssig.
 I TfS 2000, 495 VLD godkendte landsretten ikke skatteyderens virksomhed som erhvervsmæssig. Landsretten udtalte, at skatteyderen i kraft af sin mangeårige erfaring med hundehold havde de fornødne forudsætninger for at drive hundekennelen fagligt forsvarligt og i overensstemmelse med de veterinære myndigheders krav til indretning. Der blev i forbindelse med etableringen ikke udarbejdet budgetter eller lign. Regnskaberne for 1993, 1994 og 1995 udviste et betydeligt underskud. Der var ikke i regnskaberne afsat midler til forrentning af den investerede kapital eller vederlag til skatteyderen, som efter det oplyste havde ydet en ganske betydelig arbejdsindsats. Den manglende rentabilitet kunne ifølge landsretten ikke forklares med, at der havde foreligget særlige - og efter virksomhedens karakter atypiske - begivenheder i form af sygdom blandt hundekennelens hvalpe. Virksomheden havde efter skatteyders forklaring givet et mindre overskud i de seneste år. Efter landsrettens opfattelse var overskuddet imidlertid heller ikke i disse år stort nok til at forrente den investerede kapital og aflønne skatteyderen. Landsretten fandt på baggrund heraf ikke, at hundekennelen kunne anses for etableret og drevet med udsigt til at opnå rimelig fortjeneste, ligesom der ikke var noget sikkert grundlag for at antage, at virksomheden ville udvikle sig således, at den ville kunne give en rimelig fortjeneste.
 TfS 1998, 294 VLD. Virksomhed med hundekennel, hundepension og produktion af slagtekaniner blev ikke anset for


text:
erhvervsmæssigt drevet. Landsretten bemærkede, at der havde været underskud allerede på den primære drift i årene 1991-93 og et særdeles beskedent overskud på den primære drift i årene 1994 og 1996. Det akkumulerede resultat af den primære drift i årene 1991-1996 havde været negativt med et betydeligt underskud i forhold til den samlede omsætning.
 I TfS 1991, 289 VLD blev et anpartsselskab nægtet fradrag for underskud ved drift af en hundekennel. Skatteyderen havde drevet hundekennel i personligt regi, og hun drev tillige virksomhed som speciallæge i psykiatri. Såvel hundekennelen som lægepraksisen blev overført til et anpartsselskab, men landsretten nægtede fradrag for underskud ved kennelen med henvisning til, at der ikke var nogen naturlig sammenhæng mellem lægevirksomheden og kennelvirksomheden, og at skatteyderen ingen kvalifikationer havde i relation til kenneldrift. Herudover var der aldrig udarbejdet budgetter, og virksomheden var kun i ringe grad tilrettelagt med økonomien for øje.
 I sager om udlejningsvirksomhed, især bådudlejning, vil den blotte forekomst af privat benyttelse af de aktiver, der indgår i virksomheden, som udgangspunkt udelukke, at virksomheden anses for erhvervsmæssigt anlagt. Se endvidere DJV Erhvervsbeskatning, afsnit C.C.3.1.6.3 om udlejning af afskrivningsberettigede driftsmidler og skibe.
 TfS 1991, 233 HRD vedrører et ægtepar, der som bibeskæftigelse drev en virksomhed med salg og udlejning af speedbåde, windsurfere og lystbåde samt udstyr hertil. I virksomheden indgik en lystbåd, der senere blev erstattet med en større lystbåd. Til trods for, at ægteparret havde udfoldet normale udlejningsbestræbelser, havde virksomheden kun haft relativt små lejeindtægter. Skatteyderen havde ingen særlige faglige forudsætninger for at drive virksomheden, og der var i forbindelse med etableringen alene opstillet et grovbudget for det første år, udvisende et mindre overskud før renter. Virksomheden havde i hele perioden givet underskud før afskrivninger og renter. Højesteret fandt ikke, at virksomheden havde haft udsigt til at opnå indtægter, der ville stå i et rimeligt forhold til den investerede kapital og anså ikke bådene for anskaffet med erhvervsmæssig forsvarlig drift for øje.
 I TfS 1984, 332 HRD havde sagsøgeren, der var direktør i et autofirma, anskaffet en motorsejler for at leje den ud. Skatteyderen opnåede momsrefusion på købet, der var lånefinansieret. Der blev forsøgt udlejning af båden i det følgende år, men det lykkedes kun i begrænset omfang. Skatteyderen forsøgte udlejning gennem et udlejningsbureau og forsøgte også selv at udleje båden. Udlejningsindtægterne var imidlertid meget begrænsede i de 2 omhandlede indkomstår, og der var underskud før afskrivninger. Båden overgik derfor til privat brug. Direktøren var sejlkyndig, men et under sagen udmeldt syn og skøn støttede hans forklaring om, at båden ikke hidtil havde været benyttet privat. Da der ikke var udsigt til at opnå indtægter, der ville stå i et rimeligt forhold til den investerede kapital og under hensyn til udlejningsvirksomhedens omfang og manglende naturlige sammenhæng med skatteyderens erhvervsmæssige forhold i øvrigt, ansås båden ikke for anskaffet med erhvervsmæssig forsvarlig drift for øje.
 SKM2009.92.BR. Retten fandt at skatteyderen ikke kunne opnå fradrag for underskud ved bådudlejning i sine øvrige indtægter, idet skatteyderen ikke havde godtgjort, at der var udsigt til, at udlejning af


text:
båden kunne ske erhvervsmæssigt forsvarligt.
 SKM2002.617.ØLR Landsretten fandt, at der ikke på længere sigt var udsigt til, at udlejning af båden kunne ske erhvervsmæssigt forsvarligt.
 Der henvises til xDJV Personbeskatning afsnit C.A.2.2.1x vedrørende den skattemæssige behandling af indtægt ved udlejning af driftsmidler i relation til personskatteloven.
 Som udgangspunkt kræves det for at acceptere, at der skatteretligt foreligger erhvervsmæssig udlejningsvirksomhed, at ejeren effektivt har fraskrevet sig egen benyttelse af sommerhuset, og at skatteyderen kan dokumentere, at sommerhuset ikke er benyttet privat. Hertil kommer, at udlejningsvirksomheden ud fra en samlet vurdering skal være erhvervsmæssig drevet.
 Bemærk: Om forholdet til anden lovgivning, herunder indberetningspligten, se nedenfor om Forholdet til lov om sommerhuse og campering m.v.
 Om afgørelser i skatteretlig praksis, se sidst i afsnittet.
 Forholdet til lov om sommerhuse og campering m.v.
 En udlejning, der opfylder ovennævnte krav, skal altid indberettes til miljøministeren (Naturstyrelsen), jf. https://www.retsinformation.dk/Forms/R0710.aspx?id=13464 . Udlejningen kræver tilladelse efter sommerhusloven, og en sådan tilladelse vil som altovervejende hovedregel ikke blive givet, hvis en bolig - uanset om boligen ligger i sommerhusområde, byzone eller landszone - udlejes erhvervsmæssigt til ferie/fritidsformål, fx hvis ejeren har fraskrevet sig retten til selv at anvende boligen til ferie/fritidsformål, jf. http://www.naturstyrelsen.dk/Lovstof/Lovomraader/Sommerhusloven.htm. Udlejningen kan derfor kun foregå lovligt efter tilladelse fra Naturstyrelsen.
 Opmærksomheden henledes derfor på SKATs indberetningsforpligtelse. Indberetningen skal ske umiddelbart efter accept af, at ferieboligejerens udlejning skatteretlig drives som erhvervmæssig virksomhed.
 SKAT skal sende indberetning til Naturstyrelsen, hvis SKAT bliver opmærksom på udlejningsvirksomhed, der kan være omfattet af sommerhuslovens § 1 om erhvervsmæssig udlejning mv.
 Indberetningspligten fremgår af sommerhuslovens § 11, hvorefter kommunalbestyrelser, told- og skatteforvaltningen og tinglysningsmyndigheder skal afgive indberetning til miljøministeren, hvis de kommer til kundskab om virksomhed, der kan være omfattet af lovens § 1.
 Naturstyrelsens kontrol med overholdelsen af sommerhuslovens § 1 er i vidt omfang baseret på indberetninger fra SKAT.
 Der er imidlertid ikke fuldstændigt sammenfald mellem, hvad der i skattemæssig forstand anses for erhvervsmæssig udlejning, og den erhvervsmæssige udlejning, der efter praksis omfattes af sommerhuslovens § 1.
 For at Naturstyrelsen kan vurdere, om udlejningen kræver tilladelse efter sommerhuslovens § 1, skal følgende forhold indberettes:
 Selskaber, foreninger og andre sammenslutninger, private institutioner, stiftelser, legater og fonde indberettes altid, hvis de ejer, bruger, udlejer eller fremlejer ferieboliger.
 Privatpersoners og enkeltmandsfirmaers udlejning af en eller flere ferieboliger indberettes, når SKAT anerkender udlejningen som erhvervsmæssig, herunder hvor udlejningen er omfattet af virksomhedsskatteloven.
 Privatpersoners udlejning af ferieboliger, når der udlejes mere end to ferieboliger.
 Desuden indberettes, hvis udlejningen i øvrigt forekommer omfattende - økonomisk og/eller tidsmæssigt, f.eks. hvis der er tale om udleje af en feriebolig, hvor ejeren har fraskrevet sig rådigheden over ferieboligen.
 Ved "ferieboliger" forstås alle former for hus eller husrum, der ikke anvendes til helårsbeboelse, f.eks. også bylejligheder og parcelhuse.
 Indberetning skal ske til en af følgende enheder i Naturstyrelsen som dækker hver deres geografiske område (efter ejers adresse).
 Naturstyrelsen Århus (Region Nordjylland og Region Midtjylland), Lyseng Allé 1, 8270 Højbjerg.
 Naturstyrelsen Odense (Region Syddanmark), C.F. Tietgens Boulevard 40, 5220 Odense.
 Naturstyrelsen Roskilde (Region Sjælland og Region Hovedstaden), Ny Østergade 7-11, 4000