text:
produktionssystemet, kalkulering af prislister, optimering af fly og hoteller, rapportering til rejsemålene, booking af den samlede udlandsorganisations rejser og indsamling og vedligeholdelse af hotelfakta til faktabanken i bookingsystemet..."
 Landsskatteretten har i SKM2002.663.LSR udtalt, at rådgivning i henhold til § 18, stk. 1, nr. 3 (nugældende § 21 d, stk. 1, nr. 3) omfatter en ydelse, hvor det "fremgår af kontrakten, at C fungerede som finansiel rådgiver for selskabet med henblik på at etablere et samarbejde mellem selskabet og en anden forretningspartner, og at dette samarbejde kunne etableres på flere forskellige måder, hvor bl.a. salg af aktier i selskabet var én mulighed." (Dette punkt blev ikke senere ændret ved, at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle i sagen ved Landsretten.)
 Landsskatteretten er af den opfattelse, at G1's ydelser må karakteriseres som bogførings- og administrationsydelser...
 Under henvisning til ovenstående finder Landsskatteretten, at de omhandlede ydelser må anses for momspligtige databehandlingsydelser, jf. momslovens § 4, stk. 1. Idet beskatningsstedet for ydelserne er her i landet i henhold til momslovens § 15, stk. 2, nr. 3, kan Landsskatteretten endvidere tiltræde, at banken er betalingspligtig for momsen af ydelserne i henhold til momslovens § 46, stk. 1, nr. 3." (Dagældende § 15, stk. 2, nr. 3 svarer til § 21 d, stk. 1, nr. 3.)
 Skatterådet har i SKM2006.636.SR fastslået, at en rådgivende ingeniørs ydelser, som nævnt nedenfor er omfattet af § 15, stk. 2, nr. 3 (nugældende § 21 d, stk. 1, nr. 3). Skatterådet tog stilling til leveringsstedet for en rådgivende ingeniørs konsulentydelser for Danida vedrørende u-landsbistand. Konsulentydelserne vedrørte konkrete u-landsprojekter, og ydelserne blev både udnyttet i u-landene, og af Danida i Danmark. Ud fra det forhold, at ydelserne blev leveret på forskellige stadier i u-landsprojekternes forløb, blev der taget konkret stilling til udnyttelsesstedet for ydelserne. Den rådgivende ingeniørs opgaver vedrørende gennemførelse af udbud i et u-landsprojekts indledende fase blev anset for at udgøre et integreret led i projektstyringen og gennemførelsen af et projekt, som u-landet modtog, og som blev gennemført udelukkende i modtagerlandets interesse. Ydelsen blev derfor primært anset for udnyttet udenfor EU, og var derfor ikke momspligtig i Danmark. Ydelser bestående i fagtekniske vurderinger eller evalueringer på nærmere beskrevne stadier i u-landsprojekter, blev ligeledes primært anset for udnyttede i u-landet. Rådgivningsydelser i forbindelse med udmøntning af et nyt projekt blev under visse nærmere betingelser anset for primært udnyttede i u-landet. Derimod blev konsulentydelser for Danida på et så indledende stadie, at det ikke kunne anses for at udgøre et led i en igangværende projektering af et konkret bistandsprojekt, anset for momspligtige i Danmark.
 Spørger vil gerne vide, om den til spørger leverede ydelse har en sådan karakter, at fastlæggelse af leveringsstedet - og hermed beskatningsstedet - skal fastlægges ud fra det sted, hvor den leverede ydelse udnyttes.
 Skatteministeriet skal bemærke, at Rådets direktiv 2008/8/EF om leveringsstedet for tjenesteydelser gav medlemsstaterne valgfrihed til at anvende benyttelseskriteriet også på de almindelige ydelser omfattet af momsloven § 16, stk. 1, men Danmark valgte alene at anvende benyttelseskriteriet ved fastlæggelse af leveringsstedet på nogle få opregnede


text:
ydelser, herunder ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser, databehandling og meddelelse af oplysninger, jf. momsloven § 21 d, stk. 1, nr. 3.
 For at anvende udnyttelsesstedet som kriterium for fastlæggelse af leveringsstedet, skal den omhandlede ydelse efter sin art være omfattet af § 21 d, stk. 1, nr. 1-10. § 21 d, stk. 1, nr. 1-10 omfatter bl. a. ydelser fra rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser, databehandling og meddelelse af oplysninger. Efter spørgers opfattelse falder den af spørger modtagne ydelse ind under de ydelser, hvis momsmæssige beskatningssted flyttes fra Danmark til tredjeland eller omvendt, hvis den faktiske benyttelse eller udnyttelse tilsiger det.
 Ved besvarelsen af dette spørgsmål skal det derfor undersøges, om ydelsen har en sådan karakter, at den efter sin art omfattes af § 21 d, stk. 1, nr. 3.
 Skatteministeriets vurdering af ydelsens karakter tager udgangspunkt i spørgers beskrivelse af den købte ydelse og indholdet af kontrakten indgået mellem spørger og leverandørerne af ydelsen.
 Der er i denne forbindelse enighed mellem ministeriet og spørger om, at der momsmæssigt er tale om én samlet ydelse.
 A leverer efter Skatteministeriets opfattelse skadeshåndtering til spørger, som er et dansk aktieselskab. Denne benævnelse er anvendt i det af spørger stillede spørgsmål 1, og er den ydelse, som spørger har ønsket stillingtagen til. Spørger har beskrevet ydelsens indhold. Der henvises til spørgsmål 1 og afsnittet om Beskrivelse af de faktiske forhold.
 Det fremgår af § 1 i kontrakten mellem spørger og A, at hensigten med aftalen er, at A skal yde sine tjenester til rejsende og turister gennem sine kontorer rundt om i verden, særligt men ikke eksklusivt til rejsende og turister fra Europa, i tilfælde hvor sådanne rejsende og turister bliver syge, mister deres ejendele/eller på anden måde har brug for hjælp, og hvor sådanne rejsende og turister har indgået aftale med spørger om adgang til sådanne tjenester.
 A, som er fordelt over hele verden, fakturerer spørger et service fee, hvis størrelse fastsættes i overensstemmelse med en årlig prispolitik.
 For dette service fee ydes i henhold til kontrakten § 2 efter Skatteministeriets opfattelse følgende:
 Call center på engelsk, ... sprog såvel som det lokale sprog, hvor centeret er beliggende.
 Fremskaffelse af transport, medicin og/eller andre fornødenheder til rejsende og turister, som har brug herfor.
 Proaktiv hjælp (på linje med programmet kaldt "yy") primært gennem anbefalinger og rådgivning og i specifikke tilfælde gennem udbetaling af kontanter til rejsende og turister med behov for disse tjenester.
 På vegne af spørger forberede og udstede betalingsgarantier til hospitaler og andre underleverandører, hvor spørger har anmodet herom.
 Gennemse, kontrollere og iværksætte betaling af fakturaer fra fysioterapeuter, hospitaler og andre underleverandører af tjenester til rejsende og turister.
 Yde omkostningsbegrænsende foranstaltninger og omkostningskontrol generelt såvel som specifik kontrol af underleverandørfakturaer og iværksætte betaling af disse fakturaer.
 I alle situationer agere i overensstemmelse med regler og betingelser aftalt mellem spørger og de rejsende og turisterne.
 I alle situationer agere i overensstemmelse med de operationelle procedurer aftalt i og vedhæftet

type: other


text:
som appendiks til denne aftale.
 Sørge for passende og dækkende lokal forsikring, som dækker handelsmæssige og offentlige forpligtelser såvel som ansatte, ejendomme, transportmidler, kassebeholdning osv.
 Som det fremgår af EF-domstolens afgørelse i C-145/96, Hoffmann, præmis 16, skal der ved vurderingen af, om en ydelse hører under bestemmelsen i § 21 d, stk. 1, nr. 3, ikke henses til leverandørens erhverv. Erhvervene nævnt i bestemmelsen skal derimod anvendes til at definere de kategorier af ydelser, som bestemmelsen omfatter.
 Det skal derfor undersøges, om de til spørger leverede ydelser hovedsageligt eller sædvanligt udføres i forbindelse med de erhverv, der opregnes i momsloven § 21 d, stk. 1, nr. 3, dvs. rådgivningsvirksomheder, ingeniører, projekteringsvirksomheder, advokater og revisorer samt andre lignende ydelser, databehandling og meddelelse af oplysninger.
 På baggrund af den danske praksis er det Skatteministeriets opfattelse, at bestemmelsen retter sig mod ydelser af meget varierende karakter.
 Skadeshåndtering er dog efter Skatteministeriets opfattelse ikke en ydelse, som er omfattet af bestemmelsen.
 Skatteministeriet har ved vurderingen særligt hæftet sig ved, at Højesteret vurderer, at
 ikke er omfattet af momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3 (dagældende § 18, stk. 1, nr. 3). Se SKM2005.446HR.
 Det fremgår således, at Højesteret vurderer, at ikke enhver ydelse af administrativ karakter kan anses for omfattet af § 21 d, stk. 1, nr. 3.
 Skatteministeriet har ved vurderingen endvidere hæftet sig ved, at administrative ydelser (sagsbehandling) ikke tidligere efter dansk praksis har været anset for omfattet § 21 d, stk. 1, nr. 3.
 Skatteministeriet har endvidere hæftet sig ved, at EU-domstolen i pr. 20 og 22 i sag c-167/95, Linthorst, om dyrlægers ydelser udtaler:
 Det må heraf udledes, at der i tilknytning til mange erhverv indgår rådgivning af kunden, men at dette ikke i sig selv er tilstrækkeligt til, at den leverede ydelse vil kunne omfattes af bestemmelsen i momsloven § 21 d, stk. 1, nr. 3.
 Ydelsen skal momsmæssigt anses for en rådgivningsydelse, hvilket ikke er opfyldt blot fordi rådgivning indgår som et delelement i ydelsen. Rådgivningen skal udgøre hovedydelsen i den sammensatte ydelse.
 Skatteministeriet har endvidere vurderet, at de ydelser, som indgår i aftalen, jf. aftalens appendiks, er procedurebeskrivelser, og at disse procedurer er en naturlig følge af tilrettelæggelsen af skadeshåndteringen. F. eks. er forpligtelsen til etablering og vedligeholdelse af et netværk af/database over underleverandører naturlig, når skadeshåndteringsydelsen skal kunne leveres i en fornuftig kvalitet til en fornuftig pris. På samme måde er det naturligt, at der produceres og fremsendes en mellemregningskonto månedligt, som angiver bevægelserne i betalingerne fra og til spørger, således at spørger kan udarbejde sit eget regnskab løbende, i det en stor del af beløbene må anses for As udlæg på vegne spørger.
 Skatteministeriet har endeligt lagt vægt på, at sagsbehandling og Call center-ydelser efter en naturlig sproglig forståelse ikke kan anses for en rådgivningsydelse.
 Spørger har anført, at leveringen fra A til spørger skal anses for en samlet udelelig ydelse. Skatteministeriet er som nævnt enig heri.
 Da ydelsen består i på spørgers vegne at behandle (håndtere) skadesanmeldelser fra de forsikrede, må ydelsen anses


text:
for leveret til spørger og ikke til de forsikrede.
 Det er derfor Skatteministeriets opfattelse, at A's ydelser til spørger ikke er omfattet af momslovens § 21 d, stk. 1, nr. 3.
 Hvis spørgsmål 1 besvares bekræftende, ønsker spørger svar på, om ydelserne da vil blive betragtet som udnyttet uden for EU, således at spørger ikke skal beregne dansk moms, jf. momslovens § 16, stk. 2, når skadeshåndteringen vedrører forsikringskunder, der kommer til skade i lande uden for EU?
 Spørgsmålet bortfalder, da ydelsen efter sin karakter ikke er omfattet momsloven § 21 d, stk. 1, nr. 3, jf. besvarelsen af spørgsmål 1.
 "§ 4, stk. 1. Der betales afgift af varer og ydelser, der leveres mod vederlag her i landet. ...
 § 27, stk. 1. Ved levering af varer og ydelser er afgiftsgrundlaget vederlaget, herunder tilskud, der er direkte forbundet med varens eller ydelsens pris, men ikke indbefattet afgiften efter denne lov. Finder betaling helt eller delvis sted, inden levering finder sted, eller inden faktura udstedes, udgør afgiftsgrundlaget 80 pct. af det modtagne beløb.
 Stk.2. I afgiftsgrundlaget medregnes:
 1) Told og afgifter, der i henhold til andre love er opkrævet af tidligere omsætningsled, eller som betales i forbindelse med indførsel fra steder uden for EU eller ved erhvervelse af varer fra andre EU-lande, eller som det påhviler virksomheden at betale i forbindelse med den pågældende levering. ....
 § 32. Ved indførsel af varer fra steder uden for EU er afgiftsgrundlaget toldværdien tillagt eventuel told og andre afgifter, der er foranlediget af indførslen, bortset fra afgiften efter denne lov. ..."
 Bestemmelserne om afgiftsgrundlaget i momsloven § 27, stk. 2, punkt 1, ved levering af varer og ydelser, og § 32, stk. 1, 1. pkt., ved indførsel af varer, bygger på artiklerne 78, litra a, og 86, litra a, i momssystemdirektiv 2006/112:
 "Artikel 78.
 a) skatter, told, importafgifter og andre afgifter med undtagelse af selve momsen..."
 "Artikel 86.
 I afgiftsgrundlaget medregnes følgende elementer, såfremt de ikke allerede indgår heri:
 a) skatter, told, importafgifter og andre afgifter, som skal svares uden for indførselsmedlemsstaten, samt sådanne, som er foranlediget af indførslen, med undtagelse af den moms, der skal opkræves..."
 Bestemmelserne om afgiftsgrundlaget i den danske momslov bygger på bestemmelserne om afgiftsgrundlaget i momssystemdirektiv 2006/112. Den danske momslovs bestemmelser skal fortolkes på baggrund af momssystemdirektivets bestemmelser. Momssystemdirektivet omhandler moms, som skal opkræves i EU-landene. Når direktivet anvender ordet moms, kan dette i sagens natur alene referere til den moms, som er behandlet i direktivet.
 Det fremgår af direktivet, at
 a) skatter, told, importafgifter og andre afgifter med undtagelse af selve momsen
 a) skatter, told, importafgifter og andre afgifter, som skal svares uden for indførselsmedlemsstaten, samt sådanne, som er foranlediget af indførslen, med undtagelse af den moms, der skal opkræves
 Det fremgår af artikel 78, litra a) og artikel 86, litra a), som tager stilling til, hvorvidt der skal beregnes moms af skatter, told og afgifter, at alene den moms, som er omfattet af direktivet skal undtages, når afgiftsgrundlaget skal opgøres.
 Afgiftsgrundlaget omfatter efter artikel 86 ligeledes


text:
afgifter m.v., som skal svares uden for indførselsmedlemsstaten.
 Den danske momslov har i momsloven i overensstemmelse hermed i momsloven § 27, stk. 1, fastlagt, at afgiftsgrundlaget er vederlaget... men ikke indbefattet afgiften efter denne lov.
 Bestemmelserne indebærer, at alle afgifter, der er betalt i tidligere omsætningsled, eller som sælgervirksomheden skal betale i forbindelse med den pågældende levering, skal medregnes i momsgrundlaget.
 Heri indgår efter Skatteministeriets opfattelse også afgifter pålagt i andre lande, som køberen skal betale til leverandøren for at modtage den pågældende vare eller ydelse, idet det påhviler virksomheden at betale den pågældende afgift i forbindelse med den pågældende levering.
 Det er på den baggrund Skatteministeriets opfattelse, at spørger skal beregne dansk moms af den lokale moms, som den enkelte A uden for EU måtte opkræve.
 Skatteministeriet indstiller, at Skatterådet besvarer spørgsmålet med ja.


text:
Universitet overtrådte lov om tidsbegrænset ansættelse - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har i en ny afgørelse slået fast, at det var i strid med lov om tidsbegrænset ansættelse, at Roskilde Universitet fornyede fire medarbejderes ansættelsesforhold, da medarbejderne - uanset forskellige stillingsbetegnelser - i realiteten havde været kontinuerligt ansat i samme stilling.
 Det følger af lov om tidsbegrænset ansættelse, at der som udgangspunkt kun må ske fornyelse af tidsbegrænsede ansættelsesforhold, hvis fornyelsen er objektivt begrundet. For ansatte, der er beskæftiget med undervisnings- og forskningsvirksomhed ved bl.a. statslige institutioner, kan der dog kun ske fornyelse to gange.
 De fire medarbejdere i sagen var alle ansatte i tidsbegrænsede deltidsstillinger som undervisningsassistenter på den samfundsvidenskabelige basisuddannelse på Roskilde Universitet. Over ca. 10-14 år havde universitet foretaget 7-11 forlængelser, selv om stillingsbetegnelserne gennem årene havde varieret bl.a. fra lektor til videnskabelig assistent. I 2014 valgte Roskilde Universitet imidlertid ikke at videreføre medarbejdernes ansættelsesforhold, og derfor anlagde medarbejderne sag mod universitetet.
 Også ret til pensionsbidrag som de fuldtidsansatte?
 Højesteret skulle i første omgang tage stilling til, om universitet havde overtrådt deltidsloven eller lov om tidsbegrænset ansættelse, ved ikke - som for det øvrige fuldtids- og fastansatte personale - at tildele de fire deltidsansatte medarbejdere pension under deres ansættelse. Dette var ikke tilfældet.
 Således udtalte Højesteret efter en konkret vurdering, at stillingen som undervisningsassistent ikke var sammenlignelig med fuldtidsstillingerne for det fastansatte videnskabelige personale, uanset der i visse situationer var overlap mellem arbejdsopgaverne for de to grupper. Roskilde Universitet blev herefter frifundet for kravet om efterbetaling af pension.
 Samme opgaver betød i realiteten samme stilling
 Højesteret kom imidlertid frem til, at medarbejderne under deres samlede ansættelse ved universitetet i det væsentligste havde udført de samme opgaver - uanset ændringer i stillingsbetegnelserne. Efter Højesterets opfattelse havde medarbejderne derfor i realiteten været kontinuerligt ansat i den samme stilling, og universitetet havde således overtrådt lov om tidsbegrænset ansættelse ved at forny ansættelsesforholdene mere end to gange.
 Medarbejderne blev tilkendt en godtgørelse, som efter en samlet vurdering blev udmålt til 75.000 kr. Højesteret lagde bl.a. vægt på antallet af fornyelser og det forhold, at universitet havde fået dækket sit løbende behov for undervisning og løsning af administrative opgaver. Ved fastsættelsen af godtgørelsen udtalte Højesteret desuden, at den efter EU-Domstolens praksis ikke alene skal være forholdsmæssig, men også tilstrækkelig effektiv og afskrækkende med henblik på at sikre reglernes fulde gennemslagskraft.
 Godtgørelse efter lov om tidsbegrænset ansættelse
 Praksis om godtgørelse efter lov om tidsbegrænset ansættelse er meget sparsom, men dommen viser tydeligt, at en overtrædelse hurtigt kan blive en dyr affære.
 Sagsnr. 303/2016


text:
Skat.dk: Ekstraordinær genoptagelse – anden medlemsstats beskatningsordning – exemptionmetoden
 BS-14283/2018
 Genoptagelsesadgangen efter nr. 7 består kun i det omfang, at en tilsidesat praksis har fundet anvendelse ved den pågældende skatteansættelse. Afgørelsen af, der ved end dom fra EU-Domstolen er sket endelig underkendelse af en dansk praksis, afhænger af, om den danske praksis reelt svarer til den praksis, som er underkendt ved dommen. Ingen af de domme, som den skattepligtige påberåbte sig, havde reelt ført til en underkendelse af den omhandlede danske praksis. Dette resultat strider ikke imod EU-retten. Der forelå endvidere ikke særlige omstændigheder som omhandlet i nr. 8. De påberåbte domme kunne ikke i sig selv anses for særlige omstændigheder, eftersom det i givet fald ville indebære en ophævelse af den tidsmæssige begrænsning, der er fastsat i nr. 7. 2. pkt.
 Den Juridiske Vejledning 2019-1 A.A.8.2.2.2.2.7
 Den Juridiske Vejledning 2019-1 A.A.8.2.2.2.2.8
 Den Juridiske Vejledning 2019-1 A.A.8.3.2.2.2.1
 Den juridiske vejledning 2019-1, C.F.4.3.1
 Tidligere instans: Østre Landsret dom, SKM2018.261.ØLR
 Tidligere instans: Landsskatterettens afgørelse, af 9. september 2016, jr.nr. 14-2878589
 Afsagt af Højeretsdommerne
 Thomas Rørdam, Marianne Højgaard Pedersen, Poul Dahl Jensen, Henrik Waaben og Kurt Rasmussen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 2. afdeling den 16. marts 2018 (SKM2018.261.ØLR).
 Appellanten, A, har nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at hans skatteansættelser for indkomstårene 1999-2009 skal genoptages ekstraordinært, subsidiært at hans skatteansættelser for indkomstårene 1999-2002 hjemvises til fornyet behandling ved Skattestyrelsen.
 A har anført navnlig, at hans skatteansættelser for indkomstårene 1999-2009 skal genoptages ekstraordinært som følge af, at skattemyndighedernes praksis gennem perioden har været i strid med EU-retten.
 Der skal i første række ske ekstraordinær genoptagelse i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, fordi skattemyndighedernes praksis om fordelingen af bundfradraget ved lempelse i dobbeltbeskatningssituationer blev underkendt ved EU-Domstolens dom i sagen C-385/00 (de Groot) samt de efterfølgende afgørelser i sag C-234/01 (Gerritse) og C-169/03 (Wallentin).
 Der foreligger den fornødne sammenlignelighed mellem disse domme fra EU-Domstolen og de danske myndigheders praksis, og forpligtelsen for skattemyndighederne til at ændre sin praksis indtrådte derfor allerede den 12. december 2002 på tidspunktet for EU-Domstolens dom i sag C-385/00 (de Groot).
 De danske skattemyndigheders og regeringens handlinger efter EU-Kommissionens åbningsskrivelse dokumenterer med klarhed, at EU-Domstolens praksis indebar en forpligtelse for Danmark til at ændre praksis.
 Det krav om identitet mellem ordningerne i de enkelte medlemsstaters skattesystemer, som landsretten lægger til grund ved fortolkning af § 27, stk. 1, nr. 7, er et brud på Danmarks loyalitetsforpligtelse efter EU-retten. Når der – som i denne sag – er helt grundlæggende ligheder mellem de af EU-Domstolen bedømte ordninger og dansk praksis, er Danmark forpligtet til at efterleve EU-dommene.
 Der ses ikke i EU-praksis tidligere at være taget stilling til loyalitetsforpligtelsens rækkevidde inden for skatteområdet, hvor de enkelte medlemsstater har procesautonomi, og til hvor langt loyalitetsforpligtelsen rækker, og Højesteret er derfor forpligtet til at forelægge loyalitetsforpligtelsens betydning for fortolkningen af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, for EU-Domstolen.
 Hvis Højesteret finder, at han ikke er berettiget til ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelserne for


text:
indkomstårene 1999-2009 i medfør af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, er betingelserne for ekstraordinær genoptagelse efter lovens § 27, stk. 1, nr. 8, opfyldt.
 Det faktum, at konkrete, faktiske omstændigheder indebærer, at skatteansættelsen for enkelte år kan genoptages efter § 27, stk. 1, nr. 7, medfører ikke i sig selv, at de samme konkrete omstændigheder ikke kan udgøre særlige omstændigheder i § 27, stk. 1, nr. 8’s forstand og dermed føre til genoptagelse for yderligere indkomstår. § 27, stk. 1, nr. 8, kan derfor finde anvendelse i et tilfælde som nærværende, selv om skatteansættelserne for indkomstårene 2010-13 blev genoptaget ekstraordinært efter § 27, stk. 1, nr. 7.
 Til støtte for, at der foreligger særlige omstændigheder i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8’s forstand, samt at det er urimeligt at opretholde hans skatteansættelser for indkomstårene 1999-2009, henvises til hans løbende indsigelser mod skattemyndighedernes praksis.
 Sag C-385/00 (de Groot) skabte en sådan tvivl om den danske praksis’ overensstemmelse med fællesskabsretten, at Skatteministeriet var forpligtet til at afklare spørgsmålet hurtigst muligt.
 De danske skattemyndigheder har tilsidesat forpligtelsen til at gennemføre adækvate undersøgelser af dansk praksis i forhold til EU-dommene C-385/00 (de Groot), C-234/01 (Gerritse) og C-169/03 (Wallentin). Der foreligger ingen dokumentation for eller klar tilkendegivelse af, at de danske skattemyndigheder har foretaget sådanne undersøgelser. Skatteministeriet har derfor handlet ansvarspådragende i relation til ligningen af hans skatteansættelser for indkomstårene 1999-2009.
 Selv hvis Højesteret måtte finde, at skattemyndighederne har befundet sig i en retsvildfarelse vedrørende EU-retten, vil Skatteministeriets manglende reaktion og manglende undersøgelse af EU-rettens rækkevidde i sig selv udgøre en særlig omstændighed i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8’s forstand, idet skattemyndighederne er nærmest til at bære risikoen for, at praksis var i strid med EU-retten.
 Uanset om skattemyndighedernes handlinger skal kvalificeres som ansvarspådragende eller ansvarsfrie, er det dokumenteret, at der gennem en periode på mere end 13 år er gennemført en fejlligning af hans skatteansættelser til trods for hans protester og løbende klager, og dette faktum udgør i sig selv en særlig omstændighed i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8’s forstand, som berettiger til ekstraordinær genoptagelse.
 Fristen på 6 måneder i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, skal regnes fra den 23. december 2013, hvor Skatteministeriet udsendte styresignal SKM2013.920.SKAT, og med hans anmodning af 10. februar 2014 om ekstraordinær genoptagelse er fristen overholdt.
 Under alle omstændigheder er han berettiget til ekstraordinær genoptagelse, idet særlige omstændigheder taler for at behandle anmodningen om ekstraordinær genoptagelse uanset en eventuel fristoverskridelse, idet han løbende gennem alle indkomstårene har påklaget sine skatteansættelser, videreført sagerne til højere retsinstanser og påberåbt sig, at skattemyndighedernes praksis var fejlagtig.
 Skatteansættelserne for indkomstårene 1999-2002 er ikke forældede, idet skattemyndighederne har handlet ansvarspådragende i forhold til at bringe national ret i overensstemmelse med EU-retten.
 Skatteministeriet har anført navnlig, at skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7 og 8, om ekstraordinær genoptagelse skal fortolkes strengt, eftersom de udgør undtagelser til § 26, stk. 2, om ordinær genoptagelse, som i modsat fald vil blive udvandet.
 Afgørelsen af, om der skal ske genoptagelse


text:
i medfør af § 27, stk. 1, nr. 7, som følge af en underkendende dom, beror ene og alene på, om det kan konstateres, at den dom, som skatteyderen påberåber sig, angår den samme praksis, som har fundet anvendelse ved den skatteansættelse, som ønskes genoptaget.
 Det bestrides ikke, at en dom fra EU-Domstolen, der angår en anden medlemsstats skattelovgivning, i princippet kan anses for at have underkendt en dansk praksis, men henset til den snævre adgang, der er til genoptagelse, kan en dom fra EU-Domstolen, som underkender en anden medlemsstats praksis, ikke anses for at have underkendt en dansk praksis i § 27, stk. 1, nr. 7’s forstand, medmindre den danske praksis stort set er identisk med den udenlandske praksis.
 For afgørelsen af den foreliggende sag er det tilstrækkeligt at konstatere, at ingen af de EU-domme, som A påberåber sig, angår en praksis, der svarer til den praksis, som blev ændret ved styresignalet offentliggjort i SKM2013.920.SKAT. Det kan ikke føre til et andet resultat, at dommene fra EUDomstolen indgik i grundlaget for Skatteministeriets konklusion om, at EUDomstolen – hvis det kom til en traktatbrudssag – ville anse den omhandlede praksis for traktatstridig. I øvrigt var retsstillingen ikke så afklaret med de tre nævnte EU-domme, som A nu hævder, jf. at EU-Domstolen langt senere fik forelagt endnu en sag om skatteberegning i en dobbeltbeskatningssituation, jf. Domstolens dom af 28. februar 2013 i sag C-168/11 (Beker). Denne dom indgik også i grundlaget for at ændre praksis i december 2013.
 § 27, stk. 1, nr. 8’s ordlyd, forarbejder, formål og sammenhæng med bestemmelserne i nr. 1-7 tilsiger, at den ikke finder anvendelse i en situation som den foreliggende, der er karakteriseret ved, at en af de objektive betingelser for ekstraordinær genoptagelse i nr. 7 er opfyldt. For det tilfælde, at A måtte få medhold i, at nr. 8 i princippet kan finde anvendelse i forlængelse af nr. 7, foreligger der ikke særlige omstændigheder, som kan begrunde, at der skal indrømmes ekstraordinær genoptagelse i et videre omfang, end hvad der følger af nr. 7.
 Det kan ikke tilregnes skattemyndighederne som ansvarspådragende, at den i sagen omhandlede praksisændring ikke blev foretaget tidligere end sket. EU-Domstolens domme i sagerne C-385/00 (de Groot), C-234/01 (Gerritse) eller C169/03 (Wallentin) angår ikke en praksis, der svarer til den praksis, som blev ændret ved styresignalet offentliggjort i SKM2013.920.SKAT. Præmisserne for dommene gjorde det ikke så nærliggende at antage, at den omhandlede praksis var traktatstridig, at skattemyndighederne kan siges at have gjort sig skyldig i en kvalificeret overtrædelse af EU-retten ved ikke at have foretaget praksisændringen på et tidligere tidspunkt end sket. Der er heller ikke grundlag for at fastslå, at skattemyndighederne har udvist en ansvarspådragende adfærd bedømt efter dansk rets almindelige regler om erstatningsansvar uden for kontrakt.
 A har på den anførte baggrund ikke godtgjort, at der foreligger særlige omstændigheder, som kan begrunde, at han skal indrømmes ekstraordinær genoptagelse i et videre omfang, end han allerede er blevet indrømmet i medfør af nr. 7.
 Under alle omstændigheder var fristen i


text:
skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, sprunget, da A den 10. februar 2014 fremsatte sin anmodning om genoptagelse.
 A’s skatteansættelser for indkomstårene 1999-2002 kan endvidere ikke genoptages, da et tilbagebetalingskrav for disse år er forældet.
 Det forhold, at A ikke er blevet indrømmet ret til genoptagelse i videre omfang end sket, strider ikke mod EU-retten. Medlemsstaterne er beføjet til at fastsætte processuelle regler, herunder fristregler, som – hvis de ikke iagttages – kan afskære krav om tilbagebetaling af skatter, selv om skatterne er blevet opkrævet i strid med EU-retten.
 Sagen rejser ikke spørgsmål om forståelse af EU-retten, som gør det nødvendigt at stille præjudicielle spørgsmål til EU-Domstolen.
 I Europa-Kommissionens åbningsskrivelse nr. 2012/4169 af 26. april 2013 hedder det bl.a.:
 ”A. Dansk lovgivning
 §§ 9-12 i den danske personskattelov (PSL) indeholder bestemmelser om et personfradrag for personer, som er fuldt skattepligtige i Danmark. Grundbeløbet for fradraget, som i 2012 var 42.900 DKK., nedsættes, hvis personen ikke er gift og endnu ikke er fyldt 18 år ved det relevante indkomstårs udløb.
 Skatteværdien af personfradraget fratrækkes på baggrund af en fastlagt rækkefølge en række skatter, efter at beskatningsgrundlaget for disse skatter er beregnet. Den pågældende skatteværdi beregnes ved, at grundbeløbet ganges med de forskellige skattesatser, der gælder for de enkelte skatter. De skatter, som det gælder for, og rækkefølgen for, hvorledes fradraget skal foretages, er fastlagt i § 9 i PSL. Hvis personfradraget ikke kan udnyttes ved beregningen af en eller flere af de i § 9 nævnte skatter, anvendes den ikke udnyttede del til nedsættelse af de øvrige skatter (§ 12, stk. 2, i PSL).
 Personer, hvis indkomst er mindre end grundbeløbet for personfradraget i et givent år, svarer ikke skat.
 Skattelempelse ved modtagelse af udenlandsk indkomst
 Den beregningsmetode, der i Danmark anvendes i henhold til både creditmetoden og exemptionmetoden til at beregne skattelempelse ved udenlandsk indkomst, er følgende:
 (dansk skat + evt. arbejdsmarkedsbidrag) x udenlandsk indkomst
 global indkomst
 "Arbejdsmarkedsbidrag" er en skat på lønindkomst. "Dansk skat" er nettoskatten efter anvendelse af personfradraget, hvorimod dette fradrag ikke trækkes fra den globale indkomst i brøkens nævner. Andre fradrag, som af de danske myndigheder anses for at være knyttet til den skattepligtiges personlige og familiemæssige forhold, fratrækkes imidlertid i nævneren.
 Den 11. juni 2012 rettede Kommissionen en forespørgsel til de danske myndigheder via EU PILOT-systemet på grundlag af en klage, den havde modtaget vedrørende det forhold, at en i Danmark hjemmehørende person, der modtager pensionsindkomst fra Tyskland udover vedkommendes indkomst fra danske kilder, mister en del af det danske personfradrag. Kommissionens tjenestegrene forhørte sig om, hvorvidt de danske myndigheder kunne bekræfte, at det danske personfradrag faktisk mindskes på grund af den tyske indkomst i et sådant tilfælde, og hvorvidt og hvorfor de var af den opfattelse, at den gældende procedure er i overensstemmelse med EU-retten, som den er fortolket af Domstolen i dommen i sag C-385/00 De Groot.
 De danske myndigheder svarede den 17. september 2012. De underrettede Kommissionens tjenestegrene om de gældende procedurer og var af den opfattelse, at de danske regler er i


text:
overensstemmelse med EU's lovgivning.
 De danske myndigheders holdning kan sammenfattes som følger.
 De Groot-sagen er efter deres opfattelse ikke direkte sammenlignelig med det spørgsmål, som Kommissionen har rejst, da det danske personfradrag principielt svarer til et skattefrit bundfradrag i beskatningsgrundlaget og dermed er en del af den almindelige progression i skattesystemet. Dette fradrag er ikke individualiseret og kan derfor efter de danske myndigheders opfattelse ikke henføres til den skattepligtiges personlige og familiemæssige forhold eller til afholdte udgifter. Det er ikke et skattefradrag, men en måde hvorpå man beregningsteknisk sikrer sig en progression i beskatningen. Efter de danske myndigheders opfattelse giver det ingen mening at indregne personfradraget i lempelsesbrøkens nævner, idet nævneren skal indeholde den skattepligtiges globale indkomst og ikke den beregnede skat. De mener, at den beregnede skat skal indgå i brøkens tæller. Indregnes det danske personfradrag ikke i lempelsesbrøkens tæller, vil et højere skattebeløb indgå i tælleren, og konsekvensen heraf vil ifølge myndighederne være, at dobbeltbeskatningsoverenskomsternes progressionsforbehold sættes ud af kraft. Ændring af lempelsesbrøken vil efter deres opfattelse underminere et af de almindeligt anerkendte og helt grundlæggende principper ved lempelse for dobbeltbeskatning, nemlig at bopælsstaten ved lempelsesberegningen kan lade den udenlandske indkomst indgå i progressionsberegningen for den skattepligtiges øvrige indkomst.
 C. Juridisk analyse
 Ved beregningen af lempelsen af danske skatter ved udenlandsk indkomst nedsættes den danske skat med følgende beløb:
 Personfradraget fratrækkes den danske skat på den globale indkomst, som brøken ganges med, men trækkes ikke fra den globale indkomst i nævneren i den pågældende brøk. Dermed mistes en del af fradraget på grund af modtagelse af udenlandsk indkomst.
 Ved beregningen af den skat, der skal betales i Danmark, mister personer, der er hjemmehørende i Danmark, derfor en del af deres personfradrag, fordi de i det pågældende år også har modtaget indkomst i en anden EU-medlemsstat eller EØS-stat, hvor den pågældende indkomst er blevet beskattet, uden at deres personlige og familiemæssige forhold er taget i betragtning.
 Kommissionen er af den opfattelse, at dette udgør en begrænsning af den frie bevægelighed for arbejdstagere som sikret ved artikel 45 i TEUF og artikel 36 i EØS-aftalen, i og med at det vil kunne afholde arbejdstagere fra at udføre lønnet arbejde i en anden EU-medlemsstat eller EØS-stat. Da personfradraget anvendes for såvel skat af aktieindkomst og andre skatter på kapitalindkomst, udgør ovennævnte fradragsfortabelse desuden også en begrænsning af den frie bevægelighed for kapital som sikret ved artikel 63 i TEUF og artikel 40 i EØS-aftalen, da den kunne afholde personer, der er hjemmehørende i Danmark, fra at investere i en anden EU-medlemsstat eller EØS-stat og hindre virksomheder fra andre EU-medlemsstater eller EØS-stater i at tiltrække kapital fra personer, der er hjemmehørende i Danmark. Endelig synes foranstaltningen også at udgøre en begrænsning af den frie bevægelighed for personer som sikret ved artikel 21 i TEUF, da den vil kunne afholde personer fra andre EU-medlemsstater, der modtager både udenlandsk og dansk indkomst, fra at flytte til Danmark uden at udøve nogen økonomisk virksomhed.
 En lignende situation blev af EU-Domstolen anset for at være uforenelig


text:
med EU-retten i sag C-385/00 De Groot.
 De danske myndigheder har gennemført De Groot-dommen, for så vidt som fradrag, som de anser for at være knyttet til den skattepligtiges personlige og familiemæssige forhold, tages i betragtning i beregningsmetoden, således at de ikke delvis mistes. De er imidlertid af den opfattelse, at De Groot-dommen ikke gælder for personfradraget, idet de ikke anser dette fradrag for at være knyttet til den skattepligtiges personlige og familiemæssige forhold.
 Kommissionen er af en anden opfattelse i denne henseende.
 EU-Domstolen anførte i dommen i De Groot-sagen, at artikel 48 i EF traktaten som nu er erstattet af artikel 45 i TEUF-er til hinder for bestemmelser, " ... hvorefter en skattepligtig med henblik på beregningen af sin indkomstskat i bopælsstaten mister en del af fordelen ved den andel af indkomsten, som er fritaget for beskatning, og en del af sine personlige skattefordele, fordi han i det pågældende år også har lønindtægt i en anden medlemsstat, som er blevet beskattet i denne anden medlemsstat, uden at der derved er taget hensyn til hans personlige og familiemæssige forhold."
 Domstolen henviser i De Groot således udtrykkeligt til den nederlandske andel af indkomsten, som er fritaget for beskatning. Domstolen har ligeledes fastslået, at de skattefrie bundfradrag i tysk lovgivning (”Grundfreibetrag”) og i svensk lovgivning (”grundavdrag”) afspejler et hensyn til den skattepligtiges personlige og familiemæssige forhold. Begrundelsen for Domstolens konklusioner i så henseende er, at sådanne fradrag forfølger et socialt formål, idet de sikrer den skattepligtige et indkomstskattefrit eksistensminimum. Det bør bemærkes, at det danske personfradrag på 42.900 DKK også er et skattefrit bundfradrag, og at der i lighed med andre sådanne fradrag ikke skal betales skat af indkomst, som ikke overstiger dette beløb. Endvidere tages personlige forhold som f.eks. ægteskabelig stilling i betragtning ved fastlæggelsen af grundbeløbet. Kommissionens tjenestegrene er derfor af den opfattelse, at EU-Domstolens konklusioner i De Groot bør gælde fuldt ud på det danske personfradrag.
 De danske myndigheder er af den opfattelse, at personfradrag ikke er et skattefradrag, men en måde hvorpå man beregningsteknisk sikrer sig en progression i beskatningen.
 Kommissionen erkender, at det danske personfradrag i modsætning til et "klassisk" fradrag ikke trækkes direkte fra den skattepligtige indkomst. Det tjener i stedet til at mindske skat på bruttoindkomst. Men det endelige resultat for skatteyderen i form af betalt skat er normalt det samme, som hvis fradraget var trukket direkte fra den skattepligtige indkomst.
 De danske myndigheder har også tilkendegivet, at hvis det danske personfradrag ikke indregnes i tælleren i den brøk, der anvendes til at beregne den skattelempelse, der gælder for danske hjemmehørende for indkomst optjent i andre medlemsstater, vil et højere skattebeløb indgå i tælleren, og konsekvensen heraf vil være, at dobbeltbeskatningsoverenskomsternes progressionsforbehold sættes ud af kraft.
 I den forbindelse bemærker Kommissionen, at skattefrie bundfradrag altid sikrer progression. Dette er ikke et specielt kendetegn ved det danske personfradrag. Dette var afgjort tilfældet med de nederlandske, svenske og tyske skattefrie bundfradrag, der blev vurderet i henholdsvis De Groot, Gerritse og Wallentin. Domstolen har imidlertid konsekvent fastholdt, at


text:
skatteyderne har ret til et fuldstændigt skattefrit bundfradrag i deres bopælsland, også i de tilfælde, hvor der også modtages indkomst fra en anden medlemsstat. Domstolen er endda gået så langt som til at fastslå, at hvis den indkomst, der modtages i den pågældende stat, er utilstrækkelig til at sikre dette, bør den medlemsstat, hvor resten af indkomsten erhverves, træde til og give skatteyderen et sådant fradrag. Det fremgår således klart af Domstolens retspraksis, at uanset virkningerne for progressionen i beskatningen skal bopælsstaten give et fuldstændigt skattefrit bundfradrag, hvis den skattepligtige indkomst i denne stat er tilstrækkelig til at tage personlige og familiemæssige forhold i betragtning, og at ingen del af det pågældende fradrag skal fortabes som følge af indkomst fra en anden medlemsstat.
 Følgelig må det forhold, at hjemmehørende i beregningen af den indkomstskat, der skal svares i Danmark, mister en del af deres personfradrag i de tilfælde, hvor de i løbet af det pågældende år også har modtaget indkomst i en anden EU-medlemsstat eller EØS-stat, og den pågældende indkomst der er blevet beskattet, uden deres personlige og familiemæssige forhold er taget i betragtning, anses for at udgøre en begrænsning af den frie bevægelighed for arbejdstagere som sikret ved artikel 45 i TEUF og artikel 36 i EØS-aftalen, den frie bevægelighed for kapital som sikret ved artikel 63 i TEUF og artikel 40 i EØS-aftalen og – i de tilfælde, hvor der modtages indkomst fra andre EU-medlemsstater – den frie bevægelighed for personer som sikret ved artikel 21 i TEUF. Kommissionen mener, at de danske myndigheder ikke har fremlagt nogen gyldig begrundelse for denne begrænsning.
 Europa-Kommissionen finder derfor, at Kongeriget Danmark har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 21, 45 og 63 i TEUF og artikel 36 og 40 i EØS-aftalen.
 På grundlag af styresignalet offentliggjort i SKM2013.920.SKAT genoptog skattemyndighederne A’s skatteansættelser for årene 2010-13 i medfør af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7. Sagen angår, om skattemyndighederne har pligt til i medfør af § 27, stk. 1, nr. 7 eller 8, tillige at genoptage A’s skatteansættelser for indkomstårene 1999-2009.
 Indkomstårene 1999-2002
 Det er en forudsætning for genoptagelse, at det tilbagebetalingskrav, som en genoptagelse eventuelt kunne resultere i, ikke er forældet, jf. Højesterets dom i UfR 2000.2444. Højesteret finder, at eventuelle krav for indkomstårene 1999-2002 vil være forældet i medfør af skatteforvaltningslovens § 34 a, stk. 4. Allerede derfor har A ikke krav på at få genoptaget skatteansættelsen for disse indkomstår, ligesom han ikke kan få medhold i sin subsidiære påstand om, at hans skatteansættelser for disse indkomstår skal hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
 Efter § 27, stk. 1, nr. 7, 1. pkt., kan skattemyndighederne efter anmodning fra den skattepligtige ekstraordinært genoptage en skatteansættelse bl.a. i tilfælde, hvor hidtidig praksis er endeligt underkendt ved dom eller ved en praksisændring offentliggjort af Skatteministeriet. Efter bestemmelsens 2. pkt. kan genoptagelse ske til gunst for den skattepligtige fra og med det indkomstår, der har været til prøvelse i den første sag, der resulterede i en underkendelse af praksis, eller fra


text:
og med det indkomstår, der er påbegyndt, men endnu ikke udløbet 3 år forud for underkendelsen af praksis. Parterne er enige om, at en sådan endelig underkendelse kan følge af en dom fra EU-Domstolen, som underkender en anden medlemsstats praksis.
 A har i første række anført, at den indtil 2013 gældende praksis for håndtering af en skatteyders personfradrag i en situation som hans, hvor han havde bopæl i Danmark, men hvor indkomsten i det væsentlige var erhvervet i et andet EØS/EU-land (Norge og Sverige), må anses for endeligt underkendt allerede ved EU-Domstolens domme af 12. december 2002 i sag C-385/00 (de Groot), 12. juni 2003 i sag C-234/01 (Gerritse) og 1. juli 2004 i sag C-169/03 (Wallentin) og ikke først ved styresignalet fra december 2013.
 Som anført af landsretten følger det af forarbejderne til § 27, stk. 1, nr. 7, at genoptagelsesadgangen kun består i det omfang, den tilsidesatte praksis har fundet anvendelse ved den pågældende skatteansættelse.
 Højesteret finder, at afgørelsen af, om der ved en dom fra EU-Domstolen er sket endelig underkendelse af dansk praksis, afhænger af, om den danske praksis reelt svarer til den praksis, som er underkendt ved dommen.
 Med hensyn til EU-Domstolens dom i de Groot-sagen bemærker Højesteret, at sagen angik de Groots fradragsberettigede underholdsbidrag til sin tidligere ægtefælle. I Danmark udgør personfradraget et bundfradrag i beskatningsgrundlaget, mens der ved underholdsbidrag gives et individuelt fradrag i den skattepligtiges indkomst. Herefter og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at der ved de anførte afgørelser fra EU-Domstolen ikke reelt er sket en underkendelse af den danske praksis frem til 2013 i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7’s forstand. Dette gælder, selv om dommene indgik i grundlaget for Skatteministeriets beslutning om at ændre praksis efter EU-Kommissionens åbningsskrivelse i april 2013.
 Højesteret tiltræder derfor, at betingelserne for ekstraordinær genoptagelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, for årene 2003-09 ikke er opfyldt.
 Efter § 27, stk. 1, nr. 8, kan skattemyndighederne ekstraordinært give tilladelse til ændring af en skatteansættelse, hvis der foreligger særlige omstændigheder. Som det fremgår af Højesterets dom i UfR 2017.1570, må bestemmelsen antages at have et snævert anvendelsesområde.
 Som anført i landsrettens dom fremgår det af forarbejderne til den tidligere bestemmelse i skattestyrelseslovens § 35, stk. 1, nr. 8, som skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8, viderefører (Folketingstidende 2002-03, tillæg A, lovforslag nr. L 175, s. 4609, sammenholdt med Folketingstidende 2004-05, tillæg A, lovforslag nr. L 130, s. 3573), at nr. 8 finder anvendelse i tilfælde, hvor der foreligger særlige omstændigheder ”uden for de tilfælde, hvor genoptagelse kan foretages efter de objektive grunde i bestemmelsen”, dvs. nu efter bestemmelserne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1-7.
 Det er ovenfor fastslået, at der ikke allerede ved EU-Domstolens domme af 12. december 2002, 12. juni 2003 og 1. juli 2004 reelt er sket en underkendelse af den danske praksis i § 27, stk. 1, nr. 7’s forstand, og at genoptagelse efter denne bestemmelse derfor først kan ske på


text:
grundlag af styresignalet fra 2013 med virkning fra og med indkomståret 2010. Højesteret finder, at det herefter ikke alene med henvisning til disse domme kan statueres, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, at genoptagelse for tidligere indkomstår i stedet kan ske efter § 27, stk. 1, nr. 8. Hvis nr. 8 kunne anvendes alene med henvisning hertil, ville det indebære en ophævelse af den tidsmæssige begrænsning, der er fastsat i nr. 7, 2. pkt.
 Med denne bemærkning og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at der ikke foreligger særlige omstændigheder, der kan føre til ekstraordinær genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 8.
 Spørgsmålet er herefter, om det er i strid med EU-retten, at A i medfør af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, alene har opnået genoptagelse af sin skatteansættelse fra og med indkomståret 2010.
 Det følger af EU-Domstolens faste praksis, at EU-retten ikke i almindelighed er til hinder for, at en medlemsstat under henvisning til almindelige nationale frister for forældelse og omgørelse mv. afskærer tilbagebetalingskrav vedrørende skatter og afgifter, der er opkrævet i strid med EU-retten. Endvidere følger det af EU-Domstolens faste praksis, at EU-retten ikke bevirker, at sådanne nationale frister suspenderes som følge af, at de nationale administrative og judicielle myndigheders afgørelser er baseret på en retsopfattelse, der viser sig at måtte anses for urigtig efter EU-retten. Der henvises herom i det hele til Højesterets dom i UfR 2018.3761 og den praksis fra EU-Domstolen, der er redegjort for i dommen.
 Højesteret finder på den baggrund, at det ikke er i strid med EU-retten, at skattemyndighederne efter praksisændringen i december 2013 afslog at genoptage A’s skatteansættelser for indkomstårene før 2010.
 Efter sagens principielle karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger til den anden part for Højesteret.


text:
Ny dom fra Højesteret: Tvangsanbringelse var ikke ulovlig frihedsberøvelse — Jurainfo.dk
 Højesteret skulle i sagen tage stilling til, hvorvidt en 17-årig dreng (”A”) havde været udsat for ulovlig frihedsberøvelse eller ulovlig indskrænkning i bevægelsesfriheden som følge af en anbringelse på øen Endelave i perioden fra d. 15. april til d. 25. maj 2014. Herudover skulle Højesteret tage stilling til, om A var berettiget til tortgodtgørelse.
 Ankestyrelsen havde besluttet, at A skulle være anbragt uden for hjemmet, indtil han fyldte 18 år. Efter at A flere gange var rømmet fra de opholdssteder, hvor han blev forsøgt anbragt, blev det efter aftale mellem Odense Kommune og Fonden Sparta (anbringelsesstedet) besluttet, at A skulle anbringes i et sommerhus på Endelave. Han opholdt sig dér i en periode på ca. fem uger.
 Ved A’s ankomst til øen fik sognefogeden A med til sommerhuset – ved både tale og ved at tage A i hånden. Dagen efter ankomsten havde A forsøgt at komme med færgen væk fra øen, men sognefogeden havde oplyst, at A ikke måtte komme med og havde haft en arm om A’s skulder og på hans arm. Derudover havde en medarbejder fra Fonden Sparta oplyst A, at de – hvis A ville forlade øen – ikke fysisk ville kunne forhindre ham i det, men at de i så fald ville bede politiet om at anholde ham på fastlandet og bringe ham tilbage.
 Problemstillingen var herefter, om A var udsat for ulovlig frihedsberøvelse eller ulovlig indskrænkning i bevægelsesfriheden i forbindelse med anbringelsen.
 Højesteret skulle indledningsvis tage stilling til, om der i anbringelsesforløbet var tale om forhold, der gik ud over, hvad der på daværende tidspunkt var hjemmel til som led i den almindelige omsorgspligt.
 Højesteret fandt, at de konkrete forhold ikke gik ud over, hvad der på daværende tidspunkt var hjemmel til som led i den almindelige omsorgspligt i forbindelse med udmøntning af afgørelser om anbringelse uden for hjemmet. Højesteret fandt derfor, at anbringelsessteder, som led i deres omsorgspligt over for anbragte børn og unge, kunne foretage visse indgreb, der ikke havde karakter af fysisk magtanvendelse.
 Højesteret fandt, at indgrebene ikke gik ud over, hvad der kunne foretages som led i den nævnte omsorgspligt.
 Sammenfattende afgjorde Højesteret, at der ikke forelå en frihedsberøvelse eller indskrænk-ning i bevægelsesfriheden i strid med artikel 5 i Den Europæiske Menneskerettighedskon-vention og artikel 2 i den 4. tillægsprotokol til konventionen. Odense Kommune blev derfor frifundet.
 Højesteret har tidligere vurderet, om et opholdspåbud udgjorde en ulovlig frihedsberøvelse eller en indskrænkning i bevægelsesfriheden i U.2012.2874 H (Sandholmlejren), og om det berettigede til tortgodtgørelse i U.2017.2929 H.
 Advokat Anne Mette Seest førte sagen for Odense Kommune.
 Afgørelsen illustrerer, at det var tilladt at foretage visse indgreb, der ikke har karakter af egentlig fysisk magtanvendelse, uden udtrykkelig hjemmel. Dette omfatter blandt andet kortvarig fastholdelse. Denne retstilstand er efterfølgende blevet kodificeret i voksenansvarsloven.


text:
Skat.dk: Selskabstømning - ansvarsfordeling - mellemformssag
 26 Feb 2003 08:52
 SKM2003.94.HR
 1. afdeling, 270/2000
 Selskabstømning, ansvarsfordeling, mellemformssag, regres
 Sagen drejede sig ved Højesteret om ansvarsfordeling mellem et selskab, der i en selvfinansieret overdragelse havde solgt et overskudsselskab, en kreditor i sælgerselskabet med betydelig indflydelse på dettes dispositioner og en køberbank. Højesteret fastslog som i SKM2001.85.HR, at der også i en såkaldt "mellemformssag", hvor sælger hæfter for overskudsselskabets tab efter aktieselskabslovens § 115, stk. 5, måtte tages udgangspunkt i den fordelingsnøgle, som blev fastlagt i TfS 1999.897 H. Sælgerselskabet skulle herefter forlods bære et beløb svarende til overkursen ved salget af selskabet og renter heraf. Ved Vestre Landsrets dom blev sælgerselskabet pålagt hæftelse efter aktiesselskabslovens § 115, stk. 5, medens køberbanken solidarisk hermed men for et mindre beløbs vedkommende blev pålagt ansvar efter de almindelige erstatningsregler. Ved landsretsdommen blev der endvidere taget stilling til spørgsmålet om erstatningsansvar for andre, som havde medvirket på sælgersiden eller som købere.
 Aktieselskabslovens § 115, stk. 2
 (advokat Jørgen B. Jepsen)
 H2 A/S og K/S-G1-finans
 (advokat Eric Korre Horten for begge)
 Poul Sørensen, Peter Blok, Poul Søgaard, Jytte Scharling og Thomas Rørdam.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 7. afdeling den 13. april 2000.
 Appellanten, F1-Bank A/S, der den 28. april 2000 har opfyldt landsrettens dom, har nedlagt følgende påstande:
 Principalt: De indstævnte, H2 A/S og K/S-G1-finans, skal in solidum, subsidiært alternativt, til appellanten betale 867.155,36 kr. med procesrente fra den 28. april 2000, subsidiært fra ankestævningens modtagelse i Højesteret den 9. juni 2000.
 Subsidiært: De indstævnte skal in solidum, subsidiært alternativt, betale 755.664,91 kr. med procesrente fra den 28. april 2000, subsidiært fra den 9. juni 2000.
 De indstævnte, der den 30. maj 2000 har opfyldt landsrettens dom, har nedlagt følgende påstande:
 Principalt: Appellanten skal til de indstævnte betale 3.270.501 kr. med procesrente fra den 30. maj 2000 og friholde dem for ethvert beløb incl. renter og omkostninger, som de herudover måtte blive tilpligtet at betale til konkursboet.
 Subsidiært: Appellanten skal betale 2.339.761 kr. med procesrente fra den 30. maj 2000 og friholde de indstævnte for ethvert beløb incl. renter og omkostninger, som de måtte blive tilpligtet at betale til konkursboet.
 Mere subsidiært: Appellanten skal betale 408.095 kr. med procesrente fra den 30. maj 2000.
 Mest subsidiært: Stadfæstelse.
 Over for de indstævntes selvstændige påstande har appellanten påstået frifindelse.
 Beløbene i appellantens påstande, som ikke er bestridt i opgørelsesmæssig henseende, er opgjort således:
 "Skattekrav
 2.448.570,00
 Med fradrag af appelindstævntes berigelse:
 930.740,33
 Nettorente af overkurs (4,125%) fra 9/1 1991 til 28/5 2000
 360.361,32
 Samlet berigelse
 1.291.101,65
 Rest til ligedeling mellem appelindstævnte og appellanten
 1.157.468,40
 Appellanten har indbetalt
 1.224.285,16
 Appellanten skal alene betale af kr. 1.157.468,40
 578.734,20
 645.550,90
 Tillæg af sædvanlig proces rente fra 19/2 1997 til 28/4 2000
 171.604,46
 Tillæg af forholdsmæssig andel af sagsomkostninger
 867.155,36
 Den subsidiære påstand:
 Nettorente af overkurs (4,125%) fra 9/1 1991 til 19/2 1997
 184.207,12
 1.114.947,40
 1.333.622,60
 1.224.285,00
 Appellanten skal alene betale af kr. 1.333.622,60
 666.811,30
 557.473,70
 148.191,21
 755.664,91
 De indstævntes principale påstand svarer til det beløb, hvormed de


text:
har opfyldt landsrettens dom. Den subsidiære påstand svarer til den principale med fradrag af 930.740 kr., som er den overkurs, de indstævnte oppebar. Beløbet i den mere subsidiære påstand svarer til 2/3 af de skyldige selskabsskatter, 2.448.570 kr., med fradrag af det beløb, appellanten har betalt ved opfyldelsen af dommen.
 F1-Bank har for Højesteret navnlig gjort gældende, at de indstævnte ved den indbyrdes fordeling af den fælles erstatningsbyrde forlods skal bære et beløb svarende til berigelsen ved salget af selskabet.
 De indstævnte har navnlig gjort gældende, at banken vedrørende skattevæsenets tab på 2.448.570 kr. i det indbyrdes forhold må bære den fulde erstatningsbyrde eller dog en større del end fastsat ved landsrettens dom, og at banken herudover skal godtgøre de indstævnte det yderligere beløb, de er blevet dømt til at betale til konkursboet (renter efter skattelovgivningen m.m.), under henvisning til, at banken er hæftelsesansvarlig efter aktieselskabslovens § 115, stk. 5, at banken hæfter i medfør af garantien af 9. januar 1991, og at banken har udvist en betydelig grad af uagtsomhed. De indstævnte har bestridt, at de har opnået en berigelse ved salget af selskabet.
 Til brug for Højesteret er der afgivet ny forklaring.
 Det er alene sælger af selskabet, H2 A/S, og ikke F1-Bank, som har overtrådt selvfinansieringsforbudet i aktieselskabslovens § 115, stk. 2. Det solidariske ansvar for skattevæsenets tab på 2.448.570 kr. kan derfor ikke udstrækkes til at omfatte selskabets videregående tab, der også omfatter renter efter skattelovgivningen m.m. Banken var ikke rådgiver for de indstævnte om den disposition, som udløser H2 A/S' hæftelse for selskabets tab efter aktieselskabslovens § 115, stk. 5, og der foreligger heller ikke noget andet grundlag for at anse banken for selvstændigt erstatningsansvarlig over for de indstævnte. Garantien af 9. januar 1991 havde baggrund i, at H2 A/S ved købet af selskabet selv havde afgivet indeståelse over for sin sælger for, at selskabet var i drift til den 1. april 1991, og var efter sit indhold alene en garanti mod, at selskabet ved generalforsamlingsbeslutning blev likvideret inden den 1. april 1991. De indstævnte kan derfor heller ikke på grundlag af garantien rejse krav mod banken.
 De indstævntes principale og subsidiære påstande kan herefter ikke tages til følge.
 Ved den indbyrdes fordeling af den fælles erstatningsbyrde på de 2.448.570 kr. mellem de indstævnte og banken må der som fastslået i Højesterets dom i [SKM2001.85.HR] også i en sag om selskabstømning som den foreliggende - en såkaldt "mellemformsag,, - tages udgangspunkt i de principper, der er fastlagt i UfR 2000.365 H (Thrane-sagen). Det er ved opgørelsen af H2 A/S' berigelse uden betydning, hvad selskabet var blevet købt for, og at H2 A/S har betalt renter efter skattelovgivningen m.m.
 Af beløbet på de 2.448.570 kr. skal H2 A/S herefter - i overensstemmelse med opgørelsen i bankens subsidiære påstand - forlods bære et beløb svarende til overkursen ved salget af selskabet og renter heraf med i alt 1.114.947,40 kr., idet der alene findes grundlag for at medtage renter af overkursbeløbet til sagens anlæg den 19. februar 1997.


text:
Da der i øvrigt er enighed om opgørelsen af bankens subsidiære påstand, og da der ved fordelingen af det resterende beløb på 1.333.622,60 kr. ikke er grundlag for at fravige det sædvanlige udgangspunkt om ligedeling, tager Højesteret denne påstand til følge med renter fra den 28. april 2000.
 De indstævnte, H2 A/S og K/S-G1-finans, skal in solidum til appellanten, F1-Bank A/S, betale 755.664,91 kr. med procesrente fra den 28. april 2000.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal de indstævnte in solidum betale 125.000 kr. til appellanten.


text:
Skat.dk: Tvungen sambeskatning CFC - schweisisk datterselskab
 15 Nov 2004 09:43
 SKM2004.439.LSR
 2-4-1932-0041
 Sambeskatning, tvungen, CFC, datterselskab
 Et udenlandsk selskab, der drev bankvirksomhed, var omfattet af reglerne i selskabsslattelovens § 32 om tvungen sambeskatning. Beskatningen var ikke i strid med dobbeltbeskatningsaftalen. Selskabsskattelovens § 32 skulle imidlertid fortolkes ud fra praksis efter den tidligere gældende bestemmelse i selskabsskattelovens § 13, stk. 3, og selskabet fik derfor medhold.
 Selskabsskatteloven § 32 og § 13, atk. 3
 Dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem Danmark og Schweiz
 Klagen skyldes, at B AG er anset for omfattet af tvungen sambeskatning med A A/S, jf. selskabsskattelovens § 32.
 Told- og Skattestyrelsen har beregnet den skattepligtige indkomst i B AG til 55.190.352 kr.
 Landsskatteretten nedsætter den skattepligtige indkomst med det forhøjede beløb, 55.190.352 kr.
 A A/S ejer hele kapitalen i B AG (datterselskabet), der siden 1970’erne har drevet bankvirksomhed i Schweiz. Datterselskabet driver bankvirksomhed inden for ”private banking”, dvs. individuel finansiel rådgivning og formuepleje. Datterselskabet har ca. 55 ansatte, der betjener ca. 4.500 kunder bosat i Schweiz og andre europæiske lande. Datterselskabet har ingen kunder bosiddende i Danmark. Datterselskabet har udlån for mere end 3 mia. kr., indlån for mere end 600 mio. kr., en egenkapital på 900 mio. kr. og en balance på ca. 4 mia. kr.
 Af datterselskabets regnskaber for 1996 til 1999 fremgår bl.a. følgende:
 11.141.134
 13.859.495
 13.938.609
 14.531.768
 Afskrivninger m.v.
 - 503.242
 - 659.171
 - 668.681
 - 617.919
 Provisioner og tab m.v.
 - 204.575
 - 180.068
 - 459.885
 - 683.648
 Resultat før skat og ekstraordinære indkomster m.v.
 10.433.317
 13.020.255
 12.810.043
 13.230.201
 Ekstraordinære indkomster
 5.759.199
 10.014.387
 10.027.781
 4.321.378
 - 1.383.029
 - 4.225.000
 - 2.886.694
 - 4.300.052
 Resultat, netto
 11.967.516
 15.951.613
 20.051.129
 13.251.526
 Alle beløb i CHF og afrundede til hele beløb.
 Datterselskabet har i perioden 1994 til 1998 ikke været sambeskattet med A A/S.
 I Schweiz betales føderal, kantonal og kommunal skat. Den føderale lovgivning anvendes i hele Schweiz, medens hver enkelt kanton og kommune har sin egen individuelle skattelovgivning. Den føderale skat udgør 8,5% af den skattepligtige indkomst. I Zürich opgøres kanton- og kommuneskatten under ét. Skatten, der dels omfatter en indkomstskat, dels en formueskat, kan maksimalt udgøre 30%. Indkomstbeskatningen sker efter en progressiv skala, og afhænger af den procentuelle andel, overskuddet udgør af egenkapitalen, samt en af kantonen årligt fastsat multiplikator. Den del af overskuddet, der svarer til 4 % af egenkapitalen, beskattes med 4 %; den del af overskuddet, der udgør mellem 4 % og 8 % af egenkapitalen, beskattes med 9 % og den del af overskuddet, der overstiger 8 % af egenkapitalen beskattes med 14 %. Formueskatten udgør 0,15 % af egenkapitalen ultimo året. Endelig betales en kantonal kirkeskat på 12,01 % af den kantonale indkomst- og formueskat før anvendelse af den fastsatte multiplikator. Ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst er der fradrag for de føderale og de kantonale skatter. For at kunne opgøre den skattepligtige indkomst efter fradrag for kantonale og føderale skatter, der udgør beregningsgrundlaget for de kantonale og føderale skatter, skal der derfor foretages en kompliceret, cirkulær beregning.
 Den schweiziske


text:
skattelovgivning var tidligere karakteriseret ved en tidsforskydning vedrørende opgørelsen af den indkomst, der lå til grund for beregningen af skatten for et givent år, samt i de skatter, der var fradragsberettigede ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst. I perioden fra 1. januar 1995 til 31. december 1998 blev både den føderale og den kantonale skattepligtige indkomst opgjort på grundlag af den indkomst, der var indtjent i det pågældende år. De føderale skatter var herefter fradragsberettigede i det år de vedrørte, medens de kantonale skatter derimod først var fradragsberettigede i betalingsåret, dvs. i året efter det år de vedrørte.
 Med virkning fra den 1. januar 1999 blev det imidlertid indført, at schweiziske selskaber skulle betale acontoskat, det vil sige, at de betalte skat i årets løb af den indkomst, der forventedes indtjent i det pågældende år. Den skat, et schweizisk selskab betalte i 1998, var således skatten af selskabets indkomst indtjent i 1997, og den skat, der blev betalt i 1999, var en acontoskat, beregnet på grundlag af den forventede indkomst for 1999. For at undgå, at et schweizisk selskab skulle betale kantonal skat af to års indkomster i 1998, det vil sige både skat af indkomsten indtjent i 1997 og acontoskat af indkomsten indtjent i 1998, blev der indført en overgangsregel, således at indkomsten for 1998 principielt ikke blev undergivet kantonal og kommunal indkomstbeskatning. For at undgå, at selskaber skulle realisere en række ekstraordinære skattefrie indkomster i 1998, blev det dog som en værnsregel indført, at ekstraordinære indkomster i 1998 skulle beskattes. Der blev samtidig indført regler for, hvorledes den kantonale skat af disse ekstraordinære indkomster, der i øvrigt er fradragsberettigede i den skattepligtige indkomst, skal beregnes og fradrages.
 De ekstraordinære indtægter, som datterselskabet havde i 1998, er beskattet efter den nævnte værnsregel. De i 1998 udgiftsførte skatter udgør således kantonale skatter på ekstraordinære indtægter samt føderale skatter på hele indkomsten. Det er oplyst, at den ekstraordinære indtægt vedrørte frie reserver med 10.029.000 CHF. Beløbet vedrører opløsningen af en henlæggelse vedrørende generel bankrisiko med 29.000 CHF og øvrige henlæggelser med 10.000.000 CHF.
 Fra den 1. januar 1999 ophørte tidsforskydningen, og både den føderale og den kantonale skattepligtige indkomst blev herefter opgjort på grundlag af indkomsten for det pågældende år. Både de føderale og de kantonale skatte er endvidere herefter fradragsberettigede i den skattepligtige indkomst for det år de vedrører.
 Ved en afgørelse offentliggjort i TfS 2000.169 har Landsskatteretten vurderet, at datterselskabet i Schweiz var undergivet en beskatning, der ikke væsentligt afveg fra beskatningen efter danske regler, hvorfor udbytte overført fra datterselskabet til A A/S var skattefrit. Det er i afgørelsen nævnt, at datterselskabet i forhold til de danske regler har været særligt begunstiget ved, at det har kunnet foretage meget betydelige fradrag for hensættelser til de såkaldt ”stille reserver”, men at der ved vurderingen skal tages højde for, at henlæggelserne skal tilbageføres til senere beskatning.
 Der er modtaget skatteberegninger for indkomstårene 1996 til 1999 samt dokumentation for betalte skatter for 1998 og 1999.
 Told- og Skattestyrelsen har anset datterselskabet for


text:
omfattet af tvungen sambeskatning, jf. selskabsskattelovens § 32. Datterselskabets skattepligtige indkomst opgjort efter danske regler er beregnet til 55.190.352 kr.
 Det fremgår af selskabsskattelovens § 32, at hvis et dansk selskab har et udenlandsk datterselskab, der driver finansiel virksomhed og hvis afkast beskattes væsentligt lavere end efter danske regler, medregnes datterselskabets indkomst opgjort efter danske regler ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst for moderselskabet.
 Ifølge cirk. nr. 82 af 29. maj 1997, afsnit 2.7.4. er banker et typeeksempel på selskaber, der driver finansiel virksomhed.
 Efter styrelsens opfattelse er beskatningen for selskaber i kantonen Zürich i indkomståret 1998 væsentlig lavere end efter danske regler. Der er herved henset til, at der for ordinær indkomst ikke sker beskatning med kantonal og kommunal indkomstskat. Der sker kun beskatning med 8,5 % føderal indkomstskat. Endvidere er ekstraordinære indkomster beskattet med yderligere 8,5 %.
 Det forhold, at Landsskatteretten har afsagt en kendelse, TfS 2000.169, hvorefter udbytte udbetalt i 1993 kan anses for skattefrit, er ikke tillagt vægt, idet kendelsen er afsagt på grundlag af skattesystemet, som det var i 1993 og der efterfølgende er sket ændringer af skattesystemet i Schweiz. Endvidere var der i 1998 en helt særlig situation med skattefritagelse vedrørende kantonal og kommunal indkomstskat. Endelig omhandler TfS 2000.169 selskabsskattelovens § 13, stk. 3, ikke selskabsskattelovens § 32, og vurderingen af om beskatningen er væsentligt lavere end efter danske regler er ikke nødvendigvis den samme efter de to bestemmelser, idet de har forskelligt sigte, henholdsvis selskaber og udbytter.
 Ifølge TfS 2002.185 (Taiwan-dommen) skal der ved vurderingen af et udenlandsk skattesystem ses på de generelle beskatningsregler og ikke på en konkret foretaget ligning. Der var således ikke hjemmel til at inddrage særregler for visse investeringer i vurderingen af, om beskatningsreglerne afveg fra de danske.
 Styrelsen er enig med repræsentanten i, at selskabets aktuelle skattebetaling ikke nødvendigvis er afgørende, og at den forventede beskatning må vurderes over flere år. I den foreliggende tilfælde er der imidlertid ikke tale om en generel periodeforskydning i forhold til dansk beskatning, men om en egentlig skattefritagelse for indkomsten i et givent år.
 Styrelsen har beregnet datterselskabets samlede skattebetaling i det schweiziske skattesystem til 22,7 % af datterselskabets indkomst opgjort efter danske regler. I 1998 udgjorde selskabsskatten i Danmark 34 % af den skattepligtige indkomst. Ifølge cirk. nr. 82 af 29. maj 1997, punkt. 7.2.5. vil et udenlandsk selskab normalt blive anset for at være undergivet en beskatning, der er væsentligt lavere end den danske, hvis det beskattes med en procentsats på under 25. Datterselskabet får derfor status af lavt beskattet i 1998.
 Vedrørende den af repræsentanten over for Landsskatteretten fremsatte principale påstand om, at Danmark ikke kan beskatte bankens indkomst, fordi dette er i strid med den dansk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst, jf. to domme fra henholdsvis den franske og den finske Højesteret, ”Schneider-dommen” og ”A Oyj Abp-dommen”, har styrelsen bl.a. bemærket, at en dobbeltbeskatningsoverenskomst er en folkeretligt bindende traktat, men at en stat kan gennemføre en beskatning i strid med de folkeretlige forpligtelser, såkaldt ”treaty overriding”. Spørgsmålet er derfor om den danske


text:
CFC-lovgivning går forud for dobbeltbeskatningsoverenskomsterne.
 I dansk forfatningsret findes der – i modsætning til den franske – ingen bestemmelse, hvorefter folkeretlige forpligtelser gives forrang frem for intern dansk lovgivning. Det er dog i almindelighed antaget, at man ved fortolkning af intern dansk ret skal søge at nå frem til et resultat, som ikke er i strid med Danmarks folkeretlige principper.
 Det må anses for forudsat i statsskattelovens § 50 og i bemyndigelseslovens § 1, at indgåelse af dobbeltbeskatningsoverenskomster begrænser et dansk skattekrav. Der må derfor kræves meget stærke holdepunkter for at antage, at den danske lovgiver har villet gennemføre ”treaty overriding”.
 Det fremgår af kommentarerne til OECD-modeloverenskomsten, at de fleste lande har tilsluttet sig, at CFC-lovgivning ikke er i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomster.
 Skatteministeren har i forbindelse med behandlingen af L-312 af 17. maj 1995 udtalt, at reglerne om tvungen sambeskatning ikke er i strid med de af Danmark indgåede dobbeltbeskatningsaftaler.
 Af bemærkningerne til L-35 fremgår, at banker og forsikringsselskaber kan være omfattede af loven. Problemet har derfor været berørt i forbindelse med vedtagelsen af selskabsskattelovens § 32.
 Det fremgår af cirk. nr. 82 af 29 maj 1997, punkt 7.2.4., at et typeeksempel på selskaber, der driver finansiel virksomhed, er banker, og banker er derfor omfattede af bestemmelsen.
 Vedrørende ”Schneider-dommen” og ”A Oyj Abp-dommen” har styrelsen endvidere bemærket, at fælles for CFC-reglerne i Frankrig og Finland er, at begge landes CFC-regler indebærer en beskatning af hele overskuddet i det udenlandske selskab i henholdsvis Frankrig og Finland (jurisdiktionsmetoden). I modsætning hertil foretages der efter de danske CFC-regler alene en beskatning af de finansielle indtægter i Danmark (transaktionsmetoden). Dette gør en forskel, når der sammenlignes med andre lande, hvori der er afsagt domme vedrørende foreneligheden mellem dobbeltbeskatningsoverenskomster og CFC-regler.
 Der fremsættes principalt påstand om, at Danmark ikke kan beskatte A A/S af indkomsten indtjent af datterselskabet i Schweiz, jf. den dansk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst af 23. november 1973, art. 7, stk. 1, da datterselskabet beskattes af indkomsten i Schweiz, hvor det er hjemmehørende, jf. overenskomstens art. 4, og da datterselskabet i øvrigt ikke har et fast driftssted i Danmark, jf. overenskomstens art. 5. Det er derfor klart i strid med overenskomstens artikel 7, stk. 1, at Danmark beskatter hele indkomsten i B AG.
 Selskabsskattelovens § 32 er ganske vist udformet således, at det udenlandske datterselskab, der skal undergives en tvungen dansk sambeskatning, ikke formelt set ansættes til skat her i landet. Selskabsskattelovens § 32 indebærer i stedet, at moderselskabet skal medregne datterselskabets indkomst til sin egen skattepligtige indkomst. Det er imidlertid ikke den formelle udformning af intern dansk lovgivning, der er afgørende for, om beskatningen er i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomstens bestemmelser. Det afgørende er de faktiske forhold, nemlig at Danmark beskatter indkomst indtjent af et selskab, der er hjemmehørende i Schweiz, som ikke har et fast driftssted i Danmark. Den samme indkomst er dermed skattepligtig i to lande, dels i Schweiz, hvor indkomsten er indtjent, dels i Danmark, som indkomsten ikke er relateret til. Dette er klart i strid med hele formålet med dobbeltbeskatningsoverenskomsten, som


text:
netop er at sikre, at den samme indkomst ikke beskattes i to lande.
 Traditionelt opfattes dobbeltbeskatningsoverenskomster som en beskyttelse mod, at den samme indkomst beskattes i to lande hos samme skattesubjekt. Ved et kunstgreb, der må betegnes som forsøg på omgåelse af reglerne i dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, har man søgt at sætte overenskomsterne ud af kraft ved at bestemme, at et selskab (A A/S) skal beskattes af et andet selskabs indkomst (B AG). Herved har man for en umiddelbar vurdering sikret, at det ikke er samme skattesubjekt, der beskattes af samme indkomst i to lande, og dermed skulle dobbeltbeskatningsoverenskomsterne ikke beskytte mod denne dobbeltbeskatning. Realiteten er imidlertid, at indkomsten dobbeltbeskattes. En sådan beskatning er klart i strid med formålet med dobbeltbeskatningsoverenskomsten og må anses for at være i strid med indholdet af artiklerne 5 og 7. Reglerne om CFC-beskatning må anses for at være i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, medmindre der i den enkelte overenskomst indarbejdes regler om, at en sådan beskatning ikke skal være beskyttet af overenskomstens bestemmelser. En sådan særbestemmelse findes ikke i den dansk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst.
 På et sammenligneligt område har Danmark accepteret, at det er nødvendigt med særlige bestemmelser i dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, såfremt man ønsker at beskatte i strid med overenskomsterne. Udenlandske forsikringsselskaber, der har en filial i Danmark, skal således efter reglerne i selskabsskattelovens § 12 opgøre deres danske skattepligtige indkomst på en indirekte måde baseret på præmieindtægterne i Danmark sammenholdt med præmieindtægterne på verdensplan, det vil sige efter principper, der afviger helt grundlæggende fra den måde, danske forsikringsselskaber skal opgøre deres indkomst på. En sådan særbeskatning af enkelte skattesubjekter anses for at være i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomsternes ikke diskrimineringsbestemmelse. Danmark har derfor i bl.a. den nye dansk-amerikanske dobbeltbeskatningsoverenskomst fra 1999 fundet det nødvendigt at få indsat en bestemmelse i overenskomsten om, at Danmark har ret til at beskatte forsikringsfilialer efter den indirekte metode, jf. punkt 3 i den til overenskomsten udarbejdede protokol.
 I den samme protokol er det endvidere vedrørende SAS aftalt, at de indkomster og udgifter, som SAS’ amerikanske datterselskab, SAS Inc., har, ikke skal beskattes i USA, men skal anses for SAS-konsortiets indkomst. Danmark har herved sikret sig, at indkomsten i det amerikanske selskab ikke beskattes i USA, men efter overenskomsten skal anses for en integreret del af indkomsten i de nordiske lande.
 Det er de samme principper, der er gældende ved en CFC-beskatning, nemlig at moderselskabet beskattes af indkomst indtjent af et datterselskab, der er hjemmehørende i udlandet, og som ikke har et fast driftssted i Danmark. Man har åbenbart i relation til SAS’ aktiviteter i USA fundet det nødvendigt at indarbejde en særskilt bestemmelse i dobbeltbeskatningsoverenskomsten. På tilsvarende måde må der derfor indarbejdes særskilte bestemmelser om forbehold for CFC-beskatning i de danske dobbeltbeskatningsoverenskomster, såfremt Danmark ønsker at kunne gennemføre beskatning efter CFC-reglerne.
 Det er almindelig antaget i international skatteret, at dobbeltbeskatningsoverenskomsterne går forud for interne love, der er vedtaget på tidspunktet for indgåelse af dobbeltbeskatningsoverenskomsten. I international skatteret er det mere omtvistet, om dobbeltbeskatningsoverenskomsterne går forud for nyere lovgivning. Spørgsmålet har i Danmark ikke tidligere


text:
været genstand for vurdering af Landsskatteretten eller domstolene.
 Af modeloverenskomstens artikel 2, stk. 4, og tilsvarende af den dansk-schweiziske overenskomsts artikel 2, stk. 4, fremgår det, at:
 ”Overenskomsten skal også finde anvendelse på alle skatter af samme eller væsentlig samme art, der efter undertegnelsen af denne overenskomst måtte blive pålagt som tillæg til eller i stedet for de gældende skatter”.
 Selskabsskatten af CFC-indkomst fremtræder som omfattet af denne bestemmelse, da den må siges at være ”af samme art” som andre selskabsskatter, og da den må siges at være ”pålagt som tillæg til de gældende skatter”. Det må derfor anses for indiskutabelt, at CFC-skat under henvisning til artikel 2, stk. 4, er omfattet af den dansk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst. Danmark er forpligtet til at respektere internationale aftaler, herunder dobbeltbeskatningsoverenskomsten med Schweiz af 23. november 1973. Det følger klart af artikel 7, stk. 1, i denne aftale, at et land (Danmark) ikke kan beskatte indkomst oppebåret af et selskab, der er hjemmehørende i det andet land, medmindre det pågældende selskab (B AG) har et fast driftssted i det andet land (Danmark). Da B AG ikke har et fast driftssted i Danmark, er Danmark således ikke berettiget til at beskatte indkomsten indtjent af B AG i 1998.
 Spørgsmålet om, hvorvidt et lands interne CFC-regler er i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, omtales i kommentarerne til OECD-modeloverenskomstens artikel 1, pkt. 22-24, jf. følgende:
 ”22. Andre former for misbrug af skatteaftaler (f.eks. brugen af et basisselskab (base company)) og mulige måder at imødegå dem på, såsom ”substance-over-form”-regler og ”sub-part F type”-lovgivning er også blevet analyseret.
 23. Det store flertal af OECD-medlemslande er af den opfattelse, at sådanne forholdsregler er en del af de grundlæggende interne regler, der er fastsat i den nationale lovgivning for at fastslå, hvilke faktiske omstændigheder der medfører skattepligt. Disse regler er ikke nævnt i skatteaftaler og er derfor ikke berørt af dem. Man kan hævde, at ånden i overenskomsten kun vil krænkes, hvis et selskab, som er en person i overenskomstens forstand, endte med ikke, eller næsten ikke, at have virksomhed og/eller indkomst, der kunne henføres til det, og de kontraherende stater anlagde divergerende synspunkter, med en økonomisk dobbeltbeskatning til følge, således at den samme indkomst blev beskattet hos to forskellige skatteydere (jf. art. 9, stk. 2). På den anden side står det afvigende synspunkt, ifølge hvilket sådanne regler er underlagt skatteaftalernes generelle regler mod dobbeltbeskatning, især når selve aftalen indeholder bestemmelser, der har til formål at hindre misbrug.
 24. Det er ikke let at forlige disse afvigende opfattelser, hverken i teorien eller ved gensidig aftaleprocedure med hensyn til specifikke tilfælde. Det væsentlige problem synes at være, om generelle principper, såsom ”substance-over-form” er indbygget i skatteaftalen, dvs. om de kan anvendes i alle tilfælde eller kun i det omfang, hvor de udtrykkeligt er nævnt i bilaterale aftaler. Ved det afgivende synspunkt er der argumenteret for, at det forhold, at der gives nationale regler forrang frem for aftaleregler, for så vidt angår hvem der – i beskatningsmæssig henseende – anses som modtager af den indkomst, der


text:
er overflyttet til et basisselskab, vil undergrave beskyttelsen for skatteyderne mod dobbeltbeskatning (f.eks. i tilfælde, hvor indkomsten i basisselskabet, ved anvendelsen af disse regler, beskattes i det land, hvori aktionærerne er hjemmehørende, selvom basisselskabet ikke har et fast driftssted i dette land). Det er imidlertid synspunktet hos det store flertal, at sådanne regler, og de underliggende principper, ikke behøver at stadfæstes i overenskomsten for at finde anvendelse”.
 Som det fremgår af ovennævnte, er der ikke i kommentarerne til OECD’s modeloverenskomst nogen entydig stillingtagen til spørgsmålet om, hvorvidt et aftalelands interne CFC-lovgivning har fortrin i forhold til dobbeltbeskatningsoverenskomsten. Der fremføres alene i kommentarerne synspunkter for og imod.
 Nærværende sag omhandler imidlertid ikke et typisk CFC-beskatningstilfælde i international forstand, idet sagen ikke vedrører beskatning af passiv indkomst. Der er tale om CFC-beskatning af aktiv erhvervsindkomst indtjent af en bank, der driver normal bankvirksomhed i Schweiz, som har kontor og ca. 55 ansatte personer, og som i øvrigt undergives en normal beskatning i Schweiz, der i et enkelt år kun er lidt mindre end 75% af det danske beskatningsniveau.
 Uanset om man accepterer, at et land kan gennemføre CFC-beskatning af indkomst indtjent af et datterselskab i et land, med hvilket der er indgået en dobbeltbeskatningsoverenskomst, der følger principperne i OECD-modeloverenskomsten, er der repræsentanten bekendt ingen lande i verden – ud over Danmark – der finder, at det er i overensstemmelse med en dobbeltbeskatningsoverenskomst at gennemføre CFC-beskatning af indkomst indtjent af et datterselskab i et aftaleland, der driver aktiv erhvervsvirksomhed som for eksempel bankvirksomhed. Såfremt en sådan beskatning skulle være i overensstemmelse med dobbeltbeskatningsoverenskomstens artikel 7, stk. 1, ville ethvert land kunne gennemføre enhver beskatning af indkomst, hvor beskatningsretten efter overenskomsten er tillagt aftalelandet. En sådan beskatning kunne gennemføres ved at indføre nationale regler om, at et eller andet selskab, der ikke er repræsenteret i aftalelandet, skal beskattes af indkomst indtjent af et andet selskab i aftalelandet. Dette har aldrig været meningen med dobbeltbeskatningsoverenskomsterne.
 Told- og Skattestyrelsen gør gældende, at skatteministeren under behandlingen af L 35 har oplyst, at selskabsskattelovens § 32 ikke er i strid med de af Danmark indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster.
 Repræsentanten er helt enig heri; lovgiver har ikke har haft intentioner om at gennemføre en ”treaty overriding” i forbindelse med indførelsen af CFC-reglerne i dansk intern skattelovgivning. CFC-reglerne skal derfor fortolkes således, at de er forenelige med dobbeltbeskatningsaftalerne. Hensigten med indførelsen af CFC-reglerne i dansk ret kan derfor alene være at modvirke, at beskatningen af passive finansielle indtægter som f. eks. aktieavance og udbytte flyttes fra Danmark til et skattelyland.
 Ved den administrative fortolkning af reglerne i selskabsskattelovens § 32, således som den er kommet til udtryk i praksis og i cirkulærer, har man imidlertid udvidet bestemmelsen til også at omfatte aktive finansielle indkomster, og det er i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomsternes artikel 7, stk. 1. Spørgsmålet i denne sag er således ikke, om dansk intern ret har forrang frem for dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, men derimod om fortolkningen af danske regler kan foretages i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, når der ikke er grundlag for at opfatte


text:
lovreglerne som udtryk for lovgivers tilsigtede tilsidesættelse af traktatlige forpligtelser (”treaty overriding”). Det må på baggrund af ovenstående konkluderes, at den brede fortolkning i cirkulærer, hvorefter også aktiv finansiel indkomst kan CFC-beskattes, er ulovhjemlet og udtryk for et brud på Danmarks folkeretlige forpligtigelser. Loven skal fortolkes således, at der i dansk ret alene er hjemmel til at inddrage passiv finansiel indkomst under en danske CFC-beskatning. Jævnfør hertil særligt henvisningen til punkt 26 i kommentarerne til OECD’s modelkonvention.
 Spørgsmålet om, hvorvidt et lands interne CFC-regler går forud for dobbeltbeskatningsoverenskomsternes bestemmelser, har været omstridt i den internationale skatteretlige teori. Den franske højesteret (Conseil d’Etat) har imidlertid afsagt en dom (Schneider-dommen) den 28. juni 2002, hvoraf det fremgår, at et land ikke kan gennemføre en CFC-beskatning efter intern ret, der er i strid med dobbeltbeskatningsoverenskomsten med det pågældende land.
 De franske CFC-regler, som fremgår af Code Général des Impôts paragraph 209B, svarer på mange måde til de danske. Det gælder således, at:
 Indkomsten i et udenlandsk datterselskab, der opfylder betingelserne for at blive CFC-beskattet, medregnes til det franske moderselskabs indkomst på samme måde som efter de danske CFC-regler, det vil sige som almindelig driftsindkomst (ikke for eksempel som fikseret udbytte).
 Ejerkravet er 25 % eller en anskaffelsessum på mindst FRF 150 millioner (EUR 22,8 millioner).
 Lavt beskattet er defineret som mindre end 2/3 af fransk beskatningsniveau.
 CFC-indkomst kan ikke reduceres med negativ almindelig indkomst.
 CFC-indkomsten opgøres efter de almindelige franske skattemæssige regler.
 Der indrømmes credit for udenlandske selskabsskatter betalt af CFC-selskabet.
 CFC-reglerne finder ikke anvendelse, hvis selskabskonstruktionen ikke er etableret med henblik på at reducere fransk beskatning. Dette anses ikke at være tilfældet, såfremt datterselskabet driver aktiv erhvervsvirksomhed på almindelige forretningsmæssige vilkår.
 I Schneider-sagen fandt de franske skattemyndigheder, at det franske moderselskabs schweiziske datterselskab opfyldte betingelserne for at blive CFC-beskattet, jf. paragraf 209B.
 Den fransk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst af 9. september 1966, artikel 5(7), 7(1) og 9, der var gældende i det indkomstår, Schneider-sagen vedrører, svarer til de tilsvarende bestemmelser i OECD-modeloverenskomsten. Bestemmelsen svarer også til den tilsvarende bestemmelse i den dansk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst.
 Ifølge den franske grundlov paragraf 55 gælder det, at Frankrigs internationale aftaler er overordnet fransk lovgivning. Spørgsmålet i sagen var derfor, om Frankrig kunne gennemføre CFC-beskatning af det franske selskab Schneider SA’s schweiziske datterselskab Paramer SA for 1986.
 Om samspillet mellem de nationale franske regler og reglerne i dobbeltbeskatningsoverenskomsten fremgår bl.a. følgende af dommen:
 ”I artikel 7, stk. 1, i den fransk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst står der: "Fortjeneste indvundet af et foretagende i en kontraherende stat kan kun beskattes i denne stat, medmindre foretagendet driver erhvervsvirksomhed i den anden kontraherende stat gennem et dér beliggende fast driftssted"”.
 Udtrykket "fortjeneste", der er nævnt i artikel 7 i den fransk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst er ikke defineret i denne og skal følgelig fortolkes i overensstemmelse med artikel 3, stk. 2, i overenskomsten, der lyder:
 "Ved anvendelsen af overenskomsten af en kontraherende stat skal ethvert udtryk, som ikke er defineret deri, medmindre andet følger af sammenhængen, tillægges den betydning, som det har i henhold til denne stats lovgivning om de


text:
skatter, på hvilke overenskomsten finder anvendelse".
 Det anføres videre i dommen, at:
 ”Da der ikke andre forhold, der medfører en anden fortolkning, er den "fortjeneste", som artikel 7 i aftalen henviser til, den, der bestemmes i henhold til de regler, der er fastsat i den franske skattelov. Som følge heraf har retten (den underordnede instans) ikke begået nogen juridisk fejl ved at dømme, at der er en naturlig identitet mellem driftsoverskuddet i (datter)selskabet Paramer, hvis beskatning er tillagt Schweiz i henhold til artikel 7, stk. 1 i den fransk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst og overskuddet i selskabet Paramer, der er beskattet i Frankrig i (moder)selskabet Schneiders navn på grundlag af artikel 209 B i den franske skattelov (den nationale franske hjemmel for CFC-beskatning)”.
 (det i parenteser anførte er vore tilføjelser).
 Videre fremgår det af dommen, at efter lempelsesbestemmelsen i den fransk-schweiziske dobbeltbeskatningsaftale er de under artikel 7, stk. 1, omtalte indtægter fritaget for fransk selskabsskat, når de opnås af et selskab, der som selskabet Paramer SA har skattemæssigt hjemsted i Schweiz og ikke har et fast driftssted i Frankrig. Dette svarer ligeledes fuldstændigt til forholdene og reglerne i nærværende sag.
 Det anføres dernæst i dommen:
 ”Overenskomstens formål, der er at undgå dobbeltbeskatning kan ikke tilsidesættes blot med den begrundelse at det ikke er selskabet Paramer, der formelt er skattepligtigt af sit overskud i Frankrig, men at det er moderselskabet, der er en selvstændig juridisk enhed, der er skattepligtig heraf, og hvortil overskuddet ikke reelt er udloddet. Som følge heraf har retten ikke begået nogen juridisk fejl ved at dømme, at bestemmelserne i artikel 7 i den fransk-schweiziske dobbeltbeskatningsoverenskomst er i strid med anvendelsen af bestemmelserne i artikel 209 B i den franske skattelov”.
 Højesteret fastslår med andre ord, at artikel 7 i overenskomsten forhindrer Frankrig i at gennemføre CFC-beskatning af Schneider SA.
 Den franske højesteret er altså i et spørgsmål om international skatteret og i en situation, der er så parallel, som den næsten kan blive til nærværende sag, såvel i relation til de faktiske forhold som i relation til det retlige grundlag nået frem til, at artikel 7 i dobbeltbeskatningsoverenskomsten finder anvendelse på nationale CFC-regler.
 Dommen er den første afgørelse fra en højere retsinstans inden for EU og bør derfor indgå som en væsentlig retskilde ved fortolkningen af de danske CFC-reglers forenelighed med de af Danmark indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster. Netop da der er tale om international skatteret, herunder fortolkning af en dobbeltbeskatningsoverenskomst, er det relevant at tillægge udenlandske domstolsafgørelser betydelig vægt også i forhold til teoretiske akademiske opfattelser.
 Frankrig søger nu at sikre, at CFC-beskatning kan gennemføres i overensstemmelse med indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster ved at inkorporere bestemmelser herom i de nyere overenskomster. I for eksempel den fransk-schweiziske overenskomst er der således i 1997 indsat en bestemmelse herom i artikel 25 A. Som ovenfor nævnt bør Danmark indføre tilsvarende bestemmelser i sine dobbeltbeskatningsoverenskomster, hvis man ønsker at kunne gennemføre CFC-beskatning i relation til datterselskaber beliggende i lande, med hvilke Danmark har indgået dobbeltbeskatningsoverenskomster.
 Den finske Højesteret har endvidere afsagt en dom, der understøtter den principale


text:
påstand. Dommen handler om et finsk selskab, A Oyj Abp (herefter A), der havde et helejet datterselskab, A Finance NV (herefter A Finance), som var indregistreret og hjemmehørende i Belgien. A Finance blev i Belgien beskattet som et koordinationscenter, hvilket indebærer, at det er skattepligtigt af en individuelt fastlagt procentdel af sine driftsudgifter. A Finance var dermed så lavt beskattet, at det opfyldte definitionen af ”lavt beskattet” i de finske CFC-regler. Efter finske regler skulle A således CFC-beskattes af indkomsten i A Finance, medmindre dobbeltbeskatningsoverenskomsten mellem Finland og Belgien var til hinder herfor. Sagen angik endvidere spørgsmålet, om EU-fællesskabsretten var til hinder for anvendelsen af de interne finske CFC-regler. Den finske Højesteret fandt, at CFC-beskatningen ikke var i strid med fællesskabsretten, men dette spørgsmål skal dog ikke behandles nærmere her, da den foreliggende sag om CFC-beskatning af A A/S ikke er relateret til EU-retten, da datterselskabet er beliggende i Schweiz, der ikke er medlem af EU.
 Det er oplyst i domsreferatet, at A var moderselskab i en finskbaseret koncern, der drev forretning inden for maskin- og mineralindustrien. Koncernen havde i 1998 en omsætning på FIM 13.537 mio. og et gennemsnitligt antal beskæftigede på 12.062 personer.
 Datterselskabet i Belgien, A Finance, havde i 1998 et nettodriftsoverskud på FIM 26 mio. Gennem de sidste 10 år havde A Finance mellem 10 og 16 ansatte, selskabets balance har udgjort mellem FIM 749 mio. og 1.479 mio., og aktiekapitalen har udgjort BEF 4.100 mio.
 Siden 1987 havde A Finance drevet virksomhed fra kontorlokaler med et areal på 649 m2 i byen Zaventem i Belgien. Selskabet blev stiftet midt i 1980’erne, hvor A-koncernen foretog store investeringer i Centraleuropa, for at yde finansielle og andre serviceydelser til de nyetablerede produktionsdatterselskaber. Karakteren af de serviceydelser, som A Finance leverede, krævede, at selskabet var tæt på driftsselskaberne. A Finance spillede en vigtig rolle i finansieringen af koncernen og i håndteringen af koncernens midlertidige finansielle krise. Aktiviteterne i A Finance omfatter bl.a. undersøgelse og udvikling, informationsteknologi, regnskabsvæsen, finansielle ydelser til koncernens europæiske datterselskaber som for eksempel modregning, cash pool-ydelser og håndtering af valutarisici.
 Som det ofte er tilfældet i multinationale koncerner, er de finansielle transaktioner centraliserede. Det er sjældent, at det enkelte koncernselskab selv håndterer sine finansielle forhold. Finansieringen af datterselskaber i Finland, Sverige og uden for Europa varetages fra Finland, mens A Finance yder finansielle ydelser til koncernens øvrige europæiske datterselskaber.
 A Finance er som nævnt omfattet af de særlige belgiske beskatningsregler for koordinationscentre, som bl.a. indebærer den nævnte favorable beskatning baseret på selskabets driftsudgifter (bortset fra lønomkostninger og finansielle omkostninger). Desuden skal et koordinationscenter betale en årlig skat på BEF 400.000 pr. medarbejder med et maksimum på BEF 4.000.000. Da selskabet skal have mindst 10 medarbejdere, er der i praksis tale om en fast skat på BEF 4.000.000. Et koordinationscenter skal levere serviceydelser af den karakter, som normalt ydes af et hovedkontor, og et koordinationscenter må kun levere serviceydelser til andre selskaber inden for samme koncern.
 Det fremgår således, at A Finance må karakteriseres som et selskab,


text:
der faktisk leverer – og som ifølge belgisk lov kun må levere – koncerninterne serviceydelser af bl.a. finansiel karakter.
 Sagens faktum samt parternes påstande og anbringender er refereret i dommen over siderne 1009 til 1056. Af side 1056 og følgende fremgår rettens overvejelser og konklusion.
 På side 1058 undersøger retten den internationale udbredelse af CFC-lovgivning, som oplyses at være i kraft i mindst 23 lande, primært OECD-lande. Videre anfører retten, at CFC-lovgivning anvendes for at undgå skatteundgåelse og skatteunddragelse, og at det er et almindeligt redskab til at forhindre, at skatteprovenu flyttes til et land, hvor skatteniveauet er lavere. De almindelige kendetegn ved CFC-lovgivning er, at der er tale om et selskab i et land, der har kontrol over et selskab i et andet land, at indkomsten i det kontrollerede selskab er passiv, eller at indkomsten kan betegnes som ”basisselskabsindkomst”, hvorimod indkomst fra rigtig aktiv forretningsaktivitet ikke er omfattet. Endvidere er det kendetegnende, at beskatningsniveauet i det pågældende land er lavt.
 Retten anfører herefter, at de finske CFC-regler opfylder disse generelle kriterier og ikke adskiller sig, i hvert fald i relation til den foreliggende sag, i sit formål eller på anden afgørende måde fra internationalt accepterede normer.
 På side 1061 anfører retten, at det fremgår af de finske lovforslag om CFC-beskatning, at reglerne ikke generelt er tænkt anvendt over for selskaber hjemmehørende i overenskomstlande, men at de kan anvendes over for overenskomstlande, hvis der er indført særlig lav beskatning i bestemte regioner, over for bestemte sektorer, eller hvis den lave beskatning beror på arbitrær administrativ bevilling. Som eksempel på sådanne ordninger nævnes eksplicit koordinationscentre i et af de finske lovforslag.
 På side 1063 fastslås det, at det er internationalt anerkendt, at CFC-lovgivning skal sigte på beskatning af ”indkomst fra passiv investering” og ”basisselskabsindkomst”, men ikke på indkomst fra aktiv forretningsvirksomhed.
 Passiv indkomst defineres som indkomst indtjent af modtageren, uden at denne selv har deltaget i den forretningsaktivitet, der har skabt indkomsten som for eksempel udbytte, renter, lejeindtægt, kursgevinster og royaltybetalinger. Modstykket er aktiv virksomhedsindkomst fra handel, forretning, professionel eller anden kommerciel aktivitet. Videre fastslås det, at passiv indkomst som for eksempel rente- og lejeindkomst alt efter omstændighederne kan rubriceres som indkomst fra aktiv forretningsvirksomhed.
 ”Basisselskabsindkomst” defineres efter internationalt accepteret opfattelse som indkomst i et selskab, der er hjemmehørende i et lavskatteland, og som handler på vegne af et selskab hjemmehørende i et højskatteland ved at levere serviceydelser.
 Endelig konkluderes det, at indkomsten i den foreliggende sag i A Finance i overensstemmelse med ovenstående definition må karakteriseres som såvel ”passiv indkomst” som ”basisselskabsindkomst”.
 På side 1070 redegøres for kommentarerne til OECD’s modelkonvention – særligt kommentarerne i punkt 25 og 26 til artikel 1. Af punkt 25 fremgår det, at landene kan indføre regler til at hindre misbrug af dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, men at sådanne regler skal efterkomme ånden i overenskomsterne, det vil sige undgåelse af dobbeltbeskatning.
 Det anføres, at CFC-lovgivning er regler af en sådan kategori, som kan indføres for at imødegå misbrug, men af punkt 26 i kommentaren til OECD’s modeloverenskomst, artikel