text:
Det bemærkes, at institutionen efter sine vedtægter og efter Lov om handelshøjskoler er en selvejende institution med egen formue, idet der herved bl.a. er henset til, at denne formue ved likvidation ikke tilfalder staten, jf. vedtægternes § 11, samt til § 6, stk. 2, i Lov om handelshøjskoler. Retten finder på dette grundlag ikke, at institutionen kan anses for en statsinstitution, uanset at den på en række punkter kan være at sidestille med en statsinstitution, herunder ved at udgifterne ved driften afholdes af statskassen.
 I relation til universiteterne have lovgiver omvendt konkluderet, at universiteterne ikke som følge af reformen ville blive "ægte" selvejende institutioner ..., idet bl.a. universiteternes formuer ved likvidation tilfalder staten. Den simple modsætningsslutning fra Landsskatterettens kendelse vedrørende Handelshøjskolen i København er således, at universiteterne ifølge lovgiver er statsinstitutioner i henhold til fritagelsesbestemmelsen.
 Punktafgiftsvejledningen blev ikke ændret som følge af universitetsreformen, og helt frem til 2009 fortsatte SKAT med at anse universiteterne for omfattet af fritagelsen.
 At Landsskatterettens praksis, som Punktafgiftsvejledningen var baseret på, alene vedrørte "ægte" selvejende institutioner, bekræftes af, at Landsskatteretten i nærværende sag ændrede SKATs bindende svar (der var blevet afgivet uden forelæggelse for Skatterådet) og anså H1 Universitet for omfattet af fritagelsen med disse præmisser ...:
 Der er herved henset til, at H1 Universitet er oprettet i henhold til lov på offentligretligt grundlag, at formuen ikke er uigenkaldeligt udskilt fra staten, idet nettoformuen overgår til staten ved en eventuel opløsning, der i øvrigt skal godkendes af ressortministeren, at H1 Universitet er en del af den offentlige forvaltning under tilsyn fra ressortministeren, at ressortministeren udpeger flertallet af medlemmerne i den bestyrelse, der er H1 Universitet's øverste myndighed, at ressortministeren fastsætter tilskuddene til H1 Universitet, og at H1 Universitet er optaget på finansloven og omfattet af budgetvejledningen.
 Sagsøgte kan tilslutte sig Landsskatterettens begrundelse, alene med den tilføjelse, at ministeren i dag ikke udpeger flertallet af H1 Universitet's bestyrelsesmedlemmer (de udefra kommende).
 I den forbindelse bemærkes, at lovgiver på grundlag af Landsskatterettens kendelse i april 2003 vedrørende fritagelse af H1 Universitet som statsinstitution anså skattepligten for universiteterne for generelt afklaret, og dette uanset at bestyrelserne i de øvrige universiteter ifølge lovforslaget ikke skulle udpeges af ministeren. Lovgiver har således ikke vurderet udpegningsretten til bestyrelsen for afgørende for statsinstitutionsbegrebet (og desuden blev de udefra kommende medlemmer af konsistorium før reformen heller ikke udpeget af ministeren).
 Om reguleringen af H1 Universitet i lovgivningen skal i øvrigt følgende fremhæves:
 H1 Universitet-loven ... indebærer, at H1 Universitet er karakteriseret som et selvejende universitet under Forskningsministeriet, jf. lovens § 1, stk. 1, og at H1 Universitet er en del af den offentlige forvaltning under tilsyn af forskningsministeren, jf. § 1, stk. 2.
 H1 Universitet er omfattet af universitetsloven ... med de afvigelser, der følger af H1 Universitet-loven, jf. H1 Universitet-lovens § 1, stk. 3. Universitetsloven gælder for "universiteter under Ministeriet for Forskning, Innovation og Videregående Uddannelser", jf. lovens § 1, stk. 1. Universiteterne er "selvejende institutioner inden for den offentlige forvaltning under tilsyn af ministeren", jf. § 1, stk. 2.
 H1 Universitet's


text:
virke er reguleret i lovens § 1, stk. 1. H1 Universitet er organiseret med en bestyrelse og en direktion samt en række institutter mv. Bestyrelsen er efter §§ 2 og 3 den øverste myndighed og er ansvarlig over for forskningsministeren for H1 Universitet's virke. Bestyrelsen fastsætter H1 Universitet's vedtægter, som skal godkendes af ministeren. Bestyrelsen består af dels medlemmer indstillet og udpeget af indstillings- og udpegningsudvalg nedsat af universitetet, dels medlemmer, der vælges blandt personalet og de studerende. Ved lovens vedtagelse udpegede forskningsministeriet 4 af 7 bestyrelsesmedlemmer, jf. dagældende § 2, stk. 3. I dag udpeger ministeren ingen medlemmer.
 Ministeren kan udstede påbud til H1 Universitet's bestyrelse, kan pålægge bestyrelsen at træde tilbage og kan indsætte midlertidigt styre, jf. § 3, stk. 2 og 3. Ministeren er søgsmålskompetent i forhold til tab påført universitetet, jf. § 3, stk. 4.
 H1 Universitet skal følge statens regler om løn- og ansættelsesvilkår, jf. § 9, og har statstjenestemænd, som ikke er udlånt til H1 Universitet, jf. § 13.
 H1 Universitet er omfattet af lov om statens regnskabsvæsen mv., og universitetets årsrapport revideres af rigsrevisor og aflægges til ressortministeriet. H1 Universitet er omfattet af ordningen for den statslige ejendomsadministration.
 H1 Universitet er finansieret af staten over finansloven og følger reglerne for staten i relation til bl.a. budgetter og regnskaber, personale og det offentligretlige område. Finansieringen dækker både de primære opgaver og indirekte omkostninger, herunder ledelse, administration, bygningsdrift mv., jf. § 4.
 Ministeren kan regulere byggevirksomhed og bygningsforhold i øvrigt, jf. § 7, stk. 3. Visse af H1 Universitet's dispositioner over sin egen formue, både køb og salg, skal forelægges af ressortministeren for Folketingets Finansudvalg til godkendelse.
 Ved H1 Universitet's ophør går universitetets formue tilbage til staten, og en beslutning om nedlæggelse skal godkendes af ministeren, jf. § 10.
 H1 Universitet kan ændres eller nedlægges ved lov.
 Om finansieringen af H1 Universitet bemærkes, at H1 Universitet på finansloven i tiden som "selvejende" har haft 2 år (2001 og 2002) med bevillingstypen "driftsbevilling", 9 år (2003-2011) med bevillingstypen "reservationsbevilling" og 2 år (2012 og 2013) med den nye bevillingstype "statsfinansieret selvejende institution" ... I de første 11 selvejeår havde H1 Universitet således fortsat bevilling af typer, som også almindelige statsinstitutioner har. Med henblik på at lade H1 Universitet's bevilling afspejle den nye status som selvejende universitet var det ellers meningen, at der fra FLO2 skulle ske en bevillingsteknisk omlægning. At dette ikke skete, forklares i e-mail af 28. februar 2001 fra SR, Undervisningsministeriet (daværende ressortministerium), til SJ, H1 Universitet
 H1 Universitet-loven medfører ikke automatisk, at H1 Universitet forlader det statslige system for bevillinger, regnskab og revision og en lang række andre regler. H1 Universitet kan sådan set fortsætte på samme måde som Handelshøjskolerne. Men ministeren kan give H1 Universitet lov til at forlade dette statslige styringssystem.
 Hvis ministeren beslutter, at H1 Universitet skal ud af dette statslige system, skal der fastsættes regler for, hvordan systemet så skal indrettes. Det er det, der menes med, at ministeren kan fastsætte regler for - -. Fastsætter ministeren ikke nye

type: other


text:
regler, fortsætter H1 Universitet i det hidtidige statslige system.
 Handelshøjskolerne var som "ægte" selvejende institutioner materielt forskellige fra universiteterne, men var bevillingsteknisk ligestillet med universiteterne og havde derfor bevillinger af typen "nettostyret virksomhed" indtil og med FL96 og fra FL97 driftsbevillinger.
 Den nye bevillingstype "statsfinansieret selvejende institution", der har været gældende fra FL2012 - dvs. efter tidspunktet for sagens bindende svar - samler de statsfinansierede selvejende institutioner i en bevillingstype, uanset om de selvejende institutioner er privatretlige eller statslige. En bevillingsmæssig inddeling, der er baseret på, hvordan institutionen teknisk finansieres, er selvsagt ikke definerende for en institution i forhold til afgiftslovgivningen. Den tekniske karakter af omlægningen er udtrykkeligt anført i forarbejderne til lov nr. 634/2011, som udmøntede omlægningen for universiteterne, hvori lovgiver bemærker, dels at omlægningen "ingen" økonomiske konsekvenser har, dels at der "ikke [er] tilsigtet nogen ændring i forbindelse med institutionernes status som værende en del af den offentlige forvaltning m.v.", og dels at "i praksis får ændringen ingen substantiel betydning for universiteterne" ...
 I den materielle lovgivning på finansloven, tekstanmærkningerne, er H1 Universitet da også løbende og stadig blevet kvalificeret som en statsinstitution...
 For den daglige budgetstyring og -administration er det i bekendtgørelse nr. 1281/2011 om tilskud og regnskab m.v. ved universiteterne bestemt,
 H1 Universitet er omfattet af lov om statens regnskabsvæsen og regler udstedt i henhold hertil, jf. § 10,
 H1 Universitet aflægger årsrapport i henhold til lov om statens regnskabsvæsen,
 Rigsrevisionen reviderer regnskabet, jf. § 11,
 H1 Universitet udarbejder en regnskabsinstruks i overensstemmelse med Økonomistyrelsens vejledning om regnskabsinstrukser, jf. § 12, og
 H1 Universitet skal anvende Statens Lønsystem (SLS) og Statens Koncernbetalinger for selvejende institutioner under staten (SKB), jf. § 13 ... Internt hos H1 Universitet, dvs. ved regnskabsaflæggelsen til H1 Universitet's egen bestyrelse, revideres regnskabet af ekstern revisor. Eksternt aflægges regnskabet til ressortministeriet, ikke til Erhvervsstyrelsen, og revisor er som nævnt Rigsrevisionen.
 H1 Universitet er således også bevillings- og regnskabsmæssigt materielt en statsinstitution
 8 Den efterfølgende karakteristik af universiteterne
 I 2006-2008 har SKAT i afgørelser (igen) fastslået, at H1 Universitet i relation til moms ... og energiafgifter ... er en statsinstitution.
 I april 2009 samlede Kulturministeriet, Videnskabsministeriet, Velfærdsministeriet, Undervisningsministeriet, Økonomi- og Erhvervsministeriet samt Finansministeriet op på de statslige selvejende institutioner i publikationen "Selvejende institutioner - styring, regulering og effektivitet" ...:
 Som det fremgår af bemærkningerne [til universitetsloven], anvendes begrebet selvejende institution på universitetslovens område - og begrebet institutionelt selveje - synonymt med "det offentligretlige begreb særlige forvaltningssubjekter", hvorved ifølge bemærkningerne forstås institutioner, der er udskilt fra den øvrige statslige forvaltning ved en lov, der fastsætter, hvilken selvstændighed det pågældende forvaltningssubjekt skal have i forhold til den øvrige statslige forvaltning.
 Som det fremgår af beskrivelsen ovenfor, omtales også institutioner, der ikke er selvejende i sproglig og juridisk forstand, i lovgivningen mv. som selvejende. De institutioner, der omtales/kaldes selvejende omfatter følgende institutionstyper:
 Fonde i fondslovgivningens forstand.
 Særlige forvaltningssubjekter.
 I sproglig og juridisk forstand er det alene fonde i fondslovgivningens forstand, der er selvejende institutioner.
 Særlige forvaltningssubjekter er institutioner, der er stiftet af staten ved lov, og som


text:
kan nedlægges ved lov, i hvilken forbindelse formuen kan gå tilbage til statskassen, hvorfor man ikke opfylder det almindelige fondsretlige krav til en selvejende institution om en bindende udskillelse fra stifterens formue.
 Denne forståelse af selvejende institutioner som selvstændige retssubjekter inden for den statslige forvaltning er i tråd med Højesterets dom af 17. august 2004 om Københavns Havns retsstatus.
 3.3 Betydningen af "selvejende institutioners" retlige karakter
 De institutioner, som staten selv stifter, stiftes oftest på offentligretligt grundlag, typisk ved lov, herunder finanslov, eller i henhold til lov, og vil oftest ikke være selvejende i retlig forstand, men må karakteriseres som særlige forvaltningssubjekter, uanset om de betegnes eller betegner sig selv som selvejende institutioner, fonde eller lignende.
 Statslige selvejende institutioner anses således tværministerielt fortsat for statsinstitutioner.
 9 Skatteministeriets anbringender
 Skatteministeriets anbringender er i alt væsentligt af terminologisk karakter, nemlig at universiteterne ifølge universitetslovgivningen er blevet "selvejende institutioner" med universitetsreformen, og at det i lovforarbejderne udtrykkeligt anføres, at universiteterne er overgået fra at være "statsinstitutioner" til at være "selvejende institutioner".
 Skatteministeriet abstraherer herved fra den kendsgerning, at den "selvejende institution", som statsinstitutionen overgår til at blive, ikke i traditionel sproglig og retlig henseende er en selvejende institution, men derimod en sui generis statslig institution defineret i loven.
 De definerede selvejende institutioner er mere præcist institutioner,
 som lovgiver var fuldt ud bevidst om, hverken sprogligt eller retligt var "ægte" selvejende institutioner, men derimod særlige forvaltningssubjekter,
 som både den juridiske teori ... og Landsskatteretten (landets øverste administrative myndighed vedrørende skatter og afgifter ...), forinden udtrykkeligt havde karakteriseret som "statsinstitutioner,"
 som en tværministeriel redegørelse forinden uden forbehold havde karakteriseret som "statsinstitutioner med egen formue" ...,
 som Told- og Skattestyrelsen forinden havde karakteriseret som en "statslig institution" ..., og
 som Forskningsministeriet, der udarbejdede lovforslaget, ikke var i tvivl om, også efter vedtagelsen af H1 Universitet-loven ville udgøre statsinstitutioner...
 I forbindelse med udarbejdelse af udkastet til 2003-universitetsloven rådgav Kammeradvokaten da også Videnskabsministeriet om, at ministeriet kunne vælge benævnelsen selvejende institution, hvis den faldt i ministeriets smag ...
 Når lovgiver beskriver en overgang fra "statsinstitution" til "selvejende institution", er det en beskrivelse, som dækker over en overgang fra en statsinstitution til den statsinstitution, som er defineret i loven, som er benævnt "selvejende" i loven, og som ifølge alle (andre end Skatteministeriet) efter sin tilblivelse og sit indhold udgør en statsinstitution.
 Der er ikke den modsætning mellem en statsinstitution og en statslig selvejende institution, som Skatteministeriet søger at gøre gældende. De karakteristika, som en institution ifølge Skatteministeriet skal have for at udgøre en statsinstitution - og som ministeriet vurderer H1 Universitet's institutionelle status ud fra - er baseret på ministeriets urigtige opfattelse af, hvad der karakteriserer henholdsvis en statsinstitution og en statslig selvejende institution, herunder at en statsinstitution ikke kan have sin egen formue og sin egen, selvstændige ledelse.
 Skatteministeriet synes helt fundamentalt at overse, at der er forskel på den juridiske person staten på den ene side over for statens institutioner på den anden side.
 Det er statsinstitutioner, der er fritaget, og det har lige siden fritagelsen for


text:
statsinstitutioner i statsskatteloven i 1922 og i registreringsafgiftsloven i 1924 stået klart, at også statslige selvejende institutioner og selvstændige offentlige virksomheder mv., der er selvstændige retssubjekter, og statsvirksomheder udgør statsinstitutioner i henhold til disse love.
 Det afgørende må under alle omstændigheder være, om lovgiver har tilsigtet, at universiteterne under det statslige selveje skulle anses som statsinstitutioner i forhold til skatte- og afgiftslovgivningen. Hvis dette har været tilsigtet, så er universiteterne selvsagt fortsat i henhold til skatte- og afgiftslovgivningen statsinstitutioner. Det er nu engang lovgivers suveræne valg, om en institution skal være omfattet af reglerne for statsinstutioner.
 Og lovgiver har tilsigtet, at universiteterne skulle anses for statsinstitutioner.
 Da kun statsinstitutioner kan have statstjenestemænd med almindeligt "tjenestemandstjenestested" hos sig, har Skatteministeriet gjort gældende, at H1 Universitet-lovens § 13 om H1 Universitet's tjenestemænd er en bestemmelse om udlån af disse fra staten til H1 Universitet.
 H1 Universitet-lovens § 13 (universitetslovens § 45) er imidlertid ikke en regel om udlån, hvilket fremgår allerede af bestemmelsens ordlyd ... og bliver endnu tydeligere ved en sammenligning med love, der faktisk indeholder regler om udlån af tjenestemænd, bl.a. lov nr. 409/2002 om Post Danmark A/S ..., dvs. umiddelbart efter H1 Universitet-loven og umiddelbart forud for universitetsloven, og også lov nr. 322/1991 om GiroBank A/S, lov nr. 231/1995 om DSB Rederi A/S og lov nr. 232/1995 om DSB Busser A/S ...
 I relation til sagsøgtes mulighed for at have tjenestemænd er det endvidere fastsat i det nugældende cirkulære om anvendelse af tjenestemandsansættelse i staten og folkekirken (som ændret ved cirkulære nr. 9305/2009) ...:
 "§ 2. I staten sker ansættelse som tjenestemand i stillinger, der er klassificeret i lønramme 37 og derover, jf. dog stk. 3.
 Stk. 3. Ansættelse som tjenestemand kan ikke ske i selvstændige offentlige virksomheder, i stillinger, der er omfattet af rammeaftalen om kontraktansættelse af chefer i staten, og i stillinger som professor."
 Kun universiteter har professorer ansat, og undtagelsen forudsætter dermed, at universiteterne er omfattet af tjenestemandsreglernes anvendelsesområde.
 Det bemærkes, at Statstjenestemændenes Centralorganisation II (SC) i sit høringssvar til Forskningsministeriet vedrørende udkastet til H1 Universitet-lovforslaget... gjorde opmærksom på udlånsspørgsmålet, og det er derfor ikke en forglemmelse, at H1 Universitet's tjenestemænd ikke blev udlånt til H1 Universitet i forbindelse med H1 Universitet-loven.
 10 Afsluttende bemærkninger
 Skatteministeriet indtager i denne sag et standpunkt, der er i direkte modstrid med det ministerium, der udarbejdede lovforslaget om en overgang fra statsinstitution til selvejende institution. Ministeriets standpunkt er yderligere i modstrid med, at universiteterne er statsinstitutioner i relation til samtlige skatte- og afgiftslove, som skattemyndighederne, herunder Landsskatteretten som øverste administrative myndighed, har taget stilling til, og særligt de to hovedregelsæt selskabsskatteloven og momsloven (og dermed alle de regelsæt, der afleder beskatningssubjektet af de to love, heriblandt som eksempler aktieavancebeskatningsloven, ligningsloven, konkursskatteloven, energiafgiftslovene og lønsumsafgiftsloven).
 Hvis Skatteministeriet eller H1 Universitet's ressortministerium - Uddannelsesministeriet - måtte ønske, at H1 Universitet ikke fritages for afgift, og at universiteternes beskatningsforhold dermed ændres i strid med den udtrykkelige forudsætning for deres lovgrundlag, så fordrer det blot en lovændring, og at Folketinget er enig i, at


text:
dette er den rigtige vej at gå.
 Efter registreringsafgiftslovens § 2, stk. 1, nr. 2, skal der ikke betales registreringsafgift ved køretøjer, som skal anvendes af danske statsinstitutioner. Det er ikke angivet nærmere i lovens forarbejder, hvad der præcis menes med "danske statsinstitutioner".
 Ved H1 Universitet-loven fra 2000 og universitetsloven fra 2003 ændres først H1 Universitet's og dernæst de andre universiteters forhold, således at de får væsentligt større uafhængighed af ministeren og bliver selvstændige retssubjekter med egne formuer, adskilt fra statens formue. I H1 Universitet-lovens § 1, stk. 2, og i universitetslovens § 1, stk. 1, angives herom blandt andet, at universiteterne skal være "selvejende institutioner".
 Om forholdet til staten (ministeren) anføres i H1 Universitet-lovens § 1, stk. 2, og i universitetslovens § 1, stk. 2, at de selvejende universiteter fortsat skal være en del af den offentlige forvaltning under tilsyn af ministeren. Universiteternes vedtægter skal, jf. universitetslovens § 10, stk. 6, godkendes af ministeren, og bestyrelsen er, jf. § 11, stk. 1, ansvarlig over for ministeren. Ministeren kan under nærmere angivne betingelser i særlige tilfælde give pålæg til bestyrelsen, herunder om at bestyrelsen skal træde tilbage, jf. § 11, stk. 2 og 3. Universiteternes formuer er, jf. universitetslovens § 32 ikke uigenkaldeligt udskilt fra staten, idet nettoformuen (bortset fra gaver) overgår til staten ved en eventuel opløsning. Bestemmelsen gælder, jf. bemærkningerne til § 32 ikke, hvor der er tale om egentlige fonde, hvor afgørelsen må træffes af Civilretsdirektoratet, nu Civilstyrelsen. Universiteternes økonomi reguleres i væsentligt omfang af ministeren, som nærmere bestemt i lovens kap. 4. Det fremgår herunder blandt andet, at ministeren yder tilskud til universiteterne som anført i § 19, stk. 1, at universiteterne er omfattet af lov om statens regnskabsvæsen. jf. § 28, stk. 1, og at dets regnskaber i henhold til § 28, stk. 4, revideres af rigsrevisor. Ministeren kan, jf. H1 Universitet-lovens § 7, stk. 3, fastsætte nærmere regler for universitetets byggevirksomhed og bygningsforhold i øvrigt.
 Det omtales flere steder i lovforarbejderne til H1 Universitet-loven, med lidt vekslende ordvalg, at loven vil give den selvejende institution større frihedsgrader i forvaltningen end i dag, hvor H1 Universitet er en statsinstitution. I forarbejderne til universitetsloven og i selve loven anvendes et par steder tilsvarende sprogbrug. En almindelig sproglig fortolkning heraf taler isoleret set med nogen styrke for Skatteministeriets påstand. Det anføres dog intet sted eksplicit, at H1 Universitet ikke længere skal være en statsinstitution og terminologien synes ikke at være anvendt helt stringent.
 I de almindelige bemærkninger til universitetsloven gengives ministeriets overvejelser om den fremtidige betegnelse af universiteterne i afsnittet: "Institutionelt særeje". Begrebet selvejende institution anføres at være velkendt inden for forvaltningen og dækker over to forskellige juridiske konstruktioner, dels den privatretlige fond, dels de offentligretlige særlige forvaltningssubjekter som f.eks. Danmarks Radio. Der henvises herved til en publikation fra 1998, som Finansministeriet har udgivet. Der citeres ikke i omhandlede afsnit fra publikationen, som Justitsministeriet og yderligere 2 ministerier er medforfattere til. I publikation anføres på side 34, at de særlige forvaltningssubjekter er statsinstitutioner med egen formue oprettet


text:
ved det offentliges foranledning. I afsnittet i forarbejderne nævnes videre, at de særlige forvaltningssubjekter udskilles fra den øvrige statslige forvaltning ved lov, der samtidig regulerer, hvilken selvstændighed det pågældende forvaltningssubjekt skal have i forhold til den øvrige statslige forvaltning. Der anføres derfor ikke at eksistere en egentlig systematik i reguleringen af de særlige forvaltningssubjekter, og disses selvstændighed kan variere meget fra område til område. Endvidere anføres det, at de nuværende statsinstitutioner med lovforslaget bliver særlige forvaltningssubjekter. Det tilføjes, at når termen selvejende institutioner er brugt, skal dette blandt andet ses i sammenhæng med, at begrebet anvendes i den øvrige uddannelsessektor (G1 Universitet og H1 Universitet).
 Det er ikke i H1 Universitet-loven og universitetsloven eller i lovbemærkningerne hertil udtrykkeligt anført, hvorledes universiteterne generelt set fremover skal være stillet vedrørende skatter og afgifter. Det anføres dog i de almindelige bemærkninger til forslaget til universitetsloven i afsnittet om økonomiske konsekvenser, at universiteterne i videre omfang bliver omfattet af de almindelige regler om skatter og afgifter. Efter lovens § 23 kompenserer ministeren for universiteternes udgifter til moms. Endvidere er det efter betænkningen til lovforslaget en forudsætning, at der ikke med lovændringen vil ske ændringer i beskatningsforholdene for universiteterne, og ministeren henviser i betænkningen tillige til en da ved Landsskatteretten verserende sag. Landsskatteretten har herefter, ved kendelse truffet inden lovens vedtagelse, i omhandlede sag bestemt, at H1 Universitet er en statsinstitution og dermed er fritaget for at betale skat efter selskabsskatteloven. Endeligt anføres det i lovforslaget generelt, at forslaget ikke forventes at ville give universiteterne merudgifter.
 Det er under sagen ubestridt, at H1 Universitet indtil lovændringerne i 2000 og 2003 var en dansk statsinstitution i registreringslovens forstand (og SKAT fortsatte i øvrigt indtil 2009 med at anse universiteterne for at være fritaget for at skulle betale registreringsafgift).
 Herefter finder landsretten efter en samlet vurdering, at der ved lovændringerne i 2000 og 2003 ikke er sket ændring af, at H1 Universitet i registreringsafgiftslovens forstand skal anses som en statsinstitution, og at H1 Universitet dermed er fritaget fra at skulle betale registreringsafgift, jf. lovens § 2, stk. 1, nr. 2.
 H1 Universitet's frifindelsespåstand tages derfor til følge.
 Skatteministeriet skal betale sagsomkostninger for landsretten til H1 Universitet med 200.000 kr. Beløbet dækker rimelige udgifter til advokatbistand ekskl. moms. Ved fastsættelsen af beløbet er der ud over sagens værdi taget hensyn til sagens karakter, omfang og betydning.
 H1 Universitet frifindes.
 I sagsomkostninger for landsretten skal Skatteministeriet betale 200.000 kr. til H1 Universitet.


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - hovedanlæg - internt stianlæg - begrundelsesmangel - ugyldighed
 15 Oct 2015 13:42
 SKM2015.742.BR
 Retten på Frederiksberg, BS K-2370/2013 og BS K-2371/2013
 Boligselskab, stier, hjemvisning, rækkehusbebyggelse, lokalplan
 Sagen drejede sig dels om, hvorvidt Landsskatterettens afgørelser var ugyldige som følge af begrundelsesmangler, dels om hvorvidt boligselskabet var berettiget til yderligere fradrag i grundværdien efter vurderingslovens dagældende § 17.
 For så vidt angår spørgsmålet om ugyldighed fandt Retten, at Landsskatterettens begrundelse ikke var mangelfuld, og lagde her vægt på, at man ud fra Landsskatterettens afgørelser med fornøden klarhed kunne identificere, hvilke stier Landsskatteretten havde godkendt som fradragsberettigede. Retten fandt derfor, at afgørelserne opfyldte begrundelseskravet i forvaltningslovens § 22 og § 24, stk. 1.
 Boligselskabet fik heller ikke medhold i, at boligselskabet var berettiget til yderligere fradrag i grundværdien for det interne stianlæg. Retten fandt, at der ikke var påvist det fornødne sikre grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, og lagde her vægt på, at der ikke forelå nærmere oplysninger om de omtvistede stiers mulige værdiforøgende betydning af grundværdien. Skatteministeriet blev derfor frifundet.
 Forvaltningsloven § 22 og § 24 stk. 1
 Anders Rex Rønn
 Sagsøger har principalt påstået, at sagsøgte skal anerkende, at Landsskatterettens kendelser af 12. august 2013, j.nr. 11-0301149 og j.nr. 11-0301168, er ugyldige, samt at sagerne skal hjemvises til Landsskatteretten til fornyet behandling.
 Subsidiært har sagsøger påstået, at sagsøgte skal anerkende, at sagsøger ved vurderingerne 2002, 2004 og 2006 af ejendommene ...1a og ...1b, er berettiget til fradrag i grundværdien for forbedringer for anlægsudgifter til flere stier, end Landsskatteretten har anerkendt, samt at sagerne hjemvises til vurderingsmyndighederne til den beløbsmæssige opgørelse.
 Landsskatteretten afsagde to stort set identiske kendelser vedrørende sagsøgers ejendomme beliggende henholdsvis ...1a og ...1b. Begge afgørelser angår fastsættelse af nedslag i grundværdien for ekstrafundering samt fastsættelse af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2002, 2004 og 2006, hvoraf kun spørgsmålet om fradrag for forbedringer for anlæg af stier er til prøvelse for retten.
 Af Landskatterettens kendelse af 12. august 2013 om ejendommen beliggende ...1b fremgår bl.a.:
 Vurderingsankenævnets afgørelse af 19. juli 2011
 Klagen vedrører fastsættelse af nedslag i grundværdien for ekstrafundering samt fastsættelse af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2002, 2004 og 2006.
 Vurderingsankenævnet har ikke godkendt nedslag i grundværdien for udgifter til ekstrafundering.
 Vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for udgifter til forbedringer med 575.000 kr.
 66.198 kr.
 160.067 kr.
 Fællesareal og grønne områder
 51.627 kr.
 Ejendommen er overdraget i 1973. Arealet udgjorde på overdragelsestidspunktet 42.742 m2 og var bebygget. Ejendommen er efterfølgende udstykket i flere matrikler.
 Grunden er omfattet af lokalplan ... af 14. februar 1978, område III, der udlægger området til boligområde med bebyggelse af 1-etages rækkehuse.
 På den i sagen omhandlede ejendom, matr. ..., er der i 1981 opført 27 lejligheder som rækkehusbebyggelse.
 Ejendommen har et grundareal på 9.521 m2.
 I 1981 er der ansat et fradrag for forbedringer på 575.000 kr.
 Klager har som dokumentation for afholdte byggemodningsudgifter fremlagt skøde, byggeregnskab skema c, luftfoto med indtegning af vej- og stianlæg med tilhørende V&S beregning samt lokalplan.
 Der er


text:
ikke fremlagt geoteknisk rapport eller andet, som dokumenterer behovet for ekstrafundering som følge af jordbundsforholdene.
 Klagerens repræsentant har oplyst, at det ikke har været muligt at fremskaffe en geoteknisk rapport.
 Der er godkendt fradrag for udgifter til stianlæg og projektering og tilsyn, jf. dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18. Der er ikke godkendt fradrag for udgifter til anlæg af intern vej.
 Fradrag i grundværdien for grundforbedringer er en selvstændig ansættelse ved siden af ejendomsværdien og grundværdien. Efter vurderingsloven § 17 gives der fradrag i grundværdien for forbedringer der bevirker en stigning i grundværdien.
 Formålet med fradraget er, indenfor visse grænser, at friholde de værdistigninger på jorden for grundbeskatning, som er resultatet af ejerens grundforbedringer. Det er således en betingelse for fradrag, at den grundforbedring, der er foretaget, medfører en stigning i ejendommens grundværdi, dvs. at den påvirker grundens værdi i ubebygget stand.
 Forbedringen skal være af materiel karakter, og fradraget kan kun indrømmes inden for den værdiforøgelse, forbedringen medfører, og højst med så stort et beløb, som ejeren har bekostet, jf. vurderingsloven § 18.
 Der er tale om en tidligere bebygget ejendom, der var mere end 30 år gammel og grunden er beliggende ud til veje, der er anlagt for mange år siden.
 Landsskatteretten har i kendelse af 17. december 2008 (journalnr. 08-01745) fastslået, at selvom der er tale om en tidligere byggemodnet grund, kan der for storparceller være tale om nye interne anlæg på ejendommen, som ville kunne karakteriseres som hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 I det omfang udgifterne til hovedanlæg inde på grunden således er nyetablerede, vil der være belæg for at indrømme fradrag.
 Vej- og stianlæg m.m.
 Klager har opgjort udgiften til vej- og stianlæg til 454.763 kr., jf. byggeregnskabet pkt. Gård-, haveanlæg, hegn, interne veje og parkeringspladser.
 Fradrag for vejanlæg gives som hovedregel kun for udgifter til anlæg uden for ejendommen, idet anlæg på selve grunden samt til pladsbelægning, f.eks. P-pladser, interne stier mv. anses for at være en del af byggeomkostningerne. Dog vil der være fradrag for udgifter på grunden, hvis vejanlægget kan betragtes som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 For så vidt angår fradrag for udgifter til ekstern vej finder nævnet det ud fra sagens oplysninger ikke for dokumenteret/sandsynliggjort, at der har været afholdt udgifter hertil.
 Nævnet finder endvidere, at der ikke kan godkendes udgifter til intern vej, da der ifølge oversigtsfoto ikke er intern vej på grunden, men alene et parkeringsareal, hvorfra der er direkte adgang til ...1.
 Nævnet finder på dette grundlag ikke anledning til at godkende fradrag for udgifter til vejanlæg.
 Selve udgiften til parkeringsanlægget kan heller ikke godkendes som fradragsberettiget, da anlægget ikke kan antages at bevirke en værdistigning af grundværdien i ubebygget stand. Dette er i overensstemmelse med gældende praksis.
 Ifølge praksis gives der fradrag for interne stier, der tjener adgangen til området for eksempelvis gående og cyklende, mens der nægtes fradrag for interne fordelingsstier, som eksempelvis går fra hus til hus i en


text:
storparcel.
 Af lokalplanen fremgår det, at området skal forsynes med stier. Lokalplanen angiver specifikt forløbet af stierne i området samt bredden heraf. Det fremgår af oversigtskort, at området både indeholder stier, der udelukkende er tilknyttet de enkelte bygninger i udstykningen, samt stier, som tjener adgang til området.
 I mangel af egentlig dokumentation for fordelingen af de faktisk afholdte udgifter fordelt på interne stier, haveanlæg mv. har nævnet skønsmæssigt ansat fradrag for interne stier, der tjener adgangen til området, til 60.000 kr.
 Klagers bemærkninger har ikke ændret nævnets stillingstagen til dette punkt.
 16.627 kr.
 242.893 kr.
 Desuden er der påstand om nedslag i grundværdien for manglende bæredygtighed med kr. 37.980 svarende til ekstrafunderingsudgiften. Nedslaget fremskrives efter byggeomkostningsindekset (SKATs fremskrivningsfaktorer) fra udførelsesåret for ekstrafunderingen, 1979, og indsættes i genoptagelsesårene 2002 og fremefter.
 Subsidiært er fremsat påstand om, at klagers fradrag i grundværdien for grundforbedrende udgifter forhøjes mest muligt, og der ansættes højest muligt nedslag i grundværdien for ekstrafundering, alt efter Landsskatterettens skøn.
 Til støtte for påstanden om et højere fradrag for forbedringer er anført:
 Vurderingsankenævnet har nægtet fradrag for udgifter afholdt til vejanlæg.
 Der anmodes følgelig om fradrag svarende til de afholdte udgifter til anlæg af vej, som på baggrund af opmåling af vejen via luftfotos (bilag 6) og beregninger efter V&S prisbogen (bilag 7) er anslået til kr. 66.198.
 Udgifterne til anlæg af intern vej må antages at være indeholdt i post 21 "Gård-, haveanlæg, hegn, interne veje og parkeringspladser" som ifølge byggeregnskabet (bilag 4) er afholdt med kr. 454.763.
 Vurderingsankenævnet har ansat et skønsmæssigt fradrag på kr. 60.000 for udgifter afholdt til anlæg af stierne på ejendommen.
 Det gøres gældende, at stierne på ejendommen kan betragtes som et hovedanlæg, der også vil kunne være til nytte i tilfælde af ejendommens udstykning. Det er klagers opfattelse, at man må se på stiernes funktion, herunder om de muliggør, at de enkelte boliger kan få adgang til det offentlige vejnet. Da stierne dels fordeler trafik rundt internt på storparcellen, og dels giver adgang til det offentlige vejnet for flere af boligerne, jf. luftfotoet (bilag 5), må klager være berettiget til fradrag for udgifterne til anlæg heraf.
 Stianlægget på ejendommen fremgår desuden af kortbilag A til lokalplan nr. ... fra Kommunen (bilag 8).
 Der anmodes følgelig om fradrag svarende til de afholdte udgifter til anlæg af stierne på ejendommen, som på baggrund af opmåling af stierne via luftfotos (bilag 9) og beregninger efter V&S prisbogen (bilag 10) er anslået til kr. 160.067.
 Udgifterne til anlæg af stianlægget må antages at være indeholdt i post 21 "Gård-, haveanlæg hegn, interne veje og parkeringsp1adser" som ifølge byggeregnskabet (bilag 4) er afholdt med kr. 454.763.
 Det fremgår af vurderingslovens § 6, 1. pkt., at vurderingen skal foretages på grundlag af værdien i handel og vandel. Af vurderingslovens § 13, stk. 1 følger endvidere:
 Som hovedregel gives fradrag for udgifter til anlæg af veje og stier kun for udgifter, som vedrører anlæg uden for ejendommen. Er ejendommen imidlertid så stor, at det vil være naturligt at betragte en


text:
del af det på ejendommen værende anlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for dette anlæg.
 Denne praksis er tiltrådt af Højesteret i dom af 8. maj 2013, offentliggjort i SKM2013.369.HR.
 Vedrørende vejanlægget bemærker retten, at det er opfattelsen, at der ikke er etableret et fradragsberettiget vejanlæg inde på udstykningen. Af det fremlagte luftfoto fremgår det, at vejen er integreret med parkeringsbåsene. Vejen fremstår således ikke som et selvstændigt vejanlæg, men anses at være en del af parkeringsanlægget.
 Det er med Højesterets dom af 8. maj 2013, offentliggjort i SKM2013.369.HR fastslået, at der ikke er fradragsret for udgifter til anlæg af parkeringspladser på grund af den nære tilknytning til byggeriet.
 De anførte udgifter til vejanlæg berettiger derfor ikke til fradrag. Vurderingsankenævnets afgørelse stadfæstes på dette punkt.
 For så vidt angår stierne bemærkes, at det af luftfoto fremgår, at der er etableret flere stier på udstykningen, men at det er opfattelsen, at kun en del af stianlægget kan anses at udgøre et fradragsberettiget hovedanlæg.
 Efter rettens opfattelse anses stien, som giver adgang til udstykningen fra ...1 og lige frem til skel samt stien, der løber fra parkeringsanlægget og rundt på udstykningen mod samme skelgrænse, at være fradragsberettigede hovedstier. De øvrige stier udgør et internt forløb, og tjener udelukkende bygningerne på grunden, og giver ikke anledning til et fradrag.
 Efter en vurdering af de fremlagte oplysninger er det opfattelsen, at der ikke ses at være grundlag for at godkende yderligere fradrag for udgifterne til stianlæg, idet det allerede godkendte fradrag på 60.000 kr. skønnes at være passende.
 Vurderingsankenævnets afgørelse stadfæstes således også på dette punkt.
 Af Landskatterettens kendelse af 12. august 2013 om ejendommen beliggende ...1a fremgår bl.a.:
 Efter rettens opfattelse anses stien, som giver adgang til udstykningen fra parkeringsanlægget og frem mod matrikelgrænse, at være en fradragsberettiget hovedsti. De øvrige stier udgør et internt forløb, og tjener udelukkende bygningerne på grunden, og giver ikke anledning til et fradrag.
 Sagerne, der har været behandlet sammen, jf. retsplejelovens § 254, stk. 1, er anlagt den 13. november 2013.
 Sagsøger har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sine påstandsdokumenter af 11. september 2015 om ejendommene beliggende henholdsvis ...1a og ...1b. Om sidstnævnte fremgår bl.a.:
 Ad ugyldighed
 Det gøres gældende, at Landsskatterettens kendelse er ugyldig, idet denne ikke er tilstrækkeligt begrundet i henhold til forvaltningslovens regler.
 Forvaltningslovens §§ 22 og 24 har følgende ordlyd:
 § 22 En afgørelse, skal, når den meddeles skriftligt, være ledsaget af en begrundelse, medmindre afgørelsen fuldt ud giver den pågældende part medhold.
 § 24 En begrundelse for en afgørelse skal indeholde en henvisning til de retsregler, i henhold til hvilke afgørelsen er truffet. I det omfang, afgørelsen efter disse regler beror på et administrativt skøn, skal begrundelsen tillige angive de hovedhensyn, der har været bestemmende for skønsudøvelsen.
 Stk.2. Begrundelsen skal endvidere om fornødent indeholde en kort redegørelse for de oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er tillagt væsentlig betydning for afgørelsen.
 Stk.3. [...]
 Herudover


text:
kan der - som anført af Told- og Skattestyrelsen - ikke gives nogen præcis beskrivelse af, hvor udførlig begrundelsen skal være. Det afhænger bl.a. af, hvor aktivt parten har medvirket i sagsbehandlingen forud for afgørelsen, og af sagens karakter i øvrigt. Da almindelige vurderinger i modsætning til årsreguleringer er baseret på en vurdering af ejendommens individuelle forhold, er kravet til indholdet af en begrundelse større ved de almindelige vurderinger end ved årsreguleringerne.
 Lignende betragtninger må finde anvendelse i nærværende sag, idet fradragsansættelsen udgør en del af ejendomsvurderingen, jf. vurderingslovens § 5.
 Det påhvilede således Landsskatteretten at begrunde sin kendelse således, at det var muligt for sagsøger at udlede, hvordan fradraget var fremkommet, dvs. hvilke stier Landsskatteretten havde anset for fradragsberettigende.
 Denne forpligtelse må anses for skærpet i nærværende sag, idet der var tale om en helt grundlæggende forudsætning for opgørelsen af fradraget, idet sagsøger udtrykkeligt havde anført, hvilke stier sagsøger betragtede som fradragsberettigende, idet sagsøger havde medvirket særdeles aktivt under sagen, og idet sagsøger eksplicit ved flere lejligheder havde anmodet Landsskatteretten om at specificere sin begrundelse.
 Det er efter sagsøgers opfattelse på ingen måder muligt ud fra Landsskatterettens præmisser at udlede hvilke dele af stianlægget, Landsskatteretten har anset for fradragsberettigende.
 Af Landsskatterettens præmisser fremgår det alene, at Landsskatteretten anser stien, som giver adgang til udstykningen fra ...1 og lige frem til skel samt stien, der løber fra parkeringsanlægget og rundt på udstykningen mod samme skelgrænse, for at være fradragsberettigende hovedsti. Det er således ikke muligt at konstatere, hvilke stier der er tale om, idet der er flere stier på ejendommen, som leder fra ...1 og ind på grunden, og ligeledes er der flere stier, der leder fra et parkeringsanlæg og rundt på udstykningen. Endvidere findes der både et parkeringsareal inde på og uden for ejendommen, hvor det heller ikke fremgår af Landsskatterettens præmisser, hvilke af disse parkeringsarealer, der menes. Dernæst er det ikke muligt at konstatere, om Landsskatteretten har anerkendt hele eller kun dele af stierne som fradragsberettigende, jf. udtrykket "mod samme skelgrænse".
 Landsskatterettens ageren under sagen er efter sagsøgers opfattelse klart i strid med forvaltningslovens begrundelseskrav.
 Virkningen af Landsskatterettens vage og upræcise begrundelse er, at sagsøger ikke har kunnet vurdere med sikkerhed, om Landsskatterettens kendelse er truffet på et urigtigt grundlag samt i hvilket omfang dette er tilfældet.
 Følgelig er konsekvensen, at sagen skal hjemvises til Landsskatteretten til fornyet behandling.
 Ad stiernes fradragsberettigende karakter
 Vurderingslovens regler om fradrag i grundværdien for forbedringer er ophævet med virkning fra 1. januar 2013. Ophævelsen har dog ikke betydning for vurderingen af nærværende sag, idet sagen er omfattet af ophævelseslovens overgangsbestemmelser.
 Den dagældende vurderingslovs §§ 17 og 18, som sagen skal vurderes efter, havde følgende ordlyd:
 Stk. 2. Fradrag må ikke gives for forbedringer, som er fuldført længere tilbage end 30 år [...].
 Det overordnede formål med §§ 17 og 18 var at friholde grundforbedringer for beskatning, og således at fremme at der skete sådanne grundforbedringer. Dette havde været formålet med loven siden indførelsen i 1922.
 Af Den juridiske vejledning, afsnit H,A.3.3.2 fremgår


text:
følgende vedrørende fradrag for forbedringer inden for matrikelskel på storparceller:
 Som hovedregel gives der kun fradrag for udgifter, der vedrører arbejder uden for grunden. Er ejendommen imidlertid så stor, at det er naturligt, at betragte en del af de vej og forsyningsanlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for disse anlæg.
 Denne praksis, hovedanlægsbetragtningen, blev stadfæstet af Østre Landsret ved SKM2011.790.ØLR og senest ved Højesterets afgørelse af 8. maj 2013, SKM2013.369.HR, hvor Højesteret udtalte følgende:
 Østre Landsret har for nyligt i en principiel afgørelse tilsidesat Landsskatterettens indskrænkende fortolkning af hovedanlægsbegrebet, idet denne indskrænkende fortolkning af hovedanlægsbegrebet ikke har hjemmel i den administrative praksis, der har hjemmel i Vurderingsloven. Østre Landsrets afgørelse er gengivet i SKM2015.89.ØLR.
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR) fastslået, [...].
 Det afgørende efter Østre Landsrets afgørelse er således, om de omhandlede ledninger betjener en større del af ejendommen, hvorved forstås mere end én bolig.
 For traditionelle parcel- og rækkehusudstykninger gælder det således, at der kun gives fradrag for anlæg uden for de enkelte ejendommes respektive skel, idet anlæg inden for skel i udgangspunktet anses for nært knyttet til den på enkeltparcellen opførte bebyggelse og følgelig betragtes som en del af byggeomkostningerne. Anlæg inden for skelgrænsen medregnes følgelig ej heller i den del af ejendomsvurderingen, der udgøres af grundværdien, men derimod til den del, der udgøres af forskelsværdien, jf. vurderingslovens § 5, stk. 2.
 På storparceller, hvor der er opført flere rækkehuse eller boliger, vil der typisk være anlagt sådanne anlæg inde på grunden, som ville være fradragsberettigende efter vurderingslovens regler, såfremt der havde været tale om et traditionelt parcel- eller rækkehusudstykning, hvor hver enkelt bolig var udstykket som en selvstændig ejendom. I dette tilfælde ville anlæggene netop have ligget uden for de enkelte ejendommes skel.
 Som et konkret eksempel på en storparcel, der rent faktisk er blevet udstykket til mindre, selvstændige ejendomme kan der henvises til ejendommen beliggende ...2 (Ejd.nr. ...). Der fremlægges et oversigtsfoto over ejendommen som sagens bilag 14. Det skal understreges, at ejendommen ikke har nogen relation til nærværende sag, men at bilaget alene tjener til illustration af, hvordan en storparcel kan udstykkes.
 Det ses af oversigtsfotoet, at hvert enkelt rækkehus er blevet udstykket til en selvstændig ejendom, og i henhold til ovenstående gennemgang af vurderingslovens regler, vil stien, der er beliggende uden for de enkelte matriklers skel, berettige de enkelte grundejere til fradrag (forudsat naturligvis at de øvrige betingelser i vurderingsloven er opfyldt).
 Dernæst skal der foretages en vurdering af, om det konkrete anlæg udgør et fradragsberettigende fællesanlæg uden for skel, dvs. en vurdering af om anlægget betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, jf. SKM2013.369.HR samt en dom fra Byretten af 4. november 2013, SKM2013.819.BR.
 Ved en større del af ejendommen må i den konkrete sag forstås to eller flere af de "fiktive" udstykninger, idet et anlæg, der betjener mere end én bolig i et traditionelt parcel- eller rækkehuskvarter


text:
netop vil være et fradragsberettigende anlæg uden for skel.
 Når der ses på de stier, som sagsøgte har markeret på bilag A, så forekommer det på baggrund af ovenstående gennemgang af hovedanlægsbetragtningen åbenbart, at flere af stierne end Landsskatteretten har anerkendt som fradragsberettigende, skal karakteriseres som hovedanlæg, og følgelig er fradragsberettigende, idet stierne netop betjener en større del af ejendommen, ligesom stierne tjener adgangen til grunden i sin nuværende form såvel som i tilfælde af udstykning i mindre, selvstændige grunde.
 Som et hjælpebilag fremlægges som sagens bilag 15 et oversigtsfoto, hvorpå der er indtegnet fiktive matrikelgrænser. Ved udarbejdelsen af tegningen er der taget udgangspunkt i, hvordan ejendommen kunne tænkes udstykket, jf. også bilag 14.
 Endvidere henvises der til, at der på ejendommen er tinglyst en lokalplan (bilag 5), som pålægger sagsøger at anlægge stien i overensstemmelse med det, der faktisk ses at være anlagt på ejendommen.
 Det bemærkes, at det faktum, at anlægget af stierne var foreskrevet i lokalplanen, synes at være inddraget med en vis vægt i afgørelsen SKM2011.790.ØLR, hvor Landsretten indrømmede grundejeren fradrag for samtlige på ejendommen anlagte stier. Endvidere forekommer det oplagt, at en potentiel køber vil betale mere for en grund, hvor stierne allerede er anlagt, frem for en grund hvor stierne ikke var anlagt, når der henses til, at lokalplanen foreskriver, at stierne skal anlægges.
 Landsskatteretten har i sine præmisser for kendelsen i nærværende sag (bilag 1) anført, at stien, som giver adgang til udstykningen fra ...1 og lige frem til skel samt stien, der løber fra parkeringsanlægget og rundt på udstykningen mod samme skelgrænse, er fradragsberettigende hovedstier. Som ovenfor anført er det efter sagsøgers opfattelse uklart, hvilken sti der menes hermed. I forhold til de øvrige stier på grunden anfører Landsskatteretten, at disse udgør et internt forløb, og udelukkende tjener bygningerne på grunden, hvorfor disse ikke er fradragsberettigende.
 I forhold til stiernes tilknytning til bygningerne på grunden bemærkes det, at dette efter sagsøgers opfattelse er en irrelevant betragtning i forhold til vurderingen af sagen, idet det for det første er ejendommen i ubebygget stand, der skal vurderes, jf. vurderingslovens § 13, og idet der er tale om anlæg, som i tilfælde af udstykning ville være beliggende uden for de nyudstykkede ejendommes skel, hvorfor anlæggene ikke kan udgøre en del af forskelsværdien.
 Endeligt skal sagsøger henvise til følgende kendelser fra Landsskatterettens praksis på området, som tillige underbygger sagsøgers påstand:
 Landsskatterettens kendelse af 16. marts 2010, j.nr. 07-02554 (bilag 16)
 Landsskatterettens kendelse af 8. december 2011, j.nr. 10-03259 (bilag 17)
 Landsskatterettens kendelse af 13. juni 2012, j.nr. 11-02764 (bilag 18)
 I alle tre kendelser var der tale om stianlæg, som er sammenlignelige med det, som nærværende sag omhandler, og i alle tre kendelser anerkendte Landsskatteretten altså stianlæggene som fradragsberettigende.
 På baggrund af ovenstående gøres det således gældende, at flere af stierne end Landsskatteretten har anerkendt som fradragsberettigende er at karakterisere som hovedanlæg og følgelig er fradragsberettigende, idet de har medført en stigning i grundens værdi i ubebygget stand, jf. vurderingslovens §§ 17 og 18, og idet


text:
der ikke er grundlag for at undtage enkelte af stierne, jf. SKM2011.790.ØLR.
 Herefter er der grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn, idet de faktiske forhold af Landsskatteretten fejlagtigt ikke er subsumeret under vurderingslovens regler om fradragsberettigende forbedringer. Konsekvensen heraf er, at sagen i henhold til praksis skal hjemvises til vurderingsmyndighederne til fornyet behandling.
 Om ejendommen beliggende ...1a fremgår bl.a.:
 Sagsøgte har i det væsentlige procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument af 10. september 2015, hvoraf bl.a. fremgår:
 Sagerne drejer sig om, hvorvidt boligselskabet ved vurderingerne 2002-2006 er berettiget til yderligere fradrag for forbedringer for udgifter afholdt til etablering af stier internt på grunden, henholdsvis ejendommen beliggende ...1a og ...1b, i henhold til vurderingslovens dagældende § 17, samt hvorvidt der er grundlag for at tilsidesætte grundværdiansættelsen af ejendommen beliggende ...1a. Spørgsmålet er nærmere, om boligselskabet har krav på nedslag i grundværdien som følge af ejendommens dårlige jordbundsforhold, jf. vurderingslovens § 13.
 Til støtte for den nedlagte frifindelsespåstand gøres det overordnet gældende, at Landsskatterettens kendelser af 12. august 2013 (begge sagers bilag 1) ikke lider af begrundelsesmangler.
 Det gøres desuden overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens kendelser, og boligselskabet er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til etablering af stier internt på de i sagen omhandlede ejendomme i henhold til vurderingslovens dagældende § 17.
 Endelig gøres det overordnet gældende, at boligselskabet ikke er berettiget til nedslag i grundværdien, jf. vurderingslovens § 13, for ejendommen beliggende ...1a.
 Det gøres gældende, at Landsskatterettens kendelser af 12. august 2013 (begge sagers bilag 1) ikke er ugyldig som følge af begrundelsesmangler.
 Landskatterettens kendelser af 12. august 2013 er ledsaget af en begrundelse, der opfylder disse krav, jf. begge sagers bilag 1.
 For så vidt angår ejendommen beliggende ...1a, fremgår det af Landsskatterettens kendelse, jf. bilag 1, side 10, at retten anser stien, som giver adgang til udstykningen fra parkeringsanlægget og frem mod matrikelgrænse for at være en fradragsberettiget hovedsti. Landsskatteretten har således anført, hvilken del af stianlægget, der blev anset for at være et fradragsberettiget hovedanlæg.
 I forhold til ejendommen beliggende ...1b, fremgår det af Landsskatterettens kendelse, jf. bilag 1, side 10, at retten anser stien, som giver adgang til udstykningen fra ...1 og lige frem til skel samt stien, der løber fra parkeringsanlægget og rundt på udstykningen mod samme skelgrænse for at være fradragsberettiget hovedanlæg.
 Landsskatterettens kendelser indeholder således en begrundelse, der opfylder kravene hertil, jf. forvaltningslovens § 22.
 Selv hvis retten, mod forventning, måtte komme frem til, at Landsskatterettens begrundelse er mangelfuld, gøres det gældende, at fejlen hverken efter en generel eller konkret væsentlighedsvurdering kan medføre ugyldighed, jf. eksempelvis SKM2006.677.HR og SKM2012.12.ØLR.
 Det gøres hertil gældende, at det faktum, at Landsskatteretten ikke har specificeret yderligere, hvilken del af stianlægget der blev anset for at være et fradragsberettiget hovedanlæg, evt. ved fremlæggelse af et kortbilag, ikke ændrer på indholdet af de trufne afgørelser.
 Uanset om retten således måtte finde, at Landsskatterettens afgørelser lider af begrundelsesmangler, vil det i nærværende sag ikke kunne føre til, at Landsskatterettens afgørelser er


text:
ugyldige, da den hævdede begrundelsesmangel ikke vil have betydning for ansættelsen af ejendommenes grundværdier.
 2. Fradrag for forbedringer
 Fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 er betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens dagældende § 17. Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, er ikke omfattet af vurderingslovens dagældende § 17, jf. bl.a. SKM2013.879.HR, SKM2013.369.HR og SKM2014.574.HR.
 Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til dette udgangspunkt. Højesteret har ved SKM2013.369.HR anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, som Vurderingsankenævnets afgørelse af 11. april 2012 (bilag 1) også er udtryk for.
 Der er ikke med SKM2013.369.HR indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i SKM2013.879.HR vedrørende interne stier har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR anerkendte praksis og de principper, den hviler på. Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er senest sammenfattet i Den juridiske vejledning 2015-2, afsnit H,A.3.3.2.
 Det ligger endvidere fast efter retspraksis, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund, lægges vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse, jf. bl.a. SKM2013.879.HR, SKM2014.574.HR og SKM2015.503.ØLR.
 Boligselskabets udlægning af retspraksis bestrides.
 Et givent anlæg kan ikke karakteriseres som et hovedanlæg, blot fordi, at anlægget i tilfælde af en (fiktiv) udstykning i mindre grunde vil betjene mere end én af disse grunde, jf. bl.a. SKM2013.879.HR samt bilag B.
 Det påhviler efter fast retspraksis boligselskabet at godtgøre, at en given foranstaltning har karakter af et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. bl.a. SKM2013.879.HR og SKM2014.574.HR. Denne bevisbyrde har boligselskabet ikke løftet.
 Det gøres gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne praksis og de principper, den hviler på. Det fremgår således bl.a. af Landsskatterettens kendelse af 12. august 2013 vedrørende stier på ejendommen beliggende ...1a (bilag 1, side 9-10), at:
 Af Landsskatterettens kendelse af 12. august 2013 vedrørende stier på ejendommen beliggende ...1b (bilag 1, side 10), at:
 Der er herved foretaget en vurdering i overensstemmelse med den ovenfor beskrevne praksis, hvorefter Landsskatteretten fandt, at de stier, der er markeret på begge sagers bilag A, udgør fradragsberettigede hovedanlæg, og at den øvrige del af stianlægget (markeret på begge sagers bilag 3) er så tæt knyttet til bebyggelsen og dens placering på ejendommen, at denne del af stianlægget ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand. Det er derfor alene udgifterne til de stier, der er markeret på begge sagers bilag A, der er fradragsberettigede efter vurderingslovens dagældende § 17. Boligselskabet er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifter til etablering af stier internt på de


text:
i sagen omhandlede grunde.
 Boligselskabet har ikke godtgjort, at de stier markeret på begge sagers bilag 3, udgør fradragsberettigede hovedanlæg. De pågældende stier er anlagt sådan, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende stier har kun en reel værdi i forbindelse med byggeriet. De stier, der er markeret på sagernes bilag 3, har derfor karakter af stikstier, og berettiger derfor ikke til fradrag, jf. SKM2014.574.HR, SKM2013.879.HR, SKM2013.369.HR, SKM2013.388.VLR og SKM2015.503.ØLR. Det bemærkes, at det forhold, at stierne måtte være foreskrevet i lokalplanen er uden betydning for denne vurdering.
 Boligselskabet har således ikke godtgjort, at de er berettiget til yderligere fradrag for udgifter til anlæg af stier internt på ejendommene.
 Der er desuden under sagen fremlagt et antal luftfotos af de to ejendomme, herunder to fotos hvorpå det er markeret, hvilke stier der er godkendt som fradragsberettigede af Landsskatteretten.
 Sagsøgers principale påstand - spørgsmålet om ugyldighed
 Ud fra sagens bilag, herunder navnlig de for Landsskatteretten fremlagte fotos af ejendommene, finder retten, at man ud fra Landsskatterettens afgørelser, selvom de ikke var ledsaget af de under denne sag fremlagte fotos med markeringer af de pågældende stier, med fornøden klarhed kan identificere, hvilke stier der af Landsskatteretten er godkendt som fradragsberettigede. Afgørelserne opfylder derfor begrundelseskravet i forvaltningslovens § 22 og § 24, stk. 1.
 Sagsøgers subsidiære påstand - fradrag for yderligere stier
 Det fremgår af sagens bilag, herunder de fremlagte fotos med markering af de pågældende stier, at de stier, der ikke er godkendt som hovedanlæg, følger de opførte bygninger. Der foreligger ikke nærmere oplysninger om disse omtvistede stiers mulige værdiforøgende betydning for ansættelsen af grundværdien, f.eks. i form af et syn og skøn. Retten finder på den baggrund ikke, at der er påvist det fornødne sikre grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, hvorefter de omtvistede stier ikke har medført en stigning i værdien af ejendommene beliggende ...1a og ...1b. Det bemærkes herved, at det forhold, at de omtvistede stiers udførelse måtte være påbudt i en lokalplan, ikke ændrer på deres status i skattemæssig henseende.
 I sagsomkostninger betaler Boligselskabet H1 til Skatteministeriet 50.000 kr. til dækning af rimelige udgifter til advokatbistand.
 Sagsøgeren, Boligselskabet H1, betaler inden 14 dage sagsomkostninger til Skatteministeriet med 50.000 kr., der forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
Overdragelse af kapitalandele udløste ikke tilbudspligt - EjendomDanmark
 / Nyheder / Overdragelse af kapitalandele udløste ikke tilbudspligt
 Overdragelse af kapitalandele udløste ikke tilbudspligt
 Højesteret har den 6. maj 2020 slået fast, at salg af samtlige kapitalandele i ejendomsselskaber ikke udløste tilbudspligt i medfør af lejeloven, idet ingen af køberne efter erhvervelsen opnåede en majoritet i de selskaber, der ejede ejendommene
 Af Mette Haagensen 7. maj 2020
 Højesteret har nu afsagt dom i sagen om tilbudspligt i forbindelse med Carlsbergfondets overdragelse af aktier i fem ejendomsselskaber, således at køberne efter overdragelsen ejede henholdsvis 49%, 34% og 17% af ejendomsselskaberne og rådede over en tilsvarende andel af stemmerne.
 Efter lejelovens § 102, stk. 1, 2. pkt., gælder tilbudspligten over for lejerne, jf. lejelovens § 100, ved overdragelse af aktier og anparter i aktie- og anpartsselskaber, når erhververen herved opnår majoritet af stemmer i selskabet.
 Højesteret udtalte, at Højesteret i dommen i UfR 1993.868 har fastslået, at anvendelsesområdet for lejelovens § 102, stk. 1, 2. pkt., ikke kan udstrækkes ud over, hvad der efter ordlyd og motiver med sikkerhed kan lægges til grund.
 Højesteret udtalte endvidere, at ordlyden nærliggende må forstås sådan, at nogen ved overdragelsen skal have opnået en stemmemajoritet, og at det ikke efter forarbejderne med sikkerhed kan lægges til grund, at et bredere anvendelsesområde har været forudsat.
 Højesteret tiltrådte derfor landsrettens afgørelse om, at bestemmelsen ikke var anvendelig i et tilfælde som det foreliggende, hvor ingen af de pågældende erhververe ved Carlsbergfondets overdragelser i 2016 opnåede majoritet i de selskaber, der ejede ejendommene. Af de grunde, som landsretten i øvrigt havde anført, stadfæstede Højesteret herefter dommen.
 Det er positivt, at Højesteret som i andre tilbudspligtsager har lagt til grund, at loven må forstås efter sin ordlyd og i øvrigt fortolkes indskrænkende, når der er tale om så indgribende en foranstaltning i ejendomsretten, at det minder om ekspropriation
 adm. direktør i EjendomDanmark
 Carlsbergfondet solgte i 2016 seks beboelsesejendomme, der var ejet af seks datterselskaber til Fondet. Salget blev gennemført ved overdragelse af kapitalandele til tre forskellige pensionskasser uden at én af de nye ejere opnåede majoritet i de selskaber, der ejede ejendommene.
 Efter lejelovens § 102, stk. 1 gælder lejelovens regler om tilbudspligt også ved salg af ejendommene i selskabsform, dog kun hvis erhververen (køberen) efter handlen ejer mere end 50 procent af selskabet og ejendommen.
 Da ingen af de tre nye ejere efter overdragelsen sad på en majoritet af ejendommene, konkluderede man, at der ikke var tilbudspligt.
 Begrundelsen herfor var dels lovens bestemmelse, der fastslår, at spørgsmålet om tilbudspligt afgøres på grundlag af erhververens og ikke overdragerens forhold samt den omstændighed, at Vestre Landsret tilbage i 2004 var nået frem til samme resultat.
 Da Højesteret i den ledende dom om tilbudspligt tidligere klart havde tilkendegivet, at tilbudspligt er en så indgribende foranstaltning i ejendomsretten, at reglerne ikke kan fortolkes udvidende, men at domstolene må fastlægge indhold og rækkevidde efter reglernes ordlyd, var der ikke for alvor tvivl om, at transaktionen ikke gav anledning til, at ejendommene skulle tilbydes til lejerne,


text:
Skat.dk: Omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med indtræden som biintervenient i en sag for Højesteret.
 12 Feb 2008 10:55
 2-8-1710-0065
 Omkostningsgodtgørelse for udgifter, sagkyndig bistand, indtræden som biintervenient, Højesteret.
 En rådgiver ansås ikke for part i klientens skattesag og var derfor ikke berettiget til omkostningsgodtgørelse for udgifter til biintervention Højesteret.
 Klagen skyldes at skattecentret ikke har imødekommet A's anmodning om omkostningsgodtgørelse for udgifter til sagkyndig bistand i forbindelse med indtræden som biintervenient i en sag for Højesteret.
 Selskabet B A/S blev stiftet den 17. november 1980 med en aktiekapital på nom. 1.500.000 kr. Medarbejdergruppen i B A/S og C A/S blev ejer af hver nom. 750.000 kr. aktier som henholdsvis A-aktier og B-aktier.
 Direktøren i B A/S, D, ejede primo 1998 48 % af medarbejdergruppens A-aktier (24 % af aktiekapitalen).
 E ApS, hvis eneanpartshaver var D, købte i perioden 27. februar 1998 - 31. juli 1998 samtlige nom. 750.000 kr. A-aktier i B A/S (50 % af aktiekapitalen). E ApS solgte den 9. april 1999 A-aktierne til det udstedende selskab, B A/S. A rådgav E ApS i forbindelse med selskabets salg til B A/S.
 Ved en ekstraordinær generalforsamling i B A/S den 9. april 1999 tegnede F A/S en forhøjelse af kapitalen i B A/S på nom. 750.000 kr. B A/S ejes herefter af F A/S og C A/S med hver 50 %.
 Told- og Skatteregionen forhøjede ved en afgørelse af 26. april 2001 E ApS' skattepligtige indkomst for indkomståret 1999 med fortjeneste ved salg af aktier med i alt 10.531.790 kr. Som følge af denne ændring forhøjede regionen endvidere E ApS' skattepligtige indkomst for indkomståret 2000 med 185.587 kr. som tilbageførsel af underskudsfremførsel fra indkomståret 1999.
 I afgørelsen anførte regionen blandt andet, at E ApS' salg af aktierne i B A/S ikke skattemæssigt var sket til det udstedende selskab men til F A/S, således at avancen var skattepligtig, jf. aktieavancebeskatningslovens § 2, stk. 1.
 E ApS' repræsentant påklagede regionens afgørelse til Landsskatteretten med påstand om, at E ApS' skatteansættelse for indkomståret 1999 skulle nedsættes med 10.315.927 kr. til en negativ indkomst på 215.863 kr., og at indkomstansættelsen for indkomståret 2000 som konsekvens heraf skulle ændres fra 3.375.913 kr. til 3.160.050 kr. (efter fremførelse af underskud med i alt 215.863 kr.).
 Ved kendelse af 24. oktober 2003 stadfæstede Landsskatteretten regionens afgørelse.
 E ApS' repræsentant påklagede Landsskatterettens kendelse til Vestre Landsret med samme påstande, som var nedlagt for Landsskatteretten.
 Ved dom af 25. maj 2005 stadfæstede Vestre Landsret Landsskatterettens kendelse.
 E ApS' repræsentant påklagede Vestre Landsrets dom til Højesteret med samme påstande, som var nedlagt for Vestre Landsret.
 Højesteret, Anke- og kæremålsudvalget gav ved brev af 30. august 2005 tilladelse til, at A kunne indtræde som biintervenient til støtte for E ApS i sagen for Højesteret.
 A's repræsentant indleverede et biinterventionsprocesskrift til Højesteret den 4. oktober 2005. Af processkriften fremgik blandt andet følgende:
 Biintervenientens retlige interesse i sagen består i, at appellanten, E ApS, har taget forbehold om at rejse erstatningskrav over for biintervenienten, såfremt appellanten ikke måtte


text:
få medhold i sagen. Erstatningskravet støttes på, at den af A ydede rådgivning i forbindelse med E ApS' salg af aktier i B A/S til det udstedende selskab - i givet fald - har været mangelfuld og ansvarspådragende.
 Af samme grund har E ApS opfordret A til at indtræde som biintervenient under sagens behandling for Højesteret til støtte for E ApS' påstand.
 Ved dom af 7. december 2006 ansatte Højesteret E ApS' skattepligtige indkomst for indkomstårene 1999 og 2000 til henholdsvis -215.863 kr. og 3.160.050 kr. Højesteret gav således E ApS fuldt medhold.
 A's repræsentant har på A's vegne ansøgt om fuld omkostningsgodtgørelse for en udgift på 1.500.000 kr. i forbindelse med selskabets indtræden som biintervenient i sagen for Højesteret. Repræsentanten har blandt andet anført i ansøgningen, at selskabet har ret til omkostningsgodtgørelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 53, nr. 2.
 Skattecentret har ikke imødekommet A's repræsentants anmodning om omkostningsgodtgørelse i forbindelse med A's indtræden som biintervenient i sagen for Højesteret.
 A var ikke berettiget til at påklage landsrettens dom til Højesteret. A var endvidere ikke part i sagen for Højesteret, selvom A måtte have en retlig interesse heri. En biintervenient optræder således til støtte for en part i en retssag uden at nedlægge selvstændig påstand, jf. retsplejelovens § 252, og bemærkningerne til skatteforvaltningsloven (L 267, fremsat 5. april 2000).
 Endvidere valgte A selv at indtræde i sagen. Det var således ikke en myndighed, der inddrog A i sagen, jf. bemærkningerne til skatteforvaltningsloven (L267). A's interesse i sagen er, at E ApS har taget forbehold om at rejse erstatningskrav overfor A, hvorfor sagens afgørelse ikke kan siges at have konsekvenser for A's skatte- og afgiftsforhold.
 A er derfor ikke godtgørelsesberettiget, jf. skatteforvaltningslovens § 53.
 A's påstand og argumenter
 A's repræsentant har fremsat påstand om, at A er berettiget til omkostningsgodtgørelse med 100 % af udgiften til sagkyndig bistand i forbindelse med A's indtræden som biintervenient i sagen for Højesteret.
 Sagen for Højesteret er en af de senere års mest principielle skattesager om den skattemæssige kvalifikation af salg af aktier til udstedende selskab i forbindelse med kapitalforhøjelse. Dommen har blandt andet ført til ændring af lovgivningen om salg til udstedende selskab (L110B) samt udsendelse af meddelelse om genoptagelse fra SKAT, jf. SKM2007.45.SKAT
 E ApS opnåede fuldt medhold i sagen for Højesteret.
 Skatteforvaltningslovens § 53, nr. 1 og 3, er ikke relevant i det foreliggende tilfælde. Sagen drejer sig derimod alene om, hvorvidt A kan anses for part i henhold til skatteforvaltningslovens § 53, nr. 2.
 Det afgørende kriterium for, at blive anerkendt som godtgørelsesberettiget i henhold til skatteforvaltningslovens § 53, nr. 2, er, om den pågældende efter almindelige forvaltningsretlige regler har partsstatus i sagen, jf. bemærkningerne til skattestyrelseslovens § 33 B, stk. 1, nr. 2 (Folketingstidende 1999/2000, tillæg A, side 7477-7478). Bestemmelsen er videreført i skatteforvaltningslovens § 53.
 Skattecentrets afgørelse er udtryk for en forkert retsanvendelse, da skattecentret fejlagtigt har sammenblandet retsplejelovens og forvaltningsrettens partsbegreber.
 Ved bedømmelsen af, om der er partsstatus i henhold til skatteforvaltningslovens § 53, nr. 2, er


text:
det uden betydning, om der er partsstatus efter retsplejelovens regler. Det forvaltningsretlige partsbegreb er videre end partsbegrebet efter retsplejeloven, da man også uden at være adressat for en afgørelse kan være part efter forvaltningsretlige regler.
 Forvaltningsloven indeholder ingen definition af partsbegrebet, men udtrykket skal forstås i overensstemmelse med det almindelige forvaltningsretlige partsbegreb, herunder med den praksis, der - med udgangspunkt i partsoffentlighedsloven og kapitel 2 i offentlighedsloven af 1970 - har udviklet sig med hensyn til indholdet heraf, jf. Folketingstidende 1985/86, tillæg A, sp. 133, og John Vogter, Forvaltningsloven med kommentarer, side 135.
 Efter det almindelige forvaltningsretlige partsbegreb afhænger partsstatus af, om den pågældende har en væsentlig og individuel interesse i sagens afgørelse og udfald. Dette gælder naturligvis først og fremmest afgørelsens adressat, men også andre - for hvem afgørelsen har en direkte og væsentlig betydning - vil kunne anses for part i sagen, jf. blandt andet John Vogter, Forvaltningsloven med kommentarer, side 138.
 Af bemærkningerne til forvaltningsloven (Folketingstidende 1985/86, tillæg A, sp. 150) fremgår blandt andet følgende:
 Spørgsmålet om en person, der er eller vil blive berørt af afgørelsen i en forvaltningssag, bør have stilling som part i sagen, er i første række et spørgsmål om, hvorvidt personen har en sådan betydelig interesse i sagen og dens udfald, at den pågældende bør indrømmes visse beføjelser.
 Folketingets Ombudsmand har i FOB 1985.153 udtalt, at der i tilfælde, hvor der opstår regresansvar, vil være en partsinteresse. I den forbindelse kan endvidere henvises til Gammeltoft-Hansen, Forvaltningsret, side 69, hvori følgende er anført:
 (...) Vil en afgørelse om (offentligretlig) erstatning umiddelbart kunne medføre et regreskrav mod den pågældende, bør det udløse partsstatus.
 Eksemplet på en godtgørelsesberettiget part i bemærkningerne til bestemmelsen, citeret ovenfor, er på linie hermed.
 A havde en individuel og væsentlig interesse i sagen for Højesteret, da E ApS havde taget forbehold for at gøre et erstatningskrav gældende for mangelfuld rådgivning overfor selskabet, såfremt skattesagen måtte blive tabt. Retssagens udfald var således af direkte betydning for retsforholdet mellem A og E ApS.
 Det er uden betydning for bedømmelsen af, om A havde en individuel og væsentlig interesse i sagen for Højesteret, at E ApS ikke formelt havde fremsat et erstatningskrav, men alene taget forbehold herom. Der var en konkret og reel udsigt til, at E ApS ville gøre erstatningskravet gældende, hvis retssagen blev endelig tabt. At der alene var fremsat forbehold om at rejse et erstatningskrav, svækker derfor ikke A's væsentlige interesse i retssagens udfald, hvad også Højesterets meddelelse om tilladelse til indtræden som biintervenient - og selskabets afholdelse af omkostninger til biinterventionen - godtgør, da tredjemands biintervention er betinget af, at der består en retlig interesse i sagens udfald, jf. retsplejelovens § 252.
 Skattecentret har endvidere anført følgende i dets afgørelse:
 (...) at hvorvidt den pågældende er part, må afgøres efter de almindelige forvaltningsretlige regler, dvs. selvom A har en retslig interesse (...).
 Det anførte må forstås som en anerkendelse af, at A havde en retlig interesse i sagens udfald. Det er derfor uforståeligt, at skattecentret ikke har anerkendt A's


text:
partsstatus efter de forvaltningsretlige regler.
 Såfremt A ikke havde fundet udsigten til at blive mødt med et erstatningskrav for reel, ville A naturligvis heller ikke have fundet grundlag for at afholde omkostninger til sagkyndig bistand til biintervention i retssagen.
 Det vil være helt uantageligt, hvis en person, hvis interesse i en retssags udfald må anses for så kvalificeret, at betingelserne for biintervention er opfyldt, ikke samtidig skulle anses for part i henhold til skatteforvaltningslovens § 53, nr. 2, og dermed bliver afskåret fra godtgørelse af de hermed forbundne omkostninger.
 A har således partsstatus i sagen for Højesteret efter skatteforvaltningslovens § 53, nr. 2, hvorfor betingelserne for at få omkostningsgodtgørelse er opfyldt.
 Af skatteforvaltningslovens § 52, stk. 1, 1. pkt., § 53, og § 55, (lov nr. 426 af 6. juni 2005), fremgår følgende:
 § 52. Der ydes en godtgørelse på 50 pct. af de udgifter, som en person omfattet af § 53 ifølge regning skal betale eller har betalt til sagkyndig bistand m.v. som nævnt i § 54 i de sager, der er nævnt i § 55.
 § 53. Den godtgørelsesberettigede er, uanset om denne er en fysisk eller juridisk person, herunder et dødsbo:
 1) Den, der ifølge lovgivningen er berettiget til at klage over en afgørelse i en sag, som er nævnt i § 55, eller som kan indbringe en sådan afgørelse for domstolene.
 2) Den, som i øvrigt må anerkendes som part i en sag, som er nævnt i § 55.
 3) Den, som en myndighed inddrager i en sag omfattet af § 55, fordi myndigheden skønner, at den pågældende har en direkte retlig interesse i sagens udfald.
 2) Ved Landsskatterettens behandling af en sag, som skatteministeren har indbragt efter § 40, stk. 2.
 3) Ved en anmodning til skatteankenævnet eller Landsskatteretten om genoptagelse af vedkommende myndigheds egen tidligere afgørelse.
 4) I en sag vedrørende skatter for EF-Domstolen, hvor den godtgørelsesberettigede er part.
 Stk. 2. Bestemmelsen i stk. 1, nr. 1, gælder dog ikke sager, der påklages til Landsskatteretten vedrørende told, afgifter eller arbejdsgiverkontrol, bortset fra hæftelsessager, når sagen efter retspræsidentens bestemmelse efter § 13, stk. 3, 1. pkt., skal afgøres uden deltagelse af læge retsmedlemmer.
 Stk. 3. Godtgørelse ydes endvidere ved domstolsprøvelse af sager, som er godtgørelsesberettigede efter stk. 1, nr. 1-3, og ved domstolsprøvelse af afgørelser i sager som nævnt i stk. 2.
 A kan ikke anses for godtgørelsesberettiget efter skatteforvaltningslovens § 53, nr. 1 og 3. A er derfor kun berettiget til omkostningsgodtgørelse for udgifterne til sagkyndig bistand i forbindelse med indtræden som biintervenient i E ApS' sag for Højesteret, hvis A kan anerkendes som part i E ApS' skattesag, jf. skatteforvaltningslovens § 53, nr. 2.
 Det fremgår af bemærkningerne til skatteforvaltningslovens § 53, (L110, Folketingstidende 2004-2005, 2. samling, tillæg A, sp. 4218 ff.), at bestemmelsen er en videreførelse af skattestyrelseslovens § 33 B.
 Af bemærkningerne til skattestyrelseslovens § 33 B, nr. 2, (L220, Folketingstidende 1999-2000, tillæg A, sp. 7469 ff.) fremgår blandt andet følgende:
 Hvorvidt A kan anerkendes som part i E ApS' sag


text:
for Højesteret skal således afgøres efter de almindelige forvaltningsretlige regler.
 Det antages i den forvaltningsretlige litteratur, at den, der har en væsentlig individuel interesse i udfaldet af en afgørelsessag, er part i sagen, jf. således f.eks. Hans Gammeltoft-Hansen m.fl., Forvaltningsret, 2. udgave, side 61 ff.
 A's interesse i udfaldet af denne afgørelsessag bestod i, at der eventuelt kunne rejses et erstatningsansvar mod A, hvis regionens forhøjelse af E ApS' skatteansættelse for indkomståret 1999 blev opretholdt. Dette er en afledet (indirekte) interesse. Ved bedømmelsen af, om en afledet interesse er tilstrækkelig væsentlig til at kunne medføre partsstatus, indgår blandt andet mængden og arten af de led, der indgår mellem sagens udfald og den aktuelle betydning for den pågældende, jf. således Hans Gammeltoft-Hansen m.fl., side 67.
 Det bemærkes herved, at den ombudsudtalelse, A har henvist til, vedrørte en i arbejdsskadeforsikringsloven fastsat bestemmelse, der afskar regres over for en skadevolder, og at ombudsmanden alene udtalte, at i de sjældne tilfælde, hvor der opstod spørgsmål om regres over for arbejdsgiveren, var arbejdsgiveren formentlig (også) part i forhold til sagen om erstatning til arbejdstageren.
 Det kan ikke heraf udledes, at et eventuelt erstatningskrav mod en rådgiver medfører, at rådgiveren er part i skatteyderens skattesag.
 A's afledede interesse i udfaldet af skattesagen anses derfor ikke for så væsentlig, at den kan begrunde, at A anses som part i E ApS' skattesag.
 A er som følge heraf heller ikke berettiget til godtgørelse af sine omkostninger til biintervention i E ApS' skattesag for Højesteret.


text:
Højesteret afsagde den 17. juni 2013 dom i en sag om forældelse af erstatningskrav. En mand blev i 1998 påkørt, og et forsikringsselskab påtog sig erstatningspligten. Der blev dog ikke betalt erstatning, selv om skadelidte efter ulykken var sygemeldt i lang tid. Der var forhandlinger om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, som ikke førte til erstatning. På ulykkestidspunktet var skadelidte uden arbejde, og forsikringsselskabet mente ikke, at der var bevis for, at skadelidte havde mistet indtægt.
 Forsikringsselskabet bad Arbejdsskadestyrelsen om en udtalelse om størrelsen af mén, erhvervsevnetab og om stationærtidspunkt. Forud for dette skridt havde forsikringsselskabet forhindret, at skadelidte fik fri proces til at anlægge retssag mod forsikringsselskabet om sit erstatningskrav, idet forsikringsselskabet over for Statsamtet gav udtryk for, at der kunne opnås forlig i sagen.
 Da Arbejdsskadestyrelsens udtalelse kom frem, var der gået næsten 5 år fra ulykkestidspunktet, men det varede nogen tid, inden skadelidtes daværende advokat henvendte sig til forsikringsselskabet. Det skete uden anmodning om udskydelse eller suspension af forældelsesfristen, der på det tidspunkt var 5 år.
 De efterfølgende forhandlinger førte ikke til forlig om erstatningskravet, der omfattede krav om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne samt godtgørelse for svie og smerte og varigt mén. Forsikringsselskabet meddelte, at der var indtrådt forældelse.
 Skadelidte anlagde derefter retssag. Både Retten i Glostrup og Østre Landsret frifandt forsikringsselskabet på grund af forældelse. Skadelidte søgte herefter om tilladelse til at anke til Højesteret og fik denne tilladelse.
 Højesteret gav skadelidte medhold i, at kravet ikke var forældet. Det blev begrundet med, at forsikringsselskabet måtte anses stiltiende at have accepteret en udskydelse – foreløbig afbrydelse af forældelsesfristen. Da der ikke ved forhandlinger efter 2. juli 2003 blev opnået en forligsmæssig løsning, måtte skadelidte indrømmes en rimelig frist til at anlægge retssag. Forhandlingerne blev afsluttet den 24. november 2003.
 Højesteret fandt, at sagsanlæg den 11. februar 2004 indebar en rettidig afbrydelse af forældelsen af hele erstatningskravet. Der var kun nedlagt påstand om erstatning for et mindre beløb, men Højesteret lagde vægt på, at det fremgik af stævningen, hvilken fordring sagen angik. Derfor indtrådte der ikke efter sagens anlæg forældelse af nogen del af erstatningskravet, selv om påstanden i sagen først senere blev forhøjet til at omfatte det fulde krav.
 Erstatningskravet blev ikke fuldt ud imødekommet, idet Højesteret fandt, at der ikke var bevis for tabt arbejdsfortjeneste. Erhvervsevnetabet blev fastsat til 50 %, idet skadelidte var bevilget førtidspension, der havde trafikulykken som væsentligste årsag.
 Ménet blev fastsat til 15 %. Forsikringsselskabet gjorde gældende, at et mén på 5 % for psykiske gener ikke burde medføre erstatning, fordi den pågældende diagnose aldrig havde indgået i méntabellen. Højesteret gav skadelidte medhold vedrørende dette punkt med henvisning til Arbejdsskadestyrelsens udtalelse.


text:
Tilbagesøgning i patientskadesager
 Højesteret har i dag afsagt dom i to sager om hvorvidt Region Syddanmark (i sager hvor Patientankenævnet havde omgjort Patientforsikringens afgørelser om erstatningspligt og fastsættelse af erstatning mv., uanset at disse afgørelser ikke var indbragt for Ankenævnet for Patienterstatningen) kan tilbagesøge de beløb der er betalt i henhold til de omgjorte afgørelser
 Vi har i tidligere nyhedsbreve orienteret om U.2016.327H og U.2017.1167H samt FED2006.171Ø og to Vestre Landsretsdomme.
 Højesterets domme af d.d. vedrører Vestre Landsrets dom af 19. januar 2016 i sagen nr. 632/16, 7. afd., samt Vestre Landsrets dom af 24. maj 2017 i sagen nr. 756/16, 2. afd.
 I U.2016.327H fastslog Højesteret (med stemmerne 4-1), at Ankenævnet for Patienterstatningen under en klagesag kunne ophæve tidligere upåklagede afgørelser til skade for en klager (reformatio in pejus). Den omstændighed, at regionen havde udbetalt erstatnings- og godtgørelsesbeløbene til skadelidte i henhold til Patientforsikringens afgørelser, kunne ikke føre til et andet resultat.
 Flertallet bemærkede, at det måtte bero på en selvstændig vurdering, om regionen kunne kræve tilbagebetaling, og at tilbagebetalingsreglerne i tilstrækkelig grad beskytter den person, der i god tro har modtaget erstatning eller godtgørelse i henhold til en myndigheds afgørelse herom.
 I U.2017.1167H fastslog Højesteret, at en kommune skulle tilbagebetale et beløb, som kommunen havde fået refunderet af et ansvarsforsikringsselskab. Højesteret udtalte at EAL § 16, stk. 1, 3. pkt., efter forarbejderne må anses for begrundet i sociale og økonomiske beskyttelseshensyn, der alene gør sig gældende i forhold til skadelidte. På den baggrund fandt Højesteret, at § 16, stk. 1, 3. pkt., ikke omfattede krav rejst af et ansvarsforsikringsselskab mod en kommune om tilbagebetaling af et for meget betalt regresbeløb. Bestemmelsen afskar ikke selskabet fra at kræve det for meget betalte beløb tilbage.
 Vi antog efter den dom, at § 16, stk. 1, 3. pkt. heller ikke er til hinder for tilbagesøgning af ydelser erlagt i henhold til en afgørelse i en patientskadesager, der bliver omgjort.
 Det var foruden U.2017.1167H bl.a. baseret på FED2006.171Ø, hvori Østre Landsret fastslog, at et forsikringsselskab, der havde udbetalt erstatning i overensstemmelse med Patientforsikringens afgørelse, der blev omgjort, var berettiget til at søge beløbet tilbage.
 KEL og tilbagesøgning
 Der findes ikke i KEL en bestemmelse svarende til ASL § 40 a. Tilbage stod derfor efter U.2016.327H om og i hvilket omfang en patient var beskyttet af de almindelige regler om condictio in debiti.
 Vestre Landsret fandt i de to domme der nu er prøvet i Højesteret, at Regionen havde tilbagesøgningsret.
 Dagens Højesterets domme
 Højesteret finder at spørgsmålet om tilbagesøgning skal afgøres efter de almindelige regler om tilbagesøgning. Højesteret fastslår, at regionen efter disse regler ikke kan kræve de udbetalte patienterstatninger tilbagebetalt.
 Højesteret lægger vægt på,
 at regionen ikke havde klaget over de 8oprindelige anerkendelses-) afgørelser fra Patientforsikringen og
 at regionen havde udbetalt erstatningsbeløbene uden at tage konkrete forbehold.
 De skadelidte havde derfor da de modtog beløbene en velbegrundet forventning om, at de havde ret til beløbene. Den klagevejledning, som blev givet i senere afgørelser fra Patientforsikringen, som de skadelidte klagede over, kunne ikke


text:
føre til et andet resultat.
 Af erstatningsansvarsloven § 16, stk. 1, 3. pkt., fremgår, at acontobeløb ikke kan forlanges tilbagebetalt eller modregnet i andre poster. § 16, stk. 1 er sålydende: ́
 ”Godtgørelse og erstatning kan kræves betalt 1 måned efter, at skadevolderen har været i stand til at indhente de oplysninger, der er fornødne til bedømmelse af erstatningens størrelse. Er det, forinden endelig opgørelse kan finde sted, givet, at skadevolderen i alt fald skal betale en del af det krævede beløb, kan denne del forlanges udbetalt efter reglerne i 1. pkt. Et sådant udbetalt beløb samt beløb, der er udbetalt som midlertidig erhvervsevnetabserstatning, kan ikke senere kræves tilbagebetalt eller modregnet i andre erstatningsposter.”
 Reglen skal efter vores opfattelse forstås i sammenhæng med lovens § 2, § 5 og § 10. Reglen finder derfor ikke anvendelse når det gælder disse tilbagesøgningskrav. Højesteret er enig heri.
 Afgørelsen af om Regionen har et ”almindeligt” tilbagesøgningskrav beror på en afvejning af hensynene til parterne. Om sådanne krav hedder det i ”Nøddeskallerne” bl.a.:
 ”Fejltagelser ved opgørelsen af gælden eller ved selve betalingen kan både føre til, at der betales for lidt og for meget. Det forekommer også, at en debitor ved en fejltagelse betaler en fordring, som ikke eksisterer, f.eks. fordi fordringen allerede er betalt eller ophørt af andre grunde, eller fordi fordringen efter en rigtig forståelse af parternes mellemværende ikke består. Den, der har betalt penge, som ikke skyldes, har i almindelighed krav på tilbagebetaling af det (for meget) erlagte (condictio indebiti), medmindre tilbagebetaling under de foreliggende omstændigheder ville være urimelig eller særlig byrdefuld for modtageren (kreditor).
 Retspraksis har også på dette område været utilbøjelig til at binde sig til faste retningslinjer, men har ud fra en vurdering af faktiske momenter af tilsvarende art som i efterbetalingssagerne omtalt ovenfor under pkt. 2.3. i nogle tilfælde, hvor gode grunde taler derfor, nægtet tilbagesøgning. Nægtelse af tilbagesøgning og fastholdelse af den faktisk foretagne betaling som endelig er en ændring af parternes oprindelige retsstilling. ... Såfremt kreditor burde have indset, at han har fået for meget, skal han i almindelighed betale beløbet tilbage, selv om der går nogen tid, inden betaleren (bliver opmærksom på og) rejser sit krav.”
 Den, der har betalt penge, som ikke skyldes, har i almindelighed har krav på tilbagebetaling af det (for meget) erlagte beløb, men tilbagebetaling af det (for meget) erlagte beløb kan ”nægtes”, for så vidt dette under de foreliggende omstændigheder ville være urimeligt eller særlig byrdefuldt. Ved bedømmelsen heraf tages bl.a. højde for, om tilbagesøgning vil påføre appellanten et tab eller anden ulempe, skyldforholdets art, om modtageren indså eller burde have indset, at betalingen skyldtes en fejltagelse og om det modtagne beløb er forbrugt til dagliglivets fornødenheder. Der tages udstrakte hensyn til en ”svag” part (private personer) der i god tro har modtaget og forbrugt beløb de ikke havde krav på. I sådanne sager tillades tilbagesøgning normalt ikke, idet tilbagebetalingsreglerne netop beskytter personer der i god tro har modtaget og forbrugt beløb.
 Derudover tages der bl.a. hensyn til, om


text:
de fejlagtige udbetalinger kunne have være forhindret ved almindelig agtpågivenhed, om den – person - der modtog beløbet med rette mente sig berettiget dertil og har indrettet sig på betalingerne, om betalingen har virket handlingsbestemmende på en måde der er tabsforvoldende, og der rent faktisk er krav på beløbet eller ej, og om den der har betalt med urette har en status, der gør det naturligt, at denne skal betale beløb der er opkrævet med urette tilbage.
 Det er de skadelidte der skal bevise, at tilbagebetaling under de foreliggende omstændigheder ville være urimelig eller særligt byrdefuld og det finder Højesteret er tilfældet. Resultatet er – som i enhver sag om condictio in debiti - konkret begrundet. I det omfang der er sket betaling med forbehold og / eller sagen er anket af Regionen og / eller de skadelidte er på rimelig vis gjort bekendt med omgørelsesrisikoen er det derfor ikke givet af sagerne ville falde ud på tilsvarende vis.
 Når det i pressen har forlydt at Højesteret med dagens domme har omgjort administrativt forkerte afgørelser må det bero på en misforståelse. Højesteret tager ikke stilling til spørgsmålet om Ankenævnet for Patienterstatningen kan omgøre afgørelser. Det kunne Ankenævnet utvivlsomt i de pågældende sager og det kan Ankenævnet utvivlsomt fortsat efter dagens domme.
 Ankenævnet har dernæst ikke forholdt sig til spørgsmålet om tilbagesøgning thi dertil er der ikke hjemmel i lovgivningen.
 Det Højesteret har forholdt sig til i dag er udelukkende om Regionerne i to konkrete sager kan kræve - i urigtig formening om skyld - betalte erstatningsbeløb tilbage. Lærepengene af dagens domme er - når bortses fra de kommende ændringer af lovgivningen - at Regionerne i videre omfang skal anke tidligt i forløbet og tage udtrykkelige (klare) forbehold om tilbagesøgning når Regionen betaler erstatning i henhold til afgørelser som er eller påtænkes anket.


text:
Ny højesteretskendelse om ensidigt indhentede erklæringer - DAHL Advokatfirma
 Siden Højesteret ved kendelserne trykt i UfR 2007.2040HK, UfR 2008.2193 HK, og ikke mindst UfR 2008.2393 HK, har givet tilladelse til at anvende ensidigt indhentede sagkyndige erklæringer under rets- og voldgiftssager, har omfanget af disse været stærkt stigende.
 Advokat Erik Hørlyck har i artikel trykt i UfR 2014B side 355, redegjort for retstilstanden og i øvrigt påpeget, at anvendelse af tidspunktet for sagens anlæg som uhensigtsmæssigt ved vurdering af, hvorvidt en ensidigt indhentet sagkyndig erklæring kan fremlægges.
 Konklusionen er, at praksis, som fastslået i en lang række Højesterets kendelser er, at
 ”...en part som udgangspunkt ikke er afskåret fra at fremlægge udtalelser og erklæringer om forhold af teknisk, økonomisk og lignende karakter, der inden sagsanlægget er indhentet hos rådgivere eller sagkyndige”
 (Bl.a. UfR 2008.2393 HK, og UfR 2011.3074HK)
 Ved en netop vedtaget ændring af retsplejeloven (lov nr. 1725 af 27. december 2016), er ovenstående princip nu fastslået ved lov (retsplejeloven § 341a). Ændringen træder i kraft 1. juli 2017.
 Hidtidig praksis og de foranstående ændringer til retsplejeloven knytter sig til erklæringer om faktum, modsat skøn, og kræver, at erklæringerne er indhentet før sagens anlæg, hvis de skal kunne fremlægges i sagen.
 Ved ændringen er der i øvrigt skabt balance i det skæve forhold, at såfremt en part fremlægger en erklæring, det der er ensidigt indhentet inden sagsanlæg, tillades det modparten at fremlægge en tilsvarende erklæring, uanset denne er indhentet efter sagens indlæg.
 Ud over denne mulighed, kan der kan imidlertid fortsat stadigvæk stilles spørgsmål ved, om det er muligt at fremlægge ensidigt indhentede erklæringer, der er indhentet efter sagens anlæg.
 Højesteret har ved kendelse af 9. januar 2017 haft lejlighed til at behandle forholdet.
 De nærmere omstændigheder for sagen var, at en række husejere, der havde erhvervet nyopførte rækkehuse, havde anlagt sag om erstatning for mangler imod den udførende entreprenør og den projekterende arkitekt (totalrådgiver). Sælger, som havde entreret med såvel entreprenøren som arkitekten, var gået konkurs.
 I forbindelse med sagen for byretten, blev der gennemført syn og skøn, hvilket dannede grundlag for byrettens skøn over den erstatning, som der blev tilkendt husejerne.
 I forbindelse med ankesagen, ønskede husejerne at fremlægge et egentligt udbedringsprojekt, der var udarbejdet af husejernes rådgiver, efter byrettens dom, og fremlægge et indhentet tilbud på gennemførelse af de i projektet beskrevne arbejder. Husejerne ønskede videre, med baggrund i udbedringsprojektet og tilbuddet, at stille supplerende spørgsmål til skønsmanden. Husejerne ønskede at få skønsmandens stilling til forskellen mellem eget skøn over udbedringsomkostningerne og det indhentede tilbud.
 Den af husejernes benyttede fremgangsmåde er set accepteret og anvendt tidligere.
 Entreprenøren og arkitekten protesterede imod fremlæggelse af projekt og tilbud. Landsretten nægtede herefter husejerne at benytte fremgangsmåden, hvilket husejerne, med procesbevillingsnævnets tilladelse, kærede til Højesteret.
 Højesteret stadfæstede landsrettens kendelse.
 Højesteret begrunder blandt andet med følgende begrundelse:
 ”Formålet med fremlæggelsen af bilagene må antages at være at påvise en markant forskel på skønsmandens økonomiske opgørelse af udbedringsomkostningerne i forhold til det indhentede tilbud”.
 Det skal bemærkes, at husejerne kun havde modtaget (fremlagt) ét


text:
tilbud på udbedringsprojektet.
 Det er derfor uklart, om Højesteret ville vurdere sagen anderledes, hvis husejerne havde gennemført et udbud og modtaget 3 - 5 tilbud, for derved at sandsynliggøre, at omkostningerne til gennemførelse af udbedring (til markedspris) væsentligt oversteg det niveau, som skønsmanden var kommet frem til.
 Husejerne havde videre ikke sandsynliggjort, at udbedringsprojektet alene indeholdt de af skønsmanden anførte nødvendige udbedringsarbejder. Herunder var skønsmanden ikke anmodet om af granske udbedringsprojektet med henblik på at vurdere dette forhold. Det fremgår ikke, hvorvidt Højesteret har tillagt dette forhold direkte betydning.
 Højesteret henviser imidlertid til, at husejerne ikke havde dokumenteret, at de havde accepteret det modtagne tilbud. Dette forhold har i sig selv ikke betydning for vurderingen af tilbuddets indhold og (u)overensstemmelsen med skønsmandens konklusioner om udbedringstiltag. Det kan imidlertid ikke afvises, at den manglende accept, af det eneste modtagne tilbud er tillagt betydning derhen, at Højesteret har vurderet, at husejerne end ikke selv har anset tilbuddet for værende udtryk for markedspris og nødvendigt omfang af udbedring, da husejerne ikke har acceptere dette.
 Det nægtes derfor husejerne at stille supplerende spørgsmål til skønsmanden om tilbuddets indhold, ligesom det nægtes husejerne at fremlægge tilbud, og som konsekvens heraf også udbedringsprojektet.
 Giver Højesterets kendelse anledning til særlige overvejelser?
 Som udgangspunkt ville husejerne kunne benytte fremgangsmåden, såfremt syn og skøn indledende var gennemført ved isoleret bevisførelse, hvilket endda muligt ville kunne udstrækkes til, at fremgangsmåden kunne anvendes, ved indledende isoleret bevisoptagelse, for derefter at få udarbejdet udbedringsprojekt og indhente et enkelt tilbud, forinden stævning blev udtaget, for derefter at stille supplerende spørgsmål til skønsmanden, efter sagens anlæg.
 Denne tilfældige rækkefølge af dispositioner, bør imidlertid ikke være afgørende for, hvorvidt domstolene bør accepterefremlæggelse af en énsidigt indhentet erklæring.
 Sager kan endda udvikle sig således, at udarbejdelsen af et udbedringsprojekt er nødvendigt for at komme videre med sagens forberedelse. Ved større, eller mere komplicerede mangelforhold forekommer det med mellemrum, at den udmeldte skønsmand afviser at besvare spørgsmål om udbedringsomkostninger, eller alene giver helt overordnet skøn, idet der samtidigt anvendes besvarelse som, at besvarelse kræver udarbejdelse af egentligt projekt, hvilket ligger udenfor skønsmandens opdrag.
 I den situation, eller tilsvarende, må det være helt berettiget at få udarbejdet udbedringsprojekt og fremlægge dette.
 Afgørende må være, hvordan projektet indhentes, særligt i hvilket omfang den indhentende part medinddrager sagens modparter og i øvrigt loyalt søger sagens oplyst.
 Problemet ved husejernes fremgangsmåde i den konkrete sag var netop, at de havde gennemført hele udbudsprocessen uden samtykke fra eller orientering af de øvrige parters og retten. Herudover var det ugennemsigtigt, hvorvidt den indhentede pris overhovedet udtrykte et reelt tilbud, da husejerne alene havde modtaget ét tilbud. Yderligere var udbudsgrundlaget ikke direkte overensstemmende med skønsmandens konklusioner om, hvilket arbejde der skulle udføres. Endeligt henstår det uklar, hvorvidt husejernes reelt havde påtænkt sig at anvende udbedringsprojektet og tilbuddet som egentlig bevismiddel i konkurrence med skønsmandens erklæringer.
 Ses kendelsen i sammenhæng med den nye bestemmelse i retsplejeloven (§ 341a), og Højesterets hidtidige praksis vedrørende ensidigt indhentede erklæringer indhentet inden sagsanlæg, må Højesterets kendelse tages som udtryk


text:
for, at muligheden for at fremlægge sådanne indhentede erklæringer, alene er udgangspunktet. Hvis det fremgår af omstændighederne, at erklæringen ikke er indhentet med henblik på loyal oplysning af sagen, men derimod med henblik på (utilbørlig) påvirkning af skønsmænd eller retten, kan erklæringen ikke fremlægges. Dette uanset, hvornår erklæringen måtte være fremlagt.
 Konklusionen bør være, at den part der ved overholdelse af det kontradiktoriske princip, loyalt søger at oplyse sagen, tillades vide rammer for bevisførelse, mens den modsatte er tilfældet, for den part, der ikke på tilsvarende vis, medvirker ved sagens oplysning.
 DAHL Advokatfirma ved advokat og partner Niels Wulff og advokat Jesper Laursen repræsenterede den udførende entreprenør i forbindelse med kendelsen fra landsretten og Højesteret.