text:
vedtagelse af lovforslag herom kræves et flertal på fem sjettedele af folketingets medlemmer...”
 Det er appellanternes opfattelse, at der er sket en uddelegering af forsvarschefens kommando over de udsendte styrker til den udenlandske chef for den samlede operation, at dette har indebåret en suverænitetsafgivelse, og at det er sket i strid med grundloven.
 Landsretten har afvist sagen fra domstolene med henvisning til, at appellanterne ikke har fornøden retlig interesse i at få deres påstande taget under pådømmelse. For Højesteret drejer sagen sig således om, hvorvidt der er grundlag for at ophæve landsrettens dom og sende sagen tilbage til landsretten med henblik på dennes stillingtagen til påstandene om grundlovsbrud.
 Højesteret udtaler herom, at en stillingtagen til påstandene ingen betydning har for nogen appellants retsstilling i nogen henseende; der foreligger ikke nogen konkret retlig tvist, som vil blive afgjort ved at tage påstandene under pådømmelse. Det må endvidere lægges til grund, at ingen af appellanterne er særligt eller anderledes berørt af folketingsbeslutningen og udsendelsen af militære styrker til Irak i 2003 end befolkningen i almindelighed.
 Det anførte gælder også for Johan Mortensen Kirkmands vedkommende, selv om han har lidt et alvorligt personligt tab ved, at hans søn, premierløjtnant Bjarke Olsen Kirkmand, under militærtjeneste i Irak i oktober 2005 blev dræbt af en vejsidebombe. Bjarke Olsen Kirkmand blev ikke udsendt til Irak på grundlag af folketingsbeslutningen af 21. marts 2003. Han deltog fra den 1. august 2005 på grundlag af FN’s Sikkerhedsråds resolution af 8. juni 2004 og Folketingets beslutning af 31. maj 2005 i henhold til en aftale af 26. juni 2005 om frivillig militærtjeneste i Irak.
 Appellanterne opfylder således ikke dansk rets almindelige krav til søgsmålskompetence, hvorefter de skal have en retlig interesse i sagens afgørelse, som udspringer af, at der foreligger en konkret retstvist.
 Spørgsmålet er herefter, om der er grundlag for alligevel – ligesom det skete i Højesterets dom af 12. august 1996 om søgsmålskompetence vedrørende Maastricht-traktaten (UfR 1996 s. 1300) – at give appellanterne adgang til at få en realitetsprøvelse af deres påstande.
 Den særegne og alvorlige karakter af beslutninger om anvendelse af militære magtmidler efter grundlovens § 19, stk. 2, kan for så vidt tale for at anse en sådan beslutning for i sig selv at være af indgribende betydning for befolkningen i almindelighed. Heroverfor står imidlertid, at der er tale om en beslutning på det udenrigspolitiske område, hvor regeringen i grundloven er tillagt den umiddelbare kompetence til at handle på rigets vegne.
 Det foreliggende tilfælde angår en beslutning om et dansk styrkebidrag omfattende en ubåd, en korvet, et lægehold samt stabs- og forbindelsespersonel, i alt ca. 200 mand, som led i en indsats i Irak med en samlet styrke på ca. 300.000 mand. Beslutningen indebar ikke retlige pligter for danske borgere i almindelighed, og appellanterne har da heller ikke gjort gældende, at søgsmålet har til formål at blive frigjort fra sådanne pligter.
 Efter appellanternes opfattelse er den danske befolkning påvirket derved, at den danske deltagelse i den militære indsats medførte en forringelse af Danmarks internationale anseelse,


text:
en forøget terrortrussel og en aktivering af krig som skærpende omstændighed i en række straffelovsbestemmelser og som force majeure-grund på det civilretlige område. Højesteret finder, at disse forhold ikke i sig selv kan føre til, at beslutningen om at udsende danske styrker til Irak – i relation til spørgsmålet om søgsmålsret – kan anses for at være af indgribende betydning for den danske befolkning i almindelighed.
 Appellanterne har særlig gjort gældende, at det ved afgørelsen af, om der bør gives dem søgsmålsret vedrørende påstandene om grundlovsbrud, må tillægges betydning, om der foreligger en uklarhed om forståelsen og anvendelsen af grundloven, som søgsmålet kan bidrage til at afklare.
 Hertil bemærker Højesteret, at der ikke foreligger nogen særlig uklarhed om forståelsen af grundlovens § 19, stk. 2, i overensstemmelse med ordlyden som en procedureregel, der regulerer forholdet mellem regering og folketing. En forståelse som hævdet af appellanterne ville indebære, at Danmark i 1953 skulle have overladt det til FN’s Sikkerhedsråd – med vetoret for de permanente medlemmer – at afgøre, om Danmark uden for folkeretligt anerkendte situationer ville kunne anvende militære magtmidler. En sådan forståelse ville også stride mod den grundlæggende ordning i dansk ret af forholdet mellem national ret og international ret, hvorefter folkeretten ikke har grundlovskraft.
 Højesteret bemærker endvidere, at der ikke er nogen særlig uklarhed om, at der ikke foreligger overladelse af beføjelser i grundlovens forstand ved udsendelse af danske militære styrker til deltagelse i internationale operationer under ledelse af en chef fra et andet land, når sådan udsendelse sker til anvendelse i overensstemmelse med et her i landet vedtaget mandat og under dansk kommando til sikring heraf, således at det alene er den operative kontrol inden for disse rammer, der er delegeret til en udenlandsk chef, jf. herved § 12, stk. 1, i lov nr. 122 af 27. februar 2001 om forsvarets formål, opgaver og organisation mv.
 På denne baggrund – og da Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 6 om retten til en retfærdig rettergang ikke giver en part, som ikke har retlig interesse deri, krav på at få en anlagt sag afgjort i realiteten – finder Højesteret, at der ikke er grundlag for, at domstolene tager appellanternes påstande om, at der er handlet i strid med grundloven, under pådømmelse.
 Højesteret stadfæster herefter landsrettens dom om afvisning.
 Efter sagens særlige karakter finder Højesteret, at sagens omkostninger bør ophæves for landsret og for Højesteret. Vedrørende landsrettens afgørelse om at pålægge Grundlovskomitéen som mandatar at betale sagsomkostninger bemærker Højesteret, at i et tilfælde som det foreliggende, hvor alle sagsøgere/appellanter har fri proces uden begrænsninger, dækker fri proces-bevillingen også i den situation, at sagsøgerne/appellanterne indgår som mandanter i et mandatarforhold.
 Ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller Højesteret til nogen anden part eller statskassen.
 Sidst opdateret: 17-03-2010

type: other


text:
Højesterets afgørelsesdatabase — klik på højesterets afgørelsesdatabase, hvis du ønsker at se de
 Højesteret Nye sage
 (Ikke alle sager medtages). Når sagerne er berammet, kan de også ses på retslisten. Når en sag er afgjort, kan afgørelsen i de fleste tilfælde findes i Højesterets afgørelsesdatabase
 istration i Danmarck den 14. februar 1661, 3 bind, København 1961
 istration i Danmarck den 14. februar 1661 , 3 bind, København 1961
 Отмена. Месяц бесплатно. TV STOP: Højesterets afgørelse i Svend Auken-sagen. tvstopdk. Загрузка..
 Wammen tager Højesterets afgørelse til efterretning Vedrørende Højesterets afgørelse i sag om sikkerhedsstillelse
 Højesteretstidende: udg. af Højesterets protokolsekretaerer - הספר הדיגיטלי נכתב על ידי Denmark. Højesteret. ניתן לקרוא את הספר הזה באמצעות האפליקציה של Google Play Books במחשב ובמכשירי Android..
 TV STOP: Højesterets afgørelse i Svend Auken-sagen. Woniima. 4 years ago|2 views Ankestyrelsen udsender og offentliggør visse afgørelser i anonymiseret form som principafgørelser. En principafgørelse er en bindende retskilde, som kommunerne, Arbejdsmarkedets Erhvervssikring mv..
 Højesteret - Wikipedia, den frie encyklopæd
 Afgørelsesdatabasen Landsskatteretten offentliggør afgørelser vedrørende ligning, moms, told og afgifter i Afgørelsesdatabasen..
 Vyberte soud Nejvyšší soud , Krajský soud v Brně , Krajský soud v Českých Budějovicích , Krajský soud v Českých Budějovicích - pobočka Tábor , Krajský soud v Hradci Králové , Krajský soud v Hradci..
 Latest documents. Sag 5/2019 af Højesterets, 12-06-2019
 Højesteret - Wikiwan
 6,935 отметок «Нравится», 21 комментариев — DET DANSKE KONGEHUS (@detdanskekongehus) в Instagram: «I morges holdt H.M. Dronningen nytårskur for Højesterets dommere, Den Kongelige..
 ..de ædleste, ældste, i Trop arrivérte: Krigsmænd og Fredsvenner, Lægfolk og Folk, som studérte, store Grossister og smaa bitte lærde Doktorer, Raader og Naader og Højesterets Assessorer
 Dansk: Højesterets dom i sag nr 57/2017, Danske Medier som mandatar for JP/Politikens Hus A/S mod Politiets Efterretningstjeneste
 Højesterets dom. Hvordan skal jeg lære, når hun protesterer i klasse !? Det kan næppe hævdes, at enten studerende eller lærere kaste deres forfatningsmæssige rettigheder til ytringsfrihed eller udtryk..
 Professor: Højesterets dom om Det Nissenske Familiefond sender signal til rådgiver
 Præjudikat eller ikke præjudikat - Chartrets retsvirkning i dansk ret efter EU-domstolens og Højesterets afgørelser i Ajos-sagen Højesterets Advocat, Justitsraad Liebenberg efter Kongl. Befaling contra. Arrestanterne 1. Christen Larsen med Tilnavn Skomager, 2. Niels Christensen med Tilnavn Bekgaard, 3. Jens Christian Nielsen.. Højesterets afgørelse. Højesteret tog indledningsvist stilling til det principielle spørgsmål, i hvilket omfang en person, der har overdraget et varemærke, hvori hans eller hendes navn indgår..
 Register. Højesterets dom af 30/12/15 - Banedanmark erstatningsansvarlig. Kennedys Law LLP. Denmark December 30 2015 HØJESTERETS KENDELSEafsagt onsdag den 24. april 2019Sag 90/2018(1. afdeling)A(advokat Georg Meyer, beskikket)modkurator�
 HØJESTERETS DOM afsagt mandag den 16. august 2010 Sag 108/2008 (1. afdeling) Ankestyrelsen (kammeradvokaten ved advokat Henrik Nedergaard Thomsen) (Højesterets dom [Supreme Court Verdict] (June 8, 2016), Case No. 211/2015, Supreme Court website.) The case is the first of its kind in Denmark. (Nikolaj Skydsgaard, Denmark Strips Man of.. Højesterets: 46 results found. Internationalt Anerkendte Domæner, Domæneregistrering, .co.dk domæner Internationalt Anerkendte Domæner, Domæneregistrering.. Læs LG's kommentar til Højesterets dom fra 14. marts 2005
 TV STOP: Højesterets afgørelse i Svend Auken-sagen


text:
- YouTub
 Nyheder fra Forsvarsministerie
 Højesteretstidende: udg
 TV STOP: Højesterets afgørelse i Svend Auken-sage
 Søg efter principafgørelser — Ankestyrelse
 Menneskerettighedskonventioner Institut for Menneskerettighede
 afgoerelsesdatabasen
 Afgørelser - Skatteankestyrelse
 Nejvyšší soud Rozšířené vyhledáván�
 Højesteret - Case La
 DET DANSKE KONGEHUS в Instagram: «I morges holdt�
 En Fabel Poem by Sophus Niels Christen Claussen - Poem Hunte
 Højesteretsdommere Beslutninger Montāžas pēc da-example
 Nyheder Danmarks Fond
 Præjudikat eller ikke præjudikat - Chartrets retsvirkning i dansk ret efter
 Maren Christensdatter (1819-) WikiTree FREE Family Tre
 Benedikte Utzon taber i Højesteret Højesterets afgørels
 Højesterets dom af 30/12/15 - Banedanmark - Lexolog
 Sagsøger - information og gode rå
 Jesterets, free PDF downloa
 Denmark: Court Strips Terrorist of Danish Citizenship Global Legal
 Godtgørelse - Virk Indbere
 Välipala kaupasta.
 Horeca terrasstoelen.
 Stålreol xl byg.


text:
Højesteret fastslår, at polititjenestemænd ikke kunne vælge den samme forsvarsadvokat - Politiklagemyndigheden
 Højesteret fastslår, at polititjenestemænd ikke kunne vælge den samme forsvarsadvokat
 Højesteret har den 18. august 2015 afsagt kendelser i tre straffesager, hvor flere anmeldte polititjenestemænd havde ønsket beskikkelse af den samme forsvarsadvokat i de samme sager. Ved kendelserne har Højesteret fastslået, at en advokat ikke kan blive beskikket som forsvarer for en polititjenestemand, der er anmeldt i en straffesag, som efterforskes af Politiklagemyndigheden, hvis den pågældende advokat allerede er beskikket som forsvarer for en anden polititjenestemand i den samme sag, og der er risiko for modsatrettede interesser mellem polititjenestemændene.
 Kendelserne kommer efter, at Procesbevillingsnævnet den 8. september 2014 gav polititjenestemændene tilladelse til at kære landsrettens kendelser i sagerne til Højesteret.
 Kendelserne er truffet i medfør af retsplejelovens § 734, stk. 2. Efter denne bestemmelse kan forsvaret for flere sigtede under den samme straffesag kun udføres af den samme advokat, når de sigtedes interesser under sagen ikke er modstridende.
 Højesteret har i kendelserne bl.a. anført, at der bag bestemmelsen ligger en formodning for modstridende interesser blandt flere sigtede i samme sag, og for at beskikke den samme forsvarer for flere sigtede i samme straffesag skal der være en høj grad af sandsynlighed for, at der ikke kan opstå modstridende interesser. Højesteret lagde i de konkrete sager vægt på, at polititjenestemændene var knyttet til samme tjenestested, og at de ikke havde afgivet fuldstændig forklaring om deres rolle i hændelsesforløbet.
 Det fremgår endvidere af kendelserne, at bestemmelsen i retsplejelovens § 734, stk. 2, også gælder i sager, som efterforskes af Politiklagemyndigheden efter reglerne i retsplejelovens kapitel 93 c, selvom der ikke er rejst sigtelse i sagen.
 Kendelserne kan læses her:
 http://www.hoejesteret.dk/hoejesteret/nyheder/Afgorelser/Documents/183-14.pdf
 http://www.hoejesteret.dk/hoejesteret/nyheder/Afgorelser/Documents/181-14.pdf
 http://www.hoejesteret.dk/hoejesteret/nyheder/Afgorelser/Documents/182-14.pdf
 Sidst opdateret: 19.08.15 15:28


text:
Oversigt over domstolssystemerne
 Om Juridisk Ordbog
 Denne ordbog er en engelsk-dansk fagordbog, der behandler faget jura og juridisk sprog. Ordbogen giver en introduktion til engelsk ret og behandler centrale grundbegreber inden for dette fagområde. I denne forbindelse er det vigtigt at gøre sig klart, at begrebet engelsk ret dækker over de retsregler, der er gældende i landområderne England og Wales. Gældende ret, og til dels retssystemerne, i Skotland, Nordirland og USA er i større eller mindre grad forskellig fra gældende ret i England og Wales og behandles derfor ikke i denne ordbog. Da engelsk ret er under indflydelse af EU-retten, indeholder ordbogen et udvalg af grundlæggende EU-retlige begreber.
 I en ordbog af dette omfang er det selvsagt umuligt at behandle alle tænkelige aspekter af engelsk ret. Derfor er der lagt vægt på at behandle de vigtigste delområder inden for engelsk ret, med særlig vægt på erhvervsretlige områder. I ordbogen behandles følgende delområder af engelsk ret:
 domstolssystemet, procesretten, arveretten, erstatningsretten, immaterialretten, konkurs- og insolvensretten, kontraktretten, købsretten, "trust"-retten, ejendomsretten, formueretten, personretten, entrepriseretten, skatteretten, familieretten, mellemmandsretten, ansættelsesretten, selskabsretten og strafferetten.
 Formålet med denne fagordbog kan ses som en toleddet størrelse. Det primære formål er at give brugeren mulighed for at opnå en øget forståelse af engelske juridiske tekster, fx juridiske lærebøger og dokumenter. Det sekundære formål med ordbogen er at hjælpe brugeren med at oversætte engelske juridiske tekster til dansk. Disse to formål hænger nøje sammen, da det er en forudsætning, at man har en god forståelse af engelsk ret og en engelsk juridisk tekst for at kunne præstere en tilfredsstillende oversættelse. Derfor er der til opfyldelse af disse to formål inkorporeret danske forklaringer på de engelske opslagsord samt danske oversættelser i ordbogens artikler. Endvidere indeholder de fleste artikler engelske juridiske vendinger med oversættelse til dansk. Der er i ordbogen ca. 4.400 opslagsord og et tilsvarende antal engelske vendinger.
 Ved udvalg af opslagsord er der taget hensyn til ordbogens primære målgruppe, der udgøres af studerende ved handelshøjskolerne og translatører. Udvælgelsen af opslagsord er foretaget med det sigte at opfylde den primære målgruppes behov i videst mulige omfang. Dette indebærer, at selektionsgrundlaget er baseret på gængse engelske juridiske lærebøger og engelske standarddokumenter. Latinske ord er dog kun medtaget i et begrænset omfang, især hvor de forekommer i sammensætninger med engelske ord. Da ordbogen imidlertid indeholder en væsentlig del af det centrale ordforråd inden for engelsk ret, kan den også med fordel anvendes af brugere, der ønsker oplysninger om engelsk ret, men som ikke er omfattet af ordbogens primære målgruppe.
 Engelsk-Dansk Juridisk Ordbog © 2011-2019 Center for Leksikografi.
 Ordbogen er inddelt i to hovedafsnit: den komparative domstolsoversigt og den alfabetisk ordnede ordliste. Domstolsoversigten er inddelt i paragraffer, der hver indeholder oplysninger om en specifik del af det engelske og danske domstolssystem. Oversigten fungerer som en udvidelse af den alfabetiske ordliste, idet den indeholder væsentlige oplysninger om et større antal opslagsord. Ved hjælp af krydshenvisninger henvises der fra ordbogsartiklerne til den eller de relevante paragraffer i domstolsoversigten, se pkt. 7.2 nedenfor. Alle ord i domstolsoversigten, der


text:
også forekommer som opslagsord er fremhævet med fed skrift. Den alfabetisk ordnede ordliste er organiseret som beskrevet i det følgende.
 1. Opslagsord
 Opslagsordene er fremhævet med fed skrift og kan være et enkelt ord, en sammensætning bestående af to eller flere ord, eller en forkortelse. Enkelte opslagsord indeholder en parentes ( ). Hele opslagsordet inklusive parentes angiver det fulde udtryk. Parentesen angiver, at det, der står inden for parentesen hyppigt udelades.
 1.1 Alfabetisering
 Opslagsordene er ordnet strengt alfabetisk. Den alfabetiske opstilling følger ord for ord-princippet, således at der ved alfabetisering er taget hensyn til blanktegn (= mellemrum), idet disse alfabetiseres før bogstavet A. Det anvendte alfabetiseringsprincip kan illustreres med følgende eksempel:
 Opslagsord, der skrives med bindestreg alfabetiseres som var de skrevet i ét ord. Forkortelser, der skrives med forkortelsespunktum, alfabetiseres, som var de skrevet i ét ord uden punktum.
 1.2 Homografer
 Homografer er ord, der staves ens, men har forskellig betydning eller tilhører forskellige ordklasser. Er der to eller flere opslagsord, der staves ens (= homografer), har de hvert et nummer, der er højtstillet og placeret efter opslagsordet. Navneord alfabetiseres før udsagnsord, således:
 charge1 s
 charge2 s
 charge3 s
 charge4 v
 1.3 Grammatiske angivelser
 Alle opslagsord, bortset fra forkortelser, efterfølges af en ordklasseangivelse. Denne ordklasseangivelse er en forkortelse og skrevet med kursiv. Følgende forkortelser er anvendt til angivelse af ordklasser:
 s = substantiv, navneord
 v = verbum, udsagnsord
 adj = adjektiv, tillægsord
 præp = præposition, forholdsord
 Enkelte af de opslagsord, der er navneord forekommer kun som enten flertalsform eller entalsform. I disse tilfælde er ordklasseangivelsen erstattet af én af følgende forkortelser:
 pl = pluralis, flertal
 sg = singularis, ental
 2. Betydningsforklaringer
 De fleste artikler indeholder en forklaring på opslagsordets betydning. Denne forklaring følger direkte efter ordklasseangivelsen og er skrevet med almindelig skrift. Betydningsforklaringen har tre formål. For det første skal den give brugeren en forklaring på et engelsk opslagsords betydning i en juridisk sammenhæng, og derved medvirke til en bedre forståelse af engelske tekster. For det andet skal den hjælpe brugeren til at skelne mellem homografer og disses betydning. For det tredje skal betydningsforklaringen angive, at den pågældende ordbogsartikel kun behandler den anførte betydning af opslagsordet. Alle engelske ord, der forekommer i betydningsforklaringerne er skrevet med kursiv.
 3. Ækvivalenter
 Den danske ækvivalent, dvs. den danske oversættelse af opslagsordet, er placeret på en selvstændig linie efter betydningsforklaringen og er skrevet med halvfed skrift. Da det engelske og det danske retssystem er forskellige på mange punkter, vil nogle af ækvivalenterne have karakter af forklarende oversættelser. I andre tilfælde vil den angivne ækvivalent kun tilnærmelsesvis dække opslagsordets betydning, og dette er angivet ved, at tegnet  er placeret foran ækvivalenten.
 Enkelte ækvivalenter indeholder en parentes ( ), der angiver, at det, der står inden for parentesen kan udelades efter behov.
 Der angives kun én ækvivalent på ækvivalentpladsen. Findes der synonymer til den danske ækvivalent, er disse angivet længere nede i artiklen, jf. pkt. 5 nedenfor. I disse tilfælde er der foretaget et subjektivt valg af, hvilket af de danske ord der skal angives


text:
som den egentlige ækvivalent.
 3.1 Grammatiske angivelser
 Ordklasseangivelse efter ækvivalenten forekommer kun i de tilfælde, hvor ækvivalenten er af en anden ordklasse end opslagsordet. I enkelte tilfælde forekommer det, at den danske ækvivalent er et entalsord, mens det engelske opslagsord er et flertalsord, eller omvendt. I sådanne tilfælde angives dette efter ækvivalenten ved hjælp af følgende forkortelser skrevet med kursiv:
 4. Fraseangivelser
 De fleste artikler indeholder en eller flere fraseangivelser, dvs. engelske vendinger i hvilke opslagsordet indgår, samt danske oversættelser af disse vendinger. Fraseangivelserne er placeret efter ækvivalenten, og de engelske vendinger er skrevet med kursiv. I de engelske fraseangivelser er tegnet ~ anvendt til at gentage opslagsordet. Kun i de tilfælde, hvor stavemåden af opslagsordets bøjede form i fraseangivelsen er forskellig fra opslagsordets stavemåde er opslagsordets bøjede form skrevet fuldt ud. Er der mere end én engelsk frase er disse anført i alfabetisk rækkefølge fra frasens første ord, og de adskilles med semikolon. Til introduktion af disse fraseangivelser anvendes tegnet ▲, således:
 action s [civilt søgsmål ved en domstol]i
 ▲ ~ on the case søgsmål for afledt krænkelse;
 bring an ~ anlægge et søgsmål
 5. Synonymangivelser
 Flere artikler indeholder en synonymangivelse efter fraseangivelsen, eller direkte efter ækvivalenten hvis der ikke er nogen fraseangivelse. Synonymangivelsen indeholder synonymer til den danske ækvivalent, der er angivet ovenfor i artiklen, jf. pkt. 3 ovenfor. Er der angivet mere end ét synonym er disse anført i alfabetisk rækkefølge og adskilt med semikolon. Til introduktion af synonymangivelsen er anvendt tegnet =, således:
 auctioneer2 s [person, der beskikkes til at holde en auktion]
 auktionsleder = auktionarius
 6. Antonymangivelser
 Flere artikler indeholder en antonymangivelse, der altid er placeret efter ækvivalenten og efter en eventuel synonymangivelse og/eller fraseangivelse. Antonymangivelsen indeholder et antonym til ækvivalenten, dvs. et udtryk, der betyder det modsatte eller tilnærmelsesvis det modsatte af ækvivalenten. Disse antonymangivelser skal hjælpe brugeren til bedre at forstå relationerne mellem forskellige juridiske udtryk. Til introduktion af antonymangivelsen anvendes tegnet ≠ således:
 active law s [de retsregler, der regulerer domstolenes behandling af retssager og gennemførelsen af bestående rettigheder og pligter]
 procesret = processuel ret
 ≠ materiel ret
 7. Krydshenvisninger
 I ordbogens alfabetiske del findes der tre former for krydshenvisninger: krydshenvisninger til andre artikler, krydshenvisninger til domstolsoversigten, og krydshenvisningsartikler.
 7.1 Krydshenvisninger til andre artikler
 Krydshenvisninger til andre artikler forekommer i de tilfælde, hvor der findes relevante supplerende oplysninger i andre artikler. Til introduktion af disse krydshenvisninger anvendes tegnet → Henvises der til mere end ét opslagsord, er disse anført i alfabetisk rækkefølge og adskilt med semikolon. Disse krydshenvisninger er altid placeret sidst i artiklen, således:
 accomplice s [person, der er involveret i begåelsen af en strafbar handling, enten som principal eller accessory]
 medvirkende → accessory; principal5
 7.2 Krydshenvisninger til domstolsoversigten
 Krydshenvisninger til domstolsoversigten forekommer i to tilfælde. For det første er der artikler, der ikke indeholder betydningsforklaringer og ækvivalenter, men kun indeholder en krydshenvisning til en eller flere paragraffer i domstolsoversigten. I disse tilfælde anvendes en krydshenvisningspil → og et paragraftegn §, således:
 Admiralty Court s → §4
 I dette tilfælde henvises


text:
til §4 i domstolsoversigten. Denne paragraf indeholder en forklaring på opslagsordet Admiralty Court og en foreslået dansk betegnelse for den engelske domstol. Henvises der til mere end én paragraf, anføres disse i almindelig nummerrækkefølge, og de adskilles med semikolon.
 For det andet er der artikler, der indeholder en krydshenvisning til domstolsoversigten i form af en supplerende krydshenvisning efter samme princip som krydshenvisninger til andre artikler, jf. pkt. 7.1 ovenfor. Er der både henvisninger til andre opslagsord og til domstolssystemet, anføres krydshenvisninger til domstolsoversigten altid sidst.
 7.3 Krydshenvisningsartikler
 Krydshenvisningsartikler er artikler, der kun indeholder en krydshenvisning til en anden artikel. Der forekommer to former for krydshenvisningsartikler. For det første er der krydshenvisningsartikler, hvor opslagsordene er synonymer til andre opslagsord, i hvis artikler der findes en forklaring og en ækvivalent. At der er tale om synonyme engelske udtryk, angives med tegnet =, således:
 adjectival law s = adjective law
 For det andet er der krydshenvisningsartikler, hvor krydshenvisningen foretages med tegnet → således:
 prohibited degrees pl → void marriage
 I dette eksempel henvises brugeren til opslagsordet void marriage, i hvis artikel begrebet prohibited degrees forklares.
 8. Artikler til forkortelser
 I artikler til forkortelser angives forkortelsens betydning. Forkortelsernes fulde betydning er placeret direkte efter tegnet = og er skrevet med kursiv. Derefter henvises der med tegnet → til den artikel eller paragraf i hvilken forklaringen på og ækvivalenten til forkortelsen findes, således:
 A‐G [= Attorney‐General]
 → Attorney‐General
 Anvendte tegn og forkortelser
 Følgende tegn og forkortelser anvendes i ordbogen. Nedenfor angives tegnenes og forkortelsernes betydning, og der henvises til brugervejledningens punkter i de tilfælde tegnene og forkortelserne er forklaret her.
 adj adjektiv, tillægsord, pkt. 1.3
 dvs det vil sige
 fx for eksempel
 o.lign. og lignende
 pl pluralis, flertal, pkt. 1.3, pkt. 3.1
 præp præposition, forholdsord, pkt. 1.3
 s substantiv, navneord, pkt. 1.3
 sg singularis, ental, pkt. 1.3, pkt. 3.1
 v verbum, udsagnsord, pkt. 1.3
 &assym; svarer til/kan gengives, pkt. 3
 ~ gentager opslagsordet, pkt. 4
 ▲ fraseangivelse, pkt. 4
 = synonymangivelse, pkt. 5, pkt. 7.3, pkt. 8
 ≠ antonymangivelse, pkt. 6
 → krydshenvisning, pkt. 7.1, pkt. 7.2, pkt. 7.3, pkt. 8
 I det følgende gives en kort komparativ fremstilling af domstolssystemet i England og Wales på den ene side (§§1‐21) og domstolssystemet i Danmark på den anden side (§§22‐29). Fremstillingen koncentrerer sig primært om de ordinære domstole med henblik på at vise forskellen på de to domsstolssystemer. Oversigten skal ses som en udbygning af ordbogens alfabetiske del, idet flere af opslagsordene forklares i denne oversigt, og disse er fremhævet med fed skrift.
 Det engelske domstolssystem
 Civile domstole i England og Wales
 §1 House of Lords
 Dette var indtil 2009 den øverste civilretlige domstol i England og Wales, og House of Lords svarede således til den danske Højesteret, se §22. Udover at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, var House of Lords også øverste retsinstans for civile appelsager fra Nordirland og Skotland. Retspræsidenten var the Lord Chancellor, og de menige højesteretsdommere kaldtes Lords of Appeal in Ordinary. Kun sager, der var afgørende for det engelske


text:
retssystem, kom for House of Lords. I 2009 blev House of Lords afløst af The Supreme Court, se § 2.
 §2 The Supreme Court
 Siden 2009 er dette den øverste domstol i England og Wales, og The Supreme Court svarer således til den danske Højesteret, se § 22. Udover at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, er The Supreme Court også øverste retsinstans for civile appelsager fra Nordirland og Skotland. Højesteretspræsidenten er Lord Chief Justice, og en menig højesteretsdommer betegnes Justice of The Supreme Court. Appelsagerne behandles normalt af 3 eller 5 dommere, og kun sager, der er af afgørende betydning for det engelske retssystem, kommer for The Supreme Court.
 §3 Court of Appeal, Civil Division
 Den civilretlige appeldomstol er den næsthøjeste domstol i det engelske domstolshierarki. Court of Appeal, Civil Division har kun kompetence til at behandle civilretlige appelsager fra England og Wales, der er appelleret fra High Court og county court. Retspræsidenten er the Master of the Rolls, og en menig appeldommer kaldes Lord Justice of Appeal eller Lady Justice of Appeal. Appelsagerne behandles normalt af 2 eller 3 dommere, og afgørelsen kan appelleres til The Supreme Court, såfremt der opnås tilladelse hertil af enten Court of Appeal eller The Supreme Court.
 §4 High Court (of Justice)
 Denne domstol befinder sig nogenlunde midt i det engelske domstolshierarki og svarer således til den danske Landsret, se §23. High Court kan både fungere som domstol i første instans vedrørende civile søgsmål af større værdi og som appelinstans. Som domstol i første instans består High Court af tre afdelinger.
 §5 Queen's Bench Division
 Denne afdeling af High Court behandler især sager om erstatning i og uden for kontraktforhold, men også alle de sager, der ikke specifikt er henlagt til én af de øvrige to afdelinger. Retspræsidenten er the President of the Queen’s Bench Division (tidligere the Lord Chief Justice), og en menig dommer kaldes High Court judge eller puisne judge. Queen's Bench Division har derforuden 3 underafdelinger, nemlig en handelsret, kaldet Commercial Court, en søret, kaldet Admiralty Court, og en domstol for anlægs- og byggetekniske sager, kaldet Technology and Construction Court.
 §6 Family Division
 Den familieretlige afdeling af High Court behandler som navnet antyder sager af familieretlig karakter, som fx skilsmissesager, adoptionssager og værgemålssager. Retspræsidenten er the President, og en menig dommer kaldes også her High Court judge eller puisne judge.
 §7 Chancery Division
 Denne afdeling af High Court behandler de sager, der tidligere blev behandlet af Court of Chancery, dvs. sager vedrørende fx dødsboskifte, båndlæggelser, pantsætning og konkurs. Retspræsident er the Chancellor (tidligere Lord Chancellor, som blev bistået af the Vice Chancellor), og også her kaldes en menig dommer High Court judge eller puisne judge. Derforuden har Chancery Division 2 underafdelinger, nemlig en patentretlig domstol, kaldet Patents Court, og en selskabsretlig domstol, kaldet Companies Court.
 §8 Sagernes behandling
 Når High Court er førsteinstansdomstol behandles sagerne af en enkelt dommer, og afgørelsen kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division. I sager vedrørende fortolkning af love og bekendtgørelser er der


text:
direkte appeladgang til The Supreme Court, den såkaldte leapfrog procedure, hvor man overspringer Court of Appeal.
 §9 Divisional Courts (of the High Court)
 Som appeldomstol består High Court af tre appelafdelinger, kaldet Divisional Courts. Disse appelafdelinger er opdelt efter samme princip som nævnt ovenfor, nemlig en divisional court of henholdsvis Queen's Bench Division, Family Division og Chancery Division, og hører appelsager fra county court og magistrates' court. Hver Divisional Court behandler samme typer sager som de egentlige Divisions, fx behandler Divisional Court of the Family Division familieretlige appelsager. Som den eneste afdeling af High Court kan Queen's Bench Division i egenskab af Divisional Court behandle strafferetlige sager, appelleret fra crown courts og magistrates' courts, se §17.
 §10 Sagernes behandling
 Når appelsager behandles i en Divisional Court pådømmes de af 2 3 dommere, og afgørelsen kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division, hvis der er tale om civilretlige sager, og til The Supreme Court, hvis der er tale om straffesager.
 §11 County Court
 Dette er en underret i det engelske domstolssystem og svarer således til en dansk byret, se §25. En county court behandler kun sager som førsteinstansdomstol, og det drejer sig om civile søgsmål af mindre værdi, idet sager af større værdi anlægges ved High Court. Værdigrænserne fastsættes ved lov eller bekendtgørelse. Typiske sager ved county court er sager om erstatning i og uden for kontraktforhold. En county court ledes af en underretsdommer, eller retskredsdommer, kaldet circuit judge. Der kan være flere circuit judges ved en county court, og disse assisteres af en slags vicedommer, eller dommerfuldmægtig, kaldet district judge eller assistant district judge, samt en eller flere deltidsansatte dommere, kaldet recorders. District judges pådømmer mindre sager samt forestår den administrative ledelse af en county court. Sager ved en county court behandles af en enkelt dommer, og afgørelserne kan appelleres til Court of Appeal, Civil Division.
 §12 Small Claims Court
 Dette var en underafdeling af county court, der behandlede civile søgsmål af meget begrænset værdi. Behandlingen af disse småsager var uformel, hurtig og skete ved en forligsmægling kaldet arbitration. Sagerne behandledes næsten udelukkende af en enkelt district judge, og afgørelserne kunne appelleres til en circuit judge ved den pågældende county court. Nu behandles småsager ved county court, se §11.
 §13 Magistrates' Court
 Dette er en underret og svarer således til en dansk byret, se §25. Magistrates' courts har en begrænset kompetence i civile søgsmål angående familieretlige forhold. Derforuden besidder de en administrativ kompetence ved tildeling af nærings og udskænkningsbevillinger. Ved magistrates' courts findes to typer af dommere. Den ene type af underretsdommere er fredsdommerne, kaldet lay magistrates, lay judges eller justices of the peace. Disse er ulønnede lægdommere, som kun får dækket eventuelle udgifter ved udførelse af dommerhvervet. Den anden type underretsdommere er de professionelle underretsdommere, kaldet district judges (magistrates’ court) eller deputy district judges (tidligere kaldet stipendiary magistrates). Disse er lønnede juridiske dommere. Sager ved en magistrates' court behandles enten af en enkelt stipendiary magistrate eller mindst 2 lay magistrates, og afgørelserne kan appelleres til Divisional Court of


text:
the Family Division.
 Strafferetlige domstole i England og Wales
 §14 House of Lords
 Dette var indtil 2009 den øverste strafferetlige domstol i England og Wales, og House of Lords svarede således til den danske Højesteret, se §26. Udover at behandle strafferetlige appelsager fra England og Wales var House of Lords også øverste retsinstans for Nordirland. Domstolens organisation og sagsbehandling var som beskrevet i §1. I 2009 blev House of Lords afløst af The Supreme Court, se §15.
 §15 The Supreme Court
 Dette er den øverste strafferetlige domstol i England og Wales, og The Supreme Court svarer således til den danske Højesteret, se § 26. Udover at behandle strafferetlige appelsager fra England og Wales er The Supreme Court også øverste retsinstans for Nordirland. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §2.
 §16 Court of Appeal, Criminal Division
 Den strafferetlige appeldomstol er den næstøverste domstol i det engelske domstolshierarki. Court of Appeal, Criminal Division har kun kompetence til at behandle strafferetlige sager fra England og Wales appelleret fra crown courts. Retspræsidenten er the Lord Chief Justice, og en menig appeldommer kaldes Lord Justice of Appeal eller Lady Justice of Appeal. Sagsbehandlingen og appelmulighederne er som beskrevet i §3.
 §17 Divisional Court of Queen's Bench Division
 Denne appelafdeling af High Court har kompetence til at behandle retsspørgsmål i straffesager appelleret fra crown court, youth court eller magistrates' courts. Afdelingens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §§5 og 10.
 §18 Crown Court
 Denne domstol befinder sig nogenlunde midt i det engelske domstolshierarki og svarer således til den danske Landsret, se §27. Crown court kan både fungere som domstol i første instans og som appeldomstol. Som førsteinstansdomstol behandler crown court de mere alvorlige straffesager, hvor der rejses tiltale med anklageskrift, fx manddrab, voldtægt og barnemord. Disse sager behandles ved et nævningeting, der normalt består af 12 nævninger, og selve retssagen ledes af en dommer, som enten er en puisne judge fra Queen's Bench Division, en circuit judge, eller en deltidsansat dommer kaldet recorder eller assistant recorder. Hvilken type dommer, der er retsformand, afhænger af sagens art, idet puisne judges normalt er retsformænd i de alvorligste straffesager, medens circuit judges og recorders er retsformænd i de mindre alvorlige straffesager. I enkelte tilfælde deltager også lay magistrates ved sagens behandling. Som appeldomstol behandler crown court straffesager appelleret fra youth courts og magistrates' courts. Disse behandles af en enkelt juridisk dommer uden medvirken af nævninger, men ofte bistået af 2 lay magistrates. Crown court-afgørelser angående retsspørgsmål kan appelleres til Divisional Court of Queen's Bench Division, medens realitetsspørgsmål og strafudmåling kan appelleres til Court of Appeal, Criminal Division.
 §19 Magistrates' Court
 Dette er en underret og svarer således til en dansk byret, se §29. Magistrates' courts har kompetence til at behandle alle mindre alvorlige straffesager som førsteinstansdomstol, fx ordinær vold og færdselsforseelser. Endvidere har magistrates' courts kompetence til at virke som forundersøgelsesdomstol i de alvorlige straffesager, der senere overgives til behandling ved nævningeting i crown court; dette kaldes committal proceedings. Alle straffesager begynder i en magistrates' court


text:
uanset om de færdigbehandles her eller overgives til crown court. Sagerne behandles uden medvirken af nævninger af enten en stipendiary magistrate eller mindst 2 lay magistrates, også kaldet lay judges eller justices of the peace, se §13. Afgørelser angående skyldsspørgsmål og strafudmåling kan appelleres til crown court, medens retsspørgsmål kan appelleres til Divisional Court of Queen's Bench Division ved en proces, der kaldes case stated.
 §20 Youth Courts
 Disse ungdomsdomstole er selvstændige domstole, der dog oftest henregnes under en magistrates' court. Youth courts har enekompetence til at dømme i straffesager, hvor den tiltalte er under 18 år, bortset fra sager om manddrab, som overgives til crown court. Sagerne behandles i lukkede retsmøder, og der deltager tre særligt kvalificerede lay magistrates, se §13.
 §21 Judicial Committee of the Privy Council
 Denne domstol, der kan opfattes som lidt af en anakronisme, fungerer som en slags højesteret for commonwealth sager både civilretlige og strafferetlige der appelleres fra de kolonier og commonwealth lande, som stadig anerkender domstolen som øverste retsinstans. Domstolen fungerer endvidere som øverste appelinstans i England og Wales for kirkeretlige sager og enkelte sager, der behandles ved særlige domstole og nævn. Retspræsidenten er the Lord President of the Council, og de menige dommer kaldes Privy Councillors, men disse er i praksis ofte identiske med dommerne i de overordnede domstole. Sagerne pådømmes af 5 dommere, og da afgørelserne vedrører retten i andre lande end England og Wales, har de ikke direkte indflydelse på engelsk ret.
 Civile domstole i Danmark
 §22 Højesteret
 Dette er den øverste domstol i det danske domstolssystem, og Højesteret svarer således til The Supreme Court, se §2. Højesteret behandler udelukkende appelsager fra Landsretten og Sø og Handelsretten. Retspræsidenten kaldes Højesteretspræsident, og de menige dommere kaldes højesteretsdommere. Appelsagerne behandles i én af Højesterets 2 afdelinger af normalt 5 eller 7 dommere. Kun meget principielle sager behandles af Højesteret som tredjeinstans, og da kun efter tredjeinstansbevilling fra Procesbevillingsnævnet.
 §23 Landsretten
 Der er 2 landsretter, og disse befinder sig midt i det danske domstolshierarki og svarer således til High Court, se §4. Østre Landsret dækker København og øerne, medens Vestre Landsret dækker Jylland. Landsretten kan både fungere som domstol i første instans angående civile søgsmål af større værdi og som appelinstans. Retspræsidenten kaldes Landsretspræsident, og de menige dommere kaldes landsdommere. Sagerne behandles normalt af 3 dommere, og afgørelserne i førsteinstanssager kan appelleres til Højesteret. Afgørelser i appelsager kan kun appelleres til Højesteret med tredjeinstansbevilling fra Procesbevillingsnævnet.
 §24 Sø- og Handelsretten
 Denne domstol er et alternativ til landsretterne og byretterne for området i og omkring København. Den har kompetence til at behandle sager af større værdi, hvor en særlig erhvervsmæssig eller maritim sagkundskab er påkrævet, samt konkurs og insolvenssager. Domstolen består af en præsident, en eller flere vicepræsidenter, en juridisk dommer og et antal sagkyndige retsmedlemmer. Sagerne behandles normalt af en juridisk dommer, der bistås af 2 eller flere sagkyndige retsmedlemmer. Afgørelserne kan appelleres til Højesteret.
 §25 Byretten
 Dette er en underret i det danske domstolssystem, og svarer således til county court og tildels


text:
magistrates' court, se §§11 og 13. En byret behandler kun sager som førsteinstansdomstol, og det drejer sig især om civile søgsmål af mindre værdi, idet sager af større værdi anlægges ved en af landsretterne. Byretterne ledes af en præsident, og de menige dommere, der tidligere kaldtes byretsdommere, betegnes nu kun dommere. Når byretten behandler skiftesager, fx dødsboskifte og skilsmissesager, betegnes den skifteretten. Når byretten behandler fogedsager, fx udlæg og udpantning, betegnes den fogedretten. I disse tilfælde betegnes dommeren henholdsvis skifteretsdommer og foged. Sager ved en byret behandles af en enkelt dommer, der i handelssager kan være bistået af 2 sagkyndige dommere. Dommerfuldmægtige er bemyndigede til at udføre bl.a. foged og skiftesager. Afgørelserne kan appelleres til Landsretten.
 Strafferetlige domstole i Danmark
 §26 Højesteret
 Dette er den øverste strafferetlige domstol i Danmark, og Højesteret svarer således til The Supreme Court, se §15. Højesteret behandler udelukkende appelsager fra Landsretten og Sø og Handelsretten. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §22.
 §27 Landsretten
 Denne domstol befinder sig midt i det danske domstolshierarki og svarer således til crown court, se §18. Landsretten behandler kun straffesager som appelinstans. Som appelinstans behandler Landsretten straffesager appelleret fra byretten. Disse sager behandles af 3 juridiske dommere og 3 domsmænd, hvis der har medvirket domsmænd i byretten, af 3 juridiske dommere bistået af 9 nævninger, hvis sagen vedrører bevisspørgsmålet for tiltaltes skyld i en nævningesag fra byretten, eller af 3 juridiske dommere bistået af 3 domsmænd i andre nævningesager appelleret fra byretten. Afgørelserne kan kun appelleres til Højesteret hvis Procesbevillingsnævnet giver en tredjeinstansbevilling. Der findes en Østre og en Vestre Landsret, og de er organiseret som beskrevet i §23.
 §28 Sø- og Handelsretten
 Denne domstol har kompetence til at behandle straffesager som førsteinstansdomstol, hvor fagkundskab til søforhold skønnes at være af betydning. Afgørelserne kan appelleres til Højesteret. Domstolens organisation og sagsbehandling er som beskrevet i §24.
 §29 Byretten
 Dette er en underret i det danske domstolssystem og svarer således til magistrates' court, se §19. Byretten har kompetence til at behandle straffesager som førsteinstansdomstol. Sager, der medfører større straf end bøde, behandles normalt af en juridisk dommer bistået af 3 domsmænd (domsmandssager), eller af 3 juridiske dommere og 6 nævninger (nævningesager). Afgørelserne kan appelleres til Landsretten. Domstolens organisation er som beskrevet i §25.


text:
Beskyttelse mod udlæg i erstatningssag var bortfaldet
 Højesteret har behandlet en sag, hvor et ægtepar havde finansieret købet af en ejendom dels med den enes erhvervsevnetabserstatning på kr. 500.000 og dels med et fælles realkreditlån. Ejendommen blev købt i sameje. Det blev tinglyst, at de 500.000 kr. hidrørte fra en erhvervsevnetabserstatning, således at eventuelle kreditorer ikke kunne gøre udlæg i ejendommen. Højesteret fandt, at beskyttelsen mod kreditorforfølgning for så vidt var intakt, men da ægteparret nogle år senere ad flere omgange optog yderligere lån i kreditforeningen mod pant i ejendommen, ophørte kreditorbeskyttelsen, og ejendommen kunne sættes på tvangsauktion.
 Sag om beskyttelse mod udlæg i erstatningssag
 Loven indeholder en bestemmelse om, at der ikke kan gøres udlæg i erstatning for invaliditet, tab af forsørger eller godtgørelse i forbindelse hermed. Med erstatning for invaliditet menes f.eks. erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, tab af erhvervsevne, godtgørelse for svie og smerte samt varigt mén.
 Er beløbet udbetalt, kan udlæg dog ske, medmindre pengene er sat ind på en særskilt konto i et pengeinstitut eller på anden måde er holdt klart adskilt fra skyldnerens øvrige formue.Tilsvarende gælder for renter og udbytte af kapitalen. En måde at holde sådanne erstatninger klart adskilt fra ens øvrige formue kan være at købe et hus for pengene og i den forbindelse på tinglyst, at huset er købt for penge, som ens kreditorer ikke kan tage.
 Af Højesterets dom fremgår, at det kan man også gøre, selv om man køber huset sammen med sin ægtefælle og selv om en del af købesummen skaffes ved et lån i en kreditforening. Og det er ikke kun de 500.000 kr. af husets værdi, som er beskyttet mod kreditorforfølgning, men hele husets værdi.
 Hvis man imidlertid senere optager yderligere lån med pant i huset, bliver tingene blandet så meget sammen, at der ikke længere består en klar adskillelse ”fra skyldneren øvrige formue,” og kreditorer kan herefter gå efter huset.
 Personskade ved færdselsuheld erstattes
 Højesteret har afgjort, at nedsættelse af erstatning for personskade ved færdselsuheld på grund af egen skyld, kun skal ske, hvis der er tale om meget grov uagtsomhed.
 Personskade-erstatning
 Kommer man til skade ved et færdselsuheld, får man erstatning, selvom man selv er skyld i ulykken. Erstatningen kan dog nedsættes og i særlige tilfælde bortfalde, hvis skadelidte ved grov uagtsomhed har medvirket til skaden.
 Højesteret har haft forelagt en sag, hvor en motorcyklist var kommet alvorligt til skade efter et sammenstød med en bil. Ulykken skete i et lyskryds i Odense. Motorcyklisten skulle køre lige igennem krydset, men stødte sammen med en bil, der skulle svinge til venstre. Motorcyklisten var kørt ind i krydset med 105 km/t, selv om kun 60 km/t var tilladt. Forinden havde motorcyklisten over en ikke nærmere fastlagt strækning kun kørt på motorcyklens baghjul. Forsikringsselskabet mente, at erstatningen til motorcyklisten skulle nedsættes på grund af egen skyld. Højesteret fandt imidlertid, at motorcyklisten ikke havde medvirket til skaden med en sådan grad af uagtsomhed, at der burde ske nedsættelse af erstatningen for personskaden.
 Hvis du vil vide mere eller har


text:
brug for rådgivning inden for personskader, er du velkommen til at kontakte os på
 eller kontakte vores advokat, som gerne tager en snak om dine muligheder.
 Få pengene tilbage fra købet af udueligt fladskærms TV
 I 2009 og 2012 overgik publicservicekanalerne til MPEG 4-standard. At det skulle være sådan blev besluttet i sommeren 2007. Højesteret har lige afgjort, at en kunde, som i januar 2008 købte et TV, som ikke kunne modtage MPEG 4, skal have penge tilbage. Dette dog med fradrag af den værdi, TV ‘et trods alt har haft for kunden.
 Højesteret skriver på sin hjemmeside:
 Købet af et fladskærms-tv kunne ophæves, fordi sælger ikke havde oplyst køberen om, at der snart ville blive sendt tv-signaler i en ny standard, som det solgte tv ikke ville kunne modtage uden ekstraudstyr.
 I sommeren 2007 blev det besluttet, at public service-kanalerne i 2009 og 2012 skulle overgå til at sende i MPEG 4-standard. I januar 2008 købte Heinz Reichstein et fladskærms-tv, som kun kunne modtage signal i MPEG 2-standarden. Sælgeren, Expert Nordvestsjælland A/S, oplyste ikke om den nye signal-standard, som var på vej.
 Da DR i november 2009 overgik til at udsende tv på visse kanaler i MPEG 4-standard, måtte Heinz Reichstein anskaffe sig en separat tv-boks for at kunne se disse kanaler. Herefter anvendte han fjernsynet frem til april 2012, hvor han købte et nyt fjernsyn. Heinz Reichstein var af den opfattelse, at de mangelfulde oplysninger om signal-standarder gav ham ret til at ophæve købet.
 Højesteret tiltrådte, at Expert i januar 2008 burde have vidst, at det pågældende tv ikke uden ekstraudstyr, ville kunne vise de nye DR-kanaler med starttidspunkt i 2009 og DR1, DR2 og TV2 fra et tidspunkt i 2012.
 Fordi Expert undlod at give Heinz Reichstein oplysning om forholdene, var tv’et mangelfuldt. Da en mangel, der består i, at en sælger har forsømt at give oplysning til køberen om, at et tv inden for dets normale brugsperiode ikke vil kunne modtage de almindelige danske public service-kanaler, med mindre der tilkøbes ekstraudstyr, som udgangspunkt ikke kan anses for uvæsentlig, havde Heinz Reichstein ret til at ophæve købet.
 Højesteret fandt imidlertid også, at Expert ved tilbagebetalingen af købesummen havde ret til at fradrage 2.300 kr. for den nytte, som Heinz Reichstein havde haft af tv’et i perioden fra købet i januar 2008, og indtil han fik et nyt tv i april 2012. Med denne tilføjelse nåede Højesteret til samme resultat som landsretten.
 Aftaler om sort arbejde skal ikke overholdes
 Vestre Landsret har på grundlag af Danske Lov fra 1683 afvist at behandle en sag, hvor der var opstået ueninghed om betaling for noget arbejde, der skulle betales “sort.”
 Sag om sort arbejde
 Vestre Landsret har behandlet en sag, hvor en VVS-mand og en bygherre havde aftalt, at noget skulle betales efter regning og noget kontant uden regning. For at afgøre sagen skulle landsretten bl.a. vurdere, hvilke arbejder der var omfattet af de kontante betalinger.
 Da aftalen om de kontante betalinger stred mod lov og ærbarhed, jf. Danske Lovs


text:
5-1-2, kunne VVS mandens krav ikke behandles af domstolene. Landsretten afviste derfor sagen.
 Danske Lovs 5-1-2 lyder således:
 Domstolene betragter altså aftaler om sort arbejde for uhæderlige, og sådanne aftaler skal man ikke overholde. Man kan derfor heller ikke få domstolenes hjælp, hvis en af parterne i en aftale om sort arbejde løber fra aftalen.
 Danske Lov er fra 1683, men mange af bestemmelserne gælder stadig.
 Brug for advokathjælp til aftaler om sort arbejde?
 Velkommen til det nye kjems.dk
 På denne velkomstside vil vi fremover skrive om nye love, afgørelser og andet med en juridsik vinkel, som vi mener kan have betydning for vore kunder og samarbejdspartnere.
 I øvrigt arbejder vi løbende med at udvikle og forbedre alle siderne. Især er det ambitionen, at sidens gæster skal kunne finde svar på en række spørgsmål inden for nogle af de områder, vi arbejder med.
 Vi lægger ud med et leksikon om straffesager. Hvis ikke der er svar på dit spørgsmål, er du velkommen til at sende en mail på
 med dit spørgsmål. Vi vil så besvare det og lægge svaret ind i leksikonet til glæde for andre.


text:
Højesteret ændrer praksis for beregning af 120 dages fravær ved delvis sygemelding - DI
 DU ER HER: DI.DK > VI RÅDGIVER DIG > DIT PERSONALE > PERSONALEJURA > NYHEDER OM PERSONALEJURA > NYHEDER OM SYGDOM > HØJESTERET ÆNDRER PRAKSIS FOR BEREGNING AF 120 DAGES FRAVÆR VED DELVIS SYGEMELDING
 Fraværet beregnet som gennemsnit
 Den ene sag handlede om en funktionær, der arbejdede 32 timer om ugen. Efter at have fået en depression blev medarbejderen i foråret 2013 sygemeldt en dag om ugen og et par uger senere to dage om ugen. Efterfølgende blev funktionæren fuldtidssygemeldt, og i slutningen af november 2013 blev han opsagt med forkortet varsel efter 120-dagesreglen.
 Virksomheden havde beregnet fraværet som et gennemsnit i forhold til alle ugens dage, så antallet af ugentlige sygedage fremkom ved at gange sygefraværstimernes andel af den samlede ugentlige arbejdstid med 7, således at fridage og weekenddage indgik forholdsmæssigt i beregningen.
 Udelukkende det faktiske fravær kan medregnes
 Højesteret slog fast, at ved delvis sygemelding er det kun de faktiske fraværstimer, der kan medregnes ved opgørelsen af 120 sygedage.
 Hvis en medarbejder har været på arbejde hele dagen, er der ikke noget af dagen, der kan medregnes som sygefravær.
 Virksomheden kunne således ikke foretage en gennemsnitsberegning.
 Arbejdsfri perioder tælles kun med ved fuldtidssygemelding
 Højesteret bekræftede den hidtidige praksis, hvor den arbejdsfri periode tælles med ved beregningen af de 120 sygedage, hvis en medarbejder er fuldtidssygemeldt på begge sider af en weekend eller anden arbejdsfri periode.
 Hvis medarbejderen er delvis sygemeldt kan arbejdsfri perioder derimod ikke medregnes ved beregning af de 120 sygedage. Det gælder både, når det delvise fravær er placeret som hele sygedage og som delvise sygedage.
 Det er således kun ved fuldtidssygdom på begge sider af en arbejdsfri periode, at dagene i den arbejdsfri periode kan medregnes.
 Byretten og landsretten var kommet til det samme resultat.
 Tilbud om at genoptage arbejdet på deltid har ingen indflydelse på beregning af sygedage
 Den anden sag handlede om en medarbejder, der var fuldtidssygemeldt, men som tilbød virksomheden at genoptage arbejdet på deltid. Det afviste virksomheden med henvisning til driftsmæssige årsager.
 Spørgsmålet var herefter, om det havde betydning for beregningen af de 120 sygedage, at medarbejderen havde tilbudt at genoptage arbejdet på deltid, så kun en forholdsmæssig del af dagene skulle medregnes.
 Højesteret udtalte, at virksomheden ikke har pligt til at acceptere en medarbejders tilbud om at genoptage arbejdet på deltid.
 Sygedagene i den periode, hvor medarbejderen har tilbudt at arbejde på deltid, skal derfor medregnes fuldt ud ved opgørelsen af 120 sygedage.
 Også i denne sag var byretten og landsretten kommet til det samme resultat.
 Højesteret har med den nye dom ændret den hidtidige praksis, hvorefter delvist fravær før og efter en arbejdsfri periode medfører, at de arbejdsfri dage skal medregnes på samme måde, som det er tilfældet ved en fuldtidssygemelding.
 Med den nye dom er det blevet sværere at beregne de 120 sygedage. Det er derfor endnu vigtigere at holde styr på såvel hele som delvise sygedage, og på hvilke dage sygefraværet er placeret.


text:
Fastsættelse af pris for andele i andelsboligforeninger - to nye Højesteretsdomme | Forum Orientering
 Fastsættelse af pris for andele i andelsboligforeninger - to nye Højesteretsdomme
 Oprettet d. 12/4 - 2013
 Højesteret har afsagt to domme vedrørende fastsættelsen af priser for andele i andelsboligforeninger. Begge sager drejede sig om situationer, hvor ejendomsværdien var faldet.
 I begge sager forelå der på salgstidspunktet nye valuarvurderinger, som viste fald i ejendommenes handelsværdi.
 I den ene sag (U2013.1076H), som vedrørte en andelsboligforening på Østerbro i København, solgte en andelshaver solgte i marts 2009 en andel til en køber for knap 2,4 mio. kr. Denne pris svarede til opgørelsen af andelens værdi på den senest afholdte generalforsamling, hvilket var baseret på et regnskab fra 2007. På salgstidspunktet forelå der imidlertid en ny valuarvurdering, der vise, at ejendommens handelsværdi var faldet med ca. 13 %. Denne vurdering havde foreningens formand modtaget i januar 2009. Denne oplysning fandt Højesteret så væsentlig, at den burde have været oplyst i forbindelse med handlen. I april 2009 valgte foreningen på generalforsamlingen at nedsætte andelenes værdi med 500.000 kr. Højesteret fandt, at faldet i værdi var så stort, at købsprisen var fastsat i strid med den lovbestemte maksimalpris i andelsboligforeningslovens § 5, stk. 1.
 I sagen fandt Højesteret videre, at foreningens administrator havde handlet ansvarspådragende i forbindelse med sin rådgivning om salget. Administrator var bekendt med faldet, og burde endvidere som professionel administrator af andelsboligforeninger have indset, at det indtrådte fald i ejendomsværdien var af væsentlig - negativ - betydning for fastsættelsen af den enkelte andels værdi, og at prisen i handelen indebar en overførsel af et allerede indtrådt tab i ejendomsværdi fra sælgeren til køberen.
 Højesteret fandt på denne baggrund, at administratoren hæftede solidarisk med sælgeren for tilbagebetaling af overprisen, som af Højesteret var fastsat til næsten 500.000 kr.
 I forholdet mellem sælgeren og administrator fandt Højesteret imidlertid ikke, at sælgerens tab var en direkte følge af administratorens rådgivning, og sælger fandtes i øvrigt ikke at have godtgjort et tab, som kunne kræves dækket af administratoren. På denne baggrund fandt Højesteret, at sælgeren i det indbyrdes forhold med administrator måtte bære tabet alene.
 Administrator blev imidlertid dømt til at friholde sælger for sagsomkostningerne til køber, da disse blev anset som en direkte følge af administrators mangelfulde rådgivning.
 I den anden sag (U2013.1093H), som vedrørte en andelsboligforening i Østjylland, havde en andelshaver solgt sin andel i marts 2010 til en køber for ca. 500.000 kr. Købesummen svarede til opgørelsen af andelens værdi på den seneste generalforsamling med et nedslag på ca. 65.000 kr. På salgstidspunktet forelå der imidlertid – ligesom i den første sag – en ny valuarvurdering af ejendommen, hvorefter ejendommens handelsværdi var faldet med ca. 18%. Højesteret fandt også i denne sag, at denne oplysning var så væsentlig, at der burde have været taget højde herfor ved overdragelse af andelen. Af årsregnskabet for 2009 fremgik det, at andelens værdi var faldet med ca. 250.000 kr., hvilket uanset prisnedslaget medførte, at købsprisen var fastsat i strid med den lovbestemte maksimalpris, jf.


text:
andelsboligforeningslovens § 5, stk. 1.
 Sagen omhandlede videre et spørgsmål om et renteswap, hvis markedsværdi i januar 2010 var negativ med ca. 1,1 mio. kr. Højesteret fandt, at der også i forbindelse med andelens værdi burde have været taget højde for denne negative værdi, og at prisen for andelen også af denne grund var fastsat i strid med den lovbestemte maksimalpris.
 Om arbejdstagerens pligt til ikke at ...
 Hvor mange sager tror du der kommer t...
 Højesteret stadfæster dom om, hvorvid...
 RELEVANTE REGLER OM DØDSHJÆLP
 Bod på kr. 30.000 for overtrædelse af...
 Revision i en krisetid
 Bestyrelsesansvar - familiebestyrelse...


text:
Advokaten 9 - Hvad koster en blodtud?
 Nylige sager fra Højesteret giver pejlemærke for, hvor straffen for vold bevæger sig hen. Men der er behov for flere prøvesager.
 En fast bestanddel i arbejdet som forsvarer, anklager, domsmand og dommer i byretter og landsretter er sager om vold. Natteliv, værtshuse, brudte parforhold og jalousi har altid genereret konflikter og vold – og en vis del af sagerne ender ved domstolene.
 Blandt andet henset til det meget store antal sager er det vigtigt, at alle involverede så nogenlunde ved, hvad straffen for typetilfældene er. De professionelle aktører følger derfor med stor interesse, når der kommer ny praksis fra Højesteret – og i 2010 og 2011 er der afsagt tre domme i Højesteret, hvoraf de to i hvert fald påkalder sig større interesse.
 Men før de to sager omtales, er det nødvendigt at beskrive de sidste 20 års historie om straffen for vold i de mindre alvorlige straffesager, som pådømmes efter straffelovens § 244 og § 245.
 I den første halvdel af 1990’erne havde Højesteret ca. en gang om året anledning til at tage stilling til strafniveauet i voldssager. I to domme fra 1990 og 1991 blev det blandt andet fastslået, at straffen for meningsløs gadevold er ubetinget fængselsstraf.
 Unge voldsmænd
 Den nyere historie tager sin begyndelse 13. marts 1996, hvor Højesteret pådømte tre voldssager med unge voldsmænd på henholdsvis 20, 20 og 22 år, som havde begået forskellige former for værtshusvold. Sagerne havde forskelligt udspring dels i uoverensstemmelser og skænderier dels i en episode, hvor voldsmand og offer lagde arm. Alle tre blev idømt betingede straffe.
 Bortset fra en sag, hvor det primære spørgsmål var udvisning, skulle der herefter gå otte år – frem til 2004 – før Højesteret igen kom til at pådømme en almindelig voldssag. Dette hænger formentlig sammen med, at Procesbevillingsnævnet fra dets oprettelse 1. januar 1996 ’satte hælene i’ og kun tillod enkelte sager om strafudmåling indbragt for Højesteret.
 Dommen fra 2004 vedrørte en 18-årig mand, der var skyldig i tre tilfælde af uprovokeret vold ved under en privat fest at have slået tre ca. 16-årige efterskoleelever: én var blevet slået to gange med knytnæve i hovedet med en brækket næse til følge, én slået med flad hånd i hovedet og knytnæve i nakken og én sparket i ansigtet, så der blev slået en flig af en tand. Tiltalte var ikke tidligere straffet. Hans personlige forhold var gode, og han havde læreplads. Højesteret fastsatte straffen til fængsel i tre måneder. En rent betinget dom, eventuelt med vilkår om samfundstjeneste, var ikke en tilstrækkelig sanktion under hensyn til den uprovokerede volds karakter og ofrenes alder, men under hensyn til tiltaltes unge alder og gode personlige forhold blev to måneder af straffen gjort betinget med vilkår om samfundstjeneste.
 Selvom der kun deltog fem dommere i sagens behandling, var der dissenser for både en strengere og en mildere straf.
 Der skulle herefter gå yderligere seks år, før Højesteret i 2010 på ny fik forelagt en almindelig voldssag:
 Tiltalte blev ved byretten


text:
og landsretten idømt 40 dages ubetinget fængsel for vold efter den almindelige voldsbestemmelse ved, under en privat ungdomsfest efter skænderier, at have skubbet sin 17-årige ekskæreste én gang og at have tildelt hendes 17-årige veninde et knytnæveslag i ansigtet og at have skubbet hende flere gange, uden at volden medførte skader af betydning. Tiltalte var på gerningstidspunktet 18 år, havde gode personlige forhold og var ikke tidligere straffet. Under hensyn til sagens omstændigheder og tiltaltes personlige forhold gjorde Højesteret straffen på de 40 dages fængsel betinget.
 Rigsadvokaten analyserer dommen i ’Rigsadvokaten Informerer’ nr. 8/2010 og bemærker blandt andet, at dommen ikke bør få betydning for vurderingen af voldssager, hvor tiltalte ikke er helt ung. Dette er muligvis rigtigt, men det bør dog overvejes, om der i lignende sager med beskeden vold og beskedne skader bør fastsættes en betinget straf også for “voksne voldsmænd”.
 Allerede i første halvår af 2011 har Højesteret fået lejlighed til at pådømme yderligere to voldssager. I den første var Procesbevillingsnævnets anketilladelse formentlig i høj grad begrundet i, at et slag/kast med et glas mod ansigtet var henført under straffelovens almindelige voldsbestemmelse og ikke den strengere § 245, stk. 1. Dette forhold “rettede Højesteret op på”, men fastholdt i øvrigt under henvisning til sagens omstændigheder og tiltaltes gode personlige forhold, at straffen var gjort betinget.
 Behov for prøvesager
 Senest har Højesteret i maj 2011 “i overensstemmelse med hidtidig praksis” fastslået, at straffen for en ’voksen voldsmand’ (31 år) for – uden anledning – på et værtshus at tildele en anden værtshusgæst et knytnæveslag som udgangspunkt er ubetinget fængsel. To af de fem dommere i Højesteret ville dog gøre straffen på 30 dages fængsel betinget med vilkår om samfundstjeneste. Disse dommere henviste til, at det måtte lægges til grund, at voldsudøvelsen ikke var helt umotiveret, idet den havde baggrund i noget skubberi ved baren, til at skaden på ofret var begrænset, og til at tiltalte var ustraffet og havde gode personlige forhold.
 Uanset flertallets generelle præmis om et udgangspunkt om ubetinget straf for værtshusvold begået af ’voksne voldsmænd’ efterlader dommen med dens dissens et rum for ’fortolkning’.
 Dommene fra 1996, 2004 og 2010 viser, at alderen indgår som et væsentligt moment i sager med ustraffede unge mænd på 18-20 år, når det skal afgøres, om straffen for vold skal være betinget eller ubetinget.
 For en række af de voldsmænd, som idømmes ubetingede fængselsstraffe, gælder formentlig i øvrigt, at de kan få tilladelse til at afsone straffen i hjemmet med en elektronisk fodlænke, og for denne gruppe er en ubetinget fængselsstraf dermed ikke så indgribende som tidligere.
 Ser man tilbage på de 16 år, hvor Procesbevillingsnævnet har fungeret, er der reelt kun tilladt fire almindelige voldssager indbragt for Højesteret. Set i lyset af de spørgsmål om betinget eller ubetinget straf, som praksis rejser, er der belæg for et ønske om at lade yderligere sager prøve i Højesteret, således at der herigennem udstikkes sikrere retningslinjer.
 Voldssager i Højesteret 1991 - 2011
 De tre nye domme: UfR 2010.2193 (privat ungdomsfest), 2011.1322


text:
(slag/kast med glas) og 2011.2264 (’voksen’ værtshusvold).
 Unge voldsmænd på 18 - 20 år:
 · Fire betingede: UfR 1992.847 (slag med glas, § 245), 1996.754 (kast med glas, § 245), 1996.756 (værtshusvold), 2010.2193 (privat ungdomsfest).
 · Tre ubetingede: UfR 1991.111 (meningsløs gadevold), 1993.591 (værtshusvold), 1993.684 (kast med glas).
 · En kombinationsdom: UfR 2004.2305 (privat fest).
 Slag og kast med glas, § 245: UfR 1992.847 (betinget), 1993.684 (ubetinget), 1996.754 (betinget), 2000.822 (ubetinget) og 2011.1322 (betinget).
 Ubetingede straffe for den meningsløse gadevold: UfR 1991.111 og 1991.896/2.


text:
Højesteretsdom slår en række principper for bestyrelsesansvar fast - DAHL Advokatfirma
 Det drejer sig om sagen vedrørende Capinordic Bank. Afgørelsen er allerede flere steder omtalt som en sejr for Finansiel Stabilitet, fordi der ”endelig” var en bankbestyrelse, der blev dømt. Realiteten er imidlertid, at Højesteret har stadfæstet Østre Landsrets dom i samme sag “under henvisning til grundene”. Dommen er derfor på mange måder en tro kopi af landsretsdommen.
 Hvorfor så overhovedet bruge tid på dommen? Fordi Højesteret slår en række principper fast.
 Der gælder ikke et særligt skærpet ansvar for bestyrelser i banker
 Først og fremmest er der nu endeligt gjort op med tanken om, at der skulle være et særligt skærpet ansvar for bestyrelser i banker. Et sådant ansvar findes ikke – og Finansiel Stabilitet har derfor også taget konsekvensen af Højesterets dom og har forladt synspunktet i de øvrige verserende sager.
 Men Capinordic var ikke en hvilken som helst bank
 Capinordic havde forholdsvis få kunder, og mange af dem kendte bestyrelsens medlemmer og indgik i deres netværk. Højesteret fastslår, at en bestyrelse, der låner penge ud til sig selv og vennerne, har et særligt skærpet ansvar – hvilket måske ikke er så overraskende, men nu er princippet i hvert fald slået fast af Højesteret.
 På samme måde er det også nu gjort klart, at et bestyrelsesmedlem, der ikke kender forskel på “overordnet ledelse” og “daglig drift”, også må vide, at han dermed er underlagt et skærpet ansvar.
 Business Judgement Rule er fortsat gældende
 Men Højesteret er bortset fra disse to situationer (og en enkelt undtagelse, som vi vender tilbage til nedenfor) klar i mælet. Den såkaldte Business Judgement Rule gælder stadig. Princippet går i korte træk ud på, at en bestyrelse, der har gjort sit arbejde ordentligt, men på trods af et grundigt forarbejde alligevel har valgt en forkert vej, er ikke ansvarlig. Sagt med andre ord har man som bestyrelse ret til at foretage et fejlagtigt forretningsmæssigt skøn, bare man har undersøgt tingene ordentligt, inden man skønnede forkert. Eller oversat til domstolenes sprog: Retten finder ikke anledning til at tilsidesætte bestyrelsens skøn i denne sag...
 Forestiller vi os, at denne regel ikke længere skulle gælde, ville det blive meget svært at befolke bestyrelseslokalerne – og de, der alligevel vovede pelsen, ville ikke turde beslutte noget. For i bagklogskabens ulideligt klare lys har vi nok alle sammen truffet nogle beslutninger, som vi gerne ville gøre om i dag. Derfor er det da også på baggrund af den viden, man havde på beslutningstidspunktet – og ikke den viden, man har nu – at en bestyrelses beslutninger skal bedømmes.
 I et enkelt tilfælde bestemmer Højesteret, at der skal pålægges bestyrelsen ansvar, selvom der ikke er tale om, at “andre interesser end bankens” har været med i beslutningen. Det er et helt konkret engagement, hvor Højesteret finder, at en ændret sikkerhedsstruktur – hvor man reelt frafalder et krav om sikkerhedsstillelse med pant i fast ejendom for et lån på 25 mio. kr. – er så uforsvarlig, at ledelsen ifalder ansvar. Denne


text:
del af afgørelsen er usædvanlig, fordi Højesteret (og før dem landsretten) går helt ind i det enkelte engagement og beslutter, at der alligevel er en grænse for, hvor store fejlskøn man kan foretage.
 Højesterets afgørelse på dette punkt kan selvfølgelig også tages som en klar melding om, at det ikke er meningen, at man skal komme rendende til Højesteret med enkeltengagementer – hvis landsretten af en eller anden grund syntes, der var ansvar, så stadfæster de. Og havde landsretten fundet, at der ikke var basis for at pålægge ansvar, ville de også have stadfæstet. Dette fordi Højesteret ikke umiddebart er det rigtige sted at få vurderet kreditsagsbehandling i enkeltsager (men det er min meget frie fortolkning).
 Højesteret slår også fast, at en bestyrelse kan fravige de retningslinjer, de selv har opstillet. Man er altså ikke bundet af en bestemt politik, hvis det giver mening og er i bankens interesse konkret at fravige politikken.
 Finanstilsynet fulgte Capinordic tæt i perioden op til konkursen, og her finder Højesteret, at “det må tillægges en vis vægt”, hvis Finanstilsynet har set på et engagement uden at gøre anskrig. Og på samme måde, hvis bankens eksterne revision ikke har syntes, at et lån eller en sikkerhedsstillelse gav anledning til en påtegning eller omtale i revisionsberetningen.
 Med afgørelsen fra Højesteret er foreløbigt en række spørgsmål afklaret, men mindst lige så mange står åbne – og derfor afventer vi med spænding landsretsdommene i Amagerbanken, Roskilde Bank, EIK Bank osv.
 21. jun. 2019 DILEMMA – Sådan undgår du Fredo-effekten


text:
Skat.dk: Rette indkomstmodtager - skattemæssigt underskud
 13 Jan 2010 09:26
 27 Oct 2009 10:24
 SKM2010.26.HR
 2. afdeling, 15/2007
 Rette, indkomstmodtager, skattemæssigt, underskud, forretningsmæssig, begrundelse
 Skatteministeriet havde ikke godtgjort, at et selskab ikke var rette modtager af indkomst fra aktivitet, der var overflyttet fra interesseforbundet selskab.
 H1 Danmark ApS var indirekte ejet af bl.a. nogle familiemedlemmer, herunder A. Det blev besluttet med virkning fra 1. april 1999 at flytte H1s annonceringsvirksomhed til Reklamebureau H3 ApS, som A var eneejer af, og som havde et skattemæssigt underskud. Herefter oppebar H3 indtægterne - formidlingsprovision fra annonceringsvirksomheden. Skattemyndighederne anså imidlertid H1 som rette indkomstmodtager af formidlingsprovisionen og forhøjede derfor selskabets skattepligtige indkomst.
 Også for Højesteret var hovedspørgsmålet, om H1 var rette indkomstmodtager af formidlingsprovisionen i skatteåret 1999. Skatteministeriet mente, at beskatningen skulle ske hos H1, og anførte navnlig, at der forelå en vilkårlig indkomstoverførsel mellem interesseforbundne parter, og at overførslen var uden reel forretningsmæssig begrundelse. Hensigten var alene at opnå en skattemæssig fordel ved udnyttelse af et underskud i reklamebureauet.
 Højesteret frifandt H1, idet Skatteministeriet ikke havde godtgjort, at H3 ikke var rette indkomstmodtager. Højesteret udtalte bl.a., at selv om flytningen af annonceringsvirksomheden ikke var underbygget af skriftlige aftaler, var det godtgjort, at både den indkomstskabende aktivitet og indkomsten med virkning fra den 1. april 1999 var blevet flyttet fra H1 til H3. Højesteret lagde til grund, at de involverede selskaber var interesseforbundne parter, og at flytningen af annonceringsvirksomheden til dels var begrundet i forretningsmæssige overvejelser bl.a. for at sikre den fortsatte mulighed for at oppebære formidlingsprovision. Uanset at parterne var interesseforbundne, kunne det forhold, at flytningen måtte antages tillige at være begrundet i et ønske om at udnytte det skattemæssige underskud i H3, jf. ligningslovens § 15, ikke føre til, at flytningen ikke tillagdes skattemæssig virkning.
 Landsretten var kommet til et andet resultat.
 Ligningsvejledningen 2009-2 S.C.1.1.1
 H1 Danmark ApS
 (advokat Niels Holger Printz)
 Poul Sørensen, Per Walsøe, Asbjørn Jensen, Jon Stokholm og Michael Rekling
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 13. afdeling den 8. november 2006.
 Appellanten, H1 Danmark ApS, har gentaget sin påstand og har nedlagt en subsidiær påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at selskabets skattepligtige indkomst nedsættes med 185.312,33 kr.
 Skatteministeriet har påstået stadfæstelse og har under ankesagens forberedelse nedlagt en subsidiær påstand om, at H1 Danmark ApS skal anerkende, at sagen hjemvises til opgørelse af goodwillværdien ved salg af medievirksomheden pr. 1. juli 1999, og betale den skat, værdien af den overdragne aktivitet udløser.
 H1 Danmark ApS har påstået frifindelse for Skatteministeriets subsidiære påstand.
 Højesteret har ikke tilladt Skatteministeriet under hovedforhandlingen at ændre sin subsidiære påstand.
 H1 Danmark har til støtte for sin subsidiære påstand anført, at såfremt annoncebureauvirksomheden må anses for et overdrageligt formuegode, skal beskatningen af overskud ved denne virksomhed i hvert fald fra og med 1. juli 1999 ske hos Reklamebureau H3 ApS, idet H1 Danmark med virkning fra dette tidspunkt ved en aftale af 22. juni 1999 havde overdraget sin resterende virksomhed bestående af udlejningsformidling af en portefølje af sommerhuse til


text:
H2 Feriehusudlejning A/S, således at samtlige H1 Danmarks aktiviteter herefter var afhændet og ophørt. Beløbet i den subsidiære påstand fremkommer ved, at H1 Danmark anses for skattepligtig af overskud ved annoncebureauvirksomheden i perioden 1. april til 1. juli 1999.
 H1 Danmark har til støtte for sin påstand om frifindelse for Skatteministeriets subsidiære påstand anført, at skattemyndighederne ikke nu kan foretage fornyet skatteansættelse af goodwill for indkomståret 1999, idet adgangen hertil er forældet såvel efter skatteforvaltningslovens § 26 som efter § 1, nr. 4, i forældelsesloven af 1908.
 Skatteministeriet har til støtte for sin subsidiære påstand bl.a. anført, at såfremt aftalen af 22. juni 1999 tillige omfatter en overdragelse af medievirksomheden - eller der i øvrigt er sket en overdragelse af en virksomhed, som skattemyndighederne skal respektere i relation til beskatningen af aktivitetens løbende afkast - skal skattemyndighederne beregne goodwill af værdien af den overdragne aktivitet, således at H1 Danmark skal betale den skat, der hviler herpå.
 Skatteministeriets subsidiære påstand er en direkte følge af, at H1 Danmarks subsidiære påstand vil indebære en ændring i grundlaget for den hidtidige behandling af selskabets skatteansættelse for 1999. Skatteministeriets subsidiære påstand kan derfor tages under påkendelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Ved en aftale af 22. juni 1999 har H1 Danmark og H2 Feriehusudlejning A/S indgået aftale om overdragelse af alle H1 Danmarks virksomhed tilhørende aktiver og aktiviteter med virkning fra den 1. juli 1999. Købesummen var aftalt til 590.000 kr.
 Statsautoriseret revisor ND har forklaret, at man i 1999 i HH koncernen traf beslutning om, at H1 Danmark ikke længere skulle varetage medievirksomhed, men at dette skulle lægges uden for koncernen. Han deltog hvert år i arbejdet med udarbejdelse af årsberetningerne ved gennemgang og tilretning. Når revisorerne i årsberetningerne for 1998/99 og 1999/00 bemærkede, at det var besluttet, "at selskabet i 1999-2000 har afhændet virksomheden med formidling af feriehuse og er stoppet med medievirksomheden", mente de, at medieaktiviteten skulle ud af den juridiske enhed, det vil sige HH koncernen. Baggrunden var, at man ville samle feriehusaktiviteten under et, hvor aktiviteten før havde været delt ud på 3 selskaber. Man ønskede i koncernen at samle og styrke feriehusaktiviteten med henblik på forhandling med mulige samarbejdspartnere. Løsningen blev, at man lagde medievirksomheden uden for koncernen til reklamebureauet H3 ApS.
 Selv om flytningen af annonceringsvirksomheden ikke er underbygget af skriftlige aftaler, finder Højesteret det efter de afgivne forklaringer og de fremlagte regnskaber godtgjort, at både den indkomstskabende aktivitet og indkomsten i form af formidlingsprovision med virkning fra den 1. april 1999 blev flyttet fra H1 Danmark ApS til Reklamebureau H3 ApS.
 Efter det om ejerforholdene oplyste lægges det til grund, at H1 Danmark ApS, Reisebüro G2 GmbH, H2 Feriehusudlejning A/S og Reklamebureau H3 ApS var interesseforbundne parter. Efter bevisførelsen lægges det endvidere til grund, at flytningen af annonceringsvirksomheden fra H1 Danmark til Reklamebureau H3 til dels var begrundet i forretningsmæssige overvejelser bl.a. for at sikre den fortsatte mulighed for at oppebære formidlingsprovision fra de tyske leverandører af annonceplads. Uanset at parterne var interesseforbundne,


text:
kan det forhold, at flytningen må antages tillige at være begrundet i et ønske om at udnytte det skattemæssige underskud i Reklamebureau H3 jf. ligningslovens § 15, ikke føre til, at flytningen ikke tillægges skattemæssig virkning.
 På denne baggrund finder Højesteret, at Skatteministeriet ikke har godtgjort, at Reklamebureau H3 ikke var rette indkomstmodtager for formidlingsprovisionen i det pågældende indkomstår. Højesteret tager derfor H1 Danmarks principale påstand til følge.
 Der er herefter ikke anledning til at tage stilling til Skatteministeriets subsidiære påstand.
 Sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 70.000 kr. og af retsafgift for landsret og Højesteret med 4.790 kr., i alt 74.790 kr.
 Skatteministeriet skal anerkende, at H1 Danmark ApS' skattepligtige indkomst for indkomståret 1. april 1999 til 31. marts 2000 nedsættes med 211.973 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal Skatteministeriet inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 74.790 kr. til H1 Danmark ApS. Beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
15. januar 2015 (*)
 »Præjudiciel forelæggelse – direktiv 96/9/EF – retlig beskyttelse af databaser – database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten – begrænsning af databasens brugeres rettigheder ved aftale«
 I sag C-30/14,
 angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene) ved afgørelse af 17. januar 2014, indgået til Domstolen den 22. januar 2014, i sagen:
 sammensat af afdelingsformanden, R. Silva de Lapuerta, Domstolens vicepræsident, K. Lenaerts (refererende dommer), og dommerne J.-C. Bonichot, A. Arabadjiev og J.L. da Cruz Vilaça,
 justitssekretær: C. Strömholm,
 på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 12. november 2014,
 – Ryanair Ltd, først ved advocaten M. van Heezik, A. van Aerde og R. Le Poole, derefter ved A. van Aerde og R. Le Poole
 – PR Aviation BV ved advocaat A. Groen
 2 Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag mellem Ryanair Ltd (herefter »Ryanair«) og PR Aviation BV (herefter »PR Aviation«) vedrørende sidstnævntes brug af oplysninger fra Ryanairs websted til kommercielle formål.
 3 Direktiv 96/9 indeholder fire kapitler.
 4 I kapitel I i direktiv 96/9 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer direktivets artikel 1 med samme overskrift følgende i stk. 1 og 2:
 2. I dette direktiv forstås ved »database« en samling af værker, data eller andet selvstændigt materiale, der er struktureret systematisk eller metodisk og kan konsulteres individuelt ved brug af elektronisk udstyr eller på anden måde.«
 5 I dette direktivs kapitel II med overskriften »Ophavsret« står artikel 3 med overskriften »Beskyttelsens genstand«, hvis stk. 1 fastsætter følgende:
 6 I dette kapitel II har direktivets artikel 5 med overskriften »Ophavsretlige enerettigheder« følgende ordlyd:
 »Ophavsmanden til en database har med hensyn til de af basens udtryk, der kan omfattes af ophavsretlig beskyttelse, eneret til at foretage eller tillade:
 c) enhver form for spredning til almenheden af basen eller eksemplarer deraf. [...]
 e) eksemplarfremstilling, spredning, tilgængeliggørelse, visning eller fremførelse til almenheden af resultaterne af de handlinger, der er nævnt i litra b).«
 7 I samme kapitel II bestemmer samme direktivs artikel 6 med overskriften »Undtagelser fra ophavsretlige enerettigheder« følgende i stk. 1:
 »Den, der har ret til at benytte en database eller et eksemplar heraf, kan uden tilladelse fra basens ophavsmand udføre enhver handling, der er nævnt i artikel 5, når den er nødvendig for, at brugeren kan få adgang til databasens indhold og gøre normal brug af dette. Har brugeren kun tilladelse til at benytte en del af databasen, gælder dette stykke kun for denne del.«
 8 I kapitel III i direktiv 96/9 med overskriften »Sui generis-ret« står artikel 7 med overskriften »Beskyttelsens genstand«, som bestemmer følgende i stk. 1 og 5:
 5. Gentagne og systematiske udtræk og/eller genanvendelser af uvæsentlige dele af databasens indhold, der kan sidestilles med handlinger, som strider mod en normal udnyttelse af basen, eller som skader databasefremstillerens legitime interesser urimeligt, er ikke tilladt.«
 9 I samme kapitel III står direktivets artikel 8 med overskriften »Rettigheder og pligter for den, der har ret


text:
til at benytte en database«, som bestemmer følgende:
 »1. Fremstilleren af en database, der er gjort tilgængelig for almenheden, uanset på hvilken måde, kan ikke forhindre den, der har ret til at benytte denne base, i at udtrække og/eller genanvende uvæsentlige dele af dens indhold, vurderet kvalitativt eller kvantitativt, uanset formålet. Har brugeren kun tilladelse til at udtrække og/eller genanvende en del af databasen, gælder dette stykke kun for denne del.
 3. Den, der har ret til at benytte en database, der er gjort tilgængelig for almenheden, uanset på hvilken måde, må ikke foretage handlinger, der er til skade for indehaveren af en ophavsret eller en beslægtet ret over værker eller præstationer i denne base.«
 10 I kapitel IV i direktiv 96/9 med overskriften »Fælles bestemmelser« fastsætter artikel 15 med overskriften »Visse bestemmelsers bindende karakter« følgende:
 »Alle aftalebestemmelser, der strider mod artikel 6, stk. 1, og artikel 8, er ugyldige.«
 11 Direktiv 96/9 er blevet gennemført i nederlandsk ret ved Wet houdende aanpassing van de Nederlandse wetgeving aan richtlijn 96/9/EG van het Europees Parlement en de Raad van 11 maart 1996 betreffende de rechtsbescherming van databanken (lov om tilpasning af den nederlandske lovgivning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9/EF af 11.3.1996 om retlig beskyttelse af databaser) af 8. juli 1999 (Stb. 1999, s. 303, herefter »databaseloven«).
 12 Auteurswet (ophavsretsloven, herefter »Aw«) bestemmer følgende i artikel 1:
 »Ophavsretten er den eneret, der tilkommer ophavsmanden til et litterært, videnskabeligt eller kunstnerisk værk eller dennes retlige efterfølgere til at offentliggøre eller mangfoldiggøre værket, med forbehold af de ved lov fastsatte indskrænkninger.«
 13 Aw’s artikel 10 bestemmer:
 »1. Ved litterære, videnskabelige eller kunstneriske værker forstås i denne lov:
 1° bøger, brochurer, aviser, tidsskrifter og alle andre skriftlige værker
 3. Samlinger af værker, data eller andet selvstændigt materiale, der er struktureret systematisk eller metodisk og kan konsulteres individuelt ved brug af elektronisk udstyr eller på anden måde, er, uden at det berører andre rettigheder til samlingen, og uden at det berører ophavsretten eller andre rettigheder til værkerne, dataene eller det andet materiale, der er indeholdt i samlingen, beskyttet som selvstændige værker.
 14 Aw’s artikel 24a har følgende ordlyd:
 »1. Der foreligger ikke en krænkelse af ophavsrettigheder til en samling som omhandlet i artikel 10, stk. 3, når den, der har ret til at benytte samlingen, foretager en eksemplarfremstilling, der er nødvendig for at få adgang til samlingen og gøre en normal brug af den.
 3. Stk. 1 og 2 kan ikke ved aftale fraviges til skade for den, der har ret til at benytte databasen.«
 15 PR Aviation driver et websted, hvor forbrugerne kan søge oplysninger om afgange med lavprisflyselskaber, sammenligne priser og mod betaling af en provision booke en afgang. De oplysninger, der er nødvendige for at gennemføre en individuel søgeopgave, henter PR Aviation via en automatiseret fremgangsmåde i bl.a. en datasamling, som der findes et link til på Ryanairs websted, der også er tilgængelig for forbrugerne.
 16 Adgangen til det nævnte websted forudsætter, at den, der besøger webstedet, accepterer Ryanairs almindelige forretningsbetingelser ved


text:
at sætte et hak i en hertil beregnet rubrik. På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen indeholdt disse betingelser følgende vilkår:
 »2. Eneforhandling. Dette websted og Ryanairs callcenter er eneforhandlerne af Ryanairs tjenester. Ryanair.com er det eneste websted, der har tilladelse til at udbyde pladser på Ryanair flyafgange. Ryanair tillader ikke andre websteder at udbyde pladser på sine flyafgange, uanset om der er tale om bookinger til seat-only eller til pakkerejser. [...]
 3. Tilladt brug. De må udelukkende anvende dette websted til følgende private og ikke-kommercielle formål: (i) konsultere dette websted; (ii) gennemføre bookinger; (iii) kontrollere/ændre en booking; (iv) kontrollere oplysninger om ankomst/afgang; (v) online check-in; (vi) gå til andre websteder via links på dette websted; (vii) gøre brug af andre muligheder, der tilbydes på dette websted.
 Brug af automatiserede systemer eller software for at udtrække oplysninger fra dette websted eller fra webstedet www.bookryanair.com til kommercielle formål (»screen scraping«) er forbudt, medmindre tredjemand direkte med Ryanair har indgået en skriftlig licensaftale, hvorved tredjemand udelukkende med henblik på prissammenligning får adgang til Ryanairs oplysninger om priser, ruter og afgangstidspunkter.«
 17 Idet Ryanair påberåbte sig direktiv 96/9, databaseloven og Aw, gjorde dette selskab gældende, at PR Aviation havde krænket rettighederne til Ryanairs datasamling, og at PR Aviation havde tilsidesat Ryanairs almindelige forretningsbetingelser på dette selskabs websted, som PR Aviation dog havde accepteret. Ryanair nedlagde påstand om, at PR Aviation under trussel om tvangsbøde blev tilpligtet at afholde sig fra enhver krænkelse af Ryanairs rettigheder samt at betale Ryanair en erstatning.
 18 Ved retsafgørelse af 28. juli 2010 frifandt Rechtbank Utrecht (retten i Utrecht) PR Aviation for de påstande, som Ryanair havde nedlagt, for så vidt som disse var støttet på en tilsidesættelse af direktiv 96/9 og på databaseloven. Rechtbank Utrecht tog derimod Ryanairs påstande til følge, for så vidt som disse var støttet på Aw, og pålagde PR Aviation at ophøre med enhver krænkelse af Ryanairs ophavsrettigheder til selskabets flydata og at erstatte Ryanair den lidte skade.
 19 PR Aviation ankede denne retsafgørelse. Ryanair kontraankede retsafgørelsen med henblik på at anfægte Rechtbank Utrechts vurdering, hvorefter Ryanair ikke kunne nyde den beskyttelse, der er fastsat i direktiv 96/9 og i databaseloven.
 20 Ved dom af 13. marts 2012 ophævede Gerechtshof te Amsterdam (appelretten i Amsterdam) Rechtbank Utrechts retsafgørelse og forkastede Ryanairs kontraanke.
 21 For så vidt angår ophavsretten udtalte appelretten i det væsentlige, at selv hvis de digitale informationer, som Ryanair havde offentliggjort, henhørte under beskyttelsen af skriftlige værker (»geschriftenbescherming«) som omhandlet i Aw’s artikel 10, stk. 1, nr. 1, havde PR Aviation ikke krænket Ryanairs rettigheder, eftersom PR Aviations adfærd udgjorde en normal brug som omhandlet i Aw’s artikel 24a, stk. 1, og således en legitim brug af Ryanairs websted. Appelretten tilføjede, at det forbud, der var indeholdt i Ryanairs almindelige forretningsbetingelser, mod at bruge dette selskabs websted til kommercielle formål ikke kunne afkræfte den ovenstående konklusion, navnlig henset til Aw’s artikel 24a, stk. 3, der svarer til artikel 15 i direktiv 96/9.
 22 For så vidt angår sui generis-retten fandt


text:
Gerechtshof te Amsterdam, at Ryanair ikke havde bevist, at fremstillingen af Ryanairs datasamling var udtryk for en »væsentlig investering« som omhandlet i direktiv 96/9 og i databaseloven.
 23 Ryanair har appelleret Gerechtshof te Amsterdams dom til Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes højesteret). Til støtte for appellen har Ryanair anført et enkelt anbringende, der består af to led.
 24 Inden for rammerne af det første led i dette anbringende har Ryanair kritiseret appelrettens vurdering, hvorefter Ryanair ikke kan nyde beskyttelsen af skriftlige værker som omhandlet i Aw’s artikel 10, stk. 1, nr. 1.
 25 I denne henseende er den forelæggende ret imidlertid af den opfattelse, at intet andet kriterium end kriteriet om originalitet kan finde anvendelse med henblik på den ophavsretlige beskyttelse. Idet den forelæggende ret har understreget, at det følger af Gerechtshof te Amsterdams dom, at Ryanairs datasamling ikke opfylder dette kriterium, har den konkluderet, at dette led i det anbringende, som Ryanair har fremført, ikke kan føre til ophævelsen af denne dom.
 26 Inden for rammerne af det andet led i appelanbringendet, som er blevet gjort gældende subsidiært, har Ryanair i det væsentlige gjort gældende, at det var med urette, at Gerechtshof te Amsterdam fandt, at den omstændighed, at PR Aviation havde overskredet det aftalemæssige forbud, der var fastsat over for dette selskab, mod at udtrække data fra Ryanairs database til kommercielle formål uden at have indgået en skriftlig licensaftale med sidstnævnte selskab, ikke udgjorde en misligholdelse fra PR Aviations side.
 27 I denne henseende er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt anvendelsesområdet for direktiv 96/9 omfatter databaser, der hverken er beskyttet af ophavsretten i henhold til dette direktivs kapitel II eller af sui generis-retten i henhold til dette direktivs kapitel III, og følgelig om, hvorvidt de begrænsninger af aftalefriheden, der følger af samme direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15, også gælder for sådanne databaser.
 28 Hoge Raad der Nederlanden har på den baggrund besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
 »Har [direktiv 96/9] også virkning for online-databaser, som ikke i henhold til direktivets kapitel II er ophavsretligt beskyttet og heller ikke i henhold til [det nævnte direktivs] kapitel III er beskyttet af en sui generis-ret, i den forstand, at adgangen til at benytte sådanne databaser i henhold til [...] artikel 6, stk. 1, og artikel 8, sammenholdt med artikel 15 [i direktiv 96/9] (anvendt direkte eller analogt) ikke kan begrænses ved aftale?«
 29 Med spørgsmålet, der hviler på den forudsætning, at Ryanairs datasamling, der er omhandlet i hovedsagen, udgør en database i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, som dog hverken er beskyttet af ophavsretten i henhold til dette direktivs kapitel II eller af sui generis-retten i henhold til det nævnte direktivs kapitel III, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, ønsker denne ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 96/9 skal fortolkes således, at friheden til at benytte en sådan database, henset til anvendelsen af dette direktivs artikel 6, stk. 1, sammenholdt


text:
med dets artikel 8 og 15, ikke kan være begrænset ved aftale.
 30 Indledningsvis skal det bemærkes, at et direktiv i overensstemmelse med fast retspraksis ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private, og at en direktivbestemmelse derfor ikke som sådan kan påberåbes over for sådanne personer (jf. bl.a. domme Faccini Dori, C-91/92, EU:C:1994:292, præmis 20, Kücükdeveci, C-555/07, EU:C:2010:21, præmis 46, og Dominguez, C-282/10, EU:C:2012:33, præmis 37).
 31 Det fremgår ligeledes af fast retspraksis, at det påhviler de nationale retter ved anvendelsen af nationale retsforskrifter i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af det omhandlede direktivs ordlyd og formål (jf. bl.a. domme Pfeiffer m.fl., C-397/01–C-403/01, EU:C:2004:584, præmis 114, Kücükdeveci, EU:C:2010:21, præmis 48, og Dominguez, EU:C:2012:33, præmis 24).
 32 Efter disse indledende præciseringer skal det bemærkes, at artikel 1, stk. 2, i kapitel I i direktiv 96/9 definerer begrebet »database«.
 33 Selv om den nævnte bestemmelse, således som PR Aviation har anført, giver dette begreb en bred betydning, som er frigjort fra overvejelser af formel, teknisk eller materiel art (jf. i denne retning dom Fixtures Marketing, C-444/02, EU:C:2004:697, præmis 20-32), forholder det sig ikke desto mindre således, at den definition, der er indeholdt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, i overensstemmelse med direktivets ordlyd skal forstås »[i] dette direktiv«.
 34 I henhold til ordlyden af artikel 1, stk. 1, i direktiv 96/9 har dette imidlertid »den retlige beskyttelse af databaser« til formål. Dette direktiv indfører i denne henseende to former for retlig beskyttelse af sådanne databaser. Den første form, som er reguleret af det nævnte direktivs artikel 3-6, der står i direktivets kapitel II, består i beskyttelsen af ophavsretten, og den finder i henhold til samme direktivs artikel 3, stk. 1, anvendelse på de databaser, som på grund af udvælgelsen eller struktureringen af indholdet udgør ophavsmandens egen intellektuelle frembringelse. Den anden form, som er reguleret af artikel 7-11 i direktiv 96/9, der står i direktivets kapitel III, består i beskyttelsen af en sui generis-ret og finder i henhold til dette direktivs artikel 7, stk. 1, anvendelse på de databaser, hvor indsamlingen, kontrollen eller præsentationen af indholdet ud fra et kvalitativt eller kvantitativt synspunkt er udtryk for en væsentlig investering. Disse to former for retlig beskyttelse er genstand for de fælles bestemmelser i det nævnte direktivs artikel 12-16, der står i direktivets kapitel IV.
 35 Den omstændighed, at en database svarer til elementerne i den definition, der er indeholdt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 96/9, gør det følgelig ikke – i modsætning til hvad PR Aviation har gjort gældende – muligt at antage, at den henhører under anvendelsen af dette direktivs bestemmelser, der regulerer ophavsretten og/eller sui generis-retten, hvis den hverken opfylder betingelsen for anvendelse af beskyttelsen af ophavsretten, der er opstillet i det nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, eller betingelsen for anvendelse af beskyttelsen af sui generis-retten, der er omhandlet i samme direktivs artikel 7, stk. 1.
 36 Hvad angår de bestemmelser i direktiv 96/9, som den forelæggende ret særligt har henvist til


text:
i sit spørgsmål, skal det tilføjes, at dette direktivs artikel 6, stk. 1, der under særlige betingelser tillader den, der har ret til at benytte en database uden tilladelse fra basens ophavsmand at udføre de handlinger, der er nævnt i det nævnte direktivs artikel 5, ligesom sidstnævnte artikel er omfattet af det kapitel, som denne indgår i, som vedrører ophavsretten, og følgelig ikke finder anvendelse på de databaser, der ikke er beskyttet af denne ret.
 37 Artikel 8 i direktiv 96/9, der bl.a. opregner rettighederne for den, der har ret til at benytte en database, står for sit vedkommende i det kapitel i dette direktiv, der vedrører sui generis-retten, og den er følgelig ikke anvendelig på de databaser, der ikke er beskyttet af denne ret.
 38 Hvad angår artikel 15 i direktiv 96/9, der vedrører den bindende karakter af visse bestemmelser i dette direktiv, idet den erklærer alle aftalebestemmelser, der strider mod disse, ugyldige, omhandler denne udtrykkeligt kun nævnte direktivs artikel 6, stk. 1, og artikel 8.
 39 Det følger således af formålet med og strukturen i direktiv 96/9, at dette direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15, som indfører rettigheder, der har en bindende karakter til fordel for dem, der har ret til at benytte en database, ikke finder anvendelse på en database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten i medfør af det nævnte direktiv, således at dette direktiv ikke er til hinder for vedtagelsen af aftalevilkår, der har betingelserne for benyttelse af en sådan database som genstand.
 40 Denne analyse underbygges af den almindelige opbygning af direktiv 96/9. Som Ryanair og Europa-Kommissionen har understreget, hviler dette direktiv på en ligevægt mellem på den ene side rettighederne for den person, der fremstiller en database, og på den anden side rettighederne for dem, der har ret til at benytte en sådan base, dvs. tredjemænd, der af denne person har fået tilladelse til at benytte den nævnte base. I denne forbindelse er anvendelsen af artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15 i direktiv 96/9, som tillægger dem, der har ret til at benytte databasen, rettigheder og dermed begrænser rettighederne for den person, der har fremstillet databasen, udformet således, at der skal været tale om en database, hvortil fremstilleren har rettigheder enten i henhold til ophavsretten, der er forankret i dette direktivs artikel 5, eller i henhold til sui generis-retten, der er forankret i det nævnte direktivs artikel 7. Anvendelsen er derimod ikke relevant med hensyn til en database, hvis fremstiller ikke har nogen af de ovennævnte rettigheder i medfør af direktiv 96/9.
 41 I modsætning til hvad PR Aviation har hævdet, kan denne fortolkning af direktiv 96/9 ikke mindske interessen i at gøre krav på den retlige beskyttelse, der er indført ved det nævnte direktiv, for så vidt som fremstilleren af en database, der er beskyttet ved samme direktiv, til forskel fra fremstilleren af en database, der ikke er beskyttet af dette, ikke har den aftalemæssige frihed til at begrænse rettighederne for dem, der