text:
skildpaddearter lægger deres æg.
 Men skoven er jo væk
 Et af argumenterne for at bygge en kanal gennem to af de reservater, der er med til udgøre den biologiske korridor, er, at de fleste af træerne allerede er blevet fældet af nybyggere, og at kanalen derfor kan fungere som en naturlig grænse for yderligere ekspansion ind i de beskyttede områder. Det nævnes både i ERM’s rapport og af flere kanaltilhængere i Nicaragua. Ifølge miljøvurderingen fra ERM har udnævnelsen til reservater ikke resulteret i betydelig beskyttelse af områderne. Fra 1983 og frem til 2011 er 40 procent af skoven i det sydøstlige Nicaragua forsvundet, og alene i de to sidste år af undersøgelsen, fra 2009 til 2011, er der forsvundet flere træer end de 26 foregående år. Siden 2011 er afskovningen ifølge ERM kun blevet værre.
 Flere ngo’er i regionen mener, at afskovningen og den manglende beskyttelse af naturreservaterne er sket med statens accept og som del af en plan om at kunne udnytte områderne.
 “De beskyttede naturreservater Cerro Selva og Punta Gorda, som kanalen vil gå gennem, har været udsat for pres i lang tid. Det har været en åbenlys strategi i flere nationale regeringsperioder ikke at bekymre sig om udryddelse af skov og biodiversitet i disse områder”, siger Claus Kjærby, der er koordinator for ngo’en Verdens Skove i Nicaragua og Panama. Han har tidligere arbejdet som rådgiver for de oprindelige folk, der bor i de beskyttede områder af østkysten, som kanalen vil gå gennem. Regnskoven og dens dyr er overlevelsesgrundlag for oprindelige folk i disse områder, og truslen mod deres overlevelse er med afskovningen blevet kritisk, mener han.
 Men situationen med den øgede afskovning betyder også, at miljøorganisationerne ikke kan bruge beskyttelsen af regnskoven som et argument mod kanalen, mener Richard Condit.
 Han er ph.d. i biologi og forsker på Smithsonian Tropical Research Institute i Panama.
 “Næsten al skoven er væk. Hvis kanalen ikke bliver bygget, vil al skoven, eller næsten det hele, blive ryddet gennem de næste 30 år. Der vil kun være en enkelt fin naturpark tilbage. Så at sige, at kanalen vil øge afskovningen er simpelthen ikke at være opmærksom på fakta”.
 Naturparken, som Richard Condit henviser til, er reservatet Indio Maiz, som vil komme til at ligge syd for den planlagte kanal. Derfor har fortalere for kanalen argumenteret for, at den kan komme til at virke som en naturlig grænse, som nybyggere ikke kan overskride lige så let som linjerne på et landkort, der markerer hvor reservaterne starter.
 Kort over afskovning fra 1983 til 2011. De tre reservater, Indio Maiz, Punta Gorda og Cerro Silva, er markeret med henholdsvis lilla, gul og rød. Kilde: ERM
 Kanalen som naturbeskyttelse
 Richard Condit har arbejdet i området omkring Panamakanalen i de sidste 25 år, og han mener, at man burde se på, hvordan kanalen i Panama har været med til at øge fokus på at beskytte miljøet. Han er sikker på, at selvom folkene bag kanalbyggeriet kun er interesserede i profit og ikke miljø, så vil de alligevel


text:
være nødt til at tænke miljøbeskyttelse ind i projektet.
 Vigtigheden af at sikre, at der er vand nok til at operere en kanal, gør, at Richard Condit ikke forstår de miljøorganisationer, der bekymrer sig om, om kanalen vil betyde at vandstanden falder i Nicaraguasøen.
 “Hvis de bygger en kanal, bliver de nødt til at få den til at fungere, og en del af det er Nicaraguasøen. Der er nødt til at være en tilstrækkelig kilde til vand for at holde vandstanden høj nok. Det kan miljøforkæmpere drage nytte af”, siger han.
 I Panama har man været nødt til at beskytte afvandingsområdet omkring kanalen, for at sikre at der er nok vand til at skibe kan komme fra Stillehavet til Atlanterhavet eller omvendt, og det medfører beskyttelse af sårbar regnskov, der fungerer som en bufferzone for kanalen, siger han.
 “Kanalen har afgørende betydning for Panamas økonomi, så der findes ikke nogen bedre begrundelse for at beskytte skoven”.
 Han mener, at Panamakanalen har været en positiv ting for miljøet og debatten om miljøbeskyttelse af landet, der for over 100 år siden lagde jord til bygningen af den første kanal tværs gennem Mellemamerika.
 “Miljøforkæmpere har efter at kanalen blev bygget brugt den til at opmuntre til at beskytte skoven, og den panamianske regering har virkelig overtaget det standpunkt”.
 Danwatch har henvendt sig til det nicaraguanske miljøministerium, formanden og næstformanden for parlamentet, ministeren for national policy og sekretariatsleder for kanalkommissionen, Paul Oquist og HKND for at give dem mulighed for at kommentere på denne artikel, men ingen har svaret på henvendelsen.
 Uundgåelige konsekvenser ved kanalbyggeriet
 Environmental Resource Management, eller ERM, er et britisk konsulentfirma, der specialiserer sig i ydelser i forhold til miljø, sundhed, sikkerhed og bæredygtighed. Virksomheden har kontorer i over 40 lande og har ca. 5000 medarbejdere, der bl.a. har udarbejdet miljøvurderinger for mineselskaber i Afrika, gasledninger i Kaukasus og jernbaner i Mongoliet.
 Tab af regnskov
 Opdeling af den Mesoamerikanske Biologiske Korridor, en barriere for dyrs bevægelighed og udveksling af gener og isolation af dyrebestande
 Ændring af den økologisk mangfoldige Punta Gorda flod fra at flyde frit til at have sluser, kanaler og opmagasinering.
 Tab af habitat til redebygning, fouraging og migration for kritisk truede og truede havskildpadder
 Tab af indtil flere kritisk truede og truede dyrearter
 Introduktion af invasive arter i Punta Gorda flodsystemet
 Øget sedimentering i Stillehavet, Det Caribiske Hav og Nicaraguasøen under bygningen af kanalen
 Fysisk opdeling af Nicaragua
 Flytning af omkring 30.000 menneskers beboelse og levevilkår
 Flytning af den sidste rama-landsby, der stadig taler det oprindelige sprog
 Kilde: Environmental Resource Management: Environmental and Social Impacts Assessment
 Derudover er der øget risiko for følgende konsekvenser
 Øget risiko for tilstrømning og kunstig udvikling i økologisk og kulturelt følsomme områder
 Øget risiko for udslip og introduktion af invasive arter i Nicaraguasøen og kystområder
 Øget risiko for lokal forringelse af vandkvaliteten i Nicaraguasøen som et resultat af sedimenter, der hvirvles op under konstruktion, vedligeholdelse og skibstransport
 Øget risiko for at havskildpadder bliver ramt af skibe pga. skibstrafik i kendte områder for migrations-

type: other


text:
og redeområder
 Øget forekomst af human trafficking og medfølgende seksuelt overførte sygdomme som resultat af tilstrømning af mennesker
 Nedgang i social sammenhængskraft, fællesskabsidentitet og sikkerhed og pres på infrastrukturen i områder omkring lejre for arbejdere
 ERM's resumé af vurderingen af sociale og miljø konsekvenser
 Præsidenten over demokratiet
 Nicaragua er gået fra at være et demokrati til en stat, hvor alt er styret af præsidenten, lyder
 anklagerne fra modstandere af kanalprojekt og kendere af landet.
 Den nicaraguanske højesteret og resten af landets officielle institutioner fungerer ikke efter landets love men efter præsidenten og hans partis ønsker, og Nicaragua kan ikke længere kalde sig et demokrati.
 Så klar er udmeldningen fra en gruppe af organisationer, som har klaget over en lov, der giver et privat firma retten til at grave en kanal tværs gennem det mellemamerikanske land.
 Loven strider ifølge både ngo’ere og oprindelige folk mod nicaraguanske love, landets forfatning, internationale konventioner og landets interesser, men da klagen alligevel blev afvist af Nicaraguas højeste retsinstans, blev ingen af dem overraskede.
 “Den eneste måde, hvorpå man kan forstå den dom, er at forstå at den nuværende politiske situation i Nicaragua er virkelig slem i forhold til, at der ikke er en adskillelse af statsmagterne”, siger Mónica López Baltodano fra ngo’en PopolNa, som arbejder med juridisk assistance til de ca. 120.000 mennesker, de anslår, står til at miste deres land til kanalbyggeriet.
 Flere klager, samme reaktion
 Lov 840 hedder loven, der giver firmaet HKND rettighederne til at grave en kanal og ekspropriere den jord, som virksomheden finder nødvendigt i processen. Loven blev vedtaget i juni 2013 og to uger senere modtog den nicaraguanske højesteret den første klage. Kanalen vil gå gennem et område, hvor oprindelige folk har delvist selvstyre efter nicaraguansk lov.
 “Der er en modsætning mellem kanalloven og de love, som beskytter de oprindelige folks rettigheder”, siger Becky McCray Urbina, der er juridisk repræsentant for en lokalregering bestående af oprindelige folk, som forvalter området. I løbet af den næste måned klager flere andre, heriblandt nicaraguanske ngo’ere, også til højesteret, og retten beslutter at samle alle klagerne i en enkelt sag.
 Mónica López Baltodano er administrerende direktør i ngo’en PopolNa og med til at indbringe sagen for højesteret. Hun mener, at kanalloven giver HKND for vidtgående rettigheder.
 “Hvis jeg skal sige det kort, så er problemet, at de kan bruge en hvilken som helst del af Nicaragua i en lang periode på en hvilken som helst måde uden den nødvendige kontrol og for en betaling, som er fuldstændig latterlig og uden at betale skat”.
 Loven giver HKND ret til at ekspropriere jord i hele Nicaragua til projekter, der ikke nødvendigvis har noget med byggeriet af en kanal at gøre og til en pris, der ifølge Mónica López Baltodano ligger langt under markedsprisen. Kanallovens bestemmelser om eksproprieringen og forvaltningen af naturressourcer strider ifølge hende mod både national lov og internationale standarder.
 Nicaraguas højesteret var dog ikke enig i den vurdering, og den 10. december 2013 fastslog dommerne, at lov 840 ikke stred mod landets forfatning


text:
eller anden lovgivning. Det gjorde den i en kendelse på 18 sider, hvoraf omkring de fem udelukkende bestod af en liste med navnene på alle dem, som havde lagt sag an. Sagsøgerne vil nu flytte sagen til den Interamerikanske Menneskerettighedskommission (CIDH).
 Ingen adskillelse af statsmagter
 Domstolene er ifølge Mónica López Baltodano fra ngo’en PopolNa ikke længere uafhængige af den udøvende magt i landet og højesteret er sat sammen af folk, der følger præsident Daniel Ortegas interesser.
 Den vurdering deles også af Hans Petter Buvollen, der er regional repræsentant for Folkekirkens Nødhjælp og tidligere seniorrådgiver og koordinator for Danidas regionale menneskerettighedsprogram, et program som Folkekirkens Nødhjælp nu er med til at implementere i Mellemamerika.
 “Den siddende regering i Nicaragua har meget klart vist, at hverken forfatningen, selvstyrelov eller internationale aftaler har nogen betydning, så længe en håndfuld personer kan berige sig selv”, siger han om den politiske situation i landet.
 Danidas programmer i Nicaragua har især fokuseret på at styrke de oprindelige folks position, og med dommen fra højesteret er der ikke grund til at tro, at de oprindelige folks selvstyre længere gælder, mener Hans Petter Buvollen.
 Én familie styrer landet
 Sven Gårn Hansen er dansk journalist og har boet i Nicaragua gennem flere omgange, sidst fra 2004 til 2010. I 2011 var Sven Gårn Hansen med til at producere en dokumentarfilm om den politiske udvikling i Nicaragua. Den havde titlen “Diktatur retur?”, der refererede til at Daniel Ortega første gang kom til magten ved at vælte Somoza-familiens diktatur, der styrede Nicaragua med hård hånd fra 1936 til 1979.
 “Der er stort set ikke længere en adskillelse af statsmagterne. De sidder på valgsystemet og dermed på parlamentet, og de sidder på det juridiske system, hvor alle dommere er politisk udnævnte og følger partiordrer, mere end de følger lovgivningen, selv politiet blev politiseret i en studehandel”, siger han.
 Ifølge Sven Gårn Hansen er magten i Nicaragua blevet centraliseret lige siden Daniel Ortega kom tilbage på præsidentposten i 2007. Men magten er ikke havnet hos præsidentens parti, FSLN, men derimod hos hans familie.
 “Det er efter alt at dømme for at fastholde familien i magten frem for partiet. Ortega-familiens sønner er bragt ind i flere og flere også repræsentative ledende poster, det er i langt højere grad en familie, der styrer landet frem for et parti”.
 Daniel Ortega fejrer sejren ved præsidentvalget i 2011 sammen med en gruppe fra sandinistpartiets ungdomsafdeling. Foto: Fundscion Ong De Nicaragua, via Wikimedia Commons
 Hos CALPI, som er en organisation, der arbejder med juridisk hjælp til oprindelige folk og var med til at anlægge sagen ved højesteret, har advokat og koordinator María Luisa Acosta ikke meget tilovers for dommen og det politiske system i landet.
 “Én familie har fået magten, og de bestemmer, hvad landets fremtid skal være. De bestemmer, hvad der er lovligt og ulovligt, og de bestemmer hvem, der er inden for loven og udenfor, og det er ikke et demokrati”, siger hun og tilføjer, at situationen er blevet markant værre de seneste tre år.
 Mindre


text:
rum for politisk deltagelse
 Det samme billede tegner sig, hvis man spørger Mónica López Baltodano. Alt efter om man er et lokalsamfund, som går på gaden i protest mod udsigten til at tabe ens land til kanalen, eller en veletableret ngo, så risikerer man enten at blive mødt med kampklædt politi og ulovlige tilbageholdelser eller at blive chikaneret af statslig kontrol med regnskaber og ansættelsesforhold, fortæller hun.
 Hos en anden ngo, Centro Alexander Von Humboldt, som tidligere har kritiseret
 kanalprojektet ud fra en miljøvinkel, beretter underdirektør Victor Campos om en kompliceret situation for systemkritikere.
 “I Nicaragua har der været en reduktion af rummet for deltagelse for ngo’ere. Til dels fordi
 projektet er højt prioriteret af regeringen. Enhver, som går mod kanalinitiativet, kan potentielt møde undertrykkelse fra regeringen”.
 For Centro Alexander Von Humboldt, der er en af Mellemamerikas mest respekterede miljøorganisationer har en af konsekvenserne ved at kritisere kanalen været, at dialogen med offentlige institutioner er blevet svækket. Samtidig har ngo’en valgt ikke at offentliggøre navnene på de internationale organisationer, som hjælper med arbejdet med kanalen af frygt for regeringens repressalier.
 International indblanding vil komme for sent
 Hvis kanalen bliver bygget, vil den komme til at ligge få kilometer fra Monkey Point, en landsby, hvor der bor oprindelige folk og efterkommere af afrikanske slaver på den nicaraguanske østkyst. Lokalsamfundet er ligesom otte andre repræsenteret i den sag, som Becky McCray Urbina og lokalregeringen anlagde, men præsidenten, Allen Claire Duncan, har samtidig selv indbragt sagen for CIDH.
 Han har dog ikke store forventninger til, hvad kommissionen og måske senere den Interamerikanske Menneskerettighedsdomstol kan gøre i forhold til den nicaraguanske regering. Han tror, at en indblanding fra internationale instanser vil komme for sent, for de mennesker, der kæmper mod regeringens planer.
 “Når regeringen ikke gør det, som den skal, så kan de ødelægge det, som de har lyst til. Hvis retten om fem ti år fordømmer det, så vil det ikke hjælpe os oprindelige folk”.
 Danwatch har henvendt sig til det nicaraguanske justitsministerium, landets højesteret og formanden og næstformanden for parlamentet for at give dem mulighed for at kommentere på denne artikel. Ingen har ønsket at deltage.
 Om den Interamerikanske Menneskerettighedsdomstol, valgsvindel og korruption i Nicaragua
 Organisationen af Amerikanske Stater (OAS) er en medlemsorganisation for samtlige stater i Nord og Sydamerika med det formål at fremme solidaritet og samarbejde mellem staterne. Den Interamerikanske Menneskerettighedskommission (Comision Interamericano de Derechos Humanos, CIDH) er et uafhængigt organ under OAS, som undersøger påstande om brud på menneskerettighederne i amerikanske lande. Hvis kommissionen mener, at en overtrædelse har fundet sted, kan den sende sagen videre til den Interamerikanske Menneskerettighedsdomstol, et andet OAS organ. Domstolen kan afsige domme og komme med vurderinger af mulige overtrædelser. Det er dog ikke alle amerikanske lande, som har tilsluttet sig konventionen om domstolen eller ratificeret den. Blandt andet har USA underskrevet konventionen men aldrig ratificeret den og kan derfor ikke indbringes for domstolen. I modsætning til i Europa, er det kun stater eller kommissionen, som kan indbringe sager for menneskerettighedsdomstolen. Både kommission og


text:
domstol er baseret på den Amerikanske Menneskerettighedskonvention
 Kommunalvalget i Nicaragua i 2008 var det første efter at FSLN var kommet tilbage til magten. Uafhængige observatører meldte om udbredt valgsvindel, bl.a. omkring borgmesterposten i hovedstaden Managua. Siden da har internationale observatører været forbudte i landet og nationale organisationer er blevet forhindret i at stille med uafhængige observatører. Ved det seneste parlamentsvalg i 2011 fik FSLN over 60 procent af stemmerne og Ortega blev genvalgt som præsident med over 62 procent af de afgivne stemmer. Ved valget i 2006 lå tallene på henholdsvis 37,6 procent til FSLN og 38 procent til Ortega, der på grund af nicaraguas valglov blev valgt til præsident uden en anden valgrunde. Både EU og USA har beskyldt regeringen for valgsvindel ved valget i 2011.
 Ingen støtte til valgobservatører
 Den danske udviklingsbistand til Nicaragua stoppede ved udgangen af 2011, et år tidligere end ellers planlagt. Den nicaraguanske regering ville ikke gå med til, at omkring en mio. dollars ud af en samlet støtte på 18 mio. dollars skulle gå til en organisation, der trænede uafhængige valgobservatører til det kommende præsidentvalg, og derfor måtte Danida lukke deres programmer et år tidligere. Resten af de 18 mio. dollars, der dengang svarede til ca. 100 mio. kroner, skulle blandt andet være gået til at arbejde på den fattige østkyst, bedre uddannelse af politiet, infrastruktur og landbrugsprojekter.
 Nicaraguas domstols uafhængighed rangeres nr 136 ud af 142:
 World Economic Forum rangerer Nicaragua som 136 ud af 142 lande, når det kommer til domstolenes uafhængighed, med en score på 1,8 på en skala fra en til syv. (https://www.transparency.org/country/#NIC_DataResearch)
 Den nicaraguanske højesterets dom om kanalloven
 Q&A om oprindelige folk
 Fem spørgsmål og svar om oprindelige folks rettigheder og stater og virksomheders ansvar.
 1. Hvad er oprindelige folk?
 Hverken ILO eller FN har en officiel definition af, hvad termen “oprindelige folk” dækker over. Begge organisationer lægger i stedet stor vægt på selvidentifikation som det fundamentale princip bag, hvem der tilhører et oprindeligt folk. Der nævnes dog en række kriterier, som ofte er til stede ved oprindelige folk:
 Oprindelige folk har beholdt særlige karaktaristika, som klart adskiller dem fra andre dele af befolkningen.
 De kan historisk spores tilbage til samfund, der eksisterede før kolonister og nybyggere.
 De har en stærk forbindelse til den jord, som de bor på.
 De har særskilte skikke, sprog, kultur, religion og politiske, økonomiske og sociale systemer.
 De består af ikke-dominerende grupper af samfundet.
 De lever efter traditionelle levemåder.
 Andre navne som stammefolk, jæger-samlere, aboriginals osv. bliver ofte brugt med samme betydning som oprindelige folk.
 2. Hvor mange oprindelige folk er der?
 FN anslår, at der lever over 5000 forskellige oprindelige folk i 70 lande over hele verden, som samlet udgør mere end 370 mio. mennesker eller det samme som lige omkring 6 procent af verdens befolkning. Nogle folk består af kun et par hundrede mennesker, mens andre tæller flere hundrede tusind.
 Eksempler på oprindelige folk: Samer, Inuitter, Mayaer, pashtunere, inkaer og pygmæer
 3. Hvordan er deres rettigheder beskyttet?
 En lang række internationale


text:
konventioner, aftaler og standarder har til formål at beskytte oprindelige folks rettigheder. De to vigtigste er FN’s deklaration om oprindelige folks rettigheder og ILO’s konvention 169 om oprindelige folk og stammefolk. FN’s deklaration er ikke bindende som international lov, men hvis et land underskriver ILO konvention 169, skal konventionen ratificeres og blive en del af den nationale lovgivning inden for et år.
 Både FN og OECD har vedtaget retningslinjer for beskyttelse af menneskerettigheder, når det gælder virksomheders aktiviteter. Derudover har blandt andet Verdensbankens private sektor institution, International Finance Corporation (IFC) udarbejdet en række standarder for, hvordan virksomheder skal behandle oprindelige folk, hvis de vil have muligheden for finansiel støtte.
 4. Hvem har ansvaret for at beskytte dem?
 Både ILO’s konvention 169 og FN’s deklaration om oprindelige folks rettigheder er i første omgang rettet mod stater. FN’s Guiding Principles on Business and Human Rights pålægger stater pligt til at beskytte menneskerettighederne, herunder oprindelige folks rettigheder, og virksomheder har ansvar for at respektere menneskerettighederne – også når stater svigter deres ansvar. Stater har ifølge principperne ansvaret for at sørge for “access to remedy”. Det er staternes ansvar at beskytte og virksomhedernes ansvar at respektere.
 5. Hvad betyder “due diligence” og “access to remedy”?
 “Due diligence” er en del af både OECD og FN retningslinjer for virksomheder. Det er et begreb, der pålægger virksomheder at undersøge tredjeparter for mulige overtrædelser af menneskerettighederne, inden aftaler indgås.
 “Acces to remedy” henviser både til staters ansvar for at sørge for, at ofre for krænkelser af rettigheder har adgang til juridisk og administrativ godtgørelse, og til virksomheders ansvar for at forhindre og godtgøre enhver form for krænkelse, som de er medvirkende til.
 FN’s deklaration om oprindelige folks rettigheder: http://www.ohchr.org/EN/Issues/IPeoples/Pages/Declaration.aspx
 Spørgsmål og svar omkring FN’s deklaration om oprindelige folks rettigheder: http://www.un.org/esa/socdev/unpfii/documents/FAQsindigenousdeclaration.pdf
 FN’s special rapporteur om oprindelige folk: http://www.ohchr.org/EN/Issues/IPeoples/SRIndigenousPeoples/Pages/SRIPeoplesIndex.aspx
 ILO konvention 169: http://www.ilo.org/dyn/normlex/en/f?p=NORMLEXPUB:12100:0::NO:12100:P12100_ILO_CODE:C169
 Guide til ILO konvention 169: http://www.ilo.org/global/standards/subjects-covered-by-international-labour-standards/indigenous-and-tribal-peoples/WCMS_205225/lang–en/index.htm
 FN’s guiding principles to business and human rights: http://www.ohchr.org/Documents/Publications/GuidingPrinciplesBusinessHR_EN.pdf
 Fra september 2015 til januar 2016 har vi indsamlet rapporter og data vedrørende lovgivningsprocessen vedrørende Nicaragua kanalen. VI har fået aktindsigt i den danske regerings og virksomheders aktiviteter i kanalen. Vi har interviewet jurister og eksperter i menneskerettigheder, jordrettigheder og oprindelig folks rettigheder, og vi har interviewet interesseorganisationer og repræsentanter for oprindelige folk om status på situationen i Nicaragua, da en feltrejse ikke har været mulig.
 Danwatch har henvendt sig til det nicaraguanske justitsministerium, formanden og næstformanden for parlamentet, det statslige kontor for menneskerettigheder og kontorets lokalkontor i den sydøstlige region, ministeren for national policy og sekretariatsleder for kanalkommissionen, Paul Oquist, det nicaraguanske miljøministerium og HKND for at give dem mulighed for at kommentere på denne artikel. Ingen af dem har vendt tilbage med kommentarer.


text:
To nye højesteretsafgørelser om aktieløn
 Sagerne drejede sig dels om en funktionærs ret til udnyttelse og tildeling af aktieoptioner og dels om en funktionærs ret til feriegodtgørelse i anledning heraf.
 Novo-sagen
 Højesteret stadfæstede Sø- og Handelsrettens afgørelse, hvorefter funktionæren fik ret til at beholde allerede tildelte aktieoptioner samt fik ret til en forholdsmæssig andel af en fremtidig tildeling.
 Efter aftalen mellem funktionæren og Novo bortfaldt aktieoptionerne i forbindelse med ansættelsesforholdets ophør. Dette vilkår anså Højesteret for at være i strid med funktionærlovens § 17 a og dennes analogi, hvorfor det som følge af funktionærlovens præceptivitet, jf. § 21, blev tilsidesat.
 Højesteret tiltrådte herved, at tildelingen af aktieoptioner var at betragte som vederlag efter § 17 a, og at funktionæren erhvervede endelig ret til dette vederlag allerede ved tildelingen.
 Novo havde under sagen nedlagt påstand om, at funktionæren alene havde erhvervet ret til at beholde en forholdsmæssig del af de tildelte aktieoptioner. Dette synspunkt var begrundet med, at funktionæren kun havde været ansat i en vis del af tiden fra tildelingen til udløbet af bindingsperioden. Da Højesteret anså aktieoptionerne for endeligt erhvervet ved tildelingen, blev en sådan forholdsmæssighedsberegning ikke aktuel.
 Højesterets dom er afsagt den 11. marts 2004.
 Højesterets dom af 10. marts 2004
 I denne dom stadfæstede Højesteret ligeledes en afgørelse fra Sø- og Handelsretten, hvor det var fastslået, at en funktionær ikke havde ret til feriegodtgørelse af gevinsten ved udnyttelse af tegningsretter, som var blevet tildelt funktionæren under ansættelsen.
 Efter Højesterets præmisser skal feriegodtgørelse ved fratræden beregnes af tegningsretternes værdi på tildelingstidspunktet. Højesteret bemærkede i den forbindelse, at tegningsretterne også i ferielovens forstand må anses for erhvervet på tildelingstidspunktet, og at en efterfølgende værdistigning derfor ikke kan anses for et feriepengebærende arbejdsvederlag.
 Vedrørende periodiseringen fastslog Højesteret, at feriepengekravet i den foreliggende sag skulle henregnes til det år, hvor tildelingerne fandt sted. Allerede fordi funktionæren på fratrædelsestidspunktet havde afholdt al ferie for de pågældende optjeningsår, kunne der ikke gives ham medhold i det rejste feriepengekravet.
 Højesteret tog hermed ikke udtrykkeligt stilling til, om tegningsretterne i den foreliggende sag blev tildelt som en del af funktionærens løn.
 Sagen er tidligere omtalt her på siden den 16. juni 2003
 Ønsker du yderligere oplysninger om de to sager er du velkommen til at kontakte advokat Tine Vuust, advokat Arvid Andersen eller advokat Bo Lauritzen
 De to afgørelser kan rekvireres hos advokatsekretær Henriette Svankjær


text:
Værdien af feriefridage kunne ikke kræves udbetalt ved arbejdsgiverens konkurs
 Sagen omhandlede, hvorvidt Lønmodtagernes Garantifond (LG) havde været berettiget til ikke at udbetale værdien af fem feriefridage til en medarbejder med den begrundelse, at feriefridagene skulle betragtes som afholdt i fritstillingsperioden. Højesteret lagde til grund, at ansættelseskontrakten ikke regulerede medarbejderens ret til feriefridage, og at HK's sammenlignelige overenskomst på området ikke fandt anvendelse i sagen. Højesteret stadfæstede derfor Sø- og Handelsrettens dom, hvorefter LG blev frifundet. Højesterets dom af 5. oktober 2016
 I november 2008 ansatte en virksomhed en medarbejder som salgsassistent. Af ansættelsesaftalen fremgik det, at medarbejderen havde ret til ferie med løn eller feriegodtgørelse i overensstemmelse med ferielovens regler. Ferieloven regulerer ikke feriefridage, men medarbejderen og virksomheden havde indgået en mundtlig aftale om feriefridage. Medarbejderen optjente herefter feriefridage under sin ansættelse, men blev afskediget den 30. november 2011 med fratræden den 31. maj 2012. Virksomheden blev taget under konkursbehandling inden udløbet af medarbejderens fratrædelsesperiode, hvorfor medarbejderen blev fritstillet i perioden fra den 10. maj til den 31. maj 2012.
 LG traf afgørelse om, at medarbejderen ikke var berettiget til at få udbetalt sine uafholdte feriefridage. LG anførte, at feriefridagene måtte anses for afholdt i opsigelsesperioden og betalt med den løn, som var blevet betalt i fritstillingsperioden.
 Højesteret fandt ligesom Sø- og Handelsretten, at ansættelsesaftalen ikke regulerede afholdelsen af feriefridage, og at HK's overenskomst på området ikke kunne indfortolkes i ansættelsesaftalen. Højesteret konkluderede derfor, at medarbejderens ret til fem feriefridage alene fulgte af virksomhedens kutyme, og at medarbejderen ikke havde godtgjort, at medarbejderens ret til feriefridage kunne konverteres til et økonomisk krav.
 Højesteret bemærkede hertil, at selv hvis medarbejderens ret til feriefridage kunne konverteres til et økonomisk krav, indebar kutymen ikke, at feriefridagene skulle varsles, for at de kunne afvikles med frigørende virkning for arbejdsgiveren i fritstillingsperioden.
 Højesteret stadfæstede derfor Sø- og Handelsrettens dom.
 Dommen viser, at en medarbejder som udgangspunkt ikke er berettiget til at få udbetalt værdien af optjente feriefridage i tilfælde, hvor medarbejderen er blevet fritstillet. Ifølge Sø- og Handelsrettens dom af 18. december 2015 (F-1-15) gælder dette udgangspunkt også selvom, at ansættelsesforholdet er omfattet af en kollektiv overenskomst. Det skal dog bemærkes, at overenskomsternes regler om feriefridage kan variere, og at udfaldet af en lignende sag kan blive anderledes.


text:
Højesteret Afgørelse om en dommers habilitet
 Afgørelse om en dommers habilitet
 Sag 283/2010
 Kendelse afsagt den 8. september 2011.
 Transportministeriet, Vejdirektoratet
 Anmodning om ekstraordinær appel blev ikke imødekommet, hvorved Højesteret ikke fandt, at en byretsdommer havde været inhabil
 A anlagde sag ved byretten mod X Kommune og Transportministeriet, Vejdirektoratet, som følge af en afgørelse om delvis ekspropriation af A's ejendom. Ministeriet var under sagen repræsenteret af kammeradvokaten ved advokat B. Kammeradvokaten er statens faste advokat i civile sager, og han er sammen med bl.a. advokat C interessent i kammeradvokatens advokatfirma, Advokatfirmaet Poul Schmith.
 Under behandlingen af sagen ved byretten medvirkede dommer D, som er ægtefælle til advokat C. Byretten frifandt kommunen, og afviste sagen mod ministeriet som følge af en overskridelse af en søgsmålsfrist. A indbragte sagen for Østre Landsret, som afviste at tage sagen under pådømmelse, da A ikke havde appelleret rettidigt. Procesbevillingsnævnet afslog efterfølgende, at landsrettens afgørelse kunne indbringes for Højesteret.
 A anmodede derpå Højesteret om tilladelse til ekstraordinær appel af sagen. A anførte, at dommer D havde været inhabil. Dette var foranlediget af, at Østre Landsret bl.a. i en anden sag havde bestemt, at dommer D var inhabil i en lignende situation, hvor kammeradvokaten ved en anden advokat end advokat C havde repræsenteret en statslig myndighed.
 Højesteret udtalte, at ingen må handle som dommer i en sag, hvis der foreligger omstændigheder, som er egnet til at rejse tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed. Herved indgår et dobbelt formål, nemlig dels at undgå en reel risiko for, at afgørelsen i den konkrete sag påvirkes af uvedkommende hensyn, dels at undgå, at der hos parterne eller omverdenen opstår mistillid til upartiskheden hos de dommere, der skal medvirke i sagen.
 Et flertal på otte dommere i Højesteret fandt ikke, at der forelå inhabilitet. Flertallet lagde vægt på oplysningerne om advokatfirmaets størrelse og struktur, hvor advokat C var tilknyttet en anden faggruppe end den, der behandlede sagen. Der blev også lagt vægt på, at det måtte lægges til grund, at advokat C på intet tidspunkt havde haft med sagen at gøre. Sagen havde endvidere ikke haft en særlig betydning for hverken staten eller advokatfirmaet. Det forhold, at dommeren var advokat C's ægtefælle, kunne derfor ikke rejse berettiget tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed.
 Et mindretal på én dommer fandt, at der forelå inhabilitet, idet der ud fra en objektiv målestok var omstændigheder, som var egnede til at rejse tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed, herunder den nære relation mellem dommeren og advokat C, som var medejer af advokatkontoret.
 Spørgsmålet blev afgjort efter stemmeflertallet, og Højesteret afslog anmodningen om ekstraordinær appel.


text:
Grebsserie ikke krænket
 Af Kasper Frahm 24. september 2012
 Højesteret har den 12. september 2012 afsagt dom i en sag om beskyttelsen af en grebsserie efter ophavsretsloven og markedsføringsloven. Frost A/S havde i 2004 designet de såkaldte ARKI+ greb til en kontormøbelserie, og i 2005 fik Frost registeret designet af ARKI+ hos Patent- og Varemærkestyrelsen. I 2007 lancerede Furnipart A/S en grebsserie til brug i køkkener under navnet Smooth. Frost fandt, at Smooth var en retsstridig efterligning af ARKI+ og anlagde derfor sag herom.
 I en dom af 27. august 2010 fandt Sø- og Handelsretten hverken ARKI+ grebsserien som hele eller de enkelte greb i serien for at være ophavsretligt beskyttet. Retten fandt desuden designregistreringen ugyldig og endvidere at grebene manglede det nødvendige særpræg til at kunne beskyttes efter markedsføringsloven.
 For så vidt angår den ophavsretlige beskyttelse, fandt Sø- og Handelsretten, at et lignende greb, Cosma, allerede var kommet på markedet i 2001, og at ARKI+ var baseret på et enkelt formudtryk og dimensionering, der ikke var udtryk for nogen selvstændig skabende indsats, men blot udgjorde en yderligere forenkling i forhold til Cosma. Da designet af ARKI+ ikke kunne anses for nyt eller for at have individuel karakter, var designregistreringen ugyldig. Højesteret tiltrådte af de grunde, der var anført.
 Sø- og Handelsretten lagde i forhold til markedsføringsloven vægt på, at en del af ARKI+ grebets udseende var dikteret af branchens standardmål, og at tilpasningen af grebets grundform til disse standardmål - uanset arbejdsindsatsen og de designmæssige valg involveret heri - ikke i sig selv tilføjede særpræg til grebet. Dette manglende særpræg medførte, at markedsføringslovens § 1 ikke kunne finde anvendelse. Højesteret fandt herom, at sådanne greb og grebsserier i kraft af den almindelige trend i løbet af 0'erne var blevet en "standardvare". Højesteret vurderede dog "desuden", at der på trods af lighederne mellem grebene også var visse forskelle med hensyn til mål og runding af hjørner. På den baggrund fandt Højesteret, at der ikke var grundlag for at anse Furnipart for at have handlet i strid med god markedsføringsskik.
 Det synes at fremgå af kommentaren om standardvarer, at Højesteret er enig med Sø- og Handelsretten i, at grebene mangler særpræg, alternativt at særpræget i hvert fald er yderst begrænset. Det efterfølgende afsnit om ligheder og forskelle må derfor formentlig ses som et udtryk for, at uanset om grebene havde haft (nok) særpræg, da ville Højesteret ikke havde fundet, at der var tale om en produktefterligning.
 Se Højesterets afgørelse her
 Se Sø- og Handelsrettens afgørelser her og her


text:
Skat.dk: Omstrukturering - spaltning - driftsomkostninger - advokat og revisorudgifter - salgsomkostninger - tilskud
 21 Sep 2011 09:07
 12 Sep 2011 07:31
 1. afdeling, 100/2010
 Aktier og andre værdipapirer samt immaterielle rettigheder + Selskabsbeskatning + Fradrag og afskrivninger
 Omstrukturering, grenspaltning, revisorudgifter, driftsudgifter, tilskud
 Et selskab var blevet omstruktureret derved, at en del af det indskydende selskab ved en grenspaltning var blevet videreført i et nyt selskab. Det indskydende selskab havde i forbindelse med en børsnotering af det nye selskab solgt nogle aktier i det nye selskab.
 Højesteret fastslog, at sagen angår udgifter til advokater, revisorer, investeringsbanker, projektskrivning og ejendomsopmåling m.v. afholdt med henblik på gennemførslen af en udskillelse af en afdeling fra det indskydende selskab i det nye selskab og det nye selskabs børsnotering samt et herved forbundet aktiesalg. Højesteret fastslog, at der således ikke er tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Derfor var udgifterne ikke driftsomkostninger efter statsskatteloven § 6, stk. 1, litra a.
 For så vidt angår advokat- og revisorudgifter, fandt Højesteret, at det indskydende selskab indskrænkede sin virksomhed og ikke udvidede den, hvorfor der ikke var fradragsret efter den dagældende ligningslovs § 8 J, stk. 1.
 Højesteret fandt heller ikke, at udgifterne kunne betragtes som salgsudgifter, der kunne fratrækkes ved opgørelsen af avancen på aktiesalget.
 Højesteret fandt, at en del af de af det indskydende selskab afholdte udgifter vedrørte børsnoteringen af det nye selskab, hvorfor det nye selskab havde fået et skattepligtigt tilskud fra det indskydende selskab.
 Ligningsvejledningen 2011-2 E.A.2.1.2
 Ligningsvejledningen 2011-2 E.A.2.1.3
 Den juridiske vejledning 2011-2 C.B.2.1.5.1
 Børge Dahl, Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen, Jens Peter Christensen og Hanne Schmidt.
 Appellanterne, H1.1 A/S og H1.2 A/S, har gentaget deres påstande.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har over for begge selskaber påstået stadfæstelse og har over for H1.1 gentaget sin subsidiære og mest subsidiære påstand.
 H1.1 og H1.2 har om adgangen til fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, særligt anført, at hverken ordlyden af bestemmelsen eller dens forarbejder tilsiger den restriktive fortolkning af bestemmelsen, som landsretten har lagt til grund. Lovbestemmelsen er således ikke i sig selv til hinder for at give H1.1 og H1.2 medhold. Når der ses bort fra handelsomkostninger, som skal tillægges en anskaffelsessum eller fratrækkes en salgssum, kan der alene nægtes fradrag for udgifter afholdt som led i den indkomstskabende aktivitet, hvis udgifternes afholdelse har udkrystalliseret sig i et aktiv, der ikke forbruges, således at udgiften alene er udtryk for en omplacering af formuen, eller hvis udgifterne retter sig mod opnåelse af skattefri indtægter.
 H1.1s og H1.2s udgifter til rådgivere mv. og til opretholdelse af børsnoteringen af ... virksomheden er afholdt med henblik på, at de to selskaber skal opnå skattepligtig indkomst. Udgifterne er endvidere forbrugt i forbindelse med deres afholdelse. Bortset fra de 41.464.474 kr., som H1.1 har henført til aktiesalget, er samtlige rådgiveromkostninger mv. dermed omfattet af fradragsretten efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. Udgifterne i sagen udgør heller ikke så store beløb set i forhold til størrelsen


text:
af de to virksomheder, at de ikke kan fratrækkes i året, hvor de er afholdt. Anerkendelse af fradrag for udgifterne som en driftsomkostning vil i øvrigt være i overensstemmelse med praksis vedrørende fradrag for udgifter til rationalisering.
 H1.2 har vedrørende tilskudsbeskatning gjort gældende, at der ikke er grundlag herfor - og som det mindre i det mere, at H1.2 indkomst i det mindste skal nedsættes med 2.318.568 kr. Stadfæstelse af landsrettens dom på dette punkt vil være udtryk for tilsidesættelse af forvaltningens skøn, således som det er udøvet af Landsskatteretten. Der vil i givet fald også ske en tilsidesættelse af den skønnede fordeling af udgifterne foretaget af skattemyndighederne i første instans, uden at Skatteministeriet har dokumenteret et grundlag for en sådan tredje skønsmæssig fordeling af udgifterne til børsnotering.
 Skatteministeriet har om muligheden for fradrag efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, fremhævet, at der er tale om helt sædvanlige, ikke fradragsberettigede udgifter til juridisk selskabsorganisering - samt for H1.1s vedkommende afhændelse af en virksomhed og for H1.2 vedkommende etablering af en virksomhed. Der er ikke grundlag for at fratrække udgifterne som rationaliseringsudgifter, allerede fordi hovedformålet med spaltningen ikke var rationalisering.
 Sagen angår udgifter til advokater og revisorer, investeringsbanker, prospektskrivning, ejendomsopmåling mv. afholdt med henblik på gennemførelse af en udskillelse af H1.1 A/S' ... virksomhed i et selvstændigt selskab, H1.2 A/S, og dettes børsnotering samt hermed forbundet aktiesalg. Der er således ikke tale om udgifter vedrørende driften, herunder dennes rationalisering, men udgifter vedrørende en ændring af selskabsstruktur, børsnotering og aktiesalg. Højesteret tiltræder derfor, at udgifterne ikke er fradragsberettigede efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Efter den dagældende § 8 J i ligningsloven havde en skatteyder fradrag for "udgifter til advokat og revisor, der er afholdt i forbindelse med etablering af en erhvervsvirksomhed eller udvidelse af en bestående erhvervsvirksomhed". Der er i forbindelse med spaltningen mv. afholdt udgifter til advokat og revisor på 49.734.904 kr. Udgifterne er af selskaberne fordelt med 75 % til H1.1 og 25 % til H1.2. H1.2 har fået godkendt de 12.429.226 kr., som er henført til dette selskab, som fradrag efter § 8 J. Der er således kun tvist om H1.1s adgang til fradrag efter § 8 J. Højesteret tiltræder, at der ikke ved spaltningen er sket en udvidelse, men en indskrænkning af H1.1s virksomhed, og at der derfor ikke efter bestemmelsen er adgang til fradrag for H1.1.
 Herefter og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen.
 Det bemærkes, at der ikke er fremkommet noget for Højesteret, der giver anledning til en ændret bedømmelse af spørgsmålet om tilskudsbeskatning af H1.2.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1.1 A/S betale 600.000 kr. til Skatteministeriet.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1.2 A/S betale 300.000 kr. til Skatteministeriet.


text:
Aldersgraduering af pensionsbidrag var ikke ulovlig forskelsbehandling - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 En medarbejder blev i en alder af 29 år ansat i en virksomhed, hvor der var indført en obligatorisk pensionsordning. Ordningen var aldersgradueret, således at medarbejdere under 35 år betalte 3% af deres løn i pensionsbidrag, mens arbejdsgiveren betalte 6 %, hvorimod medarbejdere over 35 år modtog et højere arbejdsgiverbetalt pensionsbidrag. Det arbejdsgiverbetalte bidrag steg, jo ældre medarbejderen var.
 Medarbejderen gjorde gældende, at aldersgradueringen udgjorde ulovlig forskelsbehandling på grund af alder.
 EU-Domstolen: Aldersgraduering kan være lovlig
 Sagen har været forelagt EU-Domstolen, som udtalte, at den særlige undtagelse for forbuddet mod forskelsbehandling, som gælder for aldersgrænser for adgang til erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, ikke kan udstrækkes til at gælde for aldersgraduerede pensionsbidrag.
 De aldersgraduerede pensionsbidrag var udtryk for forskelsbehandling og var derfor kun lovlige, hvis de var objektivt og rimeligt begrundet i legitime formål, og hvis midlerne til at opnå disse formål var hensigtsmæssige og nødvendige.
 EU-Domstolen anførte tre legitime formål, som virksomhedens pensionsordning opfyldte:
 de ældre medarbejdere havde mulighed for at opspare et rimeligt beløb på kort tid, selvom de begyndte at arbejde for virksomheden på et fremskredent tidspunkt i deres karriere,
 ordningen inddrog tidligt yngre medarbejdere, samtidig med at den lavere medarbejderbidragssats medførte, at de yngre medarbejdere havde en større del af deres månedlige løn til rådighed, og
 ordningen tog hensyn til nødvendigheden af at dække risiciene for dødsfald, uarbejdsdygtighed og alvorlig sygdom, for hvilke udgifterne steg med alderen.
 EU-Domstolen overlod det herefter til de danske domstole at vurdere, om formålene faktisk blev forfulgt på en konsekvent og systematisk måde af virksomheden, og om de var proportionale.
 Aldersgradueret pensionsordning var legitim og proportional
 Højesteret fandt, at fordi ordningen gjaldt lige for alle medarbejdere, havde virksomheden forfulgt de legitime formål på en systematisk og konsekvent måde.
 Ifølge Højesteret gik ordningen ikke videre end nødvendigt for at opfylde formålene. Højesteret foretog en afvejning af, hvorvidt forskelsbehandlingen af de yngre medarbejdere blev udlignet af de fordele, som medarbejderne opnåede ved at være omfattet af den aldersgraduerede pensionsordning eller ej.
 I den forbindelse tillagde Højesteret det afgørende vægt, at virksomheden ved at indføre en karensperiode kunne have udelukket yngre medarbejdere helt fra retten til en pensionsordning. I stedet havde virksomheden valgt en model, hvor yngre medarbejdere fik tildelt en pensionsordning, som dog var aldersgradueret.
 Efter en samlet vurdering fastslog Højesteret, at pensionsordningen ikke gik videre end nødvendigt for at realisere de pågældende formål.
 Ikke overraskende fandt Højesteret i lighed med EU-Domstolen, at forudsætningen i den danske forskelsbehandlingslov om, at aldersgraduerede pensionsbidrag generelt var lovlige, var forkert.
 Højesterets afgørelse er dog konkret begrundet i opbygningen og anvendelsen af den pågældende pensionsordning. De formål, som EU-Domstolen og Højesteret anser som legitime, må dog antages at gælde tilsvarende for mange aldersgraduerede pensionsordninger.
 Det må derfor formodes, at såfremt sådanne aldersgraduerede pensionsbidrag anvendes konsekvent og systematisk, vil der fremover være mulighed for at slippe igennem nåleøjet med en aldersgradueret pensionsordning.


text:
Skat.dk: Aktivernes handelsværdi fastsat efter selskabsskattelovens § 5 i et varmeselskab
 17 Jun 2019 08:56
 21 May 2019 13:03
 SKM2019.310.SR
 18-1906367
 Skattefri tilførsel af aktiver, handelsværdi, overgang fra elbeskatning til foreningsbeskatning, POL-KA-værdi, varmeselskab
 Skatterådet havde i SKM2019.156.SR svaret, at B-Kraftvarmeværk A.m.b.a. overgår fra elbeskatning til foreningsbeskatning i forbindelse med skattefri tilførsel af aktiver (el-aktiviteten) i B-Kraftvarmeværk A.m.b.a. til et nystiftet datterselskab.
 Overgangen til foreningsbeskatning reguleres af selskabsskattelovens § 5, stk. 1, og sidestilles med ophør af virksomhed og salg til handelsværdi af de aktiver og passiver, der var i behold hos selskabet på tidspunktet for overgangen.
 Skatterådet kunne ikke bekræfte, hverken at de regnskabsmæssige værdier eller de regulatoriske værdier efter varmeforsyningsloven på vedtagelsesdatoen kunne lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen.
 Skatterådet bekræftede, at værdierne svarende til et gennemsnit af nedskrevne kostpriser og nedskrevne genanskaffelsespriser pr. vedtagelsesdatoen skal lægges til grund ved avanceopgørelsen.
 Selskabsskattelovens § 5, stk. 4
 Varmeforsyningslovens § 1
 Den juridiske vejledning 2019-1, afsnit C.D.1.5.1.1.
 Kan Skatterådet bekræfte, at de regnskabsmæssige værdier pr. vedtagelsesdatoen skal lægges til grund ved avanceopgørelsen?
 Hvis spørgsmål 1 besvares benægtende, kan Skatterådet da bekræftes, at de regulatoriske værdier pr. vedtagelsesdatoen skal lægges til grund ved avanceopgørelsen?
 Hvis spørgsmål 1 og 2 besvares benægtende, kan Skatterådet da bekræfte, at værdierne svarende til et gennemsnit af nedskrevne kostpriser og nedskrevne genanskaffelsespriser pr. vedtagelsesdatoen skal lægges til grund ved avanceopgørelsen?
 Hvis spørgsmål 1, 2 og 3 besvares benægtende, anmodes Skatterådet om en vejledende udtalelse om, hvilke værdier der så skal lægges til grund?
 Rådgiver har oplyst, at sammenlægningen selskabsretligt gennemføres som en uegentlig fusion med virkning pr. 1. januar 20xx, jf. lov om erhvervsdrivende virksomheder § 21 A, jf. selskabslovens kapitel 15. Selskabsretligt vil A-Varmeværk som fortsættende enhed overtage alle forpligtelser og aktiver, som B-Kraftvarmeværk A.m.b.a. (herefter B-Kraftvarme) har, med succession. Med virkning fra fusionsdatoen indtræder andelshaverne i B-Kraftvarme som andelshavere i A-Varmeværk på lige vilkår og med samme rettigheder og forpligtelser som de nuværende andelshavere i A-Varmeværk.
 Denne anmodning om bindende svar har til hensigt at klarlægge de skattemæssige konsekvenser for B-Kraftvarme i forbindelse med sammenlægningen. Idet de skattemæssige konsekvenser kan medføre en ikke-ubetydelig økonomisk takstbelastning, er det væsentligt, at parterne kender de skattemæssige konsekvenser, inden sammenlægningen foretages.
 Nærværende anmodning er en opfølgning på en tidligere indsendt anmodning om bindende svar, hvor spørgsmål vedrørende skattepligt og afståelsesbeskatning er behandlet særskilt.
 Det er ifølge sammenlægningsaftalen forventningen, at fjernvarmeforsyningen ved sammenlægningen vil styrkes såvel økonomisk som organisatorisk, og at sammenlægningen på sigt vil medføre synergieffekter, således at det sammenlagte selskab i højere grad vil kunne bevare og udbygge sin service over for varmekunderne i både By 1 og By 2. Dertil kommer muligheden for bedre at kunne fastholde en miljøvenlig varmeproduktion og relativt set lave varmepriser. Endelig ses sammenlægningen som en forberedelse på den forventede økonomiske regulering i varmesektoren, hvor der bl.a. forventes effektiviseringskrav.
 Step 2: Overdragelse af aktiver og passiver, herunder aktier i det nystiftede datterselskab fra B-Varmeværk til A-Varmeværk. A-Varmeværk skifter ved sammenlægningen navn til A- og B-Kraftvarme A.m.b.a.
 Skatterådet har i SKM2019.156.SR svaret, at


text:
B-Kraftvarme i forbindelse med sammenlægningen med A-Varmeværk overgår til foreningsbeskatning efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 6.
 Overgangen til foreningsbeskatning reguleres efter selskabsskattelovens § 5, stk. 1, og sidestilles med ophør af virksomhed og salg til handelsværdi af de aktiver og passiver, der er i behold hos selskabet på tidspunktet for overgangen.
 Som følge af en langstrakt tvist i vandsektoren vedrørende handelsværdien af anlægsaktiver er det uklart, hvordan varmesektorens aktiver skal værdiansættes.
 Ad) Regnskabsmæssige værdier
 Sammenlægningen sker umiddelbart efter afslutningen af regnskabsåret 20xx, hvorfor vi ønsker at lægge de revisionsgodkendte bogførte værdier pr. 1.1. 20xx til grund. De er pt. ikke opgjort, men vi vedlægger værdierne pr. 1.1.20xx, således at der kan tages stilling til princippet.
 Det ønskes således bekræftet, at de regnskabsmæssige værdier er et godt bud på handelsværdien, og at disse kan lægges til grund ved opgørelse af avancebeskatningen.
 Ad) Regulatoriske værdier
 Såfremt Skatterådet ikke mener, at de regnskabsmæssige værdier kan lægges til grund, er det vores opfattelse, at de regulatoriske værdier danner grundlag for handelsværdien.
 De regulatoriske værdier i varmesektoren er den såkaldte takstmæssige afskrivningsbase vedrørende investeringer. Når der erhverves et aktiv for 100, vil der kunne ske opkrævning over taksterne med 100 – over en periode – indtil hele aktivet derved er finansieret og afskrevet regulatorisk.
 Afskrivningsbasen i varmesektoren består således af afskrevne anskaffelsessummer. Konkret de konstaterede anlægssummer tillagt eventuelle omkostninger som følge af anskaffelsen. Dog modregnes tilslutningsbidrag og henlæggelser i anlæggets regulatoriske værdi, hvilket er et udtryk for, at denne værdi allerede anses for opkrævet.
 Afskrivningsmetoden er fleksibel, i den forstand at der kan afskrives med en sats
 svarende til en levetid på minimum 5 år og maksimalt 30 år. Varmeselskabet kan skifte princip hvert år i forbindelse med budgetlægningen for det kommende år.
 Der er således ikke nødvendigvis sammenhæng mellem aktivernes regulatoriske værdi og fysiske stand. Det er dog vores opfattelse, at den regulatoriske værdi i varmesektoren er det bedste bud på handelsværdien, såfremt de regnskabsmæssige værdier ikke kan lægges til grund.
 Ad) POLKA-værdier
 Såfremt Skatteforvaltningen ikke mener, at de regnskabsmæssige eller regulatoriske værdier kan lægges til grund, er det vores opfattelse, at et gennemsnit af nedskrevne kostpriser og nedskrevne genanskaffelsespriser danner grundlag for handelsværdien.
 POLKA, som står for pris- og levetidskatalog, er en for vandsektoren myndighedsfastsat værdi, der er et skøn over værdien af bestående materielle anlægsaktiver. Værdien blev udviklet for at give vandselskaberne en (regulatorisk) opkrævningsret svarende til deres aktivers værdi.
 I praksis er der tale om et regneark, hvori der er angivet standard priser og standard levetider ud fra forskellige anlægsaktivtyper, hvorved værdien findes bl.a. ud fra art og mængde. Dertil kommer, at der beregnes værditillæg bl.a. ved ledningsnet placeret i byzoner frem for i landzoner. Værdien korrigeres via prisindeks.
 POLKA beregner værdien af aktiverne ved at tage gennemsnittet af den estimerede nedskrevne genanskaffelsesværdi og den estimerede nedskrevne anskaffelsesværdi, hvilket resulterer i en nedskreven standardværdi for aktiverne. Vandselskaberne indtaster selv deres data i POLKA-kataloget, eksempelvis med afsæt i bilag og GIS-systemer. Værdien kontrolleres af en revisor, påføres revisionspåtegning og godkendes


text:
efter indberetning af Forsyningssekretariatet.
 Langt de fleste POLKA-værdier blev opgjort i forbindelse med den lovkrævede selskabsgørelse af vandsektorselskaber i 2010. Denne POLKA-værdi er i vandsektoren gældende praksis for det bedste udtryk for anlægsaktivers handelsværdi. Et tilsvarende pris- og levetidskatalog findes ikke i varmesektoren i dag, men kan i sagens natur estimeres, evt. med afsæt i de POLKA-skemaer, der pt. er i høring.
 Det er vores opfattelse, at såfremt hverken den regnskabsmæssige værdi eller regulatoriske værdi i varmesektoren kan danne grundlag for handelsværdien, vil en værdi, der svarer til POLKA, således ved estimering af gennemsnittet af den nedskrevne afskaffelsesværdi og den nedskrevne genanskaffelsesværdi kunne danne grundlag for handelsværdien.
 Ad) Alternative værdier
 Såfremt ingen af ovenstående værdiansættelsestilgange kan finde anvendelse, anmoder vi om en vejledende udtalelse om, hvordan værdien i så fald skal findes.
 Det lægges til grund ved besvarelsen af spørgsmål 1 – 4, at der opnås tilladelse til skattefri tilførsel af aktiver (el-aktiviteten) i B-Kraftvarme til et nystiftet datterselskab, jf. fusionsskattelovens § 15 c, stk. 1, 2 og 4.
 Opnås der tilladelse til skattefri tilførsel af aktiver fra Skattestyrelsen efter fusionsskattelovens § 15 c, stk. 1, 2. pkt., gælder der ikke et ”holdingkrav”. Det lægges derfor til grund ved besvarelsen, at sammenlægningen af A-Varmeværk og B-Kraftvarme vil kunne gennemføres som et skattepligtig fusion i umiddelbar forlængelse af den skattefri tilførsel af aktiver (el-aktiviteten) til et nystiftet datterselskab, og at fusionen skattemæssigt har virkning på vedtagelsestidspunktet. Værdiansættelsen skal derfor ske på ophørstidspunktet, dvs. på vedtagelsesdatoen.
 Varmeselskaber er underlagt regulatoriske krav i varmeforsyningsloven, herunder ”hvile-i-sig-selv-princippet”, som betyder, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteten. Skattestyrelsen lægger på den baggrund til grund, at der ikke findes et marked for handel med varmeselskaber, eller sådanne virksomheders aktiver, og at der ikke findes tilsvarende eller lignende transaktioner mellem uafhængige parter, som kan danne grundlag for en vurdering af værdien af B-Kraftvarmes aktiver og passiver baseret på, hvad de kan sælges for i fri handel.
 Anmodningen er vedlagt årsrapporten for 20xx for B-Kraftvarme. Anmodningen er ikke vedlagt en opgørelse af den regulatoriske værdi. Skattestyrelsen kan derfor alene tage stilling til principperne for værdiansættelsen, men ikke udtale sig om konkrete værdier.
 Det ønskes bekræftet, at de regnskabsmæssige værdier på vedtagelsesdatoen skal lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen i forbindelse med B-Kraftvarmes overgang til foreningsbeskatning og den samtidige fusion med A-Varmeværk.
 Når et elbeskattet selskab ophører med at drive de i selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 2e, nævnte aktiviteter, og overgår til beskatning efter selskabsskattelovens § 1, stk. 1, nr. 6, medfører det ophørsbeskatning efter skattelovgivningens almindelige regler. Se selskabsskattelovens § 5.
 Ophørsbeskatning medfører, at selskabets aktiver og passiver skal behandles, som om de var solgt til handelsværdien. Til brug for ophørsbeskatning af avancen skal selskabets aktiver og passiver derfor værdiansættes.
 Handelsværdien er den værdi, som en uafhængig sælger og køber ville aftale som betaling for aktiver og passiver på vedtagelsesdagen.
 De regnskabsmæssige værdier er konservativt fastsatte minimumsværdier og kan derfor ikke anses for at være identisk med aktivernes handelsværdi pr. overdragel-sesdatoen.
 Da spørgsmål 1


text:
besvares med ”nej”, ønskes det bekræftet, at de regulatoriske værdier på vedtagelsesdatoen skal lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen i forbindelse med B-Kraftvarmes overgang til foreningsbeskatning og den samtidige fusion med A-Varmeværk.
 Varmeforsyningslovens formål er at fremme den samfundsøkonomiske, herunder miljøvenlige, anvendelse af energi til bygningers opvarmning og forsyning med varmt vand, og inden for disse rammer at formindske energiforsyningens afhængighed af fossile brændsler. Se varmeforsyningslovens § 1.
 Inden for varmeforsyningslovens område sker prisfastsættelsen ud fra princippet om nødvendige omkostninger. Det følger således af varmeforsyningslovens prisbestemmelse, at anlæg omfattet af loven som hovedregel er omfattet af ”hvile-i-sig-selv”-princippet. Se varmeforsyningslovens § 20, stk. 1 og stk. 2.
 De regulatoriske anlægsværdier fastsættes med hjemmel i varmeforsyningsloven, og har betydning for i hvilket omfang varmeselskabets udgifter til investeringer kan overvæltes i taksterne for levering af varme.
 Det følger af afskrivningsbekendtgørelsen, at der kan indregnes driftsmæssige afskrivninger i varmeprisen. Afskrivningsgrundlaget er de konstaterede anlægssummer tillagt omkostninger som følge af anskaffelsen. Tilslutningsbidrag og henlæggelser til nye investeringer, der allerede er indregnet i priserne, skal modregnes i afskrivningsgrundlaget.
 Afskrivningerne kan indregnes med op til 20 % af afskrivningsgrundlaget om året i en periode på minimum 5 år og maksimum 30 år. Afskrivningerne beregnes på baggrund af det enkelte års samlede afskrivningsgrundlag, dvs. de samlede anlægssummer. Der er ikke pligt til at afskrive systematisk (f. eks. efter saldometoden eller som lineære afskrivninger), ligesom afskrivningsbeløbene/-procenterne kan ændres fra år til år. Se bekendtgørelse nr. 941 af 4. juli 2017 (afskrivningsbekendtgørelsen).
 Skattemæssigt skal der ved overdragelse af virksomhed foretages en fordeling af det samlede kontantomregnede vederlag på de enkelte aktiver, som indgår i overdragelsen. Skattemæssigt skal afskrivning ske med de i afskrivningsloven fastsatte satser. Det er således ikke muligt at ændre princip fra år til år.
 Skattestyrelsen finder på denne baggrund ikke, at den regulatoriske værdi efter varmeforsyningsloven skattemæssigt kan anerkendes som handelsværdi pr. vedtagelsesdatoen af de overdragne aktiver og passiver.
 Da spørgsmål 1 og 2 besvares med ”Nej”, ønskes det bekræftet, at et gennemsnit af nedskrevne kostpriser (nedskreven anskaffelsesværdi) og nedskrevne genanskaffel-sesværdier på vedtagelsesdatoen skal lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen i forbindelse med B-Kraftvarmes overgang til foreningsbeskatning og den samtidige fusion med A-Varmeværk.
 Højesteret har den 8. november 2018 afsagt dom i to prøvesager om opgørelsen af afskrivningsgrundlaget i vandselskaber ved overgang til skattepligt. Se SKM2018.627.HR og SKM2018.635.HR.
 Højesteret fandt, at den metode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), var et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes værdi efter ligningslovens § 2 skulle fastsættes.
 Der findes ikke på samme måde som for vandselskaber egentlige POLKA-værdier for varmeselskaber. For varmeselskaberne gælder det ligesom for vandselskaberne, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at ”hvile i sig selv”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Værdien af de omhandlede aktiver for det enkelte varmeselskab er derfor afgørende for den skattemæssige værdiansættelse.
 På grund af forsyningspligten er det nødvendigt for varmeselskaberne at råde over de omhandlede aktiver. Udgangspunktet for værdiansættelsen af aktiverne er derfor,


text:
hvad det under markedsmæssige betingelser ville have kostet for det fortsættende selskab at overtage de aktiver, der er nødvendige for at opfylde forsyningspligten.
 Ved fastsættelsen af aktivernes handelsværdi efter selskabsskattelovens § 5, må der tillige tages hensyn til, at der ikke findes et egentlig marked for de omhandlede aktiver. Det fortsættende selskab, der overtager forsyningspligten, må derfor antages at kunne have forhandlet sig til en lavere pris for aktiverne end den nedskrevne genanskaffelsesværdi, hvis aktiverne blev erhvervet fra en uafhængig tredjemand.
 Skattestyrelsen finder på den baggrund, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), er et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes handelsværdi efter selskabsskattelovens § 5 kan fastsættes.
 Skattestyrelsen bemærker, at Forsyningstilsynet har sendt udkast til Pris- og levetidskataloget (POLKA) af 1. april 2019 for varmevirksomheder omfattet af ny økonomisk regulering i teknisk høring. Når høringsfristen er udløbet den 30. april 2019, vil der på baggrund af høringssvarene blive udarbejdet et revideret POLKA og en anmeldelsesbekendtgørelse, som vil blive sendt i endelig formel høring.
 Aktiver der kan bruges til andre formål
 Skattestyrelsen bemærker, at ovenstående anvisning om brug af regulatoriske værdier (POLKA) kun gælder for de aktiver, der ikke kan bruges til andre formål end varmevirksomhed.
 Hvis varmeselskabet ejer aktiver og ejendomme, der kan benyttes til andre formål end varmevirksomhed, vil handelsværdien af disse aktiver kunne være højere end den regulatoriske værdi (POLKA værdien). For disse aktiver skal den højere markedsværdi derfor benyttes som grundlag for afståelsesbeskatning i det ophørende selskab og skattemæssige afskrivninger i det forsættende selskab.
 Skattestyrelsen indstiller, at spørgsmål 3 besvares med ”Ja, se begrundelse”.
 Hvis spørgsmål 1,2, og 3 besvares med ”Nej”, anmodes der om en vejledende udtalelse om, hvilke værdier, der skal lægges til grund som handelsværdien ved ophørsbeskatningen i forbindelse med B-Kraftvarmes overgang til foreningsbeskatning og den samtidige fusion med A-Varmeværk.
 Spørgsmål 1 og 2 er besvaret med ”Nej”, jf. ovenfor. Da spørgsmål 3 besvares med ”Ja, se begrundelse”, bortfalder spørgsmål 4.
 Skattestyrelsen indstiller, at spørgsmål 4 besvares med ”Bortfalder”.
 Stk. 1. Ved tilførsel af aktiver har selskaberne adgang til beskatning efter reglerne i § 15 d, når såvel det indskydende selskab som det modtagende selskab er omfattet af begrebet selskab i en medlemsstat i artikel 3 i direktiv 2009/133/EF og ikke ved beskatningen her i landet anses for en transparent enhed. Det er en betingelse for anvendelsen, at der er opnået tilladelse hertil fra told- og skatteforvaltningen. (...)
 2e) elselskaber, hvorved i denne lov forstås selskaber mv., i hvis aktiviteter indgår produktion, transport, handel eller levering af elektricitet, og som har en installeret effekt på over 25 kW. 11 Skattepligten gælder uanset elselskabets organisationsform. Indregistrerede aktieselskaber og anpartsselskaber12 omfattes dog af nr. 1. Hvis aktivitet som nævnt i 1. pkt. udøves af et interessentskab, beskattes interessenterne efter reglerne i denne bestemmelse, jf. dog § 3, stk. 7. Produktion og forbrug af elektricitet i tog, skibe, luftfartøjer eller andre transportmidler og produktion af elektricitet på nødstrømsanlæg i tilfælde, hvor den


text:
normale elektricitetsforsyning svigter, medfører ikke skattepligt efter denne bestemmelse, hvis selskabet ikke i øvrigt har aktiviteter som nævnt i 1. pkt.
 Stk. 1. Når her i landet hjemmehørende selskaber og foreninger mv. opløses, fortsætter skattepligten indtil tidspunktet for opløsningen. Ved overgang til beskatning efter § 1, stk. 1, nr. 6, eller undtagelse fra beskatning efter § 3 fortsætter skattepligten efter de hidtil gældende regler indtil tidspunktet for overgangen eller undtagelsen.
 Stk. 1. Lovens formål er at fremme den mest samfundsøkonomiske, herunder miljøvenlige, 1 anvendelse af energi til bygningers opvarmning og forsyning med varmt vand og inden for disse rammer at formindske energiforsyningens afhængighed af fossile brændsler.
 Stk. 2. Tilrettelæggelsen af varmeforsyningen skal i overensstemmelse med de i stk. 1 nævnte formål ske med henblik på at fremme samproduktionen af varme og elektricitet mest muligt.
 Kollektive varmeforsyningsanlæg, industrivirksomheder, kraftvarmeanlæg med en eleffekt over 25 MW samt geotermiske anlæg m.v. kan i priserne for levering til det indenlandske marked af opvarmet vand, damp eller gas bortset fra naturgas med det formål at levere energi til bygningers opvarmning og forsyning med varmt vand indregne nødvendige udgifter til energi, lønninger og andre driftsomkostninger, efterforskning, administration og salg, omkostninger som følge af pålagte offentlige forpligtelser, herunder omkostninger til energispareaktiviteter efter §§ 28 a, 28 b og 29, samt finansieringsudgifter ved fremmedkapital og underskud fra tidligere perioder opstået i forbindelse med etablering og væsentlig udbygning af forsyningssystemerne, jf. dog stk. 7-17 og §§ 20 b og 20 c. 1. pkt. finder tilsvarende anvendelse på levering af opvarmet vand til andre formål fra et centralt kraftvarmeanlæg, jf. § 10, stk. 6, i lov om elforsyning.
 Stk. 2. Energi-, forsynings- og klimaministeren kan fastsætte regler om, at andre udgifter og omkostninger end de i stk. 1 nævnte, kan indregnes i priserne, jf. dog stk. 7. Energi-, forsynings- og klimaministeren kan endvidere fastsætte regler om indregning i priserne af kompensation ved et projekt til ændring af områdeafgrænsningen og indregning af driftsmæssige afskrivninger, henlæggelser til nyinvesteringer og med Forsyningstilsynets tiltræden, forrentning af indskudskapital. Energi-, forsynings- og klimaministeren kan fastsætte regler om, at anlæg, der er nævnt i § 20, stk. 1, er helt eller delvis undtaget fra regler om indregning af driftsmæssige afskrivninger fastsat efter 2. pkt.
 Bekendtgørelse nr. 941 af 4. juli 2017 (Bekendtgørelse om indregning af driftsmæssige afskrivninger, henlæggelser til nyinvesteringer og med Energitilsynets tiltræden, forrentning af indskudskapital/afskrivningsbekendtgørelsen)
 § 1. For idriftsatte anlæg indregnes driftsmæssige afskrivninger i priserne på grundlag af de efter hidtil gældende regler opgjorte afskrivningsgrundlag.
 § 2. For de nye anlæg indregnes driftsmæssige afskrivninger i priserne på grundlag af den konstaterede anlægssum med fradrag af henlæggelser, jf. § 5.
 § 3. Ved anlægssum forstås anskaffelsesprisen med tillæg af de omkostninger, der er foranlediget af anskaffelsen. Heri kan endvidere indregnes byggerenter opgjort på idriftsættelsestidspunktet.
 Stk. 2. På værker med forenet produktion fordeles den totale anlægssum på de enkelte produkter efter rimelige driftsøkonomiske principper.
 § 4. Afskrivninger af de i §§ 1 og 2 nævnte værdier foretages med indtil 20 procent om året.
 Stk. 2. For anlæg


text:
idriftsat efter afslutningen af det regnskabsår, der omfatter den 31. marts 1982 foretages afskrivninger særskilt for det enkelte års samlede anlægssum. Det enkelte års anlægssum skal være afskrevet over en periode på højst 30 år fra idriftsættelsestidspunktet.
 SKM2018.627.HR og SKM2018.635.HR
 Begge sager angik opgørelse af den skattemæssige indgangsværdi af aktiver, som en kommune havde indskudt i et vand- og spildevandsforsyningsselskab. Overdragelsen var omfattet af ligningslovens § 2, og den skattemæssige værdi af de overdragne aktiver skulle således fastsættes efter denne bestemmelse.
 Højesteret fandt, at den beregningsmetode, som SKAT (nu Skattestyrelsen) havde anvendt, ikke udgjorde et egnet grundlag for at opgøre den skattemæssige værdi af de overdragne aktiver.
 Højesteret udtalte, at det for vandforsynings- og spildevandsvirksomhed gælder, at der påhviler selskaberne en forsyningspligt, og at ”hvile i sig selv ”-princippet indebærer, at der ikke kan tjenes penge på aktiviteterne. Højesteret fandt på denne baggrund, at det afgørende for den skattemæssige værdiansættelse af aktiverne måtte være, hvilken værdi aktiverne måtte skønnes at have haft for vandselskabet. Højesteret fandt, at den beregningsmetode, hvorved den regulatoriske værdi opgøres som et gennemsnit af den nedskrevne genanskaffelsesværdi og den nedskrevne anskaffelsesværdi (den såkaldte POLKA-værdi), var et rimeligt udtryk for, hvorledes aktivernes værdi efter ligningslovens § 2 burde fastsættes.
 Højesteret havde ikke fornødent grundlag for at fastslå, hvad POLKA-værdien ville udgøre i forbindelse med kommunens overdragelse af aktiver i den konkrete sag. Sagen blev som følge heraf hjemvist til Skattestyrelsen til fornyet behandling.


text:
Selvbeskadigelse er (stadig) ikke en produktskade i produktansvarsretlig forstand - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret fastslår derved (igen), at skade på selve det defekte produkt (selvbeskadigelse) ikke er en produktskade i produktansvarsretlig forstand. Med dommen har Højesteret præciseret de nærmere rammer for princippet om selvbeskadigelse i produktansvarsretten.
 Hvornår er en skade omfattet af reglerne om produktansvar?
 Anvendelse af produktansvarsreglerne er betinget af, at der sker skade på noget andet end selve det defekte produkt. Der kan dermed ikke efter reglerne om produktansvar opnås erstatning for tab som følge af skader på selve det defekte produkt (såkaldte selvbeskadigelsestilfælde). Inden for produktansvarslovens område følger denne afgrænsning af produktansvarsloven § 2, stk. 2, sidste pkt., og samme princip gælder efter de i retspraksis udviklede regler om produktansvar.
 I selvbeskadigelsestilfælde kan den skadelidte slutkøber således som klar hovedregel alene rette et kontraktuelt krav mod sin medkontrahent. Denne hovedregel blev imidlertid udfordret under ovennævnte sag.
 Tvisten i sagen
 Rederiet J. Lauritzen A/S og J. Lauritzen Singapote Prte. Ltd (herefter Lauritzen) indgik aftale med et skibsværft om køb af gastankskibe. I forbindelse med købet indgik værftet en aftale med skibsmotorproducenten, MAN Diesel & Turbo (herefter MAN), om levering og installering af skibsmotorer i de nybyggede skibe. Motorerne var udstyret med et særligt cylinderoliesystem, Alpha Lube-systemet. Der var tale om en ny model af Alpha Lube-systemet, der - modsat det oprindelige system - var anvendeligt i mindre skibsmotorer. Den nye model af Alpha Lube-systemet var produceret, markedsført og leveret af MAN.
 Efter anvendelsen af skibene konstaterede Lauritzen et usædvanligt slid på skibenes motorer, hvilket indebar, at flere komponenter skulle udskiftes hurtigere end forventet. Slidskaderne var antageligt forårsaget af en defekt ved Alpha Lube-systemet i de valgte skibsmotorer.
 Der var væsentlige ansvarsbegrænsninger i Lauritzens kontrakt med skibsværftet. Lauritzen rettede derfor et erstatningskrav mod MAN for tab som følge af slidskaderne på skibsmotorerne. Der var ingen kontraktrelation mellem Lauritzen og MAN, og Lauritzen kunne derfor ikke rette et kontraktskrav mod MAN. Afgørende i sagen var, om MAN var erstatningsansvarlig over for Lauritzen for tabet som følge af slidskaderne på skibsmotorerne efter de i retspraksis udviklede regler om produktansvar eller efter principperne om direkte krav.
 Den primære tvist i relation til produktansvarsreglerne vedrørte, om Alpha Lube-systemet skulle betragtes som et selvstændigt produkt eller som en del af det solgte produkt, skibsmotorerne. Bedømmelsen var afgørende for, om der var indtrådt skade på noget andet end det defekte produkt eller om der forelå et selvbeskadigelsestilfælde.
 Sø- og Handelsretten lagde afgørende vægt på markedsføringen af Alpha Lube-systemet som et særskilt produkt
 Sø- og Handelsretten vurderede, at Alpha Lube-systemet kunne anses som et selvstændigt produkt og lagde vægt på forholdene på tidspunktet, da motorerne blev forhandlet i sagen. I denne periode havde MAN aktivt markedsført det nye Alpha Lube-system til mindre skibsmotorer i særskilte kampagner og som et særskilt produkt, der både kunne vælges ved køb af nye skibsmotorer og købes særskilt til installering i brugte skibsmotorer.
 Sø- og Handelsretten konkluderede på den baggrund, at MAN efter de i retspraksis udviklede regler om produktansvar


text:
var erstatningsansvarlig for tabet som følge af slidskaderne på skibsmotorerne, da systemet havde forvoldt skade på noget andet end systemet selv, nemlig skibsmotorerne. MAN ankede sagen til Højesteret.
 Højesteret lagde afgørende vægt på, at produkterne var solgt som én enhed
 Højesteret udtalte, at der ved vurderingen af, om der er indtrådt en skade på noget andet end det defekte produkt, bør tages udgangspunkt i, om det defekte produkt er en del af et produkt, der blev solgt som én enhed. I forlængelse heraf henviste Højesteret til præmisserne i Masnedødommen (UfR 2010.1360), hvor Højesteret tidligere havde fastslået, at der ved bedømmelsen af, om der foreligger et selvbeskadigelsestilfælde, tages udgangspunkt i, hvilket produkt slutkøberen har købt af sin medkontrahent.
 I skibsmotorsagen havde MAN ikke fremført et anbringende om, at der ligesom i Masnedødommen skulle tages udgangspunkt i, hvilket produkt Lauritzen havde købt. Derimod gjorde MAN gældende, at der ikke var sket skade på andet end det af MAN solgte produkt til skibsværftet, nemlig en samlet motor inklusiv Alpha Lube-systemet. Højesteret foretog herefter en konkret vurdering af, hvorvidt det af MAN solgte produkt udgjorde en samlet enhed/produkt, hvilket Højesteret kom frem til. Højesteret konkluderede derfor, at der ikke var sket skade på andet end det solgte produkt, og at slidskaderne på motorerne derfor ikke udgjorde en produktskade i produktansvarsreglernes forstand.
 Derudover vurderede Højesteret, at Lauritzen ikke havde godtgjort, at MAN havde udvist forhold, der gav grundlag for et erstatningsansvar efter principperne om direkte krav. MAN blev derfor frifundet.
 I dommen af 13. september 2017 fastslår Højesteret med henvisning til Masnedødommen, at bedømmelsen af, om der er indtrådt en skade på noget andet end det defekte produkt, tager afsæt i, hvordan situationen tager sig ud fra slutkøberens synsvinkel. Hovedreglen om, at der tages afsæt i, hvad der er købt af slutkøberen, er ligeledes overensstemmende med Sø- og Handelsrettens afgørelse i Opel-dommen (H-57-04). Se nærmere herom i artiklen UfR 2013B.417 "Produktansvar - Komponenter og selvbeskadigelse".


text:
Højesteret Dom i Vollsmosesagen
 Dom i Vollsmosesagen
 Sag 512/2007
 Højesteret har i dag afsagt dom i en sag, hvor tre personer ved nævningeting i landsretten var blevet dømt for forsøg på terrorisme efter straffelovens § 114, stk. 1, nr. 1 og 7, for i månederne op til den 5. september 2006 at have gjort forberedelser til fremstilling af en eller flere bomber til brug for en terrorhandling.
 Højesteret fandt ikke, at PET ́s brug af en civil agent havde været ulovlig, eller at der under sagens behandling for landsretten var begået rettergangsfejl, som kunne føre til ophævelse af landsrettens dom.
 Højesteret forhøjede landsrettens strafudmåling for alle de tre dømte, således at to af disse blev idømt 12 års fængsel, og én blev i dømt 5 års fængsel.
 Et mindretal på tre dommere stemte dog for at stadfæste landsrettens dom på henholdsvis 11, 11 og 4 års fængsel.
 Højesteret stadfæstede udvisningen af den ene af de dømte.
 Højesterets dom er begrundet således:
 ”Agentvirksomhed
 De særlige lovregler om agentvirksomhed i retsplejelovens §§ 754 a-754 d gælder ikke ved efterforskning vedrørende bl.a. straffelovens § 114 om terrorisme, jf. retsplejelovens § 754 e. Det følger imidlertid af dansk rets almindelige retsprincipper, at også anvendelse af en agentaktion i forbindelse med sådan efterforskningsvirksomhed er betinget af, at der foreligger fornøden mistanke, ligesom aktionen ikke må bevirke en forøgelse af lovovertrædelsens omfang eller grovhed.
 Efter det, der er oplyst om LHs agentvirksomhed, finder Højesteret, at den i det hele har opfyldt de nævnte betingelser. Der er således ikke grundlag for at anse den for ulovlig.
 Om forsvarerens adgang til aktindsigt hedder det i Højesterets kendelser af 28. oktober 2004 (UfR 2005 s. 383) og 6. december 2006 (UfR 2007 s. 727):
 ”Efter retsplejelovens § 729 a, stk. 3, har forsvareren adgang til at gøre sig bekendt med det materiale, politiet har tilvejebragt til brug for den sag, som sigtelsen eller tiltalen angår. Dette gælder uden hensyn til materialets betydning for sagen.
 De oplysninger, som advokat ... som forsvarer for tiltalte har anmodet om aktindsigt i, er ikke tilvejebragt af politiet til brug for den sag, som tiltalen angår. Efter forarbejderne til bestemmelsen sammenholdt med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 6 omfatter forsvarerens adgang til aktindsigt imidlertid alt materiale, som er af betydning for sagen, uanset om det er tilvejebragt til brug for den pågældende sag.”
 Den meddelerakt, som Politiets Efterretningstjeneste løbende har udarbejdet vedrørende det ”radikale islamiske miljø i Odense”, er blevet til som et led i tjenestens efterretningsvirksomhed. Forsvarernes adgang til aktindsigt omfatter derfor ikke alle oplysninger i meddelerakten, men kun oplysninger i den, som er tilvejebragt til brug for straffesagen mod de tiltalte, eller som er af betydning for denne.
 Under sagens behandling for landsretten erklærede forsvarerne, at der kunne ske udeladelse af oplysninger om LHs familiemæssige forhold, om vidnebeskyttelsen af LH og om den tekniske fremgangsmåde ved aflytning og lignende samt af tekstafsnit, noter og henvisninger til fodnoter vedrørende Politiets Efterretningstjenestes interne forhold, herunder registre. Disse oplysninger kan da heller ikke anses for at


text:
være tilvejebragt til brug for straffesagen mod de tiltalte eller for at være af betydning for denne.
 I anledning af forsvarernes begæring under nævningesagen om at få adgang til at gøre sig bekendt med udstregede oplysninger i meddelerakten fra LH vedrørende muligt strafbare forhold, som involverer andre end de tiltalte, har landsrettens 5. afdeling – med adgang til hele nævningesagens materiale – gennemgået det udstregede i meddelerakten ved at sammenholde et eksemplar med overstregninger med et eksemplar uden. Afdelingen har på dette grundlag i kendelsen af 5. november 2007 konstateret, at der efter en nøje gennemgang ikke i de udeholdte oplysninger findes oplysninger fra LH vedrørende eventuelt strafbare forhold, som involverer andre end de tiltalte, og som er tilvejebragt til brug for straffesagen mod de tiltalte, eller som i øvrigt har betydning for denne.
 Der er intet fremkommet for Højesteret, som giver grundlag for at tilsidesætte denne bedømmelse.
 Forsvarerne har således ikke under sagens behandling ved nævningetinget været afskåret fra aktindsigt i oplysninger tilvejebragt til brug for straffesagen eller af betydning for denne. Højesteret tager derfor ikke de tiltaltes påstand om dommens ophævelse med henvisning til manglende aktindsigt til følge.
 Landsrettens 5. afdeling afholdt et retsmøde til behandling af spørgsmålet om aktindsigt efter retsplejelovens § 729 a, stk. 3. Forsvarerne i nævningesagen skulle derfor, jf. retsplejelovens § 748, stk. 2, have haft adgang til at deltage i retsmødet og til at kommentere anklagemyndighedens forelæggelse af straffesagen og redegøre for deres syn på aktindsigtsspørgsmålet efter denne bestemmelse. Efter oplysningerne om landsrettens gennemgang af det udstregede finder Højesteret imidlertid, at denne fejl har været uden betydning for afgørelsen af aktindsigtsspørgsmålet. Højesteret tager derfor heller ikke de tiltaltes påstand om dommens ophævelse med henvisning til manglende forsvarermedvirken ved behandlingen af aktindsigtsspørgsmålet til følge.
 Vidneførsel
 Under nævningesagens behandling ønskede tiltalte 2 yderligere et antal personer ført som vidner.
 For Højesteret har tiltalte 2 anført, at flere af de pågældende personer, som han begærede indkaldt som vidner, havde været sigtet og nogle varetægtsfængslet i sagen. Han har videre anført, at det gennem den afviste vidneførsel skulle have været godtgjort, at der ikke var det fornødne mistankegrundlag, da Politiets Efterretningstjeneste traf beslutning om at iværksætte agentaktionen.
 Hertil bemærker Højesteret, at det forhold, at en person har været sigtet eller varetægtsfængslet i en sag, ikke i sig selv kan begrunde, at en afhøring af den pågældende som vidne skulle være af betydning for den sag, hvori der er rejst tiltale. Det fremgår endvidere af det, der er anført foran om anvendelsen af LH som agent, at der var det fornødne mistankegrundlag, da agentvirksomheden blev iværksat. Der er heller ikke i øvrigt fremkommet oplysninger, som giver grundlag for at anse tiltalte 2 for afskåret fra vidneførsel af betydning for sagen ved landsrettens afgørelse herom.
 På denne baggrund tager Højesteret ikke tiltalte 2 ́s påstand om ophævelse af dommen med henvisning til, at hans begæring om vidneførsel ikke blev imødekommet fuldt ud, til følge.
 Retsbelæring
 Højesteret har gennemgået den retsbelæring, som retsformanden gav i nævningetinget. Der er intet grundlag


text:
for at anse den for urigtig, mangelfuld eller ukorrekt, heller ikke for så vidt angår det, der blev sagt om det mistankegrundlag, der udløste beslutningen om iværksættelse af en agentaktion, eller om agentens troværdighed. Der er således heller ikke grundlag for at tage tiltalte 2 ́s påstand om dommens ophævelse med henvisning til retsbelæringen til følge.
 Efter det, der er anført foran om lovligheden af agentvirksomheden, finder Højesteret, at der ikke med henvisning til agentvirksomhed er grundlag for strafbortfald eller -nedsættelse.
 Fire dommere – Børge Dahl, Poul Søgaard, Jon Stokholm og Michael Rekling – udtaler:
 De tiltalte er fundet skyldige i forsøg på terrorisme efter straffelovens § 114, stk. 1, nr. 1 og 7, og det skal efter de i nævningetinget stillede hovedspørgsmål ved straffens fastsættelse lægges til grund, at de har villet foretage bombesprængning og manddrab af en karakter, som kunne tilføje Danmark eller et andet land alvorlig skade, med forsæt til at skræmme en befolkning i alvorlig grad eller uretmæssigt at tvinge danske eller udenlandske myndigheder til at foretage eller undlade at foretage en handling eller at destabilisere eller ødelægge et lands grundlæggende politiske, forfatningsmæssige, økonomiske eller samfundsmæssige strukturer.
 Det hedder i forarbejderne til straffelovens § 114, jf. Folketingstidende 2001-02, 2. samling, tillæg A, s. 843, bl.a.:
 ”Rammeafgørelsens artikel 1 forpligter medlemsstaterne til at kriminalisere en række forsætlige handlinger som terrorhandlinger. De opregnede handlinger er alle strafbare efter gældende dansk ret. Foretages en af de i artikel 1 opregnede handlinger på en måde, som må karakteriseres som terrorisme, fordi gerningsmanden har haft til hensigt at forstyrre samfundsordenen, indgår dette moment i straffens fastsættelse, jf. straffelovens § 80. Efter denne bestemmelse skal der ved straffens udmåling tages hensyn til lovovertrædelsens grovhed og til oplysninger om gerningsmandens person, herunder om hans almindelige personlige og sociale forhold, hans forhold før og efter gerningen samt hans bevæggrunde til denne. Det er utvivlsomt, at drab og lignende begået under omstændigheder, der gør, at forholdet kan betegnes som terrorisme, vil indgå med betydelig vægt i skærpende retning ved straffens fastsættelse.”
 Efter ordlyden af § 114, stk. 1, og bestemmelsens formål og forarbejder må terrorisme som selvstændig forbrydelse anses for i høj grad karakteriseret ved det særlige krav om forsæt til terrorisme. Det er efter vores opfattelse en naturlig følge heraf, at der også ved straffastsættelse for forsøg skal lægges betydelig vægt i skærpende retning på terrorismeforsættet.
 På denne baggrund finder vi, at udgangspunktet ved udmålingen af straffen for forsøg på terrorisme ved bombesprængning og manddrab må være en straf af fængsel i 12 år.
 For så vidt angår tiltalte 1 og 2 finder vi ikke fuldt tilstrækkeligt grundlag for at fravige udgangspunktet på 12 år i skærpende retning for nogen af dem.
 For så vidt angår tiltalte 3 har landsretten anført, at hans medvirken har været af underordnet karakter, og at han på et tidspunkt forsøgte at trække sig tilbage dog uden, at der har været tale om frivillig tilbagetræden fra forsøg. Han skal derfor idømmes en straf, der er væsentligt lavere end det


text:
nævnte udgangspunkt, men vi finder, at straffen – selv under de anførte formildende omstændigheder – ikke kan blive lavere end fængsel i 5 år.
 Vi stemmer herefter for, at såvel tiltalte 1 som tiltalte 2 straffes med fængsel i 12 år, og for at tiltalte 3 straffes med fængsel i 5 år.
 Tre dommere – Torben Melchior, Per Walsøe og Lene Pagter Kristensen – udtaler om strafudmålingen:
 Vi stemmer af de grunde, der er anført af landsretten, for at stadfæste landsrettens enstemmige strafudmåling, således at tiltalte 1 og 2 idømmes fængsel i 11 år og tiltalte 3 fængsel i 4 år.
 Efter stemmeafgivningen idømmes tiltalte 1 og 2 fængsel i 12 år og tiltalte 3 fængsel i 5 år.
 Højesteret tiltræder, at tiltalte 2 efter den begåede forbrydelses karakter og den idømte straf skal udvises med indrejseforbud for bestandig.
 Højesteret stadfæster herefter landsrettens dom med ændring af strafudmålingen som angivet.”
 Sidst opdateret: 10-04-2008


text:
Højesteret Medarbejdervalgt bestyrelsesmedlem og formand for fagforbund ikke dømt for videregivelse af intern viden om en planlagt fusion
 Medarbejdervalgt bestyrelsesmedlem og formand for fagforbund ikke dømt for videregivelse af intern viden om en planlagt fusion
 Sag 219/2008
 Init kkc
 Højesteret har i dag afsagt dom i den såkaldte ”insider-sag”, hvor Knud Grøngaard og Allan Bang begge var tiltalt for overtrædelse af reglerne om videregivelse af intern viden. Knud Grøngaard, der var medarbejdervalgt medlem i RealDanmarks bestyrelse samt formand for Finansforbundets lokalkreds i RealDanmark, videregav i august 2000 oplysninger til Finansforbundets formand Allan Bang om, at bestyrelsen havde besluttet at indgå i forhandlinger om en fusion med Danske Bank. I slutningen af september videregav han endvidere oplysninger om datoen for offentliggørelsen af fusionen og om bytteforholdet mellem selskabernes aktier. Allan Bang videregav oplysningerne til sine to næstformænd, sin sekretariatschef og sin nærmeste politiske medarbejder.
 Der blev under sagen for byretten stillet spørgsmål til EF-domstolen vedrørende rækkevidden af insider-direktivets undtagelsesbestemmelse om adgangen til at videregive intern viden, der sker som et normalt led i udøvelsen af vedkommendes funktion.
 Knud Grøngaard og Allan Bang blev ved Københavns Byrets dom af 23. november 2006 med dissens hver især fundet skyldige og idømt en bøde på 5.000 kr. Dommen blev – også med dissens – stadfæstet ved Østre Landsrets dom af 15. januar 2008. Landsretten havde fundet det bevist, at videregivelsen hovedsageligt var sket af hensyn til Finansforbundets planlægning af et fusionsberedskab i anledning af det forventede store antal afskedigelser.
 Ved Højesterets behandling af sagen deltog 7 dommere.
 Højesteret frifandt begge de tiltalte.
 ”Efter § 36 i lov om værdipapirhandel, som gennemfører artikel 3, litra a, i Rådets direktiv 89/592/EØF af 13. november 1989 om samordning af retsforskrifterne vedrørende insider-handel, må den, der er i besiddelse af intern viden, ikke videregive denne viden til andre, medmindre videregivelsen er et normalt led i udøvelsen af vedkommendes beskæftigelse, erhverv eller funktion.
 Højesteret finder det bedst stemmende med undtagelsesbestemmelsens formål og forarbejder, jf. Folketingstidende 1990-91, 2. samling, tillæg A, sp. 1957, og betænkning nr. 1216/1991, side 53, at et medarbejdervalgt medlem af et selskabs bestyrelse som udgangspunkt har mulighed for at drøfte spørgsmål om en fusion af væsentlig betydning for de ansatte med formanden for sin faglige organisation. Efter de foreliggende oplysninger lægger Højesteret til grund, at dette også hidtil har været almindelig praksis.
 Knud Grøngaard var medarbejdervalgt medlem af RealDanmarks bestyrelse, næstformand i RealDanmarks koncernsamarbejdsudvalg og formand for den afdeling af Finansforbundet (Kapital Kreds), i hvilken de ansatte i RealDanmark var organiseret, og som havde ca. 6.500 medlemmer. Den 23. eller 24. august 2000 videregav han til Allan Bang, der var formand for Finansforbundet, en oplysning om, at RealDanmarks bestyrelse havde besluttet at indlede forhandlinger med Danske Bank om en fusion, og den 26. september 2000 orienterede han Allan Bang om, at fusionen ville blive offentliggjort den 2. oktober 2000, og om bytteforholdet mellem de to selskabers aktier.
 Det må lægges til grund, at videregivelsen af disse oplysninger til Allan Bang ikke alene var begrundet i et


text:
ønske om i givet fald at have et fusionsberedskab klar samtidig med offentliggørelsen, men også i et ønske om med Allan Bang at drøfte, hvilken holdning der skulle indtages til den påtænkte fusion med Danske Bank. Fusionen ville omfatte 20.000 af Finansforbundets 50.000 medlemmer og ville indebære nedlæggelse af op til 3.500 stillinger.
 På denne baggrund og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsrettens mindretal, finder Højesteret, at Knud Grøngaards videregivelse af oplysningen om, at RealDanmark havde indledt fusionsforhandlinger med Danske Bank, og den senere videregivelse af oplysningen om offentliggørelsesdatoen var sagligt begrundet og et normalt led i hans funktion som medarbejdervalgt medlem af RealDanmarks bestyrelse.
 Højesteret lægger i overensstemmelse med Knud Grøngaards og Allan Bangs forklaringer til grund, at oplysningen om bytteforholdet mellem RealDanmarks og Danske Banks aktier blev videregivet til brug for en vurdering af, om der var udsigt til, at der ville fremkomme højere bud fra anden side uden de samme alvorlige beskæftigelsesmæssige konsekvenser. Højesteret finder derfor, at også videregivelsen af denne oplysning var sagligt begrundet og et normalt led i Knud Grøngaards funktion.
 Højesteret finder endvidere, at det var sagligt begrundet og et normalt led i Allan Bangs hverv som formand for Finansforbundet, at han videregav oplysningerne til sine nærmeste medarbejdere og drøftede forholdene med dem.
 Højesteret finder således, at hverken Knud Grøngaard eller Allan Bang har overtrådt § 36 i lov om værdipapirhandel. Dette resultat må efter Højesterets opfattelse anses for at ligge inden for rammerne af EF-domstolens dom af 22. november 2005, jf. herved bl.a. dommens præmisser 27-30 og 39-40.
 Højesteret frifinder herefter Knud Grøngaard og Allan Bang.
 Statskassen skal betale sagens omkostninger for alle retter. Knud Grøngaard og Allan Bang har selv draget omsorg for deres forsvar.
 Knud Grøngaard og Allan Bang frifindes.
 Statskassen skal betale sagens omkostninger for alle retter.”
 Sidst opdateret: 14-05-2009


text:
Højesteret: en person, der lider af ”let til moderat demens” kan sættes under økonomisk værgemål. | Forum Orientering
 Højesteret: en person, der lider af ”let til moderat demens” kan sættes under økonomisk værgemål.
 Skrevet af Allan Ohms d. 4/2 - 2013
 Sagen angik, om betingelserne for at sætte A under økonomisk værgemål var opfyldt, og i be¬kræf-tende fald om be¬tingel¬serne for at fratage A den retlige hand¬leevne var op¬¬fyldt.
 A led efter en lægelig vurdering af ”let til moderat demens”.
 Højesteret udtalte, at værgemålslovens § 5, stk. 1, efter sin ordlyd og forarbejder måtte forstås således, at det ikke var udelukket at iværksætte værgemål for en person, der led af demens, selv om demensen ud fra en lægelig vurdering ikke kunne karakteriseres som ”svær”.
 Højesteret fastslog herefter, at betingelserne for iværksættelse a
 Højesterets begrundelse og resultat:
 As advokat har i første række anført, at A efter sin helbredstilstand ikke hører til den personkreds, der er omfattet af værgemålslovens § 5, stk. 1, fordi hun ikke lider af ”svær demens”, men alene af ”let til moderat demens”.
 Højesteret , at værgemålslovens § 5, stk. 1, efter sin ordlyd og forarbejder må forstås
 således, at det ikke er udelukket at iværksætte et værgemål for en ældre person, der lider af demens, selv om demensen ikke ud fra en lægelig vurdering kan karakteriseres som ”svær”.
 Højesteret har herved lagt vægt på, at det i § 5, stk. 1, er fastsat, at ”svær demens” er en del af begrebet ”sindssygdom”, og at bestemmelsen også omfatter ”anden form for alvorligt svækket helbred”. Endvidere har det efter forarbejderne til § 5, stk. 1, ikke været meningen at udelukke andre demente, som ikke er svært demente fra den personkreds, der kan sættes under værgemål. Det fremgår således af betænkning nr. 1247/1993 om værgemål, at den gruppe, som må antages at have størst behov for bistand til at varetage deres anliggender, er de ”alderssvækkede”, og at betegnelsen ”svær demens” blev anvendt i udvalgets lovudkast for at tilkendegive, at der ikke alene er tænkt på den aldersbetingede demens. Herudover foreslog udvalget en opsamlingskategori omfattende ”anden form for alvorligt svækket helbred”. Som eksempler på sygdomme og tilstande, der falder ind under opsamlingskategorien, blev angivet hjerneblødninger, hjernesvind og andre former for hjerneskader. Denne angivelse er ikke udtømmende og udelukker derfor efter Højesterets opfattelse ikke, at demens, der ikke i medicinsk forstand kan karakteriseres som ”svær demens”, kan være omfattet af opsamlingskategorien.
 Det fremgår af læge René Borups nye erklæring af 7. november 2012, at A fortsat lider af ”Alzheimers demens af let t. moderat grad”, og det er afkrydset, at hun vurderes at være i en tilstand omfattet af værgemålslovens § 5, stk. 1. I erklæringen gives i øvrigt en beskrivelse af As helbredstilstand mv., der i det væsentlige svarer til beskrivelsen i den tidligere erklæring af 26. oktober 2011.
 Herefter og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at A efter sin helbredstilstand hører til den personkreds, der er omfattet af værgemålslovens § 5, stk.


text:
1. 6 - Af de grunde, landsretten har anført, tiltræder Højesteret endvidere, at A er ude af stand til at varetage sine anliggender, og at der er behov for værgemål.
 Betingelserne for iværksættelse af et økonomisk værgemål er således opfyldt, jf. værgemålslovens § 5, stk. 1, og stk. 3.
 Med hensyn til spørgsmålet om fratagelse af den retlige handleevne bemærkes, at A har en betydelig formue. Hun har i tiden efter sin ægtefælles død i 2009 foretaget en række dispositioner, hvorved hun har begunstiget sin yngste datter, herunder gennem betydelige gaver til datteren og dennes børn. Højesteret tiltræder derfor, at det er nødvendigt at fratage A den retlige handleevne, jf. værgemålslovens § 6, stk. 1.
 Højesteret stadfæster herefter landsrettens dom. 01-02-2013 i sag 252/2012.
 Ligebehandling - ændrede bevisbyrdere...
 Overskridelse af den naboretlige tåle...
 Tobaksselskab ikke dømt ansvarlig fo...
 Er tilbud bindende på Internettet? - ...
 Direktørs erstatningsansvar; belåning...
 Maskeret udlodning - fri bolig
 Erhvervslejer opsagt efter et år - bu...


text:
Skat.dk: Retspleje - henvisning til landsret - sag af principiel karakter - betalingskorrektion
 07 Aug 2013 10:48
 SKM2013.577.BR
 Retten i Odense, B-8-628/2013
 Selskabsbeskatning + Virksomheder + Personlig indkomst
 Domstolsprøvelse, saglig, værneting
 Sagen angår spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgte for indkomstårene 2007, 2008 og 2009 kan foretage betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5 i form af tilbageførelse af honorar på netto 2,2 mio. kr. pr. indkomstår til sagsøgtes moderselskab som følge af, at SKAT har anset en læge og ikke sagsøgte for rette indkomstmodtager af de udbetalte honorar.
 Som følge af sagens principielle karakter og vidererækkende samfundsmæssige betydning begærede Skatteministeriet sagen henvist til Østre Landsret, hvilket sagsøgte protesterede imod med henvisning til, at Højesteret i SKM2012.92.HR og SKM2012.221.HR havde taget stilling til det foreliggende spørgsmål om betalingskorrektion.
 Byretten anførte, at spørgsmålet om, hvorvidt ligningslovens § 2 kan anvendes i sager om rette indkomstmodtager måtte anses for at være af principiel betydning, ligesom retten vurderede, at sagen var af væsentlig samfundsmæssig betydning for verserende og fremtidige sager om indkomstmodtagerkorrektioner.
 Herefter fastslog retten, at det ikke på det foreliggende grundlag kunne lægges til grund, at Højesteret havde taget direkte stilling til det i sagen foreliggende spørgsmål om betalingskorrektion, og idet retten fandt, at den endelige stillingtagen til fortolkningen og rækkevidden af de nævnte højesteretsdomme om nødvendigt burde kunne foretages af højesteret som 2. instans, blev sagen henvist til Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Den juridiske vejledning 2013-2 A.A.10.3.1.1
 Speciallægeselskabet H1 ApS
 Der blev fremlagt stævning, svarskrift, replik, processkrift om henvisning fra sagsøgte og processkrift af 28. juni 2013 fra sagsøgeren vedrørende henvisning samt bilagene 1-15 og A.
 Akterne i sagen BS 8-633/2013 anlagt af A mod Skatteministeriet var til stede.
 Retten bemærkede, at det fremgår af det fremlagte at parterne er uenige om, hvorvidt sagen skal henvises til behandling ved landsretten.
 Under denne sag, der er anlagt den 4. april 2013, har sagsøgeren, Skatteministeriet, overfor sagsøgte, Speciallægeselskabet H1 ApS (herefter benævnt selskabet), påstået, at selskabet for indkomstårene 2007, 2008 og 2009 skal anerkende, at selskabet ikke kan foretage betalingskorrektion i form af tilbageførsel af honorar på netto 2,2 mio. kr. pr. indkomstår udbetalt fra Privathospitalet H2.1 A/S til selskabet.
 Selskabet har påstået, at sagsøgeren skal anerkende at der kan ske skattemæssig omgørelse, jf. skatteforvaltningslovens § 29, for så vidt angår honorar udbetalt fra Privathospitalet H2.1 A/S til selskabet, subsidiært stadfæstelse.
 Sagen vedrører prøvelse af Landsskatterettens kendelse af 7. januar 2013, hvori Landsskatteretten gav selskabet medhold i, at det forhold at SKAT for indkomstårene 2007-2009 har anset A og ikke selskabet som rette indkomstmodtager af honorarer udbetalt af Privathospitalet H2.1 A/S, er en ændring omfattet af ligningslovens § 2, stk. 1.
 Som følge heraf fandt Landsskatteretten, at betingelserne for anvendelse af betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5, var opfyldte, og at selskabet således kunne undgå følgeændringer.
 Sagen vedrører således spørgsmålet om, hvorvidt selskabet er berettiget til betalingskorrektion i medfør af ligningslovens § 2, stk. 5.
 A er eneanpartshaver, direktør og eneste ansatte i selskabet,