text:
a, gives der fradrag for udgifter, som er afholdt til at sikre, erhverve og vedligeholde indkomsten.
 Fradrag efter § 6 a forudsætter ikke efter sin ordlyd, at udgifterne er afholdt med henblik på at opnå skattepligtig indkomst.
 SKAT har fremhævet, at selskabets virksomhed består i at drive holdingvirksomhed. Omvendt er det SKATs opfattelse, at administrationsudgifter afholdt i relation til denne virksomhed ikke vedrører "selskabets løbende drift", men udgør udgifter til pleje af selskabets formue.
 Selskabet har outsourcet en del af de økonomiske aktiviteter, der er en forudsætning for indkomsterhvervelsen til G1 A/S. Der er knyttet et administrationshonorar til de pågældende services. Var der ikke foretaget en sådan outsourcing, måtte selskabet selv direkte have afholdt udgifterne, uden hvilken selskabet ikke ville oppebære indkomst fra datterselskaberne. Forud for outsourcingen var dette netop tilfældet.
 I det omfang, sådan indkomst anses for forvaltning af formue, må udgifterne være fradragsberettigede som formueforvaltningsudgifter.
 Udgiften til management fee er afholdt som en sædvanlig og nødvendig udgift i forbindelse med driften af selskabet, idet det arbejde, der er udført af G1 A/S er afgørende for indkomsterhvervelsen i selskabet.
 Ifølge Højesterets udtalelse i SKM2012.13.HR skal ordlyden af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, forstås sådan, at fradrag gives for udgifter, der er afholdt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst, hvorfor det må være afgørende, hvorvidt selskabet har haft skattepligtige indtægter i indkomståret 2006.
 Selskabet havde i indkomståret 2006 finansielle indtægter i form af renteindtægter fra datterselskaber mv. på i alt ca. 11.618.112 kr. samt renteindtægter fra bankindeståender, kursgevinster mv. for i alt ca. 346.464 kr.
 Tilsvarende har selskabet haft skattepligtige indtægter fra datterselskaberne i form af renter på i alt ca. 14.879.841 kr. i indkomståret 2005 og ca. 8.943.694 kr. i indkomståret 2007.
 Renteindtægter modtaget i de pågældende indkomstår, herunder indkomståret 2006, fra såvel koncernforbundne selskaber som fra uafhængige parter var og er skattepligtige, jf. statsskattelovens § 4, stk. 1, litra e, kursgevinsterne er ligeledes skattepligtige, jf. statsskattelovens § 4, stk. 1, litra e.
 Højesteret har i SKM2012.13.HR udtalt, at
 Det må antages, at selskabet i de omhandlede indkomstår forventede, at den overvejende del af selskabets indtægter ville være aktieavancer mv., som ikke skulle indgå i selskabets skattepligtige indkomst.
 På trods af denne udtalelse kom flertallet i Højesteret frem til, at
 afholdte udgifter til management fee kan være fradragsberettigede driftsomkostninger efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, selv om nogle af afståelsesavancerne er skattefrie på grund af realisationstidspunkterne.
 Det må således lægges til grund, at selv om et selskab hovedsageligt har skattefrie indtægter for øje, kan et betalt management fee i sin helhed godt være fradragsberettiget i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, såfremt et selskab har haft skattepligtige indtægter i et indkomstår. Endvidere må det udledes af Højesterets afgørelse, at der kan gives fradrag for management fee, selvom nogle af selskabets indtægter er skattefri som følge af undtagelsesbestemmelser i skattelovgivningen, jf. det ovenfor citerede fra dommen.
 På baggrund af Højesterets afgørelse må det antages, at det ikke er afgørende for


text:
fradragsretten efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, i hvilken udstrækning selskabet har til hensigt at generere skattepligtige eller skattefri indtægter.
 I nærværende sag har selskabet haft til hensigt delvist at foretage investeringer i datterselskaberne ved lån, hvorved selskabet delvist har erhvervet et skattepligtigt afkast. Selskabet har derfor ikke haft til hensigt alene at oppebære skattefri indtægter. Dette taler så meget desto mere for, at SKAT ikke på baggrund af SKM2012.13.HR kan nægte fradrag for administrationsomkostningerne.
 Det afgørende ved vurderingen af, hvorvidt der er fradragsret for en afholdt udgift må således være, om den pågældende udgift har bidraget til at erhverve, sikre eller vedligeholde en samlet indkomst hos selskabet, hvoraf en del af de pågældende indtægter er skattepligtige for selskabet.
 Selskabet har haft en positiv skattepligtig indkomst på 2.705.362 kr. efter fradrag af administrationsomkostningerne og efter modregning af fremførbare underskud fra tidligere indkomstår.
 Efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, kan driftsomkostninger fradrages ved indkomstopgørelsen. Bestemmelsen omfatter udgifter, der i årets løb er afholdt til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten. Udgifter, der vedrører selskabets indkomstgrundlag, og udgifter, der alene vedrører selskabets kapitalinteresser i datterselskaber, er ikke omfattet af fradragsretten efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Det lægges til grund, at administrationsomkostningerne er udbetalt til et uafhængigt selskab som vederlag for den almindelige drift af selskabet - herunder vederlag til direktion, risikostyring, compliance, bogføring mv., samt at selskabets datterselskab selv har afholdt udgifterne til deres administration.
 Tre retsmedlemmer, herunder retsformanden, finder, at udgiftsafholdelsen herefter anses at ligge inden for de naturlige rammer for selskabets virksomhed. Udgiften er således fradragsberettiget som en driftsomkostning, jf. selskabslovens [statsskattelovens] § 6, stk. 1, litra a.
 Vedrørende Højesterets dom af 29. november 2011, offentliggjort i SKM2012.13.HR, bemærkes, at de deri omhandlede udgifter var afholdt af et ventureselskab som vederlag for et managementselskabs ydelser i forbindelse med at finde, undersøge og investere i porteføljeselskaber samt at administrere ventureselskabets kapital i porteføljeselskabet. Situationen anses ikke for sammenlignelig med nærværende situation.
 Et retsmedlem finder, at udgiften må anses for at vedrøre såvel selskabets kapitalinteresser som selskabets løbende skattepligtige indtægtserhvervelse, hvorfor den kun i begrænset omfang er fradragsberettiget som en driftsomkostning, jf. statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Der kan således godkendes fradrag for et mindre beløb til dækning af almindelige administrationsomkostninger, herunder håndteringen af lånemellemværenderne mellem selskabet og dets datterselskaber. Ved afgørelsen er henset til, at der ikke er påvist nogen egentlig driftsaktivitet i selskabet.
 Af selskabets investeringsprospekt fra september 2002 fremgår blandt andet følgende:
 The objective of the trust is to provide its investors with an average annual net yield of at least 11 % and return on equity above 12,5 %. This high net yield arises due to the immaturity, trading opportunities and turnover premium that still is present in these markets. Eventual capital and trading gains, after termination of the trust, are not included in the above-mentioned yield.
 H1 is a closed end trust that will be offered to a maximum of 5 different investors. Once it has reached a

type: other


text:
capital of DKK 300 million (Euro 40 million) it will be closed. Closing for new shareholders is expected to occur during 2003. ... It is envisaged that investors in H1 will be able to exit their investment starting from 2009 either through a trade sale or a stock market listing.
 Af prospektet fremgår endvidere, at selskabet er struktureret således, at hver investor minimum har 20 % af aktierne, og at der derfor ikke skal betales dansk skat af udbyttet. Der henvises i den forbindelse til en "tax opinion", der er vedlagt som bilag til prospektet.
 Af den vedlagte "tax opinion", som er dateret 6. september 2002, og som vedrører H1x A/S, der efter det oplyste er en forløber for H1, fremgår blandt andet følgende:
 (a) Tax on profits from the operating company
 Profits from the [Østeuropæiske] company will be tax-exempt for the Danish Company as long as the Danish Company owes at least 20 % of the total share capital in the [Østeuropæiske] company and has owed the shares for at least twelve months during which period the dividends are to be distributed.
 (c) Capital gains on the sale of shares
 The overriding principal rule is that a company is not liable to pay tax from capital gains derived from a sale of the shares which the company has owned for more than three years at the time of sale.
 I 2005 udgjorde de modtagne skattefri udbytter fra datterselskaberne til H1 A/S 10.400.000 kr., mens de finansielle indtægter udgjorde 16.499.000 kr. I 2006, som er omhandlet af nærværende sag, udgjorde de skattefri udbytter 23.182.000 kr., og de finansielle indtægter udgjorde 11.964.000 kr. I 2007 udgjorde de skattefri udbytter 43.681.000 kr. og de finansielle indtægter 10.634.000 kr.
 Der er for landsretten fremlagt en uautoriseret oversættelse af administrationsaftalen mellem selskabet og G1 A/S, benævnt G1. Af aftalen fremgår følgende:
 1. Baggrund - formål
 Selskabet [H1] er et dansk investeringsselskab, der fungerer som juridisk enhed for investorer i erhvervsejendomme i de østeuropæiske lande.
 G1 er et selskab, der er etableret for på eksklusiv basis at udføre opgaver i relation til selskabets drift, således at selskabet alene kan fungere som holdingselskab via lokale datterselskaber.
 Parterne har aftalt som følger:
 2. Driftsselskabets forpligtelser
 Pr. 1. januar 2004 udfører G1 alle administrative opgaver og drift, der er nødvendige med henblik på at identificere, foretage, administrere og afhænde selskabets investeringer samt med henblik på at skaffe kapital til selskabet, herunder men ikke begrænset til følgende opgaver:
 Overvågning af ejendomsmarkederne i de baltiske lande,
 Identificering af egnede investeringsobjekter,
 Indledende forhandlinger med potentielle sælgere,
 Sammensætning af et rådgiverteam i forbindelse med hvert køb,
 Beregning af afkast og udarbejdelse af 7-årigt budget,
 Finansielle forhandlinger og udarbejdelse af kontrakter,
 Koordinering og overvågning af due diligence-undersøgelser,
 Forhandlinger med nuværende og kommende lejere,
 Gennemførelse af transaktioner, herunder bistand i forbindelse med closing.
 Forvaltning af investeringer:
 Følgende opgaver varetager G1 selv ud fra et armslængdeprincip:
 Indkøb af facility managementydelser for hver enkelt ejendom, enten udført af egne eller tilknyttede virksomheder eller af tredjemand
 Kontrol


text:
med, at facility managementopgaverne udføres i henhold til lokale standarder
 Udarbejdelse af interne og eksterne budgetter og årsregnskaber
 Kontrol med overholdelse af budgetter
 Bogføring i overensstemmelse med IAS/IFRS, bortset fra som anført, registrering af omkostninger, bonusordninger mv. i relation til denne aftale, herunder periodisering
 Udarbejdelse af skattemæssige opgørelser
 Opretholdelse af arkiver i relation til ovennævnte
 Indgåelse af aftaler og korrespondance med eksterne revisorer, herunder fremsendelse af alle nødvendige meddelelser og fremskaffelse af alle nødvendige oplysninger
 Overvågning af forholdet mellem egenkapital og fremmedkapital
 Overvågning af ejendomsporteføljen og afrapportering til selskabets bestyrelse om mulige tab og gevinster ved at købe eller sælge
 Overvågning og administration af selskabets låneporteføljer
 Forhandlinger med nuværende og kommende lejere
 Sekretariatsfunktion:
 Funktion som postadresse i både praktisk og juridisk henseende for bestyrelsen og selskabets øvrige eksterne organer
 Behørig besvarelse af alle henvendelser til selskabet, enten skriftligt, telefonisk eller ved et personligt møde eller på anden vis
 Forberedelse og afholdelse af møder i selskabets styrende organer, herunder implementering af beslutninger truffet af disse
 Eksterne relationer, generelt:
 Tilsyn og indsendelse af relevante meddelelser til selskabets aftaleparter
 Kontrol med, at der er nedsat de selskabsorganer, som kræves i henhold til lovgivningen, og at de overholder lovgivningen, både for så vidt angår selskabet og selskabets helejede datterselskaber.
 Håndtering af kontanter:
 Administration af overskydende likviditet / frit cash flow,
 Håndtering af den daglige likviditet,
 Beregning og udbetaling af årligt udbytte til selskabets aktionærer,
 Kontrol med, at selskabets kreditorer modtager betaling.
 Opgaver, der ikke indgår i G1s forpligtelser:
 Bogføring af ejendomsindtægter og -udgifter
 Daglig administration af ejendommene
 Facility management-opgaver udført på armslængdevilkår af et selskab, der er direkte eller indirekte tilknyttet G1, eller af tredjemand
 Ejendomsmægleropgaver
 Revisionsarbejde
 Due diligence-undersøgelser, bortset fra tilsyn
 Der er for landsretten enighed om, at H1 og G1 A/S ikke er koncernforbundne.
 Skatteministeriet har for til støtte for sin påstand navnlig gjort gældende, at ved "indkomsten" i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, forstås den skattepligtige indkomst, således at udgifter kan fradrages i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst, jf. SKM2012.13.HR.
 En udgift kan med andre ord ikke fradrages, hvis bare der er skattepligtige indtægter. Fradrag er betinget af, at der er en sammenhæng mellem udgiftens afholdelse og de skattepligtige indtægter.
 I indkomståret 2006 havde selskabet både skattefri indtægter i form af udbytter og skattepligtige indtægter i form af renter, og det må, i overensstemmelse med hvad der generelt gælder for skattemæssige fradrag, påhvile selskabet at godtgøre, at fradragsbetingelserne er opfyldt, dvs, at udgiften i form af administrationshonorarer blev anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige del af selskabets indkomst. De foreliggende oplysninger skaber under alle omstændigheder en formodning imod, at der er den nødvendige sammenhæng mellem udgiften og de skattepligtige renteindtægter.
 Af prospektet, som lå til grund for udbuddet af aktierne i selskabet, fremgår således, at selskabets formål er at investere i erhvervsejendomme, idet selskabets strategi nærmere går ud på at investere i centralt beliggende erhvervsejendomme eller porteføljer. I prospektet er intet anført om,


text:
at selskabet - foruden ejendomsinvesteringer - havde til formål at drive finansieringsvirksomhed, og den omhandlede administrationsaftale, der er forudsat i prospektet, giver - naturligt nok - heller ikke belæg for, at selskabet (også) havde til formål at drive finansieringsvirksomhed.
 Det er ubestridt, at selskabet i perioden 2003-2007 hovedsagligt havde skattefrie indtægter, og i det omhandlede indkomstår, nemlig indkomståret 2006, udgjorde de skattefrie indtægter i form af udbytter ca. 23 mio. kr., mens de skattepligtige indtægter i form af renter udgjorde ca. 12 mio. kr., hvoraf ca. 11,6 mio. kr. svarende til 97 % stammede fra lån til datterselskaber.
 Det har - selvsagt - formodningen imod sig, at administrationen af de koncerninterne lån skulle være særligt arbejdskrævende. Efter beskrivelsen af managementselskabets ydelser må parterne ved administrationsaftalens indgåelse da også have forudsat, at managementselskabets arbejde med at administrere udlån ikke ville blive af et nævneværdigt omfang, hvilket tillige er afspejlet i vederlagsbestemmelsen, hvorefter managementselskabets årlige honorar fastsættes på grundlag af investeringsejendommens værdi ved årets udløb.
 Heroverfor har selskabet ikke godtgjort, at udgiften i form af administrationshonorarer - udover det skønsmæssigt fastsatte beløb på 50.000,- kr. - faktisk blev anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde de skattepligtige renteindtægter.
 Selskabets udsagn om, at administrationen, der knytter sig til datterselskabernes investeringer i erhvervsejendomme og administrationen af lånene til datterselskaberne, skulle være så tæt forbundne, at en opdeling ikke kan foretages, er ubestyrket. Udsagnet må anses for i realiteten at være udtryk for den kendsgerning, at en opdeling ikke er mulig, fordi arbejdet med at administrere lånene - naturligt nok - var helt marginalt og fuldkommen ubetydeligt i forhold til arbejdet med datterselskabernes investeringer i erhvervsejendomme, hvilket indholdet af administrationsaftalen jo også afspejler.
 Da selskabet på den anførte baggrund ikke har godtgjort, at betingelserne for at få fradrag for udgifterne - udover det allerede anerkendte beløb på 50.000 kr. - er opfyldt, bør Skatteministeriets påstand tages til følge.
 Et sådant resultat er ikke uforeneligt med SKM2012.13.HR-dommen. De faktiske omstændigheder i den foreliggende sag er nemlig usammenlignelige med de faktiske omstændigheder, der af Højesteret blev anset for udslagsgivende i SKM2012.13.HR-dommen.
 Efter at have fremhævet blandt andet, at selskabet i denne dom i perioden fra 2001 til 2009 havde haft skattepligtige indtægter på i alt godt 29 mio. kr. og skattefrie avancer på 0,5 mio. kr., lagde Højesteret således til grund, at selskabet havde haft til formål at drive - og faktisk havde drevet - virksomhed, der havde givet selskabet indtægter i form af dels løbende afkast ved rente og udbytte af porteføljeinvesteringerne dels avance ved afståelse af aktier i porteføljeselskaberne, og at indtægterne havde været skattepligtige for så vidt angik både det løbende afkast og avancerne ved afståelse inden 3 år og skattefrie for så vidt angik avancerne ved afståelse efter 3 år.
 Tilsvarende omstændigheder eller omstændigheder, der må sidestilles hermed, foreligger ikke i selskabets tilfælde.
 Det påhviler selskabet at føre bevis for, at der på tidspunktet for SKATs afgørelse i denne sag forelå en fast administrativ praksis, hvorefter fradrag blev godkendt i tilfælde svarende til


text:
selskabets, hvilket til overflod er blevet fastslået i Højesterets praksis, jf. eksempelvis SKM2011.587.HR. Det påhviler således ikke Skatteministeriet at føre bevis for, at fradrag var blevet nægtet.
 Det er en enkel sag at konstatere, at selskabet ikke har løftet sin bevisbyrde. Det er nemlig ubestridt, at der ikke foreligger en eneste afgørelse fra de øverste skattemyndigheder, der har godkendt fradrag i lignende tilfælde.
 Og selskabet har ikke godtgjort, at skattemyndighederne forud for afgørelsen i denne sag havde udvist passivitet af en sådan art, at den kan sidestilles med en fast administrativ praksis for at godkende fradrag i tilfælde svarende til selskabets.
 Der må stilles strenge krav for, at en passivitet kan sidestilles med en fast administrativ praksis for at godkende fradrag. Det må i hvert fald være en forudsætning, at skatteyderen godtgør, at skattemyndighederne vedvarende, konsekvent og uden nogen form for slinger i valsen og navnlig helt bevidst, har undladt at skride ind over for utallige lignende tilfælde. Det er i så henseende ikke nok at fremsætte en i øvrigt ubestyrket påstand om "lang tids ikke-indgriben".
 Af ligningsvejledningen for 2006, afsnit E.A.2.1.2 fremgik i øvrigt, at det afgørende for fradragsretten "fortsat" var, at afholdelsen af udgiften skete med det formål at erhverve skattepligtig indkomst, og Skatteministeriet har fra tiden forud for 2006, hvor ligningen ikke blev foretaget under en statslig enhedsforvaltning, men endnu henhørte under de kommunale skatteforvaltninger, fremlagt et eksempel, hvor fradrag blev nægtet, med den begrundelse af udgiften ikke angik erhvervelse af skattepligtig indkomst.
 I overensstemmelse med, hvad der generelt gælder for skattemæssige fradrag, må det påhvile selskabet at godtgøre, at fradragsbetingelserne er opfyldt, og selskabet har (heller) ikke godtgjort, at det - bortset fra et beløb på 50.000,- kr. - er rette udgiftsbærer, hvad angår de omhandlede administrationshonorarer.
 G2s arbejde med at administrere lånene, hvorfra de skattepligtige indtægter flød, må som anført ovenfor anses for helt marginalt. Det arbejde, som managementselskabet blev vederlagt for, angik datterselskabernes investeringer i erhvervsejendomme. Derfor er datterselskaberne og ikke selskabet - bortset fra beløbet på 50.000,- kr. - rette udgiftsbærer, med den følge at udgifterne - bortset fra beløbet på 50.000,- kr. - ikke er fradragsberettiget for selskabet.
 En hjemvisning i overensstemmelse med selskabets subsidiære påstand forudsætter, at selskabet godtgør, at det skønsmæssigt fastsatte fradrag på 50.000,- kr., som ministeriet har indrømmet selskabet, er fastsat for lavt.
 Skatteyderen har bevisbyrden for, at en udgift, der ønskes fradraget i den skattepligtige indkomst, er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst. Det samme gælder for opdelingen af en udgift, der er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde dels skattepligtige indtægter dels skattefrie indtægter, jf. princippet i SKM2014.87.HR om opdeling af rådgiveromkostninger på bistand, der kan medregnes i anskaffelsessummen ved opgørelsen af en kursgevinst, og bistand, der ikke kan, i tilfælde hvor omkostningen omfatter begge elementer.
 Da selskabet end ikke har forsøgt at føre bevis for en opdeling af udgiften til administrationshonorarerne, er der ikke grundlag for at tilsidesætte det skønsmæssige fradrag på 50.000,- kr. Der er følgelig heller ikke grundlag


text:
for at hjemvise sagen.
 Selskabet har til støtte for sin påstand om frifindelse navnlig gjort gældende, at selskabets administrationsomkostninger vedrører selskabets løbende drift, og at selskabet faktisk har haft (endog betydelige) skattepligtige indtægter. Allerede derfor har selskabet fradragsret i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2012.13.HR støtter også klart, at der konkret er fradragsret. Skatteministeriet har endvidere ikke i sin praksis indtil denne dom nægtet fradragsret for driftsomkostninger i holdingselskaber - eller selskaber i øvrigt - der modtager dels skattefrie indtægter, herunder i form af skattefrie udbytter, dels skattepligtige indtægter, herunder i form af renteindtægter. Afgørelsen er således udtryk for en skærpende praksisændring, der alene kan tillægges fremadrettet virkning.
 Selskabet er et holdingselskab, som efter Højesterets praksis anses for at være erhvervsdrivende ved anvendelsen af de skatteretlige regler, jf. SKM2004.297.HR. Selskabet opfylder betingelserne for fradragsret, allerede fordi administrationsomkostningerne vedrører selskabets løbende drift, og idet selskabet faktisk har haft (betydelige) skattepligtige indtægter.
 Selskabet har netop betalt administrationsomkostninger i form af vederlag til direktion, omkostninger til risikostyring, compliance, bogføring mv., dvs. den almindelige drift af selskabet.
 Landsskatteretten anfører i sin begrundelse, at fradragsretten efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, ikke omfatter i) udgifter, der vedrører selskabets indkomstgrundlag, og ii) udgifter, der alene vedrører selskabets kapitalinteresser i datterselskaber.
 Helt i tråd hermed, anfører Landsskatteretten i sin kendelse, at udgiftsafholdelsen ligger inden for de naturlige rammer af selskabets virksomhed, og at der således er tale om fradragsberettigede driftsomkostninger.
 Det er korrekt, som Skatteministeriet anfører, at begrebet "de naturlige rammer af selskabets virksomhed" bl.a. knytter sig til afgrænsningen over for etableringsudgifter/udvidelsesudgifter. Det redegøres der også for i Den Juridiske Vejledning, afsnit C.C.2.2.1.4.
 Der er imidlertid ikke tale om, at Landsskatteretten laver en ukorrekt afgrænsning af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a's anvendelsesområde, sådan som Skatteministeriet gør gældende.
 Landsskatterettens bemærkning skal ses i lyset af, at SKAT forkert gjorde gældende, at administrationsomkostningerne ikke vedrørte selskabets løbende drift, men derimod formueforøgelse. SKAT gjorde altså gældende, at udgifterne vedrørte den første undtagelse vedrørende indkomstgrundlaget.
 Det er også korrekt, som Landsskatteretten lægger til grund, at udgiften ikke alene vedrører selskabets kapitalinteresser i datterselskaber, dvs. den anden undtagelse.
 Udgiften til management fee vedrører nemlig varetagelse af den løbende administration af Selskabets driftsaktiviteter og retter sig mod selskabets (og kun selskabets) samlede indtægt, herunder at oppebære skattepligtige renter på lånene til datterselskaberne, jf. administrationsaftalen.
 Der havde da heller ikke været udlån til datterselskaberne uden de foretagne investeringer i erhvervsejendomme, og de afholdte udgifter er så tæt forbundne, at der ikke meningsfuldt kan laves en opdeling af udgifter, som selskabet har afholdt alene til administration af de lån, der er ydet til datterselskaberne, sådan som Skatteministeriet skønsmæssigt gør. Også reale grunde tilsiger, at indstævntes synspunkt må afvises, idet en opdeling som påstået af SKAT rejser en lang række problematikker i øvrigt, som SKAT ikke kan regulere uden udtrykkelig lovhjemmel.
 Det gælder såvel fastsættelse af en "fradragsbrøk" som f.eks. vedrørende periodisering af fradragsretten, hvor det må fastlægges, hvorvidt man kan fradrage direkte henførbare udgifter vedrørende en aktiebesiddelse


text:
i år ét, når det først er i år fem, at man ved, om investeringen blev afkastgivende eller ej.
 Den sag Højesteret tog stilling til i SKM2012.13.HR støtter også klart selskabets frifindelsespåstand.
 For det første er det efter dommen afgørende, om et selskab rent faktisk har oppebåret skattepligtig indkomst, herunder renter.
 Højesteret lægger således indledningsvis og helt generelt vægt på, om
 "udgifter ... er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst".
 Højesteret lægger endvidere vægt på, at ...s indtægter konkret
 har været skattepligtige for så vidt angår både det løbende afkast og avancerne ved afståelse inden 3 år og skattefrie for så vidt angår avancerne ved afståelse efter 3 år.
 Selskabets udgifter er netop anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde selskabets indkomst, og selskabet har også faktisk haft skattepligtig indkomst i form af renter mv.
 I overensstemmelse dermed er der for det andet ikke holdepunkter i ...-dommen til støtte for Skatteministeriets anbringende om, at fradraget er betinget af "hensigten" med udgiftens afholdelse. Tværtimod.
 I dommen lægger Højesteret efter bevisførelsen til grund, at ... i de omhandlede indkomstår forventede, at den overvejende del af selskabets indtægter ville være aktieavancer m.v., som ikke skulle indgå i selskabets skattepligtige indkomst. Uanset hensigten gav Højesteret ... medhold i, at selskabet havde fradrag.
 Der fremgår heller intet i prospektet om, at selskabet udelukkende kommer til at oppebære skattefrie indtægter, eller at det er hensigten, at der ikke skal opnås skattepligtige indtægter, og det projekterede afkast angives også "pre-tax".
 Hertil kommer, at samtlige selskabets indtægter - skattefrie som skattepligtige - ligger inden for selskabets formålsangivelse, nemlig at "drive investering i erhvervsejendomme i ...".
 Skatteministeriet har under alle omstændigheder heller ikke løftet bevisbyrden for, at selskabet specifikt har foretaget de kommercielle dispositioner med henblik på at opnå indkomst, der ikke ville være skattepligtige.
 Endelig bemærkes for god ordens skyld, at uanset der ikke efter ...-dommen kan indlæses et krav om, at selskabet skal have haft til hensigt at oppebære skattepligtige indtægter, så har det dog hele tiden været selskabets hensigt at oppebære indtægter i form af renter, hvilket også ses ved, at selskabet fra begyndelsen har oppebåret skattepligtige indtægter.
 For det tredje fastslår ...-dommen, at fradragsretten består, uanset et selskab også oppebærer skattefrie indtægter.
 For det fjerde kan der ikke efter ...-dommen opstilles et krav om, at udgifterne står i et særligt størrelsesforhold til de skattepligtige indtægter, sådan som Skatteministeriet tilsyneladende gør gældende.
 ...-dommen er dermed i overensstemmelse med praksis som beskrevet i Den Juridiske Vejledning, hvorefter der normalt ikke vil være grundlag for at kritisere størrelsen, hvis der foreligger en aktuel driftsmæssig begrundelse for at afholde en udgift, jf. afsnit C.C.2.2.1.2 (Driftsomkostningsbegrebet, statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a).
 Hvis landsretten fastslår, at der ikke er fradragsret, er afgørelsen under alle omstændigheder udtryk for en skærpende praksisændring, der alene kan tillægges fremadrettet virkning
 Navnlig kan administrativ praksis bestå i lang tids ikke-indgriben fra skattemyndighedernes side, når skattemyndighederne har haft viden om det pågældende forhold og har foretaget konkret ligning af relevante skatteydere


text:
uden at foretage korrektion.
 Det fremgår da også af Højesterets dom trykt i SKM2013.141.HR, som Skatteministeriet selv henviser til. I Højesterets begrundelse og resultat anføres således konkret: "Myndighederne har ikke udvist en passivitet, som kan sidestilles med en positiv afgørelse."
 Skatteministeriet har selv adgang til al praksis, og hvis ministeriet ikke er enig i, at der er tale om en ændret praksis i skærpende retning, bør ministeriet kunne dokumentere dette ved henvisning til konkrete afgørelser og praksis.
 En sådan praksis kan naturligvis ikke anses for dokumenteret ved, at
 "SKAT har positivt kendskab til i hvert fald et andet tilfælde fra praksis, hvor fradraget er blevet nægtet."
 Tværtimod. Der er tale om en bestemmelse fra 1922.
 Skatteministeriet har ved forberedelsens afslutning så dokumenteret det påståede og - må det lægges til grund - eneste tilfælde fra praksis forud for 2006.
 Skatteministeriet har ikke redegjort nærmere for den anonymiserede afgørelse eller dens faktum, og sagsfremstillingen er helt fjernet i den fremlagte afgørelse.
 Ud fra oplysningerne må det dog antages, at der er tale om samme afgørelse, som Østre Landsret har taget stilling til i SKM2009.555.ØLR. I den sag havde skatteyder så vidt ses ikke skattepligtig indkomst, og der er altså ikke tale om en sammenlignelig situation.
 Skatteministeriet har således ikke været i stand til at dokumentere, at SKAT efter dagældende praksis har nægtet fradragsret for driftsomkostninger i holdingselskaber - eller selskaber i øvrigt - der modtager dels skattefrie indtægter, herunder i form af skattefrie udbytter og aktieavancer, dels skattepligtige indtægter.
 Selskabet har heller ikke i sine egne omfattende undersøgelser fundet ét eneste eksempel på, at SKAT har nægtet fradragsret i tilfælde som i nærværende sag.
 Selv hvis der fandtes én ikke-offentliggjort afgørelse i en sammenlignelig sag (hvilket bestrides), ville det jo også netop støtte, at SKAT over en periode på mere end 80 år havde udvist en passivitet, der kunne sidestilles med en afgørelse.
 Det fastholdes, at selskabet er rette omkostningsbærer. Det følger allerede af, at selskabets datterselskaber selv har afholdt udgifter til deres administration, hvilket Skatteministeriet tilsyneladende heller ikke har bestridt.
 De opgaver, som Administrationsselskabet har udført for selskabet, er også dokumenteret ved administrationsaftalen, hvoraf det fremgår, at opgaverne vedrører selskabets erhvervsmæssige drift, jf. bilag B, artikel 2.
 Det er endvidere udtrykkeligt anført, at opgaverne ikke omfatter "Day-to-day administration of properties".
 Af disse grunde, og da Administrationsselskabet ikke er koncernforbundet med selskabet, jf uddrag af selskabets årsrapport for 2006, er der ikke holdepunkter til støtte for Skatteministeriets anbringende om, at "management er sket af driften ... i sagsøgtes ejendomsselskaber".
 Det har da også formodningen mod sig, at Administrationsselskabet skulle være villig til at afholde et andet selskabs udgifter, og der hviler en skærpet bevisbyrde på Skatteministeriet for, at selskabet ikke er rette omkostningsbærer.
 Om ejerforholdene bemærkes for god ordens skyld, at selskabet tilbød at udarbejde en fuldstændig ejerliste, hvis Skatteministeriet ønskede det, men at ministeriet ikke har ønsket det. En sådan liste er da også overflødig, eftersom ejerforholdene er tilstrækkeligt dokumenterede, sådan som Landsskatteretten også lægger til grund.
 Til støtte for


text:
den subsidiære påstand om hjemvisning, har selskabet navnlig gjort gældende, at Skatteministeriet anerkender, at selskabet har fradragsret for en mindre del af management fee'et, og Skatteministeriet har skønsmæssigt ansat fradragsretten til 50.000 kr.
 Skatteministeriet har trods opfordring hertil ikke oplyst, hvordan skønnet i denne sag helt præcist tager udgangspunkt i sagens konkrete faktum, hvilket må antages at være udtryk for, at skønnet netop ikke er konkret begrundet.
 Skønnet forekommer da også for enhver betragtning arbitrært, og det er påfaldende, at Skatteministeriet i ...-sagen ligeledes gjorde gældende, at ... alene var berettiget til fradrag for et mindre beløb, som skønsmæssigt ligeledes var fastsat til 50.000 kr. pr. år, selvom faktum var grundlæggende anderledes fra nærværende sag. Skatteministeriet har heller ikke opfyldt selskabets provokation, om at oplyse hvordan generelle udgifter, der både er medgået til skattefrie og skattepligtige indtægter, er blevet behandlet efter den i 2006 påståede praksis på området.
 Skatteministeriet har således ikke selv kunnet anvise nogen retningslinjer for, hvordan fradragsretten så bør opgøres, herunder om det er afgørende for opgørelsen af fradragsretten, i hvilket omfang en skatteyder har til hensigt at oppebære henholdsvis skattepligtig og skattefri indkomst, og hvordan det skal tillægges betydning ift. fordelingen af skattefri og skattepligtig faktisk oppebåret indkomst.
 Det er også uklart, hvilken betydning det har for opgørelsen, at der ikke havde været udlån til datterselskaberne uden de foretagne investeringer i erhvervsejendomme, og at selskabets samlede aktiviteter er indbyrdes forbundne.
 Af disse grunde, og da det er ministeriet, der vil fravige statsskattelovens grundlæggende hovedregel om fradragsberettigede driftsomkostninger, kan bevisbyrden for et mindre fradrag ikke skubbes over på selskabet.
 Såfremt Landsretten når frem til, at selskabet har fradragsret for færre udgifter end de selvangivne 5.321.753 kr. gøres det til støtte for den subsidiære påstand gældende, at sagen derfor bør hjemvises til fornyet behandling hos SKAT i overensstemmelse med Landsrettens nærmere anvisninger og med afsæt i indkomstfordelingen og de udførte opgaver.
 Det bemærkes i den henseende, at uanset om det er et krav eller ej efter statsskatteloven, så har selskabet hele tiden haft til hensigt at oppebære indtægter i form af renter, dvs. skattepligtige indtægter, og selskabet har også fra begyndelsen rent faktisk oppebåret skattepligtige indtægter.
 De opgaver, som Administrationsselskabet har udført for selskabet, er også dokumenteret ved administrationsaftalen.
 Der er således i sagen tilvejebragt betryggende og tilstrækkelig grundlag for SKAT til at kunne fastsætte fradragsretten ved en eventuel hjemvisning.
 Ved indkomsten i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, forstås den skattepligtige indkomst, således at udgifter kan fradrages i den skattepligtige indkomst som driftsomkostninger, hvis de er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde den skattepligtige indkomst.
 Selskabet er således berettiget til fradrag i det omfang, de afholdte udgifter til management fee er anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde selskabets skattepligtige indtægter.
 Selskabet har indrettet sin virksomhed, således at udbytter fra datterselskaberne er skattefri, og selskabet har såvel i det indkomstår, som sagen omhandler, som i de foregående og det efterfølgende indkomstår haft såvel betydelige skattefri indtægter i form af udbytter, som betydelige skattepligtige indtægter i


text:
form af renter på udlån til datterselskaberne.
 Den fremlagte managementaftale indeholder en liste over de opgaver, der skulle varetages af G1 A/S, og for hvilke der blev betalt det management fee, som selskabet ønsker fradrag for. Af de opregnede opgaver er det kun punktet "overvågning og administration af selskabets låneporteføljer", der efter beskrivelsen kan relatere sig til de udlån, der har givet de skattepligtige renteindtægter. Også aftalens bestemmelse om fastsættelse af management fee, hvorefter dette fastsættes som en procentdel af investeringsejendommens værdi, tyder på, at arbejdet i det væsentlige har relateret sig til disse ejendomme og ikke til udlånene.
 Det må herefter påhvile selskabet af godtgøre, at den del af udgifterne til management fee, der er anvendt til at erhverve, sikre eller vedligeholde den skattepligtige indtægt i form af renter på udlån, overstiger det beløb på 50.000 kr., som er skønsmæssigt fastsat af Skatteministeriet.
 Selskabet har endvidere ikke løftet bevisbyrden for, at SKAT's afgørelse udgør en skærpelse af hidtidig praksis.
 H1 A/S skal betale sagsomkostninger for landsretten til Skatteministeriet med i alt 104.000 kr. Beløbet omfatter 4.000 kr. til retsafgift og 100.000 kr. til udgifter til advokatbistand inkl. moms. Ved fastsættelsen af beløbet til dækning af udgifterne til advokatbistand er der ud over sagens værdi taget hensyn til sagens omfang og varighed.
 H1 A/S skal anerkende, at selskabets skattepligtige indkomst for indkomståret 2006 forhøjes med 5.321.753 kr.
 I sagsomkostninger for landsretten skal H1 A/S betale 104.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Skat.dk: D.A.11.1.3.4 Ikke vedrøre momsfritagne transaktioner
 Afsnittet beskriver reglerne om, at indkøbet mv. ikke må vedrøre momsfritagne transaktioner.
 Generalomkostning eller ej
 Særligt om selskabsandele
 Særligt om fast ejendom
 Uanset den momsmæssige behandling i andet EU-land
 D.A.5 om momsfritagelser uden fradragsret
 D.A.10 om momsfritagelser med fradragsret
 D.A.11.1.3.7 om fradragsret ved finansielle transaktioner udenfor EU
 D.A.11.1.3.8 om transportvirksomheders fradragsret ved persontransport til udlandet.
 xML § 37x, stk. 1, har følgende ordlyd:
 Momssystemdirektivets artikel 168 har - i den danske sprogversion - følgende ordlyd:
 a)......."
 Momssystemdirektivets artikel 168 har - i den engelske sprogversion - følgende ordlyd:
 "In so far as the goods and services are used for the purposes of the taxed transactions of a taxable person, the taxable person shall be entitled, in the Member State in which he carries out these transactions, to deduct the following from the VAT which he is liable to pay:
 (a)...". (Skattestyrelsens kursivering).
 Bemærk, at det alene er en betingelse for fradragret, at den udgående transaktion er momspligtig (uden at være momsfritaget). Som det fremgår af den engelske sprogversion, er det ikke en betingelse, at der allerede er betalt moms af den udgående transaktion. Der er med andre ord en fejl i den danske sprogversion.
 Virksomheder, der er momsregistreret efter ML §§ x47x, x49x, x51x eller x51 ax, kan ved opgørelsen af afgiftstilsvaret fradrage momsen af virksomhedens indkøb mv. af varer og ydelser, der udelukkende anvendes til brug for virksomhedens leverancer, som ikke er fritaget for moms efter ML § 13, herunder leverancer udført i udlandet. Se ML § 37, stk. 1.
 Efter reglen er det en betingelse for fradragsret, at indkøbet mv. anvendes til brug for virksomhedens momspligtige leverancer, herunder leverancer fritaget for moms efter ML §§ 34-36. Derimod er der som hovedregel ikke fradragsret for indkøb mv. anvendt til brug for leverancer fritaget efter xML § 13x.
 Efter EU-domstolens praksis er der ikke ret til fradrag, hvis der er en direkte og umiddelbar forbindelse mellem en bestemt indgående transaktion og en eller flere udgående transaktioner, der er momsfritaget efter ML § 13. Se domstolens domme i sag C-4/94, BLP Group plc, præmis 27, og sag C-29/08, AB SKF, præmis 71. Dette gælder, selv når den fritagne transaktions endelige formål er gennemførelsen af en afgiftspligtig transaktion. Se dommen i sag C-4/94, BLP Group plc, præmis 19.
 Tilsvarende kan der ikke foretages fradrag for købsmoms, når varer eller ydelser indkøbt mv. af en afgiftspligtig person kun har tilknytning til transaktioner, der ikke er omfattet af momsens anvendelsesområde. Se EU-domstolens dom i sag C-29/08, AB SKF, præmis 59.
 Endvidere fremgår det af EU-Domstolens praksis, at en afgiftspligtig person ikke har mulighed for, at drage fordel af en afgiftsfritagelse i national ret, som er uforenelig med momssystemdirektivet samtidig med, at han påberåber sig en fradragsret. Se EU-Domstolens dom i sag C-319/12, MDDP, præmis 43-45.
 Det er ikke i modstrid med momssystemdirektivet at nægte virksomheder etableret her i landet registreret efter xML §§ 50 – 50 cx fradragsret. EU-retligt er fritagelsen for registrering i ML § 48 en


text:
afgiftsfritagelse. Danske virksomheder, der har ladet sig registrere efter x§§ 50 – 50 cx, i stedet for x§§ 47, 49, 51 eller 51 ax, har derved fravalgt fradragsret mod til gengæld efter § 48 at undlade af betale salgsmoms af indenlandske leverancer. Se dommen i sag C-507/16, Entertainment Bulgaria System EOOD. Om fritagelse for momsregistrering efter § 48, se D.A.14.1.2 og D.A.14.2.2. Om registrering efter §§ 50 - 50 c, se D.A.14.4.
 For indkøb, der delvist anvendes til brug for virksomhedens momspligtige leverancer, og delvist til leverancer, der er momsfrie efter xML § 13x, er der delvis fradragsret. Tilsvarende for indkøb mv., der delvist anvendes til brug for virksomhedens momspligtige leverancer, og delvist til andre formål. Se afsnit D.A.11.4 om delvis fradragsret.
 Hvis virksomhedens salg af selskabsandele, fx i datterselskaber, udgør økonomisk virksomhed, så opstår spørgsmålet, om de udgifter, som virksomheden har afholdt, har en direkte og umiddelbar forbindelse med de momsfrie finansielle transaktioner, eller er generalomkostninger.
 Med hensyn til sondringen mellem udgifter med en direkte og umiddelbar forbindelse med de momsfrie finansielle transaktioner og mellem generalomkostning, så skal der under hensynstagen til de faktiske omstændigheder, hvorunder de pågældende transaktioner gennemføres i den konkrete sag, afgøres, om de afholdte udgifter kan medregnes i prisen på de momsfrie finansielle transaktioner, eller om de udelukkende er en del af omkostningselementerne i prisen for alle de transaktioner, der indgår i den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed. Se EU-domstolens dom i sag C-29/08, AB SKF, præmis 73.
 Det er Skatteministeriets opfattelse, at de afholdte udgifter eksempelvis kan medregnes i prisen på de solgte selskabsandele, når formålet med at afholde udgifterne er at påvirke prisen på aktierne i positiv retning, herunder at fremme efterspørgslen efter aktierne, fx ved at identificere potentielle købere af datterselskabsandelene eller informere potentielle købere om muligheden for at erhverve andelene.
 Sådanne ydelser kan dog i nogle tilfælde være momsfrie, se afsnit D.A.5.11.8.7, og dermed af denne grund ikke være belagt med moms, hvorfor spørgsmålet om fradragsret ikke bliver aktuelt, se afsnit D.A.11.1.4. I øvrigt beror det som nævnt på en konkret vurdering af hver enkelt transaktion og arten af de afholdte udgifter, om de omhandlede udgifter kan siges at indgå i prisen for aktierne, eller om der er tale om omkostningselementer i prisen for transaktionerne i den udøvede afgiftspligtige virksomhed. Se SKM2011.717.SKAT.
 EU-domstolens dom i sag C-29/08, AB SKF, omhandler ikke salg af fast ejendom, men derimod overdragelse af kapitalandele i datterselskaber. Det er Skatteministeriets opfattelse, at SKF-dommen kun præciserer praksis, herunder anvendelsen af EU-Domstolens dom i sag C-4/94, BLP.
 Skatteministeriet finder derfor, at SKF-dommen præciserer kriterierne for, hvornår de indkøbte ydelser kan anses for anvendt til brug for momsfrie transaktioner (har en direkte og umiddelbar tilknytning til en udgående momsfri transaktion), og hvornår de indkøbte ydelser anses for generalomkostninger (er knyttet til hele den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed). I denne forbindelse skal der under hensynstagen til de faktiske omstændigheder, hvorunder de pågældende transaktioner gennemføres i den konkrete sag, afgøres, om de afholdte udgifter kan medregnes i prisen på de solgte aktier, eller


text:
om de udelukkende er en del af omkostningselementerne i prisen for de transaktioner, der indgår i den afgiftspligtiges økonomiske virksomhed. Se SKF-dommens præmis 73.
 Tilsvarende må SKF-dommen anses for en præcisering af, hvornår de indkøbte ydelser kan anses for anvendt til brug for momsfrie transaktioner (har en direkte og umiddelbar tilknytning til en udgående momsfri transaktion), og hvornår de indkøbte ydelser anses for generalomkostninger (er knyttet til hele den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed), i forbindelse med salg af andre virksomhedsaktiver, fx fast ejendom. Se SKM2011.717.SKAT.
 En transaktion, der er momsfri efter Momssystemdirektivets artikel 132, giver ikke ret til fradrag for købsmomsen af indkøb mv. efter artikel 169, litra b). Se afsnit D.A.11.1.3.6. Dette gælder selv, når der er tale om en transaktion inden for Fællesskabet, og bestemmelsesmedlemsstaten med hjemmel i artikel 370, jf. bilag X, del A, undlader at anvende fritagelsen. Se EU-domstolens dom i sag C-240/05, Eurodental.
 C-507/16, Entertainment Bulgaria System EOOD
 Momssystemdirektivet skal fortolkes således, at det er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forhindrer en afgiftspligtig person, der er etableret på denne medlemsstats område, i at fradrage den indgående merværdiafgift, som skal betales eller er betalt i denne medlemsstat for ydelser leveret af afgiftspligtige personer etableret i andre medlemsstater og anvendt til at levere tjenesteydelser i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor denne afgiftspligtige person er etableret, med den begrundelse, at denne er merværdiafgiftsregistreret i henhold til det ene eller det andet af de tilfælde, der er omhandlet i artikel 214, stk. 1, litra d) og e). Derimod skal artikel 168, litra a), og artikel 169, litra a), i direktiv 2006/112, som ændret ved direktiv 2009/162, fortolkes således, at de ikke er til hinder for en medlemsstats lovgivning, som forhindrer en afgiftspligtig person, der er etableret på denne medlemsstats område og dér er omfattet af en afgiftsfritagelsesordning, i at udøve retten til at fradrage den indgående merværdiafgift, som skal betales eller er betalt i denne medlemsstat for ydelser leveret af afgiftspligtige personer etableret i andre medlemsstater og anvendt til at levere tjenesteydelser i andre medlemsstater end den medlemsstat, hvor denne afgiftspligtige person er etableret.
 Med en afgiftsfritagelsesordning forstås her en afgiftsfritagelsesordning for små virksomheder, der grundet deres størrelse er fritaget for at betale moms. Dvs. virksomheder, der er fritaget fra at betale moms efter ML § 48 eller tilsvarende bestemmelser, og som alene er momsregistreret efter ML §§ 50 b - 50 c eller tilsvarende bestemmelser.
 En afgiftspligtig person kan ikke i henhold til artikel 168 i direktiv 2006/112 eller den nationale bestemmelse, der gennemfører denne, påberåbe sig en ret til fradrag for indgående merværdiafgift, hvis de af ham leverede uddannelsesydelser i henhold til en fritagelse fastlagt i national ret i strid med direktivets artikel 132,stk. 1, litra i), ikke er pålagt merværdiafgift.
 Denne afgiftspligtige person kan imidlertid påberåbe sig, at den pågældende fritagelse er uforenelig med artikel 132, stk. 1, litra i), i direktiv 2006/112, med henblik på at fritagelsen ikke finder anvendelse på ham, når den pågældende afgiftspligtige person - selv når der tages


text:
hensyn til den skønsmargin, som denne bestemmelse tildeler medlemsstaterne - ikke objektivt kan betragtes som et organ, der forfølger formål, som er sammenlignelige med de formål, der forfølges af et offentligretligt undervisningsorgan, i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne bestemmelse, hvilket det tilkommer den nationale ret at vurdere.
 I sidstnævnte tilfælde er de uddannelsesydelser, som denne afgiftspligtige person har leveret, pålagt merværdiafgift, og han kan således drage fordel af retten til at fradrage indgående merværdiafgift.
 Skatteministeriet har kommenteret dommen i SKM2011.717.SKAT. Se ovenfor og afsnit D.A.11.1.3.2.4.
 C-240/05, Eurodental
 Eurodental var et selskab med hjemsted i Luxembourg, hvis virksomhed i det væsentlige bestod i fremstilling og reparation af tandproteser for kunder, der var etableret i Tyskland. Denne aktivitet var momsfri i Luxembourg efter regler svarende til ML § 13, men var momspligtig efter tysk lovgivning. Ikke fradragsret i Luxembourg.
 C-4/94, BLP-Group plc
 BLP var et selskab, som forvaltede kapitalandele, og som leverede tjenesteydelser til en række handelsselskaber, der fremstillede varer til møbel- og "gør-det-selv"-industrien. I 1989 erhvervede BLP selskabskapitalen i det tyske selskab Berg Mantelprofilwerk GmbH (herefter benævnt "Berg"). Imidlertid var BLP' s økonomiske situation i juni 1991 blevet så vanskelig, at ledelsen afhændede 95 % af andelene i Berg. Indtægterne fra salget blev anvendt til at afvikle BLP' s gæld. BLP anmodede om fradrag for den moms, som selskabet havde betalt for tjenesteydelser, som var blevet udført for BLP af henholdsvis forretningsbanker, advokater og revisorer i forbindelse med afhændelsen af andelene i Berg. Det var i sagen for EF-domstolen uomtvistet, at afhændelsen af selskabsandelene var momsfrie transaktioner inden for 6. momsdirektivs anvendelsesområde. Ikke ret til fradrag.
 SKM2018.166.HR
 Appellanten, en erhvervsskole, havde tidligere ved dom af 12. juni 2010 (SKM2010.382.VLR) fået medhold i, at skolens kommercielle kursusvirksomhed var momspligtig i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. Dommen indebar en underkendelse af SKATs praksis, jf. hertil styresignalet i SKM2010.499.SKAT.
 Højesteret fastslog, at skolen ikke kunne få fradrag for købsmoms på varer og ydelser, som skolen havde erhvervet i forbindelse med sine kursusaktiviteter, uden at der samtidig skulle tages højde for en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms for kursusydelserne. Skolen kunne derfor ikke få medhold i sin principale påstand om, at den havde krav på tilbagebetaling af købsmomsen uden fradrag for en beregnet, ikke opkrævet salgsmoms.
 Skolen fik heller ikke medhold i sine subsidiære påstande, der var baseret på et krav om erstatning. Ifølge Højesteret kunne SKATs afgørelse om, at skolen var momsfritaget, hverken efter EU-retten eller dansk rets almindelige regler anses for ansvarspådragende, da spørgsmålet om momspligten gav anledning til fortolkningstvivl. Landsretten havde frifundet ministeriet, med henvisning til at et eventuelt erstatningskrav var forældet, men denne begrundelse var Højesteret ikke enig. Højesteret fandt, at forældelsesfristen for et eventuelt erstatningskrav var blevet foreløbigt afbrudt i medfør af forældelseslovens § 21.
 Dommen stadfæster Vestre Landsrets afgørelse SKM2017.207.VLR.
 SKM2012.454.HR
 Højesteret fandt, at selskabets indkøb af fremmede entreprenørers arbejder, herunder i forbindelse med garantiarbejder, måtte anses for anvendt til brug for selskabets momsfrie levering af fast ejendom, uanset at


text:
selskabet havde betalt pålægsmoms efter ML § 6. Højesteret anførte endvidere, at pålægsmoms er udtryk for en særlig ordning, der efter forarbejderne er indført for at undgå konkurrenceforvridning mellem de virksomheder, der som selskabet helt eller delvist opfører bygninger ved benyttelse af egne ansatte, og virksomheder, der opfører bygninger ved fremmede entreprenører. Selskabet kunne derfor ikke med henvisning til den betalte pålægsmoms få fradrag efter ML § 37. Højesteret fandt desuden, at dette resultat var i overensstemmelse med EU-retten, herunder princippet om afgiftsneutralitet.
 Bemærk, at nye bygninger, se afsnit D.A.5.9.4, og byggegrunde, se afsnit D.A.5.9.5, fra 1. januar 2011 ikke længere er omfattet af momsfritagelsen for salg af fast ejendom.
 SKM2017.207.VLR
 Sagsøgeren, en erhvervsskole, havde tidligere ved dom af 12. juni 2010 (SKM2010.382.VLR) fået medhold i, at skolens kommercielle kursusvirksomhed var momspligtigt i medfør af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. Ved denne dom underkendte Vestre Landsret SKATs administrative praksis på området, og SKAT udsendte i den anledning genoptagelsescirkulæret, SKM2010.499.SKAT.
 Den netop afgjorte sag udspringer af sagsøgerens genoptagelsesanmodning, der fulgte efter Vestre Landsrets dom og styresignalet. Sagen angår i første række spørgsmålet om, hvordan skatteyderens tilbagebetalingskrav skulle opgøres i forbindelse med genoptagelsesanmodningen. Sagen angår i anden række, om sagsøgeren har krav på erstatning som følge af SKATs underkendte praksis.
 Sagsøgeren gjorde under sagen blandt andet gældende, at sagsøgeren havde krav på tilbagebetaling af købsmoms, energiafgift og lønsumsafgift, uden at salgsmomsen af kursusydelserne blev modregnet, idet salgsmomsen ikke på nuværende tidspunkt kunne opkræves hos kunderne, og SKATs uretmæssige praksis var skyld i, at salgsmomsen ikke var blevet opkrævet i første omgang. Til støtte for det subsidiære erstatningsretlige synspunkt gjorde sagsøgeren gældende, at SKAT med den underkendte praksis havde handlet ansvarspådragende, og at skolen derved havde lidt et tab, som kunne kræves erstattet.
 Skatteministeriet gjorde heroverfor blandt andet gældende, at der alene kunne ske en genoptagelse af det samlede afgiftstilsvar, dvs. af både købsmomsen og salgsmomsen, og at et eventuelt erstatningskrav var forældet, ligesom skattemyndighederne i øvrigt ikke havde handlet ansvarspådragende.
 For så vidt angår sagens momsretlige spørgsmål fandt landsretten med henvisning til momslovens § 37, stk. 1's klare ordlyd sammenholdt med samme lovs § 56, stk. 1, og EU-Domstolens praksis, at sagsøgeren i forbindelse med opgørelsen af sit krav om tilbagebetaling af moms, energiafgifter og lønsumsafgift skulle modregne den beregnede uopkrævede salgsmoms. Sagsøgeren fik derfor ikke medhold i sit principale momsretlige synspunkt.
 For så vidt angår sagens erstatningsretlige spørgsmål, udtalte landsretten, at SKATs oprindelige afgørelse af 12. juni 2006 måtte anses for den skadegørende handling, jf. forældelseslovens § 2, stk. 4, og at forældelsesfristen i medfør af forældelseslovens § 30, stk. 1, tidligst udløb den 1. januar 2011. Videre udtalte landsretten vedrørende den første retssag mod Skatteministeriet, at der ikke under denne sag var nedlagt påstand om erstatning, og at sagen derfor ikke angik, om skattemyndighederne havde handlet ansvarspådragende. Som følge heraf udløste dommen af 12. maj 2010 ikke en tillægsfrist i medfør af forældelseslovens § 21, stk. 1, ligesom sagsøgerens tidligere klage til Landsskatteretten ikke førte til


text:
en forlængelse af forældelsesfristen i medfør af forældelseslovens § 21, stk. 2. Et muligt erstatningskrav var derfor forældet den 1. januar 2011, og der var som følge heraf ikke grundlag for at tage stilling til ansvarsgrundlaget.
 Stadfæstet af Højesteret i SKM2018.166.HR. Se ovenfor.
 En skole har anmodet Vestre Landsret om at stille præjudicielle spørgsmål til EU-Domstolen i en sag mod Skatteministeriet.
 Et selskab havde ikke fradragsret for moms af afholdte ejendomsmæglerudgifter mv. ud fra et generalomkostningsprincip, jf. EF-domstolens dom i sag C-408/98, Abbey National, eftersom der ikke var tale om en virksomhedsoverdragelse, men derimod om enkeltstående salg af en række ferielejligheder i en tidligere hotelvirksomhed til forskellige ikke momsregistrerede private købere.
 SKM2017.666.LSR
 Landsskatteretten stadfæstede et bindende svar afgivet af Skatterådet. Det kunne således ikke bekræftes, at spørger har fuld eller delvis fradragsret for den moms, der belaster spørgers indkøb af porteføljeforvaltningen.
 Ud fra en samlet vurdering finder retten, at der er en umiddelbar og direkte tilknytning mellem de omhandlede indkøb og fællesregistreringens aktivitet i form af porteføljeforvaltning, og der er derfor ikke fradrag for moms af udgifterne. Porteføljeforvaltningsindkøbene har således i forhold til deres objektive indhold en klar tilknytning til selve porteføljeforvaltningen og indgår som et omkostningselement i porteføljeaktiviteten.
 Den omstændighed, at fonden indgår i en fællesregistrering med datterselskaber, der bl.a. driver momspligtig virksomhed, kan ikke føre til et andet resultat. Det bemærkes herved, at fællesregistreringen ikke medfører nogen ændring i fondens – og dermed fællesregistreringens – aktivitet med porteføljepleje. Denne aktivitet er således uafhængig af fællesregistreringen, og fællesregistreringen har følgelig ikke nogen betydning for fradragsretten i den foreliggende situation.
 Der kunne ikke godkendes fradrag for moms på 65.766 kr. vedrørende advokatudgifter i forbindelse med ekspropriation. Landsskatteretten fandt, at det var med rette, at SKAT ikke havde godkendt det af klageren foretagne fradrag for moms vedrørende udgift til advokat i forbindelse med en ekspropriationssag, idet der var tale om en udgift med direkte og umiddelbar tilknytning til en momsfritagen transaktion, jf. momslovens § 37, stk. 1, modsætningsvis, jf. den dagældende momslovens § 13, stk. 1, nr. 9.
 Se også afsnit D.A.4.5.3 om salg af aktiver som led i en virksomhedsoverdragelse, afsnit D.A.11.1.3.2.3 om generalomkostninger og selskabsandele og afsnit D.A.11.1.3.2.4 om generalomkostninger og momsfri virksomhedsoverdragelse.
 Det klagende selskab var moderselskab i en koncern, hvis hovedaktivitet var delt op mellem moderselskabets to datterselskaber. Moderselskabets egen momspligtige aktivitet bestod i managementydelser til datterselskaberne af begrænset omfang. Der blev ikke godkendt fradrag for momsen af rådgivningsydelserne i forbindelse med moderselskabets salg af 100 % af aktierne i det ene datterselskab. Landsskatteretten fandt, at de omhandlede udgifter direkte og umiddelbart kunne henføres til salget af aktierne, og at de ikke kunne anses for generalomkostninger for selskabets økonomiske virksomhed i sin helhed. Der var således en umiddelbar og direkte tilknytning mellem aktiesalget og de leverede tjenesteydelser, og omkostningerne hertil kunne ikke anses for at kunne medregnes til prisen for selskabets leveringer af administrationsydelser. Der var derfor ikke fradragsret for moms af omkostningerne efter ML § 37, stk. 1. Se præmis 71 i EF-domstolens dom i sagen


text:
C-29/08, AB SKF.
 SKM2017.711.SR
 Skatterådet bekræfter,
 at Spørgers salg af en forsikring, der dækker pludselige uforudsete fejl på solgte biler er momsfri. Momsfritagelsen gælder både når forsikringsaftalen er indgået mellem bilkøberen og forsikringsselskabet med Spørger som formidler, og når forsikringsaftalen er indgået mellem Spørger og bilkøberen,
 at Spørgers reparation af bilkøberens bil dækket af forsikringen, ikke skal anses som en leverance mod vederlag af momspligtige varer og ydelser til forsikringsselskabet, når forsikringsaftalen er indgået mellem Spørger og bilkøberen, og Spørger har genforsikret sig i et forsikringsselskab. Spørger har derfor ikke fradragsret for moms af udgifter, der er forbundet med reparation af bilkøberens bil,
 at Spørger har fradragsret for moms af udgifter, der er forbundet med reparation af bilkøberens bil omfattet af den almindelige reklamationsret, selv om Spørger har dækket sig af via et forsikringsselskab,
 at Spørger ikke har fradragsret for moms af udgifter, der er forbundet med reparation af bilkøberens bil dækket af forsikringen, hverken når Spørger har indgået forsikringsaftalen med bilkøberen, eller når forsikringsselskabet har indgået forsikringsaftalen med bilkøberen, og
 at Spørger har fradragsret for moms af udgifter, der er forbundet med reparation af bilkøberens bil omfattet af en udvidet reklamationsret, når Spørger har solgt bilen med udvidet reklamationsret uden særskilt betaling herfor.
 SKM2014.376.SR Skatterådet kunne ikke bekræfte, at spørger, der indgik i en fællesregistrering, havde fuld fradrag for den moms der belastede spørgers indkøb af porteføljeforvaltning, da udgifterne ud fra deres objektive indhold kunne henføres til transaktioner, der faldt uden for momslovens anvendelsesområde.
 Skatterådet kunne ej heller bekræfte, at spørger istedet havde delvis fradrag.
 Stadfæstet af Landsskatteretten i SKM2017.666.LSR
 SKM2014.179.SR
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, at indkøb og/eller leasing af synsprøveinstrumenter kunne anses for generalomkostninger således, at disse omkostninger kunne fradrages efter virksomhedens delvise fradragsret, jf. momslovens § 38,stk. 1.
 Der blev blandt andet lagt vægt på, at udgifterne efter deres objektive indhold kunne henføres til en momsfritagen udgående transaktion.


text:
Skat.dk: Rentefrihed - rentehenstand - interesseforbundne parter
 09 Jan 2008 10:48
 1. afdeling, 356/2006
 Virksomhedsordningen og kapitalafkastordningen + Kapitalindkomst og fradrag i kapitalindkomsten
 Rentefrihed, rentehenstand, interesseforbundne, parter, rentefiksering, henstand, insolvent, værdipapirbeholdning, forretningsmæssig, begrundet
 En hovedanpartshaver havde i 2001 og 2002 undladt at opkræve renter på en mellemregningskonto med sit selskab. Skattemyndighederne anså de ikke-opgjorte renter for at være et skattepligtigt tilskud efter ligningslovens § 2. Højesteret fandt efter en konkret bevisvurdering, at hovedanpartshaveren alene havde indrømmet selskabet henstand med rentebetalingen og ikke afkald på renterne (rentefrihed). Højesteret lagde videre til grund, at også i forholdet mellem uafhængige parter vil det regelmæssigt forekomme, at kreditor yder henstand med betaling af renter i en tilsvarende situation som i sagen. Derfor fandt Højesteret ikke grundlag for at fastslå, at indrømmelsen af rentehenstand ikke var forretningsmæssigt begrundet. Højesteret fandt herefter ikke grundlag for at foretage korrektion efter ligningslovens § 2.
 Ligningsvejledningen 2007-4 S.F.4
 Ligningsvejledningen 2007-4 S.I.1.3.2
 Peter Blok, Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen, Thomas Rørdam og Vibeke Rønne.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 2. juni 2006.
 Appellanten, H1 ApS, har gentaget sin principale og sin subsidiære påstand. H1 har endvidere gentaget sin mere subsidiære påstand, dog således at det beløb, som indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at skatteansættelsen for 2002 nedsættes med, ændres til 42.361 kr. H1 har endelig gentaget sin mest subsidiære påstand, dog således at det beløb, som Skatteministeriet skal anerkende, at skatteansættelsen for 2001 nedsættes med, ændres til 51.781 kr.
 Skatteministeriet har anført, at A ved aftalerne af 20. juni 2001 og 25. juni 2002 med H1 har indrømmet rentefrihed og ikke blot rentehenstand. Ministeriet har i den forbindelse navnlig anført, at de påløbne renter i strid med årsregnskabsloven hverken er medtaget som en udgift eller som et passiv i selskabets regnskaber, og at renterne først blev betalt i regnskabsåret 2004/2005, selv om selskabet også havde overskud i det foregående regnskabsår.
 Hvis Højesteret lægger til grund, at der alene er indgået aftale om rentehenstand, og at aftalen herom ikke var forretningsmæssigt begrundet, er ministeriet enig i, at H1' mere subsidiære påstand skal tages til følge. Dette skyldes, at tilskuddet til selskabet i så fald alene består i fordelen ved ikke i 2002 at skulle betale rente af rentebeløbet for 2001.
 H1 har fastholdt, at selskabet ved de nævnte aftaler alene fik henstand med betaling af renten.
 Den første aftale vedrørende rentebetalingen blev indgået den 20. juni 2001 og er sålydende
 "På baggrund af selskabets nyligt opståede økonomiske vanskeligheder har ovennævnte långivere indviljet i at udskyde rentebetalingen på de nævnte kreditter indtil videre.
 Denne ordning revurderes årligt i juni måned."
 Aftalen af 25. juni 2002 er sålydende
 "På baggrund af H1 ApS økonomiske stilling har ovenstående kreditorer indviljet i at forlænge den ved tidligere skrivelse af 20. juni 2001 aftalte ordning, hvorefter selskabets rentebetaling på de pågældende kreditter udskydes indtil videre.
 I forbindelse med indsendelse af sin personlige selvangivelse for 2001 oplyste A i et bilag:
 "Økonomiske aftaler med H1 ApS, cvr. ....
 Der er på


text:
anfordringsvilkår ydet lån til H1 ApS, som forrentes med 6 % p.a. med helårlig rentetilskrivning pr. 30/6.
 Der er d. 20/6-01 meddelt henstand med rentebetaling.
 Der er i 2001 gennemført to kontante kapitaludvidelser, som anført på oversigten over aktiehandler."
 Det fremgår af sagen, at selskabet den 30. juni 2005 indfriede sin gæld inkl. renter til A ved betaling af 1.016.798 kr. Det er ikke oplyst, om der i den forbindelse blev betalt rentes rente.
 Aftalerne af 20. juni 2001 og 25. juni 2002, hvorved A indvilgede i indtil videre at "udskyde rentebetalingen" på H1 ApS' lån, må efter ordlyden forstås således, at der alene indrømmes henstand med rentebetalingen og ikke afkald på renterne (rentefrihed). Dette bestyrkes af oplysningen i As personlige selvangivelse for 2001 og af det forhold, at renterne blev betalt i regnskabsåret 2004-2005, efter at selskabets egenkapital igen var blevet positiv. Der kan ikke heroverfor lægges afgørende vægt på, at de påløbne renter ikke blev medtaget som et passiv i selskabets regnskaber for den mellemliggende periode. Højesteret finder således, at der - som det også har været lagt til grund af skattemyndighederne under den administrative sagsbehandling - alene blev indrømmet henstand med rentebetalingen.
 H1 drev virksomhed med investering i aktier overvejende for lånte midler. Selskabets bank havde pant i værdipapirerne, og efter den indgåede kreditaftale skulle deres værdi til enhver tid udgøre 125 % af gælden. Efter store kurstab var selskabets egenkapital negativ med ca. 450.000 kr. pr. 30. juni 2001 og med ca. 640.000 kr. pr. 30. juni 2002. Gælden til A, der var usikret, udgjorde ca. 760.000 kr. Bankens krav om en sikkerhedsmargin på 25% var ikke fuldt ud opfyldt, og selskabet ville kun have været i stand til at betale de aftalte renter til A ved at realisere en del af værdipapirbeholdningen. A valgte i denne situation at indrømme henstand med rentebetalingen i håb om, at aktiekurserne ville rette sig så meget, at selskabet på længere sigt ville blive i stand til at indfri såvel lånets hovedstol som de påløbne renter, således som det også senere skete.
 Det må lægges til grund, at det også i forholdet mellem uafhængige parter regelmæssigt forekommer, at kreditor yder henstand med betaling af renter i tilsvarende situationer. Højesteret finder derfor ikke grundlag for at fastslå, at As indrømmelse af rentehenstand til H1 ikke var forretningsmæssigt begrundet.
 Der er herefter ikke grundlag for at foretage korrektion efter ligningslovens § 2, og Højesteret tager derfor selskabets principale påstand til følge.
 Der er ved fastsættelsen af sagens omkostninger taget hensyn til, at selskabet har betalt retsafgift med i alt 2.000 kr. for landsret og Højesteret og desuden har haft udgifter til kopiering mv.
 Skatteministeriet skal anerkende, at skatteansættelsen for H1 ApS for indkomståret 2001 skal nedsættes med 55.086 kr. (skattepligtigt tilskud) og forhøjes med 55.086 kr. (rentefradrag) og for indkomståret 2002 skal nedsættes med 45.666 kr. (skattepligtigt tilskud) og forhøjes med 45.666 kr. (rentefradrag).
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet betale 15.000 kr. til H1 ApS. Sagsomkostningsbeløbet skal betales inden


text:
Det har tidligere været antaget, at i de tilfælde, hvor den aktivitet som begrundede indtægten, efter sin karakter udelukkende kunne udøves af skatteyderen personligt og ikke af nogen anden - det var altså ikke muligt at foretage substitution - var det kun skatteyderen personligt, der kunne anses som rette indkomstmodtager og ikke dennes selskab, uanset indtægten var blevet indtægtsført i selskabet. Som typisk tilfælde, hvor en given indkomst ikke anerkendtes som selskabsindkomst, kan nævnes honorar til en solist med et program, der ikke kunne udføres af andre. Problemet har således særligt været relevant i forhold til kunstnere m.fl.
 SKM2003.511.LR. Ligningsrådet afgav en bindende forhåndsbesked om, hvorvidt honorarer for bestyrelsesarbejde udført af personen P kunne indgå som selskabsindkomst i et af P ejet selskab eller som virksomhedsindkomst. Ligningsrådet fandt, at honorarerne for bestyrelsesarbejdet ikke kunne indgå som selskabsindkomst, men kunne indgå som virksomhedsindkomst.
 Der kan også henvises til SKM2002.108.LR, hvor Ligningsrådet fandt, at en virksomhedskonsulent kunne indtægtsføre bestyrelseshonorarer i sit konsulentselskab og tilsidesatte herved TfS 1991, 477.
 Se ligeledes TfS 1999, 110 LSR. En hospitalsansat læge, der drev konsulentvirksomhed som bierhverv, bl.a. omfattende forskning, foredragsvirksomhed og undervisning, kunne henføre indtægterne herfra til et af skatteyderen ejet anpartsselskab.
 I SKM2010.26.HR vurderede højesteret, at Skatteministeriet ikke havde godtgjort, at et selskab ikke var rette modtager af indkomst fra aktivitet, der var overflyttet fra interesseforbundet selskab.
 I SKM2009.829.SR kan Skatterådet ikke bekræfte, at A ApS og B ApS anses som rette indkomstmodtagere af et fast kvartalsvist honorar fra C ApS, hvis personerne D og E overgår til ansættelse i hvert sit helejede anpartsselskab, henholdsvis A ApS og B ApS. Dette begrundes primært med, at der ikke er sammenhæng med levering af rådgivningsydelser fra A ApS og B ApS og betaling af et fast kvartalsvis beløb samt, at en del af dette honorar kan henføres til D og E's levering af ydelser som direktører i C ApS. Skatterådet kan dog bekræfte, at A ApS og B ApS anses som rette indkomstmodtagere af en såkaldt bonus samt af udbytte udbetalt fra C ApS. Endelig bekræfter Skatterådet, at A ApS og B ApS anses som rette indkomstmodtagere af en overskudsdeling udbetalt fra det udenlandske transparente selskab F. Overgår D og E til ansættelse i henholdsvis A ApS og B ApS, sker der efter praksis som udgangspunkt ingen lønfiksering.
 I SKM2009.444.SR bekræftede Skatterådet dels at H1 kunne anses at være rette indkomstmodtager til honorarer, der blev oppebåret fra H2 (speciallægepraksis), og dels at en med H2 planlagt indgået samarbejdsaftale ikke kunne tages som udtryk for en skattepligtig overdragelse af aktivitet til H1.
 I SKM2009.431.SR kunne Skatterådet bekræfte, at BM ApS er rette indkomstmodtager for vederlaget for udførte konsulentydelser for den administrerende direktør i G1 A/S. Skatterådet kunne endvidere bekræfte, at BM ApS er rette indkomstmodtager for vederlaget for udførte konsulentydelser for G2.
 I SKM2009.321.SR bekræfter Skatterådet, at H1, H2 og H3 vil være skattesubjekter og dermed rette indkomstmodtagere i relation til indgåede kontrakter om konsulentopgaver med G1, som ejes med 1/3 af hvert af selskaberne H1, H2 og


text:
H3. Via selskabet G1 etableres en fælles overbygning, som varetager salg, markedsføring, administration m.v. vedr. konsulentopgaver, som ofte udføres af konsulenter - ansat i de tre ejerselskaber - i fællesskab.
 Efter en samlet vurdering af sagens faktiske omstændigheder sammenholdt med de kriterier, som er angivet i punkt B.3.1.1 i cirkulære nr. 129 af 4. juli 1994 om personskatteloven fandt retten jf. SKM2009.230.BR, at de honorarer, der var udbetalt til det sagsøgende anpartsselskab i indkomstårene 2002 og 2003 måtte anses for lønmodtagerindkomst for selskabets hovedanpartshaver.Retten lagde herved særlig vægt på, at indkomsten i al væsentlighed alene hidrørte fra en hvervgiver, og at arbejdet indgik som løbende og integreret del af hvervgiverens virksomhed, ligesom det var hvervgiveren, der leverede råmaterialerne m.v. Retten lagde endvidere vægt på, at honoraret blev udbetalt månedsvis på baggrund af anvendte timer og ikke på baggrund af afsluttede ordrer, ligesom der ikke var annonceret med virksomheden. Det sagsøgende selskab havde ikke dokumenteret at have haft nogen reel økonomisk driftsrisiko, ligesom der alene var afholdt meget beskedne udgifter, der ikke adskilte sig fra, hvad lønmodtagere sædvanligvis måtte afholde.Det omtvistede beløb blev derfor anset som et skattepligtigt tilskud til det sagsøgende selskab.
 ISKM2009.68.SR ønskedes bindende svar på spørgsmålet om H ApS anses for rette indkomstmodtager af honorarindtægt fra G I/S. Anpartsselskabet, der ejes 100% af kiropraktor A, har indgået en aftale med I/S ́et om at anparts-selskabet fremover skal levere kiropraktik til både selskabets egne patienter og til patienter tilhørende I/S ́et. Kiropraktorinteressentskabet - som består af 2 kiropraktorer - afregner x % af honorarindtægten til H ApS, som senest 1. januar 2010 påtænker at indtræde i I/S ́et, hvis samarbejdet forløber tilfredsstillende. Skatterådet bekræftede - efter en konkret vurdering af forelagte oplysninger - at H ApS vil være rette indkomstmodtager af honorarindtægt fra G I/S.I
 SKM2009.66.SR ønskedes bindende svar på om et af personen A påtænkt stiftet aktie- eller anpartsselskab ville være rette indkomstmodtager af honorar fra en indgået kontrakt med G om projektledelse på afhjælpning af indeklimaet i G. Skatterådet bekræftede dette, idet det efter en konkret vurdering af forelagte oplysninger - herunder kontraktens indhold - var rådets opfattelse, at kontrakten indeholdt de for erhvervsmæssig virksomhed centrale karakteristika, herunder reel økonomisk risiko og ansvar. Aktie- el. anpartsselskabet vil derfor som aftalepart være rette indkomstmodtager af honorarindtægt fra G.
 ISKM2009.6.BR fandt byretten, at A - og ikke hans selskab H1 ApS - var rette indkomstmodtager af indkomst fra management-aftaler, som H1 ApS havde indgået med et selskab, der producerede motorer. A og H1 ApS var ikke berettiget til omgørelse, idet retten lagde til grund, at baggrunden for, at indkomsten var henført til H1 ApS, var ønsket om at foretage en opsparing i selskabet. Det var derfor ikke godtgjort, at de foretagne dispositioner ikke i overvejende grad havde været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat. Betingelserne for omgørelse efter skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1 (tidligere skattestyrelseslovens § 37 C) var derfor ikke til stede. Retten tog dermed Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 I SKM2008.994.HR drejede sagen sig om,


text:
hvorvidt aktieavancer og udbytter for indkomstårene 2001 og 2002 skulle beskattes hos et selskab eller dets hovedanpartshaver. Landsretten lagde navnlig vægt på, at købene, som skete i hovedanpartshaverens navn, var finansieret ved dennes kredit i BG Bank, og at aktierne blev lagt i depot som navnenoterede i hovedanpartshaverens navn, hvor de forblev, indtil de blev solgt, og avancen godskrevet hovedanpartshaverens konto i banken. Herefter måtte hovedanpartshaveren og ikke selskabet anses for rette indkomstmodtager. Højesteret tilføjede - idet Højesteret i øvrigt tiltrådte landsrettens begrundelse - navnlig, at hovedanpartshaveren førte særskilte konti over aktiekøbene, som først ved indkomstårets udgang blev bogført på den regnskabsførte mellemregningskonto, hvilket - i lyset af at hovedanpartshaveren udadtil fremstod som ejer - gav hovedanpartshaveren mulighed for reelt selv at bestemme, hvor resultatet af aktiekøbene skulle indtægtsføres.
 I SKM2008.836.BR blev honorar for arbejde udført af læge anset for lønindkomst. Derfor kunne lægens selskab ikke anses for rette indkomstmodtager. Lægens selskab var heller ikke rette indkomstmodtager for så vidt angår visse øvrige honorarer, der ikke havde karakter af lønindkomst, eftersom der manglede bevis for, at selskabet var den berettigede og forpligtede i forhold til hvervgiverne.
 I SKM2008.660.BR drejede sagen sig om, hvorvidt det sagsøgende selskab eller selskabets direktør og hovedaktionær var rette indkomstmodtager af vederlaget for konsulentarbejde, der var udført af hovedaktionæren for et selskab, i hvilket sagsøgeren ejede 50% af anpartskapitalen.
 I SKM2008.646.SR bekræftede Skatterådet, at et påtænkt selskab ville være rette indkomstmodtager af vederlag. Skatterådet bekræftede endvidere, at selskabet ville være fuldt skattepligtigt til Danmark. Skatterådet bekræftede endeligt, at spørger hverken ville være fuldt eller begrænset skattepligtig til Danmark.
 SKM2008.163.HR vedrørte, om en fysisk person eller hans selskab H1 var berettiget til et vederlag.
 Højesteret fandt, at det arbejde, han havde udført i henhold til konsulentaftalerne skattemæssigt måtte anses for udført af ham som lønmodtager. Højesteret henviste bl.a. til, at det af konsulentaftalerne fremgik, at han skulle repræsentere G1 som "senior vicepresident", at han havde fri rådighed over bilen m.v., og at han fra ophøret af ansættelsen ved udgangen af juli 1999 til ansættelsen den 15. april 2000 som direktør i G1 i det al væsentlige kun oppebar indtægter fra G1.
 SKM 2007.368.SR Skatterådet anerkendte ikke et konsulentselskab som rette indkomstmodtager til honorarer, da arbejdsopgaverne ikke havde karakter af selvstændig erhvervsvirksomhed.
 SKM 2006.739.SR Skatterådet var ikke enig i, at de arbejdsopgaver, som en "drilling supervisor" udførte på en boreplatform, kunne karakteriseres som selvstændig erhvervsvirksomhed. Funktionen kunne derfor ikke drives i selskabsform.
 SKM2006.693.ØLR Det sagsøgende selskab drev virksomhed med salg af kopi- og printmateriel, og havde hovedkontor i .... I forbindelse med at det sagsøgende selskab overvejede at gå ind på markedet omkring ..., blev der lejet lokaler i ..., men lejeaftalen blev indgået i søsterselskabets navn under stiftelse. Det sagsøgende selskab forklarede senere, at man dog afstod fra at placere driften i søsterselskabet, idet leverandørerne ikke ville godkende dette. Det var herefter spørgsmålet i sagen, om de udgifter, der i et vist omfang kunne henføres til adressen i ..., vedrørte det sagsøgende selskab eller søsterselskabet.
 SKM2006.589.SR Skatterådet


text:
har taget stilling til den skatte- og momsmæssige behandling af bestyrelseshonorar, der oppebæres af en fagforening, som lader sig repræsentere i bestyrelser af personer, som er i et ansættelsesforhold til fagforeningen, og hvor det følger af ansættelsesforholdet mellem fagforeningen og de pågældende personer, at det er fagforeningen og ikke den ansatte, der har krav på bestyrelseshonoraret. Skatterådet fandt, at de omhandlede hvervgivere kan udbetale bestyrelseshonorarer vedrørende bestyrelsesarbejde udøvet i selskabet m.v. af ansatte i fagforeningen direkte til fagforeningen uden skattemæssige konsekvenser for de omhandlede ansatte. Skatterådet blev anmodet om at bekræfte, at opnået bestyrelseshonorarer i andre selskaber m.v. for fagforeningens aflønnede forretningsudvalgsmedlemmer ikke er erhvervsmæssig indkomst for fagforeningen. Skatterådet afviste under henvisning til Skatteforvaltningslovens § 24, stk. 2 at give bindende svar på dette spørgsmål, idet det er af en sådan karakter, at det ikke kan besvares med fornøden sikkerhed. Skatterådet fandt, at bestyrelseshonoraret er momspligtigt.
 SKM2004.516.ØLR Skatteyderen var kommanditist i et kommanditselskab, som havde ejet tre hoteller. På grund af en retssag mod udbyderselskabet undlod et antal kommanditister at indbetale resthæftelserne, der var transporteret til banken. Sagen blev tabt ved Højesteret og kommanditisterne blev pålagt at indbetale resthæftelserne med tillæg af renter. Sagen vedrører, om denne renteindtægt i skattemæssig henseende tilkom kommanditselskab med den følge, at skatteyderen som kommanditist var forpligtet til at betale skat af renteindtægten.
 SKM2004.229.ØLRSagen vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt et anpartsselskab eller dettes hovedanpartshaver og direktør var rette indkomstmodtager af nogle konsulentvederlag, der var udbetalt til anpartsselskabet fra en koncern (H1-koncernen), hvori hovedanpartshaveren var ansat som direktør. Bl.a. med henvisning til ordlyden af de aftaler, der var indgået med H1-koncernen, til at hovedanpartshaveren blev ansat som direktør, til at hovedanpartshaverens arbejde havde karakter af fuldtidsarbejde på ledelsesniveau med dertil hørende ledelsesbeføjelser, og til at H1-koncernen afholdt de væsentligste udgifter i forbindelse med hovedanpartshaverens udførelse af arbejdet, fandt landsretten, at hovedanpartshaveren var rette indkomstmodtager af de omhandlede konsulenthonorarer.
 SKM2004.90.LR Selskabet D A/S har spurgt Ligningsrådet om D A/S kan udbetale bestyrelseshonorarer til det norske moderselskab M AS for bestyrelsesarbejde udøvet af moderselskabets ansatte uden skattemæssige konsekvenser for de omhandlede ansatte. Ligningsrådet besvarede spørgsmålet benægtende.
 LR har revurderet sagen, omtalt ovenfor i SKM2004.90.LR og besvarer nu spørgsmålet bekræftende, se SKM2004.434.LR
 SKM2004.142.ØLD. En skatteyder fandtes ikke at have godtgjort, at et konsulentvederlag var indkomst i hans helejede selskab. Konsulentvederlaget var udbetalt fra et selskab, hvori han ejede 50% og samtidig var direktør. Landsretten lagde blandt andet vægt på, at der ikke forelå nogen skriftlig aftale mellem selskaberne om en konsulentbistand, og fandt det således ikke bevist, at skatteyderens selskab var berettiget og forpligtet ifølge en konsulentaftale. Skatteyderen blev herefter anset som rette indkomstmodtager af konsulenthonorarerne.
 SKM2003.479.HR. En revisor drev revisionsvirksomhed i et ApS samt konsulentvirksomhed i personligt regi, og "overdrog" retten til udførelse af henholdsvis revisionsopgaver og konsulentopgaver til to nyerhvervede anpartsselskaber med uudnyttede skattemæssige underskud mod årlig betaling af vederlag. Højesteret udtalte, at det oprindelige ApS henholdsvis revisoren personligt overlod det til de to nyanskaffede ApS ́er at udføre revisions- og konsulentopgaver, uden at fastlægge vilkårene herfor i


text:
en skriftlig aftale. Højesteret bemærkede videre, at der vedrørende revisionsopgaverne var tale om en tidsbegrænset overladelse for en periode på 10 år, og at ordningen vedrørende konsulentopgaverne kunne opsiges med 3 måneders varsel. Højesteret bemærkede videre, at der ikke skete overførsel af kundegrundlaget, ligesom der ikke skete overførsel af andre aktiver. Højesteret konkluderede herefter, at overladelserne skete mellem interesseforbundne parter, og at de indebar overførsel af et betydeligt årligt overskud reelt uden vederlag. På den baggrund fandt Højesteret, at en sådan overdragelse af indtjening ved udførelsen af henholdsvis revisionsopgaverne og konsulentopgaverne i den grad afveg fra normale forretningsmæssigt begrundede dispositioner, at de i det hele måtte tilsidesættes i skattemæssig henseende.
 SKM2002.341.VLR. En koncern ejet af hovedaktionæren og hans børn hævdede at have lagt indkøbsfunktionen i et underskudsselskab. Koncernen drev virksomhed med opkøb, bearbejdning, opskæring og salg af fersk og frossent oksekød.
 Herefter fandt landsretten, at den fakturerings- og regnskabsmæssige placering af indkøbsfunktionen i underskudsselskabet ikke kunne anses for at være udtryk for en reel udskillelse af et forretningsområde til underskudsselskabet.Landsretsdommen er stadfæstet af Højesteret d. 3. september 2004, se SKM 2004.373.HR
 SKM2002.154.HR. Sagen drejede sig om, hvorvidt en anpartshaver eller dennes selskab var rette indkomsthaver. Anpartshaveren, der var uddannet revisor, havde i en årrække drevet virksomhed som konsulent - først i personligt regi og senere i selskabsform. Det af ham dominerede selskab indgik aftale med et sommerhusudlejningsbureau om udførelse af regnskabsopgaver m.v. Anpartsselskabet var momsregistreret, havde andre hvervgivere og havde kontorfaciliteter på anpartshaverens privatadresse. Anpartshaveren havde et skrivebord til rådighed hos sommerhusudlejeren og kom næsten dagligt i firmaet. Aftalen indeholdt en bestemmelse, hvorefter anpartshaveren var forpligtet til at anvende sin fulde arbejdskraft mod et fast vederlag med tillæg af godtgørelser for udgifter. En subsidiær påstand, hvorefter anpartsselskabet var rette indkomshaver for en 2-årig periode var begrundet i særligt store indtægter fra andre hvervgivere under disse år. Højesteret lagde imidlertid vægt på, at revisorens opgaver ikke bestod af nærmere afgrænsede opgaver, at han var undergivet instruktionsbeføjelse, at vederlaget havde karakter af løn, at hvervgiveren afholdt alle udgifter, og at samarbejdsaftalen henviste til et "eventuelt senere decideret ansættelsesforhold". Højesteret stadfæstede herefter landsrettens afgørelse, hvorefter skatteyderen blev anset for rette indkomsthaver.
 SKM2002.147.ØLR. Sagen vedrørte, om indtægter fra to interessentskaber retteligt skulle beskattes hos hovedanpartshaveren eller hos dennes selskab. Hovedanpartshaveren var interessent i de to interessentskaber, hvorfra indtægterne kom, og hvor der var henholdsvis i alt 3 og 2 interessenter.
 Landsretten fandt ligeledes, at selskabet med rette havde modtaget og indtægtsført en betaling fra et I/S, hvor der var 2 interessenter inkl. hovedanpartshaveren.
 SKM2002.49.LR. En kommanditist anmodede om bindende forhåndsbesked om, hvorvidt hun blev beskattet af den skattepligtige indkomst i et kommanditselskab, hvor hun havde en ejerandel på 471⁄2 pct. Der blev tillige anmodet om bindende forhåndsbesked om, hvorvidt det gjorde en forskel, såfremt komplementaren i kommanditselskabet på enhver måde udadtil fremstod som ejer af virksomheden, mens ejerforholdet indadtil forblev uændret. Ligningsrådet fandt, at kommanditisten blev beskattet af den skattepligtige indkomst i kommanditselskabet. Det gjorde ikke en forskel, at komplementaren i kommanditselskabet på enhver


text:
måde udadtil fremstod som ejer af virksomheden, mens ejerforholdet indadtil forblev uændret.
 SKM2001.12.HR. En konsulentvirksomhed havde siden 1992 udadtil fremstået som drevet i aktieselskabsform. Indadtil havde man anvendt en selskabskonstruktion, der foruden aktieselskabet omfattede et kommanditselskab. Konsulentvirksomheden blev herved drevet gennem kommanditselskabet. Aktieselskabet, der udadtil fremstod som konsulentvirksomheden, var i det interne forhold administrationsselskab for kommanditselskabet. Aktieselskabet udøvede efter kommanditaftalen en indgribende råden over kommanditselskabet. Aktieselskabet var endvidere komplementar i kommanditselskabet med en ejerandel på 2 pct. Skatteyderen ejede hele aktiekapitalen og hovedparten af kommanditanparterne. Den valgte virksomhedsstruktur var begrundet i skatteyderens ønske om begrænset hæftelse som følge af risikoen for rådgiveransvar samt i, at skatteyderen ikke ønskede, at selskabets resultat skulle være offentligt tilgængeligt. Landsretten fandt, at aktieselskabet og ikke kommanditselskabet var rette indkomstmodtager af vederlag i konsulentvirksomheden. Overskudsandele, som skatteyderen havde modtaget fra kommanditselskabet, blev anset for dels yderligere løn og dels maskeret udlodning. Skatteyderens provenu ved salg af en anpart i kommanditselskabet blev anset for maskeret udlodning fra aktieselskabet. Højesteret tiltrådte landsrettens afgørelse og bemærkede hertil, at det ikke kunne tillægges betydning, om konsulentvirksomheden før 1992 blev drevet af skatteyderen personligt. (Tidl. TfS 2000, 59 ØLD).
 TfS 1999, 101 ØLD. Sagen drejede sig om spørgsmålet, om et honorar var personlig indkomst for skatteyderen eller skulle beskattes i hans selskab, et anpartsselskab, som han havde stiftet i 1982. Skatteyderen havde i 1993 og 1994 været tilknyttet ejendomsmæglerfirmaet A som konsulent på provisionsbasis og med arbejdsopgaver inden for markedsføring og salg af ejendomme. Han indtægtsførte vederlagene herfor i sit selskab, men skattemyndighederne fandt, at indtægterne var personlig indkomst for skatteyderen. Landsretten lagde efter bevisførelsen til grund, at aftalen indebar arbejdsopgaver, som skulle udføres af skatteyderen personligt, og at der ikke var nogen forretningsmæssig begrundelse for at lade selskabet indgå som kontraktpart. Indtægterne kunne herefter ikke henføres til selskabet, og ansættelserne blev fastholdt.
 TfS 1998, 791 VLD. En skatteyder købte pr. 1. oktober 1992 alle aktierne i et selskab i likvidation. Selskabet havde på dette tidspunkt et skattemæssigt, fremførselsberettiget underskud på ca. 1,8 mio. kr. I forbindelse med købet ophævedes likvidationen af selskabet, der ændrede navn til A af 1. oktober 1992. Fra oktober 1992 til årets udgang havde selskabet ifølge regnskaberne en omsætning på 1.870.000 kr. Der var ikke afholdt løn- eller andre driftsomkostninger i selskabet, som ikke havde inventar eller andre driftsmidler. Skatteyderen var tillige eneejer af B A/S, som han havde erhvervet i 1982 med henblik på ingeniørvirksomhed. Landsretten lagde til grund, at beløbet 1.870.000 kr. udgjorde en del af B A/S indtægter og uden modydelse var blevet overført til A''s regnskaber, og at beløbet i det væsentlige svarede til det skattemæssige underskud, som kunne udnyttes i det pågældende år. Skattemyndighederne havde derfor med rette anset beløbet som skattepligtigt tilskud til A.
 TfS 1998, 114 HRD. Sagen drejede sig om spørgsmålet, om en indkomst var selskabsindkomst eller personlig indkomst for skatteyderen, der havde bestemmende indflydelse i selskabet. Efter skatteyderens konkurs stiftedes et selskab, A ApS, med skatteyderens 3 mindreårige børn som stiftere, og skatteyderen blev ansat i


text:
selskabet, der drev virksomhed med handel med edb-produkter m.v. Senere stiftedes et nyt selskab, B ApS, med A ApS og en tredjemand som stiftere, hver med 50 pct., og A ApS overdrog virksomheden til det nye selskab. Endvidere stillede A ApS skatteyderens arbejdskraft til rådighed for B ApS, som betalte for arbejdskraften med vederlag, som blev erlagt til A ApS. A ApS købte 10 malerier af en kunstner samt ydede kunstneren et lån på 20.000 kr. Landsretten lagde til grund, at skatteyderen havde den bestemmende indflydelse i begge selskaber. De vederlag, som B ApS betalte til A ApS for skatteyderens arbejdskraft, var skattepligtige hos skatteyderen som vederlag for personligt arbejde i tjenesteforhold. Købet af malerierne og lånet til kunstneren kunne ikke anses som normale forretningsmæssige dispositioner, og det godkendtes, at tilsvarende beløb af skattemyndigheden var blevet ført til beskatning hos skatteyderen. Højesteret stadfæstede landsrettens dom.
 TfS 1997, 392 HRD. Selskab A ejede hele kapitalen i et anpartsselskab B, der fremstillede bøsninger m.v. Selskaberne var sambeskattede. Salget af produkterne til de nordiske lande skete gennem moderselskabet A, medens salget til kunder i Holland og Tyskland skete gennem et firma C i Liechtenstein, idet fakturaerne blev udskrevet til dette. Skattemyndighederne fandt med tilslutning fra Landsskatteretten, at der var sket en underfakturering, idet de faktisk opnåede priser ved videresalget til firmaerne i Holland og Tyskland var omtrent det dobbelte af de fakturerede priser. Endvidere fandt man, at firmaet i Liechtenstein var uden erhvervsmæssig virksomhed og ikke kunne anses for et skattemæssigt eksisterende selskab. Selskab A var derfor for skatteåret 1981/82 skattepligtigt af den ved videresalget opnåede fortjeneste. Landsretten fandt ikke, at priserne ved salget til firmaet C i Liechtenstein efter det for retten oplyste afveg væsentligt fra priserne ved salg til andre udenlandske aftagere. Selv om der var tale om salg til en mellemhandler, fandtes der ikke at være tale om en indkomstoverførsel, der kunne tilsidesættes af skattemyndighederne. Det forhold, at det kunne antages, at virksomheden i Liechtenstein beherskedes af den samme person, som havde behersket selskab B, og at han havde udøvet samme virksomhed begge steder, kunne ikke begrunde, at selskabet blev skattepligtigt af fortjenesten, hvorimod den pågældende person eventuelt kunne være begrænset skattepligtig, jf. KSL § 2, stk. 1, litra d. Indkomsten blev herefter af landsretten nedsat med den beskattede fortjeneste. Højesteret stadfæstede landsrettens dom (dissens).
 Spørgsmålet om rette indkomstmodtager opstår typisk i hovedaktionærforhold, hvor der kan være en vis sammenblanding af selskabets og personens dispositioner, se f.eks. Højesterets dom af 21. juni 1983, refereret i UfR 1983, 699 HRD, hvor en direktørs opspaltning af sit arbejdsvederlag fra hovedaktionærselskabet - iværksat ved oprettelsen af nyt selskab, hvis hovedformål var at give mulighed for skattemæssige besparelser - ikke blev anset for bindende for skattemyndighederne. Har den fysiske person ikke den bestemmende indflydelse i selskabet, der indtægtsfører vederlaget for det af personen udførte arbejde, må indtægtsførsel og beskatning alene i selskabet normalt godkendes, idet personen betragtes som ansat i selskabet. Om omdannelse af mark- og besætningsdrift til et driftsfællesskab, der agtedes organiseret som


text:
et anpartsselskab, se TfS 1993, 105 LR.
 Se også TfS 1998, 312 ØLD. Sagen drejer sig om spørgsmålet, om konsulenthonorarer skulle beskattes hos en skatteyder personligt, eller om et af ham ejet anpartsselskab var rette indkomstmodtager. Skatteyderen blev i 1990 ansat i en danske afdeling af det tyske selskab, X GmbH, og ifølge et appendiks til ansættelsesaftalen skulle vederlaget 20.000 kr. månedligt samt en provision på 3 pct. af alt salg udbetales til det af skatteyderen ejede selskab, A ApS. Sidstnævnte selskab udskrev fakturaer, benævnt konsulenthonorarer, som blev honoreret af det tyske selskab. Skattemyndighederne godkendte ikke, at honorarerne blev indtægtsført i selskabet, men anså vederlag på 844.977 kr. som lønindtægt for skatteyderen. Landsretten fandt, at vederlagene skulle henføres til skatteyderens personlige indkomst.
 Selskabet, der har modtaget indtægten, vil have selvangivet denne, og selskabets indkomstansættelse skal derfor ikke ændres, medmindre der opnås tilladelse til omgørelse, jf. SFL § 29. Se også afsnit S.F.2.6.


text:
Marts 2018 - Advokatkontoret Fabritius Tengnagel & Heine
 Af Fabritius Tengnagel & Heine 6. april 2018 Nyhedsbrev
 ● Ny ferielovgivning
 ● Samtidighedsferien
 ● Moderselskabets hæftelse for datterselskabets sagsomkostninger
 Folketinget vedtog 25. januar 2018 en ny ferielov. Loven, der først træder i kraft 1. september 2020, afløser den eksisterende ferielov og har til formål at reformere det aktuelle danske feriesystem, der er baseret på forskudt ferie, ved at introducere såkaldt ”samtidighedsferie”.
 Såvel efter den gamle ferielov som efter den nye ferielov er feriesystemet baseret på et optjeningsprincip. Dette er der ikke ændret markant ved i den ny ferielov, idet en lønmodtager fortsat optjener 2,08 feriedage pr. måned. Der er heller ikke ændret ved lønmodtagerens grundlæggende ret til ferie. Der er fortsat tale om en ret til 25 dages ferie, og man har fortsat ret til at afholde dem i træk i op til 3 uger i sommerferieperioden.
 Efter den gamle (men aktuelt gyldige) ferielov er ”ferieåret” forskelligt fra ”optjeningsåret”. Optjeningsåret følger efter den gamle lov kalenderåret, imens ferieåret løber fra 1. maj og frem til 30. april året efter. Ikke alene er selve disse optjenings- og ferieår forskudte i forhold til løbetid, men de er også forskudte i forhold til indtrædelse. Den ferie, en lønmodtager optjener i ”år 1”, kan ikke afholdes i år 1 – heller ikke første maj det år, hvor ferieåret starter, men først i det ferieår, der starter efter optjeningsårets afslutning – dvs. 1. maj år 2.
 Det forskudte feriesystem har den uhensigtsmæssige virkning, at nye lønmodtagere kan risikere at skulle vente i op til 16 måneder, før de kan afholde deres første betalte ferie. Det har været hovedformålet med indførslen af den nye ferielov at reformere feriesystemet på en sådan måde, at dette undgås. Løsningen er den såkaldte samtidighedsferie.
 Efter den nye lov er både optjenings- og ferieåret ændret. Optjeningsåret løber fra 1. september og frem til 31. august året efter, imens ferieåret tillige løber fra 1. september men helt frem til 31. december året efter. Ferieåret er således ikke blot ændret, men udvidet med 4 mdr. i forhold til den gamle, aktuelle ferielov.
 Udover denne synkronisering af løbetiden er også indtrædelsestidspunktet synkroniseret, således at optjent ferie kan afholdes i det ferieår, der løber samtidig med optjeningsåret – det vil sige, at der kan afholdes optjent ferie løbende. En ny lønmodtager kan således allerede efter 2 måneders ansættelse afholde 4 dages ferie med løn.
 Fabritius Tengnagel & Heine mener:
 Overgangen til samtidighedsferie er den væsentligste ændring i ferieloven, men loven indeholder også andre ændringer af såvel materiel som teknisk karakter, herunder overgangsbestemmelser, der regulerer overgangen mellem den nye og den gamle ferielov.
 Det er vores opfattelse, at det er en tiltrængt og fornuftig modernisering af ferieloven, som i hvert fald på papiret ser ud til at kunne løse det problem, som mange nyuddannede lønmodtagere står over for.
 Fabritius Tengnagel & Heine tilbyder erhvervsretlig rådgivning, herunder vedrørende arbejds- og ansættelsesretlige problemstillinger. Spørgsmål herom kan rettes til partner Søren Locher på shl@dklaw.dk eller tlf. 33 13 69 20.