text:
repræsentationsudgifter i ligningslovens § 8, stk. 4, typisk: jubilæer, receptioner, middage eller lignende – altså arrangementerne der i væsentlig grad bestod af underholdning, bespisning og servering af drikkevarer, og som var afholdt af kommerciel gæstfrihed, da udgifterne grænsede tæt op til privatudgifter.
 Som eksempel kan nævnes SKM2013.378.HR, hvor en bilforhandler havde afholdt udgifter til 2 markedsføringsarrangementer for luksusbiler i henholdsvis Norge og Danmark. Der var tale om aftenarrangementer, hvor de inviterede deltagere (inklusiv ledsager), ud over fremvisningen af luksusbilerne, kunne nyde “diverse kulinariske delikatesser og et internationalt udvalg af drikkevarer. “Højesteret fandt, at “Indholdet af de to arrangementer bestod i væsentlig grad af underholdning, bespisning og servering af drikkevarer. ” Udgifterne fandtes derfor, at være afholdt af kommerciel gæstfrihed.
 Hovedvægten var således H1s produkter og at fremme H1’s almindelige omdømme og interesser. Ud fra en konkret vurdering skal udgifterne til [Præsentationsdagen] derfor anses for fuldt fradragsberettigede reklameudgifter efter ligningslovens § 8, stk. 1 og statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Det var H1’s hensigt med at afholde [Præsentationsdag 2011], at arrangementet var åbent for alle, der havde interesse i at deltage. Derfor kunne alle tilmelde sig online via hjemmesider eller ved blot at møde op i døren. Netop fordi H1 med arrangementet ønskede at fremme selskabets omdømme, havde H1 ingen interesse i at afvise interesserede deltagere. Der skete derfor ingen selektering af deltagerne. Selve rammerne for arrangementet var således, at alle frit kunne møde op på selve dagen og deltage i arrangementet, hvad enten disse var potentielle kunder eller ej.
 Efter vores opfattelse kan emnet for arrangementet – som anført af SKAT- ikke betragtes som en indsnævrende faktor i relation til vurderingen af, hvorvidt et arrangement er åbent for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder (eller for offentligheden), når der ikke foretages en selektiv udvælgelse af deltagerne. Det er helt naturligt og klart mest effektivt, at en virksomhed som H1 udbreder kendskabet til virksomheden og virksomhedens produkter ved at afholde en IT-dag frem for at afholde et arrangement om andre emner, som ikke har nogen tilknytning til selskabets virksomhed.
 Det forhold, at der blev udsendt personlige invitationer ændrer ikke på, at der var åben adgang til arrangementet. Der blev ikke udelukkende sendt invitationer til eksisterende kunder og forretningsforbindelser baseret på H1’s databaser, idet der tillige i 2010 var købt informationer om e-mailadresser fra et eksternt bureau. Man tilstræbte således blot at nå så bredt ud om arrangementet som muligt. Til støtte herfor kan nævnes TfS 2000, 821 LSR hvor betingelsen om, at arrangementerne var åbne for offentligheden eller en ubestemt kreds fandtes at være opfyldt, uanset at der var udsendt 1.500 indbydelser.
 Der findes flere eksempler fra retspraksis på, hvor der ikke var tvivl om, at et arrangement var afgrænset til en bestemt kreds af personer som følge af, at der var udsendt personlige invitationer eller indrykket annoncer, der henvendte sig til “kunder, leverandører og forretningsforbindelser.”
 Eksempelvis kan nævnes SKM2013.378.HR, SKM2002.535.HR og SKM2001.452.VLR. I SKM2013.378.HR fremgik det af invitationerne: “Please be aware that the invitation is exclusive


text:
and personal.” I SKM2002.535.HR, hvor anledningen til receptionen var et 20 års jubilæum samt udvidelse af afdelingen, fremgik det af annoncen i Horsens Folkeblad: ” ... vil det glæde os at se kunder og forretningsforbindelser...” Tilsvarende i SKM2001.452.VLR, hvor der blev annonceret for reception/Åbent Hus i en lokalavis. Af annoncen fremgik det; ” ... hvor det vil glæde at se kunder, leverandører og forretningsforbindelser til en hyggelig eftermiddag...”.
 I modsætning hertil var H1’s annoncer vedrørende [Præsentationsdag 2011], ikke henvendt til en specifik personkreds. Der er derfor ikke en negativ afgrænsning, som det var tilfældet i eksempelvis, SKM2002.535.HR og SKM2001.452.VLR. Herved adskiller H1’s arrangement sig således fra de nævnte afgørelser.
 SKAT anfører med henvisning til TfS 1999.254 VLD, at muligheden for at medbringe en kollega ikke er tilstrækkelig til at antage, at der er tale om en bred kreds af deltagere. I TfS 1999.254 VLD, var der sendt invitationer til kunder, banker, ejendomsmæglere, advokater og revisorer. Landsretten fandt, at der var tale om en afgrænset kreds og det forhold, at de inviterede kunne foranledige, at andre deltog, medførte ikke, at arrangementet ansås for at være åbent for en ubestemt kreds. Ved læsning af afgørelsen er det imidlertid af afgørende betydning, at man er opmærksom på, at deltagelse af andre end de inviterede hævede arrangørens accept, og at der endvidere ikke havde været annonceret for arrangementet i øvrigt. Herved adskiller H1’s arrangement sig afgørende, da muligheden for at medbringe en kollega (eller andre) ikke kræver forhåndsgodkendelse fra H1, og alle i øvrigt kan tilmelde sig via selskabets hjemmeside eller møde op på dagen.
 Efter vores opfattelse kan den stående frokostbuffet (a 159 kr. pr. person) bestående af sandwich delt i 4 (hapsere), enkelte små anretninger af pastasalat og kartoffelsalat, mini-frikadeller etc., og hertil serveret 1 øl/vand eller kaffe/te, anses for at være en lettere anretning” Dette støttes af TfS 2000, 821 LSR, hvor betingelsen om en lettere anretning, fandtes at være opfyldt. Traktementet bestod af tag-selv-bord med: salat, frikadeller, pindemad og sandwich mv. Traktementet er således fuldt sammenligneligt med det, der blev serveret ved [Præsentationsdag 2011].
 Højesteret fandt, at udgifterne – allerede under hensyn til traktementets omfang – ikke kunne anses som en fradragsberettiget reklameudgift efter lovens § 8, stk. 1. Afgørelsen er afsagt med dissens. De frokoster Højesteret tog stilling til i TfS 1990, 160 HRD tåler således ingen sammenligning med det beskedne traktement i form af ta-selv-bord med salat, frikadeller og sandwich, der blev serveret på [Præsentationsdagen]. I TfS 1990, 160 HRD var der således tale om en egentlig bespisning.
 I SKM2015.361.SR tager Skatterådet TfS 1990, 160 HRD til indtægt for, at det er værdien af traktementet, der er afgørende. Da det fremgår, at: “Højesteret har i TfS I990, I60 lagt vægt på værdien af bespisningen, hvor alene størrelse af denne gjorde, at der var tale om repræsentation.“
 Vi er ikke enige i denne fortolkning af afgørelsen, da Højesteret omtaler “traktementets omfang” og ikke værdien af traktementet. Det fremgår således af Højesterets begrundelse, at: ”Udgifterne kan – allerede under hensyn

type: other


text:
til traktementets omfang  heller ikke anses som en fradragsberettiget reklameudgift efter lovens § 8, stk. I.” Til støtte herfor udtaler Landsskatterettens i afgørelse af 19. januar 2011, journalnr. 10- 01834, vedrørende fradrag for udgifter og moms afholdt i forbindelse med jubilæum, at ved vurderingen af hvorvidt der er tale om egentlig bespisning, skal der som udgangspunkt tages hensyn til traktementets omfang, og ikke til den udgift, som traktementet må have kostet arrangørerne.
 Ved vurderingen af, om der var tale om egentlig bespisning til [Præsentationsdag 2011], skal der således lægges vægt på, at der var tale om et tag-selv-bord i lighed med TfS 2000, 821 LSR. Det forhold, at [lokation 2] leverede buffeten, og at kuvertprisen derfor var højere, end hvis det eksempelvis havde været H1’s egen kantine, der havde leveret buffeten, er ikke afgørende. Forplejningen skal derfor ikke anses for egentlig bespisning.
 ”I forlængelse af vores møde den 6. ds., hvor vi fik udleveret SKATs udtalelser til H1s klager relateret til den skattemæssige behandling af H1s udgifter til H1’s præsentationsdag i indkomstårene 2010-2014, skal jeg her fremkomme med enkelte bemærkninger til SKATs udtalelser.
 “H1 ApS afholder hvert år et arrangement for selskabets kunder og potentielle kunder, som inviteres personligt af selskabet eller selskabets businesspartnere og/eller via selskabets hjemmeside. I arrangementet deltager, udover kunder og potentielle kunder nogle af selskabets ansatte samt selskabets businesspartnere, der ligeledes er selskabets kunder, da selskabet primært sælger sine produkter via businesspartnere. Arrangement er et heldagsarrangement med fuld forplejning gennem hele dagen samt underholdning i form af en kendt konferencier samt en koncert med en kendt sangerinde afca. 40 minutters varighed.
 Efter SKATs opfattelse har det primære formål med afholdelsen af [Præsentationsdagen] været at fastholde kontakten til eksisterende kunder samt skabe kontakt til potentielle kunde[r], og da der efter SKATs opfattelse desuden er tale om et ikke ubetydeligt traktement (ca. 400 kr. pr. person) samt underholdning er det SKATs opfattelse, ud fra en overordnet helhedsbetragtning at der er tale om repræsentationsudgifter med fradrag efter ligningslovens § 8, stk. 4.”
 SKATs udtalelser illustrerer et grundlæggende problem ved SKATs afgørelser. Udtalelserne viser således, at SKAT – som også adresseret i mit indlæg af 31. maj 2018 – ikke har inddraget og ikke tillagt det betydning, at omdrejningspunktet for præsentationsdagen er mere end 4 timers præsentation af H1’s løsninger og ydelser og de sammenhænge, hvori de indgår og kan indgå.
 SKATs udtalelser illustrerer desuden, at SKAT ikke har tillagt det betydning, at præsentationsdagen – ud over den reklamemæssig effekt af over 4 timers præsentations af H1’s løsninger – sikrer H1 positiv mediemæssig eksponering.
 SKATs manglende omtale og inddragelse af de over 4 timers præsentation af H1’s løsninger og den mediemæssige eksponering står i kontrast til SKATs omtale af ”fuld forplejning gennem hele dagen”, af “underholdning i form afen kendt konferencier” og af “en koncert med en kendt sangerinde af ca. 40 minutters varighed”. SKATs fremhævelse af visse forhold og udeladelse af andre relevante forhold illustrerer yderligere, at de er mangler ved SKATs afgørelse.
 Hertil kommer, at det ikke


text:
er korrekt, når SKAT anfører, at der var “underholdning i form af en kendt konferencier”. Den pågældende person, B, var ordstyrer i en faglig IT-debat, som havde til formål at vise behovet for og fordelene ved nogle af H1’s løsninger. B blev valgt som ordstyrer, da H1 vurderede, at han som følge af sin baggrund som journalist og interviewer ville være særligt egnet til at understøtte formålet om at vise behovet for og fordelene ved H1-løsninger.
 I relation til den omtalte “koncert” bemærkes det, at det musikalske indslag på ingen måde var omdrejningspunktet for præsentationsdagen i 2010. Der var tale om et programpunkt sidst på eftermiddagen, på hvilket tidspunkt deltagerne havde lyttet til over 4 timers faglige indlæg om H1’s løsninger. Mange deltagere var gået hjem, og der var ikke blandt de tilbageværende deltagere nogen særlig interesse for det musikalske indslag. Det bemærkes endvidere, at der i 2011 blev truffet beslutning om, at der ikke længere skulle være et egentligt musikalsk indslag. Det musikalske indslag har siden været ændret til baggrundsmusik efter præsentationsdagens afslutning, hvor de personer, som lyst til det, kan forblive på konferenceområdet og “networke”.
 For så vidt angår SKATs omtale af “fuld forplejning” henviser jeg til afsnit 3 i mit indlæg af 31. maj 2018, idet jeg bemærker, at en heldagspræsentation af faglige løsninger ikke kan gennemføres uden, at deltagerne på et eller andet tidspunkt har mulighed for at få noget af spise og drikke. Mange deltagere var og er omfattet af frokostordninger, og de ville blive påført ekstraomkostninger, hvis H1 ikke havde sørget for mad og drikke på præsentationsdagen. Tilbuddet om mad og drikke skal endvidere ses i lyset af, at deltagerne og deres arbejdsgivere afsætter hele arbejdsdage for at høre H1 reklamere for sine egne produkter, og at deltagerne derudover har omkostninger til transport. Hertil kommer, at maden og drikkevarerne på ingen måde var luksuriøs eller lignende, idet det bemærkes, at kuvertprisen for frokosten inkl. drikkevarer var 159 kr. i 2011, jf. H1s bilag A, pkt. 1.2.3. Med henvisning til Højesterets afgørelse i TfS.1990.160HR bemærkes det endvidere, at en kuvertpris på 159 kr. i 2011 svarer til 86 kr. i 1986.
 Det er endvidere ikke fyldestgørende, når SKAT i sin udtalelse anfører, at deltagerne “inviteres personligt af selskabet eller selskabets businesspartnere og/eller via selskabets hjemmeside”. Som anført i mit indlæg af 31. maj 2018 har H1’s marketingsafdeling tillige annonceret præsentationsdagen i tidsskriftet Computerworld, på H1′ s Facebook-side, ved Linkedin-opslag, på Twitter og i YouTube-indslag, ligesom H1′ s [antal] medarbejdere er blevet opfordret til at dele, videresende og ” like” annonceringen på de social medier.
 Sammenfattende bemærker jeg, at der er over 1.000 deltagere på præsentationsdagen, at de afsætter en hel arbejdsdag for at deltage, og at deltagerne kommer for indlæggene, der præsenterer og perspektiverer H1’s produkter og ydelser, og som har en samlet varighed på over 4 timer eksklusiv pauser. Præsentationsdagen har allerede som følge heraf karakter af reklame eller en aktivitet, der ligner reklame, og udgifterne til præsentationsdagen må på denne baggrund anses for


text:
omfattet af ligningslovens § 8, stk. 1.”
 I relation til SKATs omtale af H1s prisuddeling på præsentationsdagen, som har været en del af arrangementet alle år fra 2010 til 2014, er der – som anført i mit brev af 31. maj 2014, side 10 – ikke tale om underholdning. Til illustration heraf henvises der til omtalen af prisuddelingen på bl.a. hjemmesiderne www.[...].dk og www.[...].dk, jf. de som bilag H og J fremlagte udskrifter fra hjemmesider, hvor følgende bl.a. fremgår:
 ”Det er ikke korrekt, når Skatteankestyrelsen i samtlige indstillinger anfører, at det følger af Højesterets afgørelse refereret i SKM2004.162.HR, at det påhviler borgeren at bevise, at “udgiften er fradragsberettiget”. Følgende fremgår af Højesterets præmisser:
 “Der kan imidlertid kun opnås fradrag for en befordring, der rent faktisk har fundet sted, og bevisbyrden herfor påhviler i overensstemmelse med, hvad der generelt gælder for skattemæssige fradrag – som udgangspunkt skatteyderen. Den, der anser sig berettiget til et befordringsfradrag efter ligningslovens § 9 C, må således i fornødent omfang kunne dokumentere eller i hvert fald sandsynliggøre, at befordring rent faktisk har fundet sted i det selvangivne omfang.”
 Som det fremgår af Højesterets præmisser, er det H1’s bevisbyrde, at der har været afholdt præsentationsdage, og at de opgjorte udgifter er blevet afholdt. Selve fortolkningen af skattelovgivningen, herunder også sagens centrale spørgsmål om afgrænsningen mellem ligningslovens § 8, stk. 1 (reklame), og § 8, stk. 4 (repræsentation), må derimod bero på almindelige fortolkningsprincipper, således som disse anvendes af domstolene, herunder navnlig fortolkning af lovens ordlyd, forarbejder og praksis.
 Det fremgår ikke af Skatteankestyrelsens indstilling, om og i givet fald hvilken betydning Skatteankestyrelsen har tillagt det, at H1’s præsentationsdage ubestrideligt ikke er sammenlignelige med de eksempler på repræsentation, som fremgår af lovbemærkninger til ligningslovens § 8 (LFF1985-1986.1.51). I forhold til en beskrivelse af H1’s præsentationsdage, som ikke er nærmere beskrevet i Skatteankestyrelsens indstilling, henviser jeg til mit indlæg af 31. maj 2018.
 Det fremgår heller ikke af Skatteankestyrelsens indstilling, hvilken betydning Skatteankestyrelsen har tillagt det, at H1’s præsentationsdage og de dermed forbundne udgifter var afholdt over for en ubestemt kreds af kunder og potentielle kunder, hvilket netop er det, som kendetegner reklameudgifter, jf. lovbemærkningerne. Skatteankestyrelsen har alene konstateret, at udgifterne var afholdt over for såvel kunder som potentielle kunder, hvilket dog i sig selv er en ændring i forhold til SKAT’s afgørelse, hvor arrangementet blev fremstillet som værende for en lukket kreds af eksisterende kunder.
 Skatteankestyrelsen har – selvom styrelsen ikke har forholdt sig til betydningen af disse væsentlige forhold – konkluderet, at H1’s præsentationsdage “i sin helhed i det væsentligste har haft karakter af kommerciel gæstfrihed”.
 Skatteankestyrelsen har som begrundelse for sin konklusion “lagt vægt på, at deltagerne inviteres til en eventlignede begivenhed med fuld forplejning, faglige oplæg, oplæg fra kendte Personer, prisuddeling, underholdning og networking“ (mine under stregninger).
 Hertil bemærkes, at det forhold, at et arrangement er “eventlignende”, ikke kan danne grundlag for en konklusion om, at udgifterne til arrangementet ikke er reklameudgifter. Der henvises til SKAT’s juridiske vejledning, pkt. C.C.2.2.2.5.3 om “Fradrag for udgifter til


text:
reklamer”, hvor det er anført, at “[u)dgifter til mindre traktementer, der afholdes i forbindelse med messer og udstillinger eller pressemøder, der har åben adgang for pressen eller andre interesserede kan ligeledes betragtes som reklameudgifter.” Reklame er selvsagt ikke kun avisannoncer og tvreklamer. Det kan også være en event, som den af H1 afholdte, hvor der var åben adgang for pressen.
 I forhold til Skatteankestyrelsens omtale af ”fuld forplejning” bemærkes det, at H1’s præsentationsdage startede om morgenen og sluttede sen eftermiddag. Deltagerne blev derfor – og da de ikke kunne spise den frokost, som de sædvanligvis spiste på deres arbejde – tilbudt en stående frokost, hvorved man undgik at påføre deltagerne en udgift ved deltagelsen. Kuvertprisen for den tilbudte frokost inkl. drikkevarer udgjorde 159 kr. i 2011 og i samme størrelsesorden de øvrige år.
 Der var herudover ved præsentationsdagenes start – af hensyn til dem, der kom langvejsfra – mulighed for et stykke morgenbrød med pålæg og/eller et stykke wienerbrød, ligesom der – for at ikke påføre deltagerne udgifter eller nødvendiggøre væskeindtag fra håndvaske på toiletterne – har været adgang til drikkevarer i løbet af dagen.
 For så vidt angår Skatteankestyrelsens henvisning til, at der var ‘faglige oplæg” bemærkes det, at tilstedeværelsen af ‘faglige oplæg” ikke kan danne grundlag for en konklusion om, at de afholdte udgifter er repræsentation. Oplæggene, der var designet til at fremhæve kvaliteterne ved H1′ s produkter og løsninger, og som varede over 4 timer eksklusiv pauser, viser tværtimod, at arrangementerne var reklame.
 I forhold til henvisningen til “oplæg fra kendte personer” bemærkes det, at disse såkaldte “kendte personer” har været engageret på grund af deres faglige kvalifikationer. B var f.eks. – som følge af sine faglige kvalifikationer som journalist og ordstyrer – engageret som ordstyrer i 2010 i en faglig IT-debat, som havde til formål at vise behovet for og fordelene ved nogle af H1’s løsninger. Endvidere var [ekstern oplægsholder A] engagereret i 2011 i sin egenskab af [...]. [...] G1 var i 2017 engageret for at illustrere mulighederne i H1’s “[...]” – teknologi.
 I relation til den ”prisuddeling”, som Skatteankestyrelsen henviser til, bemærkes det, at der var tale om præmiering af de mest innovative virksomheder med henblik på at fremhæve fordelene ved innovative IT-løsninger, hvorved H1’s produkter og løsninger blev markedsført med udgangspunkt i en konkret virksomhedsløsning.
 I forhold til “underholdning og networking” bemærkes det, at der har været tale om tilbud, som siden 2011 har ligget efter præsentationsdagens afslutning.
 Skatteankestyrelsens opgørelse er baseret på fakturaposterne “day meeting” (84,86 EUR), “networking reception menu” (15 EUR), “open bar” (14,27 EUR) og “soda” (3,24 EUR). Den største post (fakturaposten “day meeting” på 84,86 EUR) vedrører imidlertid mere og andet end forplejning. Hertil kommer, at rabatten på 50% vedrørende drikkevarer, der ligeledes fremgår af fakturaen, ikke er indregnet i Skatteankestyrelsens opgørelse.
 Prisen for frokosten fremgår af fakturaposten “lunch buffet (Conference)” og udgør – som anført af H1 – 27,02 EUR, jf. fakturaens side 2. At der – som anført af Skatteankestyrelsen – kun er angivet et købt kvantum


text:
på 100 skyldes, at “lunch buffet” er inklusiv i “day meeting” – prisen, hvor der er købt 1.000 stk.
 Det bemærkes endvidere, at prisen på forplejning under alle omstændigheder ikke er afgørende for, om et arrangement er reklame eller repræsentation. Man må – som det fremgår af lovbemærkningerne – se på ” sammenkomsten og anledningen hertil’, og det må således være karakteren af maden snarere end prisen, der skal inddrages i vurderingen. I den forbindelse er der – som anført – nu enighed om, at forplejningen ikke var luksuriøs.
 Dette forhold burde også have være inddraget i Skatteankestyrelsens konkrete vurdering, idet præsentationsdagene netop er et led i H1’s overordnede brandingstrategi, der blandt andet har til formål at eksponere H1 som en innovativ og dynamisk virksomhed, der – til trods for sin i IT-sammenhæng lange historie – formår at tilpasse sig den nyeste udvikling.
 Præsentationsdagene sikrer H1 massiv, positiv medieeksponering og er bl.a. som følge heraf H1’s væsentligste markedsføringsaktivitet.
 Ved afgørelsen af om udgifterne til H1’s præsentationsdage er reklame- eller repræsentationsudgifter, må Skatterådets bindende svar refereret i SKM2015.361.SR tillægges betydning.
 Det er således ikke korrekt, når Skatteankestyrelsen i sin indstilling anfører, at ”forholdene i det bindende svar adskiller sig væsentligt fra nærværende sag, idet arrangementet og seminarerne ved det bindende svar er beskrevet som rent faglige”. Følgende fremgår således af referatet af det bindende svar:
 “Det er SKATs vurdering, at der også ved dette arrangement er tale om, at hovedvægten i arrangementet er lagt på det faglige indhold og derfor ikke primært har karakter af kommerciel gæstfrihed. Der er ved denne vurdering også henset til, at den i arrangementet indeholdende bespisning må anses for at være af begrænset omfang.... Det er derfor SKATs opfattelse, at der er tale om en fuld fradragsberettiget reklameudgift, jf ligningsloven § 8, stk., 1′′ (min understregning)
 Arrangementet og seminarerne ved det bindende svar var – som anvendelsen af ordene “hovedvægten” og ”primært” viser – ikke “rent faglige”, og Skatteankestyrelsens begrundelse for ikke at inddrage Skatterådets bindende svar kan allerede af denne grund afvises.
 Med henvisning til Skatterådets bindende svar bemærkes det, at hovedvægten i H1’s arrangement ubestrideligt var lagt på det faglige indhold, og at de eventuelt påståede ikke-faglige indslag i H1’s arrangementer var af helt underordnet betydning og i øvrigt igennem årene gradvist udfaset.
 Forrige artikelListe over anerkendte flyselskaber for 2019
 Næste artikelLevering af IT-funktionalitet – i egenskab af offentlig myndighed
 Moms – fast ejendom – tinglige rettigheder


text:
Højesteret underkender bortvisning – lydoptagelse af arbejdsgiver var ok - Gartneri-, Land-, og Skovbrugets Arbejdsgivere
 Du er her: GLS-A Nyheder Højesteret underkender bortvisning – lydoptagelse af arbejdsgiver var ok
 Højesteret underkender bortvisning – lydoptagelse af arbejdsgiver var ok
 Lagt op d. 26. august 2019
 En konsulent i et vikarbureau blev bortvist to gange, først for at have kastet en pc-mus efter sin chef under et møde og derefter igen med tilbagevirkende kraft, da virksomheden fandt ud af, at medarbejderen havde lydoptaget selv samme møde, uden at oplyse ledelsen og kollegerne om det. Byretten fandt at den første bortvisning var berettiget og undlod derfor at behandle den anden bortvisning. Vestre Landsret fandt, at nummer to bortvisning var berettiget, men ikke den første, da den reelt set ikke opfyldte kravene til en bortvisning. Procesbevillingsnævnet gav den 4. oktober 2018 tilladelse til at føre sagen videre i Højesteret, der mandag den 19. august 2019 omgjorde Landsrettens afgørelse og tilkendte konsulenten erstatning.
 Læs mere om sagens behandling i Byretten og Landsretten her.
 Højesteret fandt i modsætning til Landsretten at hverken kastet med pc-musen eller den hemmelige lydoptagelse under de konkrete omstændigheder kunne begrunde bortvisning eller opsigelse. Højesteret udtalte at der altid ville skulle foretages en konkret afvejning af hvorvidt en medarbejders hemmelige lydoptagelse af en samtale med sin arbejdsgiver udgør en misligholdelse af ansættelsesforholdet.
 I den konkrete sag lagde Højesteret vægt på at formålet, baggrunden og anvendelsen havde et sagligt formål, nemlig dokumentation for den mundtlige aftale med direktøren om hans ansættelsesvilkår. Konsulentens interesse i at hemmeligholde lydoptagelsen oversteg derfor hensynet til direktøren og de øvrige konsulenter.
 Højesteret fandt derfor bortvisningen uberettiget og tilkendte konsulenten erstatning svarende til løn i opsigelsesperioden, feriepenge samt godtgørelse efter funktionærlovens § 2b, i alt 126.722,01kr.
 GLS-A mener
 Dommen viser, at selvom selve hændelsen (kaste ting efter direktøren) godt kan berettige til en bortvisning, vil der også blive lagt vægt på sagens øvrige omstændigheder. I den konkrete sag lagde retten bl.a. vægt på at konsulenten ikke sigtede efter direktøren sammenholdt med at direktøren fortsatte samtale uden at tillægge hændelsen nogen særlig vægt.
 Hvorvidt hemmelige lydoptagelser kan betragtes som en grov misligholdelse af loyalitetspligten, må bero på en konkret vurdering, hvor sagens øvrige omstændigheder skal inddrages. Nærværende sag, hvor der ikke var tale om en grov misligholdelse, er meget konkret og det skal derfor understreges at der ikke fra hverken medarbejder- eller arbejdsgiverside kan anses at være en ubegrænset mulighed for at optage lydfiler af bl.a. møder uden de øvrige mødedeltageres viden.
 Er du i tvivl om hvordan du skal reagere i forhold til virksomhedens medarbejdere kan GLS-A’s juridiske afdeling kontaktes. GLS-A anbefaler desuden, at medlemsvirksomhederne altid kontakter GLS-A for juridisk vejledning inden der skrides til en bortvisning.


text:
Skat.dk: Skattepligt - centrum for livsinteresser - befordringsfradrag - faglige kontingenter - afsavnserstatning - tysk indregistreret bil
 17 Jun 2004 10:25
 1. afdeling, 441/1999
 Afgifter + Arbejdsgivers indeholdelse af A-skat mv. hos lønmodtagere + Personskat, virksomhedsskat, aktionærer og selskaber samt ejendomsavancebeskatning
 Skattepligt, livsinteresser, bopæl, afsavnserstatning, befordring, A-kasse, fagforening, lejeindtægt
 Skatteyderen havde pr. 1. marts 1986 meddelt flytning til Tyskland. Sagen omhandlede, om han var skattepligtig til Danmark i perioden 1. marts 1986 til ultimo 1989, og om centrum for hans livsinteresser var Danmark eller Tyskland.
 Højesteret fastslog, at skatteyderen ikke havde godtgjort, at han den 1. marts 1986 eller på et senere tidspunkt før udgangen af 1989 opgav bopæl i Danmark. Højesteret henviste bl.a. til, at skatteyderen efter etablering af bopæl i Tyskland havde bevaret det arbejde i Danmark, som han på det tidspunkt havde haft i en årrække, og at han etablerede yderligere arbejdsforhold i Danmark, og at han i hele perioden havde haft rådighed over en bopæl i Danmark. Højesteret lagde også vægt på, at skatteyderen over for politiet i forbindelse med beslaglæggelse af en tysk indregistreret bil havde erkendt at hans bopæl var i Danmark og i den forbindelse havde underskrevet et bødeforlæg. Med samme begrundelse fandt Højesteret at skatteyderen havde haft midtpunkt for sine livsinteresser i Danmark i hele perioden.
 Højesteret fandt heller ikke, at skatteyderen var berettiget til afsavnserstatning for bilen, der blev beslaglagt i 1988. Højesteret henviste til, at skatteyderen havde underskrevet en erklæring om, at han var indforstået med, at hans tysk indregistrerede bil blev tilbageholdt af Toldvæsenet og at han havde vedtaget en bøde herfor.
 Højesteret fandt heller ikke, at skatteyderen for nogen periode omfattet af sagen havde dokumenteret at være berettiget til transportfradrag eller fradrag for faglige konsekvenser i videre omfang end indrømmet ved Landsskatterettens kendelse. Højesteret fandt, at skatteyderen havde haft en skattepligtig indtægt på kr. 24.000,- svarende til en faktura, som han hævdede ikke at have udstedt.
 Derimod fandt Højesteret ikke tilstrækkelig dokumentation for, at skatteyderen i 1989 havde haft en lejeindtægt.
 Dobbeltbeskatningsoverenskomst Tyskland art. 4, stk. 2, litra a
 Registreringsafgiftsloven § 27, stk. 1, nr. 4
 Toldloven § 117, stk. 2, jf. stk. 1, nr. 1
 Toldloven § 76, stk. 1
 Ligningsvejledningen 2004 - 2 A.B.1.7.1
 Ligningsvejledningen 2004 - 2 D.A.1.1
 Ligningsvejledningen 2004 - 2 D.E. Tyskland
 Punktafgiftsvejledningen 2004 - 2 E.1.11.2
 Ligningsvejledningen 2004-2 A.F.3.1.3.1.
 Hermann, Wendler Pedersen, Torben Melchior, Marianne Højgaard Pedersen og Thomas Rørdam.
 Afgørelse i tidligere instans I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 17. afdeling den 20. september 1999.
 Appellanten, A, har påstået indstævnte, Skatteministeriet, dømt til at anerkende, at han med virkning fra den 1. marts 1986 er begrænset skattepligtig til Danmark.
 Han har endvidere påstået Skatteministeriet dømt til at anerkende, at hans skattepligtige indkomst nedsættes således:
 Principalt nedsættelse med 45.519,20 kr., subsidiært med 41.382,20 kr. og mere subsidiært med 35.985,20 kr.
 Principalt nedsættelse med 22.350 kr. og subsidiært med 20.137,32 kr., idet spørgsmålet om nedsættelse af hans skattepligtige indkomst med indtægterne på 7.947 kr. fra H1 og fradrag for udgifter


text:
til transport mellem hjemmet i Tyskland og arbejdet i amtet hjemvises til fornyet behandling hos skattemyndighederne.
 Nedsættelse med 3.447,55 kr., idet spørgsmålet om forhøjelse af hans skattepligtige indkomst med de fratrukne børnebidrag på 7.636 kr., nedsættelse af hans skattepligtige indkomst med indtægterne på 153.500 kr. fra H1 og fradrag for udgifter til transport mellem hjemmet i Tyskland og arbejdet i amtet hjemvises til fornyet behandling hos skattemyndighederne.
 Principalt nedsættelse med 3.455,35 kr. og subsidiært med 869,80 kr., idet spørgsmålet om forhøjelse af hans skattepligtige indkomst med de fratrukne børnebidrag på 5.520 kr. og fradrag for udgifter til transport mellem hjemmet i Tyskland og arbejdet i amtet hjemvises til fornyet behandling hos skattemyndighederne.
 Principalt nedsættelse med 32.091,72 kr. og - idet spørgsmålet om forhøjelse af hans skattepligtige indkomst med de fratrukne børnebidrag på 6.305 kr. og fradrag for udgifter til transport mellem hjemmet i Tyskland og arbejdet i amtet hjemvises til fornyet behandling hos skattemyndighederne - subsidiært, at spørgsmålet om forhøjelse af hans skattepligtige indkomst med de fratrukne børnebidrag på 6.305 kr. og regulering af hans indkomst med
 "Faktura"-beløbet
 "Husleje"-beløbet
 6.831,00 kr.
 Transportfradraget
 1.260,72 kr.
 32.091,72 kr.
 samt hans yderligere fradrag for udgifter til transport mellem hjemmet i Tyskland og arbejdet i amtet hjemvises til fornyet behandling hos skattemyndighederne.
 A har endelig påstået Skatteministeriet dømt til at betale 1.666 kr. med procesrente fra den 27. februar 1989, 119.598 DM med procesrente fra den 19. april 1994 og principalt 75.000 kr., subsidiært et mindre beløb efter rettens skøn, med procesrente fra den 16. maj 1994.
 Skatteministeriet har for indkomstårene 1985-1988 principalt påstået stadfæstelse og har subsidiært påstået ansættelsen af As skattepligtige indkomst hjemvist til fornyet behandling ved skattemyndighederne. For indkomståret 1989 har Skatteministeriet påstået principalt frifindelse, subsidiært hjemvisning til fornyet behandling ved skattemyndighederne.
 Højesteret har den 26. juni 2002 afsagt kendelse, hvorefter A skal anerkende, at der for landsretten er indgået en bindende procesaftale om, at hvis han får medhold i, at han i perioden marts 1986 til ultimo 1989 ikke var fuldt skattepligtig til Danmark, skal sagen hjemvises til fornyet behandling ved skattemyndighederne, bortset fra de under punkterne 3, 5, 6, 7 og 11 i retsbogsudskrifterne vedrørende retsmøderne i Østre Landsret den 19. juni 1998 og 25. januar 1999 nævnte problemstillinger, samt at denne aftale også gælder for sagens behandling ved Højesteret. Det fremgår af kendelsens præmisser, at A ikke har bundet sig til at acceptere hjemvisning for indkomståret 1989 i videre omfang end for årene 1986-1988 og ikke har afskåret sig fra at få prøvet sin påstand for 1989 i videre omfang end for 1986-1988.
 Der er enighed mellem parterne om, at Højesteret ikke skal tage stilling til de problemstillinger, der er nævnt i pkt, 8 og 9 i landsrettens retsbogsudskrifter.
 Den 3. marts 1995 afsagde Skatteankenævnet kendelse vedrørende As skatteansættelse for indkomståret 1989. Det fremgår af kendelsen, at As befordringsfradrag for kørsel mellem hjem og arbejdsplads og mellem skiftende arbejdssteder ikke kunne anerkendes fuldt ud. For så vidt angår fakturaen af 4. oktober 1989 på 24.000 kr. anførte nævnet:


text:
"Påstand om, at fakturaen hverken er udfærdiget eller underskrevet af Dem, kan tilbagevises, da bilaget rent faktisk er underskrevet af Dem". Skattevæsenet bestemte samtidig, at A skulle beskattes med en lejeindtægt på 6.831 kr. baseret på bankbilaget af 3. november 1989.
 Skatteankenævnets ansættelse blev indbragt for Landsskatteretten, som imidlertid ikke traf afgørelse inden for 6 måneders fristen i skattestyrelseslovens § 31, stk. 2, og skatteansættelsen blev herefter indbragt for landsretten og inddraget i den foreliggende sag.
 Spørgsmålet om skattepligt (pkt. 1, 2 og 4 i landsrettens retsbogsudskrifter)
 Af de grunde, der er anført af landsretten, og da tilsvarende forhold gør sig gældende for 1989, finder Højesteret, at A ikke har godtgjort, at han den 1. marts 1986 eller på et senere tidspunkt før udgangen af 1989 opgav bopæl i Danmark. Med samme begrundelse finder Højesteret endvidere, at A har haft midtpunktet for sine livsinteresser i Danmark i hele perioden fra den 1. marts 1986 til den 31. december 1989, jf. artikel 2, pkt. 2 b (aa), i den dagældende dobbeltbeskatningsoverenskomst af 30. januar 1962 mellem Danmark og Tyskland. Højesteret tiltræder derfor, at Skatteministeriet er frifundet for perioden fra den 1. marts 1986 til den 31. december 1988 og frifinder yderligere Skatteministeriet for 1989.
 Yderligere befordringsfradrag og fradrag for udedage i Danmark i perioden fra den 1. januar 1985 til den 28. februar 1986 samt yderligere fradrag for A-kasse- og fagforeningskontingent (pkt. 3, 6, 7 og 11 i landsrettens retsbogsudskrifter)
 Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder Højesteret, at Skatteministeriet er frifundet.
 Afsavnserstatning m.v. (pkt. 5 i landsrettens retsbogsudskrifter)
 A underskrev den 4. marts 1988 en erklæring, hvorefter han var indforstået med, at hans tysk indregistrerede bil blev tilbageholdt af toldvæsenet i medfør af den dagældende toldlovs § 126. Den 20. september 1988 vedtog A ved sin underskrift på toldvæsenets bødeforelæg af 29. juni 1988 en bøde for overtrædelse af toldlovens § 117, stk. 2, jf. stk. 1, nr. 1, og den dagældende registreringsafgiftslovs § 27, stk. 1, nr. 4. I sagsfremstillingen i bødeforelægget er det bl.a. anført, at A er fast bosiddende i Danmark, at bilen blev indført i slutningen af 1986, og at A herefter benyttede bilen til kørsel her i landet indtil den 3. marts 1988, bortset fra en periode på 2 måneder, hvor bilen blev repareret i Tyskland.
 Med disse bemærkninger tiltræder Højesteret, at Skatteministeriet er frifundet.
 Indtægt på 24.000 kr., jf. faktura af 4. oktober 1989
 Under hensyn til de forhold, der er anført i landsrettens sagsfremstilling i forbindelse med gengivelsen af fakturaen af 4. oktober 1989, finder Højesteret det tilstrækkeligt godtgjort, at A i 1989 har haft en skattepligtig indtægt svarende til fakturabeløbet på 24.000 kr. Højesteret tager derfor Skatteministeriets frifindelsespåstand vedrørende dette beløb til følge.
 Huslejeindtægt på 6.831 kr. for 1989
 Højesteret finder, at bankbilaget af 3. november 1989 ikke er tilstrækkelig dokumentation for, at A i 1989 har haft en lejeindtægt på 6.831 kr., og giver derfor A medhold i påstanden om, at hans skattepligtige indkomst for 1989 skal nedsættes med


text:
dette beløb.
 Yderligere befordringsfradrag på 1.260.72 kr. for kørsel i Danmark i 1989
 Da A ikke har dokumenteret, at han er berettiget til befordringsfradrag for kørsel i Danmark i 1989 i videre omfang end anerkendt af skattemyndighederne, tager Højesteret Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 Landsrettens dom stadfæstes for så vidt angår indkomstårene 1985-1988.
 For så vidt angår indkomståret 1989 skal Skatteministeriet anerkende, at As skattepligtige indkomst nedsættes med 6.831 kr. I øvrigt frifindes Skatteministeriet.


text:
Medd. 9378 af 29/4 2019
 Rigsadvokatmeddelelsen, afsnittet: Psykisk afvigende kriminelle
 Rigsadvokaturens meddelelse nr. 9378 af 29/4 2019.
 Før tiltalerejsning og hovedforhandling skal du være opmærksom på følgende sagsbehandlingsskridt:
 – Eventuel forsvarerbeskikkelse på efterforskningsstadiet, se pkt. 2.1.
 – Eventuel tilknytning af kontaktperson, se pkt. 2.2.1
 – Varetægtsfængsling i surrogat eller anden anbringelse, se pkt. 2.4. og pkt. 2.5.
 – Mentalundersøgelse kan foretages ambulant, se pkt. 3.1.4. eller under indlæggelse, se pkt. 3.1.5.
 – Kendelse om mentalundersøgelse er påkrævet,
 – når sigtede ikke udtrykkeligt samtykker i undersøgelsen
 – når sigtede er varetægtsfængslet eller
 – når sigtede skal mentalundersøges under indlæggelse, se pkt. 3.1.3.
 – Følgende akter/oplysninger skal sendes med anmodningen om mentalundersøgelse:
 – sagsmaterialet
 – mappe med personlige oplysninger
 – straffeattest
 – udskrift fra cpr.
 – Samtykkeerklæring fra sigtede til, at der kan indhentes personoplysninger fra andre myndigheder, se pkt. 3.1.7.
 – Oplysning om evt. kontaktperson, se pkt. 2.2.1.
 – Ved anmodning om og modtagelse af mentalundersøgelse skal der ske registrering i POLSAS, jf. vejledning om registrering af mentalundersøgelser, se pkt. 3.1.8.
 – Eventuel forelæggelse af mentalundersøgelsen for Retslægerådet, se pkt. 3.2.
 – Forelæggelse af påstande om foranstaltning, herunder forvaring, for statsadvokaten, se pkt. 3.3.
 – Beskikkelse af bistandsværge og underretning om retsmøder, se pkt. 3.4.
 – I tilfælde, hvor der er spørgsmål om en foranstaltning, der indebærer tilsyn af Kriminalforsorgen, skal der indhentes en udtalelse fra Kriminalforsorgen om tilsynspligten og vilkår, se pkt. 3.5.
 – Indhentelse af udtalelse fra tværfagligt samråd om den praktiske mulighed for fuldbyrdelse af domme vedrørende psykiske udviklingshæmmede, se pkt. 3.6.
 – Kriminalitet begået under en igangværende foranstaltning, herunder forvaringsdom, og kriminalitet begået før idømmelse af en foranstaltningsdom, se pkt. 5.6.
 Umiddelbart efter dom skal du være opmærksom på følgende sagsbehandlingsskridt:
 – Forelæggelse af dom for statsadvokaten, se pkt. 7.1.
 – Fremsendelse af kopi af dom til hjemstedskommune, hospital eller afdeling til fuldbyrdelse, se pkt. 7.1.
 – Fremsendelse af kopi af dom til Kriminalforsorgen med anmodning om iværksættelse af eventuelt tilsyn, se pkt. 7.1.
 – Hvis der er sket udvisning, skal dommen også sendes til Nordsjællands Politi, Udlændingecenter Nordsjælland (UCN) (NSJÆ FP UCN Sikker).
 Efter dom skal du i øvrigt være opmærksom på følgende sagsbehandlingsskridt:
 – Statsadvokaten skal som udgangspunkt årligt indhente en erklæring fra afdeling/tilsynsførende myndighed om behov for opretholdelse af foranstaltning, se pkt. 7.2.
 – Statsadvokatens anmodning om forlængelse af foranstaltninger med længstetid skal indbringes for retten i god tid inden udløbet af længstetiden, se pkt. 7.2.3.
 – Anklagemyndigheden skal på eget initiativ indbringe spørgsmål om ændring eller ophævelse af foranstaltninger uden længstetid for retten i god tid inden 5 år efter afgørelsen, og herefter mindst hvert andet år, se pkt. 7.2.4.
 – Sager, hvor der rejses spørgsmål om ophævelse af foranstaltningen, skal forelægges for statsadvokaten, se pkt. 7.2.7.
 – Politidirektøren indbringer den idømte foranstaltning for retten og møder som hovedregel for anklagemyndigheden i byretten, se pkt. 7.2.8.
 – Statsadvokaten skal årligt gennemgå forvaringssagerne for at vurdere, om der er behov for at ændre, ophæve eller opretholde forvaringen, se pkt. 7.3.
 – Statsadvokaten tager stilling


text:
til spørgsmål om ændringer af forvaringsdomme og indbringer dem for retten. Politidirektøren møder. Se pkt. 7.3.
 – Der skal afsiges kendelse om udvisning af udlændinge i forbindelse med udskrivning, se pkt. 7.4.
 – Kopi af rettens kendelse sendes til Udlændingestyrelsen
 – Kopi af rettens kendelse sendes til Nordsjællands Politi, Udlændingecenter Nordsjælland (UCN) (NSJÆ FP UCN Sikker), jf. Rigsadvokatmeddelelsen, afsnittet om Udvisning ved dom, pkt. 6.5.2.
 Der henvises i øvrigt til ”Actioncard om politiets behandling af sager mod psykisk afvigende kriminelle”. Actioncardet kan findes på POLINTRA og her.
 2.1. Forsvarerbeskikkelse
 Mentale afvigelser hos sigtede kan give anledning til, at politiet også i de tilfælde, hvor forsvarerbeskikkelse ikke er obligatorisk efter retsplejelovens § 731, tager initiativ til at fremsætte begæring om forsvarerbeskikkelse på efterforskningsstadiet, herunder forud for afhøringer. Se herom pkt. 2.3. og pkt. 2.4. Det fremgår således af retsplejelovens § 732, stk. 1, at forsvarer kan beskikkes, når retten under henvisning til sigtedes person anser det for ønskeligt.
 Selv om sigtede er mentalt afvigende, vil der dog i almindelighed ikke være anledning til, at politiet fremsætter begæring om forsvarerbeskikkelse, hvis sagen vedrører mindre betydningsfulde lovovertrædelser, og der utvivlsomt er et sikkert bevisgrundlag for sigtedes skyld. Som eksempler på sådanne lovovertrædelser kan nævnes visse særlovsovertrædelser, f.eks. overtrædelse af færdselsloven, lov om euforiserende stoffer og våbenloven samt mindre alvorlige overtrædelser af straffeloven, f.eks. butikstyveri, brugstyveri og hærværk.
 Politiet skal vejlede sigtede om adgangen til at begære en forsvarer beskikket, jf. retsplejelovens § 732, stk. 2, og Justitsministeriets bekendtgørelse nr. 467 af 26. september 1978. Det skal fremgå af politirapporten, at den sigtede har modtaget behørig vejledning, jf. retsplejelovens § 732, stk. 2.
 2.2. Afhøring
 Retsplejeloven indeholder ikke særlige regler om afhøring af sigtede eller tiltalte, der må antages at være omfattet af straffelovens § 16.
 Mentalt afvigende, der bør bistås af en forsvarer, må ikke afhøres til politirapport, før retten har taget stilling til spørgsmålet om forsvarerbeskikkelse.
 Dette gælder dog ikke i tilfælde, hvor uopsættelige efterforskningsskridt, f.eks. hensynet til offeret for en strafbar handling, gør det nødvendigt straks at få oplysninger fra sigtede. I tilfælde, hvor sigtede f.eks. er taget på fersk gerning, kan det ligeledes være nødvendigt at foretage en række indledende efterforskningsskridt, som forudsætter afhøringer af sigtede.
 Når en forsvarer er beskikket, må afhøring til politirapport, påhør af diktat til politirapport, gennemgang af den nedskrevne politirapport eller gennemlæsning og eventuel underskrift af politirapporten ikke finde sted uden forsvarerens tilstedeværelse.
 Det skal af politirapporten fremgå, hvornår afhøringen er påbegyndt og tilendebragt, samt at forsvareren har været til stede.
 Det kan efter omstændighederne være hensigtsmæssig med fonetisk optagelse af afhøringen. Afhørte skal i så fald gøres bekendt med optagelsen, jf. herved retsplejelovens § 751, stk. 3.
 2.2.1 Kontaktperson
 I forbindelse med afhøringen af en sigtet, der skønnes at være mentalt afvigende, skal politiet spørge den sigtede, om der eventuelt er en pårørende, bekendt eller anden person, der kan være den sigtedes kontaktperson i forbindelse med indkaldelse til mentalundersøgelse mv.
 Hvis den sigtede peger på en kontaktperson, skal politiet samtidig få sigtedes samtykke til,


text:
at politiet må kontakte den pågældende, og at kontaktpersonen må få oplysninger om tidspunkt og sted for mentalundersøgelsen.
 Hvis sigtede giver samtykke, skal politiet herefter kontakte personen og høre, om denne vil være kontaktperson. Politiet skal samtidig oplyse, at det arbejde, der udføres som kontaktperson, er ulønnet. Politiet skal notere kontaktpersonens kontaktoplysninger (adresse, e-mail, telefonnummer mv.) i sagen.
 Anklageren skal videreformidle kontaktoplysningerne til Retspsykiatrisk Klinik eller den retspsykiatriske afdeling, der skal foretage mentalundersøgelsen.
 Det bemærkes, at en kontaktperson ikke er det samme som en bistandsværge, der først beskikkes senere i forløbet. Se herom i pkt. 3.5.
 2.3. Indenretlig afhøring
 Under varetægtsfængsling i surrogat, f.eks. på psykiatrisk afdeling, vil reglerne om besøgs- og brevkontrol i retsplejelovens §§ 771 og 772 ikke kunne iagttages i samme omfang, som det er tilfældet under varetægtsfængsling i arresthus/anstalt. Se herom pkt. 2.4.
 I sager vedrørende alvorlig kriminalitet, hvor sigtede må forventes at blive varetægtsfængslet i surrogat, og hvor der efter sagens omstændigheder kan være bestemte grunde til at antage, at sigtede vil vanskeliggøre forfølgningen af sagen, navnlig ved at fjerne spor eller advare eller påvirke andre, bør anklagemyndigheden derfor overveje at foretage en indenretlig afhøring af vidner og sigtede på et tidligt tidspunkt under sagens efterforskning, jf. § 747, stk. 2, nr. 1-3.
 2.4. Varetægtsfængsling i surrogat med sigtedes samtykke – retsplejelovens § 765
 Er betingelserne for anvendelse af varetægtsfængsling til stede, men varetægtsfængslingens øjemed kan opnås ved mindre indgribende foranstaltninger, kan retten træffe afgørelse herom, jf. retsplejelovens § 765, stk. 1. Det kræver dog, at sigtede samtykker heri.
 Det følger videre af retsplejelovens § 765, stk. 2, nr. 3 og 4, at retten bl.a. kan bestemme,
 – at sigtede skal tage ophold i egnet hjem eller institution (nr. 3),
 – eller at sigtede skal undergive sig psykiatrisk behandling eller afvænningsbehandling for misbrug af alkohol, narkotika eller lignende, om fornødent på hospital eller særlig institution (nr. 4).
 Det bemærkes i den forbindelse, at den eneste institution for mentalt retarderede, der i øjeblikket har en sikret afdeling, er Kofoedsminde i Lolland Kommune. På den sikrede afdeling modtager Kofoedsminde bl.a. arrestanter i medfør af retsplejelovens § 765.
 I forbindelse med varetægtssurrogat af frihedsberøvende karakter i medfør af retsplejelovens § 765, stk. 2, nr. 3 og 4, kan politiet træffe bestemmelse om besøgs- og brevkontrol i medfør af en analogi af retsplejelovens § 771 og § 772, jf. U 1999.933Ø. Det kan dog være vanskeligt for den enkelte institution eller den enkelte afdeling at sikre, at varetægtsarrestanten ikke modtager besøg udenom besøgskontrollen, ligesom det kan være vanskeligt at hindre, at arrestanten ikke afsender eller modtager breve udenom brevkontrollen. Om mulighed for indenretlig afhøring med henblik på bevissikring, se pkt. 2.3.
 Udgangstilladelse mv. for personer anbragt i varetægtssurrogat på hospital eller institution i medfør af retsplejelovens § 765, stk. 2, nr. 3 og 4, er reguleret i § 7 i bekendtgørelse nr. 200 af 25. marts 2004 om udgangstilladelse mv. til personer, der er anbragt i hospital eller institution i henhold til strafferetlig afgørelse eller i medfør af farlighedsdekret.


text:
2.5. Anbringelse i anstalt eller hospital mv. af varetægtsarrestanter med eller uden arrestantens samtykke – retsplejelovens § 777
 En varetægtsarrestant kan efter retsplejelovens § 777 anbringes i en anstalt for personer, der udstår fængselsstraf eller forvaring, eller i hospital mv., jf. straffelovens §§ 68 og 69. Betingelserne for overførsel til hospital eller anden institution (f.eks. Anstalten ved Herstedvester) er
 1) anklagemyndighedens samtykke,
 2) hospitalets/institutionens samtykke og
 3) arrestantens samtykke.
 Hvis helbredsmæssige hensyn eller hensynet til andres sikkerhed gør det påkrævet, kan retten undtagelsesvis godkende en anbringelse uden arrestantens samtykke, jf. retsplejelovens § 777, 2. pkt.
 En overførsel i medfør af retsplejelovens § 777 kan således komme på tale, hvor der under en varetægtsfængsling fremkommer oplysninger om, at sigtede er psykisk syg eller mentalt retarderet og derfor bør opholde sig på psykiatrisk afdeling, institution for personer med vidtgående psykiske handicap eller anden egnet institution i stedet for arresthus.
 Arrestanter, der frivilligt overføres til en fuldbyrdelsesinstitution efter retsplejelovens § 777, 1. pkt., skal behandles efter de regler, der gælder for de øvrige personer, der er anbragt dér i henhold til dom, jf. § 777, 3. pkt. Det gælder også besøgs- og brevkontrol, og hvis institutionens regler ikke er tilstrækkelige til at opnå øjemedet med varetægtsfængslingen, f.eks. hvis der er kollusionsfare efter § 762, stk. 1, nr. 3, bør anbringelse efter § 777 ikke ske.
 Arrestanter, der tvangsmæssigt er overført til institutionen efter retsplejelovens § 777, 2. pkt., behandles efter reglerne om varetægtsarrestanter, i det omfang hensynet til orden og sikkerhed i institutionen gør det muligt. Også i disse tilfælde gælder det, at overførsel ikke bør ske, hvis øjemedet med varetægtsfængslingen dermed vil forspildes.
 Udgangstilladelse mv. er reguleret af retsplejelovens § 777, 4. pkt., hvorefter arrestanten ikke uden rettens godkendelse må forlade institutionen, bortset fra de tilfælde, der er nævnt i § 771, stk. 2. Institutionens ledelse kan efter retsplejelovens § 771, stk. 2, med politiets samtykke tillade udgang med ledsager for et kortere tidsrum fra afdelingen eller fra institutionens eller hospitalets område.
 Arrestanter kan i medfør af retsplejelovens § 777 bl.a. anbringes på sikringsafdelingen ved Psykiatrihospitalet i Slagelse, jf. punkt 2 i Regulativ af 1. juni 1994 for sikringsafdelingen. Sikringsafdelingen udgør en særlig enhed inden for hospitalet, men indgår samtidig som en integreret del af hospitalets retspsykiatriske afdeling. Sikringsafdelingen skal, inden en patient modtages, modtage lægelige oplysninger i fornødent omfang samt den pågældende sags akter, jf. punkt 6 i regulativet.
 Arrestanter, der er mentalt retarderede, kan i medfør af retsplejelovens § 777 anbringes på den sikrede afdeling på institutionen Kofoedsminde i Lolland Kommune.
 Der findes for tiden ikke andre lukkede sikrede institutioner for mentalt retarderede end Kofoedsminde.
 2.6. Påstandens udformning, hvis der ikke er plads på psykiatrisk afdeling
 Hvis der på tidspunktet for varetægtsfængslingen ikke foreligger oplysning om, hvorvidt der er – eller hvornår der vil være – plads på psykiatrisk afdeling mv., kan der nedlægges påstand om varetægtsfængsling i surrogat, når plads haves.
 Man skal i den forbindelse være opmærksom på, om frihedsberøvelsen vil komme til at stå i misforhold til


text:
den forvoldte forstyrrelse af sigtedes forhold, sagens betydning og den retsfølge, som kan ventes, hvis sigtede findes skyldig, jf. retsplejelovens § 762, stk. 3.
 Der kan i den forbindelse henvises til U 2011.796H, hvor Højesteret udtalte, at manglende mulighed for varetægtsfængsling i surrogat efter retsplejelovens § 765, hvor dette er indiceret, så varetægtsfængsling i givet fald må ske i arrest, kan være et forhold, som kan indgå i proportionalitetsvurderingen efter retsplejelovens § 762, stk. 3. Efter en samlet vurdering fandt Højesteret imidlertid ikke, at varetægtsfængslingen af T, der var sigtet for overtrædelse af straffelovens § 119, stk. 1, og som havde været varetægtsfængslet i mere end tre måneder, var i strid med § 762, stk. 3.
 Der kan endvidere henvises til U 2011.1114/1H, hvor Højesteret stadfæstede byrettens kendelse om varetægtsfængsling i surrogat på en lukket psykiatrisk afdeling, når plads haves, indtil afsigelse af dom. Der var på fængslingstidspunktet rejst tiltale i sagen, og hovedforhandlingen var berammet til ca. 3 måneder herefter. Højesteret udtalte dog, at byretten burde have sikret sig muligheden for løbende at vurdere, om eventuel manglende overførsel af T til psykiatrisk afdeling kunne gøre opretholdelse af varetægtsfængslingen betænkelig, jf. proportionalitetsprincippet i retsplejelovens § 762, stk. 3. Der burde derfor have været fastsat en fængslingsfrist i medfør af § 767, stk. 1, i stedet for bestemmelsen om fængsling indtil afsigelse af dom i sagen.
 2.7. Midlertidig anbringelse af helbredsmæssige grunde i medfør af retsplejelovens § 770, stk. 2
 Varetægtsarrestanter kan i medfør af retsplejelovens § 770, stk. 2, af helbredsmæssige grunde anbringes i eller overføres til hospitaler, herunder psykiatriske afdelinger, uden for Kriminalforsorgen.
 En anbringelse eller overførsel i medfør af retsplejelovens § 770, stk. 2, er en lægelig beslutning og sker således uden rettens medvirken.
 Varetægtsfængslet/arresthuset bør rette henvendelse til politiet og forsvareren, inden overførslen iværksættes, idet politiet kan være i besiddelse af oplysninger om arrestantens farlighed mv., der kan have betydning for vurderingen af, om anbringelsen er hensigtsmæssig.
 Bliver opholdet af længere varighed, bør anbringelsen ske enten i medfør af retsplejelovens § 765 eller i medfør af retsplejelovens § 777.
 Udgangstilladelse er reguleret i retsplejelovens § 771, stk. 2, hvorefter institutionens ledelse med politiets samtykke kan give en varetægtsarrestant udgangstilladelse med ledsager for et kortere tidsrum.
 3.1. Mentalundersøgelse
 3.1.1. I hvilke tilfælde skal der iværksættes en mentalundersøgelse?
 Sigtede skal underkastes mentalundersøgelse, når dette findes at være af betydning for sagens afgørelse, jf. retsplejelovens § 809, stk. 1.
 Om mentalundersøgelse skal foretages, beror på en samlet vurdering, der foruden det umiddelbare indtryk af sigtede under afhøringerne og hans eller hendes adfærd under en eventuel varetægtsfængsling omfatter den aktuelle sag, tidligere sager, oplysningerne om hans eller hendes personlige forhold i en eventuel personundersøgelse efter retsplejelovens § 808 og oplysninger om tidligere psykiatrisk behandling eller sociale hjælpeforanstaltninger.
 Mentalundersøgelse vil være indiceret i nedennævnte tilfælde:
 1) Hvis sigtede tidligere har modtaget psykiatrisk behandling, eller der i øvrigt kan være grund til at formode, at sigtede er sindssyg eller mentalt retarderet, jf. straffelovens § 16.
 2) Når der i øvrigt, f.eks. på grund


text:
af de strafbare handlingers art og/eller grovhed, er grund til at formode, at sigtedes mentale tilstand afviger fra det normale. Mentalundersøgelse bør normalt ske, når sigtelsen angår
 – drab eller forsøg herpå,
 – grovere meningsløs eller særegen form for vold, herunder særligt i gentagelsestilfælde,
 – grovere voldtægt og voldtægt i gentagelsestilfælde eller forsøg herpå,
 – grovere eller gentagne seksualforbrydelser over for børn,
 – seksualforbrydelser omfattet af ordningen med behandling som alternativ til frihedsstraf, hvis sigtede ønsker at indgå i ordningen, jf. rigsadvokatmeddelelsen, afsnittet om Seksualforbrydelser – Betinget dom med vilkår om behandling af personer der har begået visse seksualforbrydelser, kapitel 23, eller
 – forsætlig brandstiftelse uden økonomisk motiv eller forsøg herpå.
 3) Når kriminalitetsbetingelserne for anvendelse af forvaring efter straffelovens § 70 er opfyldt, herunder f.eks. gentagen voldtægt, røveri mv., uanset om der er mistanke om psykisk sygdom. Spørgsmålet om, hvorvidt forvaring kan anses for påkrævet, skal fremgå specifikt af anmodningen om mentalundersøgelse, idet der i disse sager typisk anvendes en anden og mere ressourcetung sagsbehandling ved undersøgelsen. Af samme grund er det samtidig vigtigt, at spørgsmålet kun rejses i de sager, hvor det vurderes at være relevant.
 Denne opregning er ikke bindende og ikke udtømmende.
 Også i andre tilfælde kan mentalundersøgelse efter en konkret vurdering være formålstjenlig. Det gælder f.eks. med hensyn til
 1) ovovertrædere, hvis kriminalitet må antages at være begrundet i, at stof- eller alkoholmisbrug har ført til alvorlig psykisk forstyrrelse,
 2) unge lovovertrædere, som frembyder tegn på psykisk afvigelse eller mental retardering, hvis der er spørgsmål om anvendelse af ubetinget fængselsstraf, og
 3) lovovertrædere over 60 år, der ikke tidligere er straffet, og nu sigtes for en overtrædelse, der skønnes at ville medføre ubetinget fængselsstraf, hvis der kan være grund til at formode, at kriminaliteten står i forbindelse med en aldersbetinget sjælelig svækkelsestilstand.
 Hvis anklagemyndigheden forventer, at sagen skal afgøres med en bøde:
 Mentalundersøgelse skal ikke iværksættes, når der ikke er spørgsmål om anden retsfølge end bøde.
 Se mere i forarbejderne til lov nr. 268 af 26. juni 1976 (LFF1974-1975.2.94, specielle bemærkninger til nr. 5 og betænkning nr. 667 1972 side 142-143).
 Andre tilfælde, hvor der ikke skal iværksættes mentalundersøgelse:
 Oplysningerne fra en tidligere mentalundersøgelse vil efter omstændighederne kunne gøre en mentalundersøgelse upåkrævet, hvis der kun er gået få år fra den tidligere undersøgelse, eller hvis der ikke er tvivl om, at sigtede er mentalt retarderet.
 I straffesager, hvor den tiltalte er undergivet en foranstaltning i henhold til en tidligere straffedom, skal der ikke sendes en anmodning til klinikken eller en retspsykiatrisk afdeling om foretagelse af mentalundersøgelse. I disse tilfælde skal der i stedet anmodes om en udtalelse fra det behandlingssted, der har ansvaret for den pågældende foranstaltning. Udtalelsen skal afgives af vedkommende behandlingssted uden betaling. Indhentelse af en supplerende erklæring om sigtedes psykiske tilstand kræver ikke retskendelse eller samtykke fra sigtede, hvis sigtede ikke skal underkastes yderligere undersøgelser i anledning heraf. Hvis udarbejdelse af erklæringen kræver, at sigtede skal undergives yderligere undersøgelser, følges reglerne i retsplejelovens § 809.
 Ved afgørelsen af, om mentalundersøgelse skal finde


text:
sted, må det tillige tages i betragtning, at undersøgelsen kan være en belastning for sigtede og vil kunne medføre en forsinkelse af sagen. Mentalundersøgelse skal derfor kun iværksættes, når undersøgelsen må antages at kunne få betydning for sagens afgørelse.
 Hvis anklagemyndigheden vurderer, at sagen skal afgøres med et tiltalefrafald, skal der ikke iværksættes mentalundersøgelse. Der henvises til afsnit 5.6 og 6.
 3.1.2. På hvilket tidspunkt skal mentalundersøgelsen iværksættes?
 Behovet for mentalundersøgelse skal afklares så tidligt som muligt. Formålet hermed er at sikre, at undersøgelsen af den sigtede kan iværksættes uden at forsinke straffesagen væsentligt. Som udgangspunkt skal mentalundersøgelse således iværksættes sideløbende med efterforskningen. Det kan dog efter en konkret vurdering være hensigtsmæssigt først at iværksætte undersøgelsen af sigtede efter, at hovedparten af efterforskningen er afsluttet. Dette vil navnlig være tilfældet, hvis det må forudses, at den sigtede skal deltage i en række politiafhøringer med henblik på at få afklaret sagens nærmere omstændigheder. I sådanne tilfælde vil det således ud fra en lægelig vurdering kunne være uhensigtsmæssigt, hvis den sigtede skal deltage i politiafhøringer sideløbende med de samtaler, prøver mv., som sigtede deltager i som en del af mentalundersøgelsen.
 Anklagemyndigheden afgør, om der skal fremsættes begæring om mentalundersøgelse, og tager stilling til begæringer herom fra anden side, herunder fra forsvareren. Retten afgør ved kendelse tvistigheder om begæringer fra forsvareren eller sigtede om foretagelsen af mentalundersøgelse, jf. retsplejelovens § 746, stk. 1.
 Hvis anklagemyndigheden først bliver bekendt med behovet for mentalundersøgelse kort tid før – eller under - hovedforhandlingen, kan det være relevant, at der tages stilling til skyldsspørgsmålet forud for, at mentalerklæringen indhentes.
 Det følger af retsplejelovens § 879, at retten kan bestemme, at skyldspørgsmålet skal behandles og afgøres først. Reglen findes i retsplejelovens kap. 78 om hovedforhandling i 1. instans, der som udgangspunkt gælder for alle sager i 1. instans.
 For så vidt angår nævningesager skal skyldsspørgsmålet altid behandles og afgøres, inden sanktionsspørgsmålet behandles og afgøres, jf. retsplejelovens § 891.
 Anklagemyndigheden skal i situationer, hvor det er relevant – f.eks. af hensyn til eventuelle vidner, der er tilsagt til hovedforhandlingen, og/eller af ressourcemæssige hensyn – som udgangspunkt fremsætte begæring om, at der afsiges skyldkendelse, inden sagen udsættes på mentalundersøgelse, medmindre særlige omstændigheder taler imod.
 Anklagemyndigheden skal dog være opmærksom på, at en mentalundersøgelse kan ende med at anbefale, at den tiltalte idømmes en anbringelses- eller forvaringsdom, jf. straffelovens §§ 68-70, hvorefter sagen ikke kan fortsætte under medvirken af domsmænd. Der henvises til retsplejelovens § 686, stk. 4, nr. 2, hvoraf det fremgår, at nævninge medvirker i straffesager, hvor der bliver spørgsmål om dom til anbringelse i institution i medfør af straffelovens § 68 eller dom til forvaring i medfør af straffelovens § 70. I dette tilfælde vil sagen i stedet skulle afvises, og sagens fortsatte behandling ske ved nævningeting. Der henvises til afsnit 3.8.
 Der kan opstå spørgsmål om, hvorvidt anklagemyndigheden har begrænset sin sanktionspåstand, således at anklagemyndigheden ikke vil kunne nedlægge påstand om henholdsvis anbringelse eller forvaring, jf. straffelovens §§ 68-70. Spørgsmålet var aktuelt i en sag fra 2007


text:
(TfK 2008.339). I den pågældende sag rejste anklagemyndigheden i juli 2007 tiltale ved domsmandsret mod T med påstand om straf for blandt andet grov vold, jf. straffelovens § 245, stk. 1, jf. § 247, stk. 1. Efter at der var foretaget bevisførelse og udarbejdet en mentalundersøgelse, rejste anklagemyndigheden i december 2007 tiltale for samme forhold ved nævningeting med påstand om, at T blev dømt til anbringelse i psykiatrisk afdeling. Forsvareren nedlagde herefter påstand om fortsættelse af sagen ved domsmandsretten, hvilket anklagemyndigheden protesterede mod. Byretten bemærkede, at den ikke længere havde hjemmel til at behandle sagen, hvorfor den afviste sagen. Landsretten bemærkede, at der ikke var grundlag for at antage, at anklagemyndigheden før august 2007 havde haft kendskab til T's psykiske problemer. Under de foreliggende omstændigheder havde T ikke fået en sådan og beskyttelsesmæssig forventning om, at sanktionspåstanden skulle være begrænset. Herefter og af de af byretten anførte grunde tiltrådte landsretten, at sagens fortsatte behandling skulle ske ved nævningeting, hvorefter landsretten stadfæstede byrettens dom, således at sagen fortsattes ved nævningeting. Det bemærkes, at byretten ikke i den konkrete sag havde taget stilling til skyldsspørgsmålet.
 Tiltalte kan under hovedforhandlingen i en domsmandssag give afkald på nævningesagsbehandling. Der henvises til TfK2018. 408 (AM2018. 01.11V), hvor Retslægerådet, efter hovedforhandlingen var indledt, anbefalede anbringelse på psykiatrisk afdeling for så vidt angik den ene tiltalte T1. I det næste retsmøde rejste anklagemyndigheden tiltale ved nævningeting med påstand om, at T1 blev dømt til anbringelse på psykiatrisk afdeling, og anklagemyndigheden nedlagde samtidig påstand om, at byretten skulle afvise at fortsætte sagen som en domsmandssag, idet den saglige kompetence efter loven nu var tillagt et nævningeting, jf. retsplejelovens § 686, stk. 4. De tiltalte påstod sagen fortsat som domsmandssag, idet de gav afkald på nævningesagsbehandling. Byretten tog anklagemyndighedens påstand til følge og afviste sagen. De tiltalte ankede dommen med påstand om, at sagen blev fremmet, således at der skete hjemvisning af sagen til byretten til fortsættelse af den afviste sag. Anklageskriftet i sagen var udarbejdet, før de retspsykiatriske udtalelser vedrørende T1 forelå, og hovedforhandlingen var ligeledes startet med afhøring af en række vidner, inden erklæringerne forelå. I forbindelse med forkyndelsen af det nye anklageskrift i retsmødet havde begge tiltalte givet afkald på nævningesagsbehandling, idet de ønskede domsmandssagen fortsat. Landsretten tog de tiltaltes samstemmende påstande til følge, idet det fremgår af retsplejelovens § 687, stk. 1, at tiltalte kan beslutte, at en straffesag, der efter § 686, stk. 4, skal behandles under medvirken af nævninger, i stedet skal behandles som en domsmandssag, og efter § 687, stk. 2, skal afkald meddeles senest 14 dage efter forkyndelsen af anklageskriftet, og denne frist var overholdt. Landsretten bemærkede yderligere, at der ikke var retssikkerhedsmæssige betænkeligheder forbundet med fortsat behandling som domsmandssag.
 3.1.3. Kendelse/ikke kendelse
 Rettens kendelse er altid påkrævet:
 – når sigtede ikke udtrykkeligt samtykker i undersøgelsen, jf. retsplejelovens § 809, stk. 1,
 – når sigtede er varetægtsfængslet, jf. retsplejelovens § 809, stk. 1, eller
 – når sigtede skal mentalundersøges under indlæggelse, jf. retsplejelovens § 809, stk. 2.
 – når sigtede ikke


text:
samtykker i, at der indhentes oplysninger om dennes personlige forhold fra pårørende eller andre privatpersoner, jf. retsplejelovens § 810.
 Der er således i retsplejelovens § 809, stk. 2, hjemmel til at frihedsberøve sigtede alene med henblik på gennemførelse af en mentalundersøgelse under indlæggelse. Frihedsberøvelsen kan dog ikke udstrækkes længere, end hvad der er nødvendigt af hensyn til mentalundersøgelsen, jf. U 1999.1117Ø. Retten kan om nødvendigt fastsætte en frist for sagens fornyede forelæggelse for retten, jf. TfK 2003.50/2V, hvor Vestre Landsret traf bestemmelse om, at sagen skulle forelægges byretten på ny, såfremt frihedsberøvelsen blev udstrakt over 4 uger.
 Når anklagemyndigheden anmoder retten om at afsige kendelse om mentalundersøgelse, skal anklagemyndigheden som udgangspunkt samtidig anmode om kendelse til at indhente oplysninger om sigtedes personlige forhold fra pårørende eller andre privatpersoner, jf. retsplejelovens § 810.
 Hvis der i forbindelse med indhentelse af rettens kendelse om mentalundersøgelse samtidig indhentes kendelse efter retsplejelovens § 810 om at indhente oplysninger fra sigtedes pårørende eller andre privatpersoner, skal sigtedes samtykke til at indhente sådanne oplysninger ikke efterfølgende indhentes.
 Hvis anklagemyndigheden har anmodet Kriminalforsorgen om at udarbejde en personundersøgelse med henblik på spørgsmålet om, hvorvidt der skal udarbejdes en mentalundersøgelse, vil Kriminalforsorgen i forbindelse med udarbejdelse af undersøgelsen spørge sigtede, om denne vil give samtykke til dels at deltage i en mentalundersøgelse, dels at der kan indhentes oplysninger fra myndigheder og privatpersoner.
 For sigtede på fri fod, der er uden fast bopæl, eller som af andre grunde er vanskelige at træffe, bør anklagemyndigheden allerede på dette stadie i sagen fra den sigtede få oplysning om en person, der kan bistå med kontakten til sigtede i forbindelse med gennemførelse af mentalundersøgelsen. Oplysning herom sendes til den institution, der skal foretage mentalundersøgelsen. Se også pkt. 2.2.1 og pkt. 3.1.7.
 3.1.4. Ambulant mentalundersøgelse
 Mentalundersøgelse sker som udgangspunkt ambulant, dvs. uden indlæggelse på psykiatrisk afdeling eller ophold på institution. Både arrestanter og personer på fri fod kan undersøges ambulant.
 Det følger af retsplejelovens § 809, stk. 1, at retten uden sigtedes tilstedeværelse kan bestemme, at sigtede skal underkastes ambulant mentalundersøgelse, såfremt sigtede trods lovlig indkaldelse og uden oplyst lovligt forfald udebliver fra retsmødet. Denne mulighed er indsat ved lov nr. 714 af 8. juni 2018 om ændring af retsplejeloven (Nedbringelse af sagsbehandlingstiden i straffesager). Indkaldelsen til retsmødet skal forkyndes, og det skal fremgå af indkaldelsen, at udeblivelse uden lovligt forfald kan medføre, at retten træffer bestemmelse om ambulant mentalundersøgelse efter retsplejelovens § 809, stk. 1.
 Justitsministeriet, Retspsykiatrisk Klinik udfører ambulante mentalundersøgelser for politikredsene på Sjælland og Lolland Falster.
 For så vidt angår politikredsene i Jylland og på Fyn foretages ambulante mentalundersøgelser efter anmodning fra anklagemyndigheden på
 – Middelfart Sygehus, Retspsykiatrisk Afdeling (Fyn og Sønderjylland)
 – Risskov Psykiatrisk Hospital, Retspsykiatrisk Klinik (Midtjylland)
 – Ålborg Psykiatrisk Sygehus, Retspsykiatrisk Afdeling (Nordjylland),
 jf. Justitsministeriets cirkulæreskrivelse af 3. maj 2001 om gennemførelse af ambulante mentalundersøgelser i straffesager i politikredsene 23-54 og Aftale af 26. januar 2001 mellem Justitsministeriet og Fyns Amt, Nordjyllands Amt og Århus Amt om ambulante mentalundersøgelser.
 Bornholms Politi har på grund af sin geografi


text:
en individuel, lokal ordning om foretagelse af mentalundersøgelser. Denne ordning består i en aftale med privatpraktiserende psykiatere, som foretager undersøgelserne på Bornholm.
 Opmærksomheden henledes på, at der ikke skal indhentes personundersøgelse i medfør af retsplejelovens § 808, når en ambulant mentalundersøgelse gennemføres hos Justitsministeriet, Retspsykiatrisk Klinik eller vest for Storebælt efter aftalen med Århus, Nordjyllands og Fyns Amter, idet det påhviler pågældende afdelinger og klinikker at indhente de oplysninger, der vedrører sigtedes ”ydre levnedsforløb”, jf. punkt 3 i aftalen.
 Ambulante mentalundersøgelser skal så vidt muligt være gennemført senest 6 uger efter, at anklagemyndigheden har rekvireret en ambulant mentalundersøgelse. Kan erklæringen ikke foreligge inden dette tidspunkt, oplyser vedkommende læge anklagemyndigheden herom og om, hvornår erklæringen kan forventes at foreligge, jf. Justitsministeriets cirkulæreskrivelse af 3. maj 2001 om gennemførelse af ambulante mentalundersøgelser i straffesager i politikredsene vest for Storebælt (de tidligere politikredse 23-54).
 Politikredsene i Jylland og på Fyn samt Bornholm afholder udgifterne forbundet med udarbejdelsen af ambulante mentalundersøgelser. Bevillingen til afholdelse af udgifterne til ambulante mentalundersøgelser på Sjælland og Lolland Falster er placeret i Den Centrale Anklagemyndighed.
 3.1.5. Mentalundersøgelse under indlæggelse
 Mentalundersøgelse under indlæggelse kan være indiceret, hvis
 – den undersøgende læge anbefaler, at undersøgelsen skal ske under indlæggelse, eller
 – sigtede nægter at medvirke til en ambulant mentalundersøgelse.
 Hvis der er et klart misforhold til sagens betydning og den forventede straf, kan der ikke ske mentalundersøgelse under indlæggelse. Der henvises til Højesterets kendelse i U 2011.2643/2. I denne sag var sigtede, der ikke tidligere var dømt af betydning for sagen, sigtet for trusler mod sin tidligere ægtefælle, jf. straffelovens § 266. Kriminalforsorgen havde anbefalet, at sigtede skulle mentalundersøges. I april 2010 afsagde byretten på skriftligt grundlag og mod sigtedes protest kendelse om, at sigtede skulle underkastes ambulant mentalundersøgelse. Da sigtede ikke ønskede at medvirke hertil, afsagde byretten i januar 2011 kendelse om, at sigtede i stedet skulle underkastes mentalundersøgelse under indlæggelse, jf. retsplejelovens § 809, stk. 2, hvilket landsretten stadfæstede. Højesteret udtalte, at det var tvivlsomt, om det i april 2010 var tilstrækkeligt indiceret at træffe afgørelse om ambulant mentalundersøgelse. Herefter, og da en mentalundersøgelse under indlæggelse ville indebære en længere frihedsberøvelse, som ville stå i klart misforhold til sagens betydning og den straf, som kunne forventes, hvis sigtede fandtes skyldig, fandt Højesteret, at sigtede ikke skulle mentalundersøges under indlæggelse.
 Politidirektøren kan kun fremsætte begæring om, at undersøgelsen sker under indlæggelse, hvis statsadvokaten har godkendt dette. Forelæggelse for statsadvokaten af dette spørgsmål kan i hastende tilfælde ske telefonisk.
 Undersøgelse under indlæggelse skal som udgangspunkt foretages på en psykiatrisk afdeling i sigtedes bopælsregion. Regionsrådene har pligt til på deres psykiatriske sygehuse eller sygehusafdelinger at modtage personer, der efter retskendelse skal indlægges til mentalundersøgelse, jf. § 1, nr. 1, i lov nr. 1396 af 21. december 2005 om retspsykiatrisk behandling mv.
 Er der afsagt kendelse om mentalundersøgelse under indlæggelse, kan anklagemyndigheden dog bestemme, at undersøgelsen skal foretages på en psykiatrisk afdeling uden for bopælsregionen, jf. § 14, stk. 3, i bekendtgørelse nr. 62 af 20. januar 2010 om ret til sygehusbehandling mv.


text:
Mentalundersøgelse under indlæggelse på psykiatrisk afdeling må som udgangspunkt forventes at kunne gennemføres på 8 uger, men det kan i nogle tilfælde være nødvendigt med en længere hospitalsindlæggelse, hvilket kan medføre en forsinkelse af erklæringen.
 Regionerne afholder de udgifter, der er forbundet med udarbejdelse af mentalundersøgelser under indlæggelse efter retskendelse.
 3.1.6. Mentalundersøgelse på sikringsafdelingen ved Psykiatrihospitalet i Slagelse
 På sikringsafdelingen modtages varetægtsfængslede efter kendelse til hospitalsmæssig mentalobservation i henhold til retsplejelovens § 809, stk. 2, når den varetægtsfængslede af anklagemyndigheden anses for så personfarlig eller risikoen for undvigelse for så stor, at observation på sikringsafdelingen er påkrævet, jf. § 2 i lov nr. 1396 af 21. december 2005 om retspsykiatrisk behandling mv. og punkt 2 i Regulativ af 1. juni 1994 for sikringsafdelingen.
 Opstår der spørgsmål om mentalobservation under indlæggelse på sikringsafdelingen, skal der tages kontakt til overlægen på sikringsafdelingen. Overlægen skal orienteres om grundlaget for begæringen og anmodes om oplysning om, hvorvidt sikringsafdelingen har kapacitet til at modtage arrestanten. Herefter forelægges sagen for statsadvokaten, der vurderer, om der er grundlag for, at mentalundersøgelsen sker på sikringsafdelingen.
 Forbliven på sikringsafdelingen, efter at mentalundersøgelse er afsluttet, og indtil der er faldet dom i sagen, kan besluttes efter reglerne i retsplejelovens § 777.
 Herudover optages personer, der i henhold til dom eller administrativ resolution i medfør af § 40 (farlighedsdekret) i lov om anvendelse af tvang i psykiatrien skal anbringes i sikringsafdelingen, jf. lov om retspsykiatrisk behandling § 2 og pkt. 2 i regulativet. Der optages dog kun personer, som af Justitsministeriet skønnes egnede dertil.
 Varetægtsfængslede – der ikke overføres på grundlag af farlighedsdekret eller med henblik på mentalundersøgelse – modtages herudover alene i henhold til retsplejelovens § 777, jf. punkt 2 i regulativet.
 Det betyder, at sikringsafdelingen skal samtykke i overførslen.
 3.1.7. Hvilke akter skal vedlægges en anmodning om mentalundersøgelse?
 Anmodningen om mentalundersøgelse sendes til den institution/læge, der skal forestå undersøgelsen, eller til den afdeling, hvor indlæggelse skal ske. Forsvareren skal have tilsendt kopi af anmodningen.
 Ved fremsendelsen af en anmodning om mentalundersøgelse skal følgende akter være vedlagt i kopi:
 – Hele sagsmaterialet, herunder (anholdelses)rapporter, forholds- og bilagsfortegnelse eller (udkast til) anklageskrift, udskrifter af lydfiler mv. inkl. alle retsbogsudskrifter, herunder en eventuel kendelse om mentalundersøgelse. I omfangsrige sager kan behovet for fremsendelse af bilag aftales med den ansvarlige overlæge på den institution, der skal foretage undersøgelsen. For sigtede på fri fod, der har samtykket i mentalundersøgelsen, vedlægges samtykkeerklæring. Nye relevante akter og akter fra eventuelle tillægsforhold skal eftersendes.
 – Mappe med personlige oplysninger (herunder eventuel tidligere indhentet personundersøgelse efter retsplejelovens § 808) samt særakter.
 – Aktuel straffeattest.
 – Aktuel udskrift fra Det Centrale Personregister, evt. vedlagt historiske adresser
 – Eventuel samtykkeerklæring fra sigtede til, at der kan indhentes personoplysninger fra andre myndigheder.
 – Eventuel samtykkeerklæring fra sigtede til, at der kan indhentes oplysninger fra pårørende eller andre privatpersoner.
 – Oplysninger om beskikket forsvarer.
 – Oplysninger om eventuel kontaktperson, jf. pkt. 2.1.1.
 Samtykkeerklæringen skal ledsage anmodningen om mentalundersøgelse, således at institutionen eller afdelingen umiddelbart efter modtagelsen kan indhente relevante oplysninger, samtidig med


text:
at sigtede indkaldes til den første samtale.
 Der kan uden samtykke fra sigtede indhentes de personlige oplysninger, der er nødvendige for udarbejdelsen af mentalundersøgelse, fra andre myndigheder, såfremt betingelserne i persondataloven og sundhedsloven er opfyldt.
 Originalbilagene forbliver i politi¬kredsen til brug ved yderligere behandling af sagen.
 3.1.8. Registrering i POLSAS af anmodning om mentalundersøgelse samt modtagelse heraf
 Der skal ske registrering i POLSAS (skærmbilledet bilag/anmærkninger) i forbindelse med en anmodning om udarbejdelse af mentalundersøgelse samt modtagelse heraf, jf. vejledning om registrering i POLSAS af mentalerklæringer. Se mere i bilaget Vejledning om registrering i POLSAS af mentalerklæringer.
 3.1.9. Indholdet af mentalerklæringer
 Kort præsentation af sagen
 Væsentlige oplysninger om observanden (alder, etnicitet, køn, tidligere kriminalitet, aktuel sigtelse)
 Erkender/nægter sig skyldig
 Varetægtsfængslet/varetægtsfængslet i surrogat/på fri fod
 Sygdomme, kriminalitet mv. i slægten
 Somatisk sygdom, (medtages kun, hvis det har betydning for erklæringen)
 Psykiatrisk sygdom,
 Eventuel genetisk disposition
 Misbrug og kriminalitet i familien (medtages kun, hvis det har betydning for erklæringen)
 Levnedsbeskrivelsen
 Social anamnese, herunder:
  Barndomshjem
  Skolegang
  Erhvervsforløb
  Ægteskabelige forhold
  Økonomi
 Tidligere kriminalitet
 Tidligere domme af relevans for den foreliggende sag
 Observandens egne bemærkninger til tidligere kriminalitet
 Den nu påsigtede kriminalitet
 Kort omtale af sigtelse, herunder gerningstidspunkt
 Kort resumé af straffesagen baseret på sagens akter
 Observandens eventuelle egne bemærkninger til den påsigtede kriminalitet
 Andres oplysninger om observandens psykiske udvikling og tilstand
 Eventuelle oplysninger fra psykiatere, psykologer, familiemedlemmer, § 808-undersøgelse mv. med angivelse af observandens alder i forbindelse med de enkelte oplysninger
 Tidligere mentalundersøgelser
 Konklusioner fra eventuel tidligere mentalerklæringer citeres kronologisk (eller vedlægges)
 Observandens egne oplysninger om sin psykiske udvikling og tilstand
 Observandens oplysninger om psykiske udvikling af betydning for den konkrete straffesag
 Detaljeret psykiatrisk anamnese og en grundig psykopatologisk udspørgen eventuelt ved hjælp af relevant psykometri, f.eks. det semistrukturerede interview PSE
 Fysisk helbred, misbrug, aktuel behandling
 Somatisk anamnese, herunder:
  Alvorlige legemlige sygdomme (medtages kun, hvis det har betydning for erklæringen)
  Psykosomatiske symptomer og sygdomme af psykiatrisk relevans, herunder neuroinfektioner, epilepsi eller alvorlige hovedtraumer.
  Relevante oplysninger fra sundhedsvæsenet resumeres.
 Observandens egne oplysninger om sit fysiske helbred
 Misbrugsanamnese, inklusiv eventuelle behandlingsforsøg
 Aktuel medicinsk behandling eller anden behandling mod legemlig sygdom
 Observandens forhold under observationen
 Beskrivelse af observandens forhold i perioden fra observation, f.eks. hvorfra og hvordan han eller hun møder, eller hvordan varetægtsfængslingen er forløbet
 Beskrivelse af observandens evne/vilje til at samarbejde ved undersøgelsen og eventuelle udeblivelser
 Angivelse af de anvendte psykologiske tests med disses konklusioner samt diskussion af eventuelle uoverensstemmelser mellem resultaterne af den psykologiske og den psykiatriske undersøgelse. (Undersøgelsen vedlægges som bilag)
 Hvis ikke der er fundet indikation for psykologisk
 Undersøgerens objektive indtryk af observanden, herunder beskrivelse af eventuelle ændringer i observandens tilstand under forløbet af undersøgelsen, omfanget af observandens medvirken ved undersøgelsen mv.
 I vanskelige sager resumeres og diskuteres undersøgelsens væsentligste elementer, oplysninger, observationer og resultater.
 Kort konklusion med overskuelige og utvetydige og klare udsagn.
 Egnet til fremlæggelse under sagens behandling for retten.
 Opbygges i følgende afsnit:
  Et indledende afsnit hvor det beskrives, hvorvidt observanden er sindssyg, og om han eller hun må antages at


text:
have været det på gerningstiden, om han eller hun var påvirket af rusmidler, og om der er tegn på at en abnorm rustilstand kunne have foreligget, begavelsesniveau og eventuel organisk hjernelidelse.
  Kort om opvækstforhold, uddannelse og social status
  Kort om misbrug.
  Kort om eventuel psykiatrisk anamnese
  Fund ved aktuelle undersøgelse
  Et helt præcist afsluttende afsnit indeholdende reference til relevante paragraffer i straffeloven og eventuelt begrundet foranstaltningsforslag i overensstemmelse med Rigsadvokatmeddelelsen, afsnittet om psykisk afvigende kriminelle.
  Eventuelt stillingtagen til tidsubestemt forvaring.
  Eventuelt stillingtagen til henvisning til visitationsudvalget ved seksualkriminalitet.
 Retslægerådet har i Retslægerådets Årsberetning 1994, side 61 ff. bemærket, at den skriftlige behandling i Retslægerådet forudsætter grundige og fagligt kompetente speciallægeerklæringer.
 3.1.10 Alternativer til fuld mentalerklæring
 I visse tilfælde kan Retspsykiatrisk Klinik eller den retspsykiatriske afdeling beslutte, at der ikke skal udarbejdes en fuld mentalerklæring. Følgende typer erklæringer kan udfærdiges som alternativ til almindelig/fuld mentalerklæring:
 Anklagemyndigheden sender anmodning om udarbejdelse af mentalerklæring til Retspsykiatrisk klinik eller den retspsykiatriske afdeling, der efter visitation af sagen beslutter, hvilken type erklæring der skal udarbejdes. Koncepter til anmodning om mentalundersøgelse findes i Anklagemyndighedens Konceptsamling og POLSAS.
 Såfremt anklagemyndigheden er bekendt med, at sigtede/tiltalte allerede er undergivet en foranstaltning, skal anmodningen om mentalundersøgelse sendes direkte til den behandlingsansvarlige overlæge. Der henvises til pkt. 3.1.1
 1. Supplerende mentalerklæring
 Sigtede er (endnu) ikke dømt.
 Der er udarbejdet en egentlig mentalerklæring, men på grund af ændrede omstændigheder, f.eks. nye forhold, anmoder anklagemyndigheden om en ny vurdering af sigtede.
 Der skal som udgangspunkt alene udarbejdes et supplement til den allerede foreliggende mentalerklæring. Den, der underskriver erklæringen, skal vurdere, om den foreliggende erklæring er for gammel til, at et supplement er tilstrækkeligt.
 Der tages udgangspunkt i den allerede udarbejdede mentalundersøgelse. Der skal alene indhentes oplysninger for den periode, der ikke er omfattet af mentalundersøgelsen.
 Kun hvis der er ændringer til de enkelte punkter i den oprindelige erklæring, skal dette anføres/beskrives i den supplerende erklæring.
 Den supplerende erklæring skal indeholde konklusion, hvori det anføres, om sigtede er omfattet af straffelovens § 16, stk. 1 eller 2, og om der kan peges på en egnet foranstaltning efter straffelovens § 68.
 Findes sigtede omfattet af straffelovens § 69, stk. 1, skal der tages stilling til, om en foranstaltning efter § 68, 2. pkt. – og i givet fald hvilken – findes mere formålstjenlig end straf.
 Konklusionen dækker ”alle forhold” og afløser konklusionen i den oprindelige erklæring. Supplementet hæftes oven på den oprindelige erklæring.
 Erklæringen laves for samme regning af klinik eller center.
 2. Retspsykiatrisk udtalelse fra den behandlingsansvarlige overlæge
 I de tilfælde, hvor sigtede allerede er undergivet foranstaltning efter straffelovens §§ 68-70, kan der som alternativ til en fuld mentalerklæring udarbejdes en retspsykiatrisk udtalelse af den behandlingsansvarlige overlæge. Der kan ydes supervision af den regionale retspsykiatriske afdeling eller klinik.
 I udtalelsen skal forløbet af den igangværende foranstaltning beskrives, og i konklusionen anføres det, om sigtede (stadig) er omfattet af straffelovens § 16, stk. 1, og om der kan peges på en egnet foranstaltning efter straffelovens § 68.


text:
Findes sigtede omfattet af straffelovens § 69, stk. 1, skal der tages stilling til, om en foranstaltning efter § 68, 2. pkt. – og i givet fald hvilken – findes mere formålstjenlig end straf. Hvis det på ny anbefales, at der idømmes en særforanstaltning, skal udtalelsen indeholde en redegørelse for, hvilke nye behandlingsmæssige tiltag der forventes taget i brug og som skønnes at indebære, at den anbefalede særforanstaltning er mere formålstjenlig end almindelig straf til at forebygge ny kriminalitet.
 Udtalelsen skal afgives af vedkommende behandlingssted uden betaling (som en erklæring efter straffelovens § 72.)
 Der kan være situationer, hvor der er behov for en ny mentalobservation af sigtede.
 3. Mentalerklæring, kort version
 I de tilfælde, hvor sigtede er kendt med en psykiatrisk diagnose i det psykiatrisk behandlingssystem, kan der udarbejdes en kortere retspsykiatrisk erklæring. Det kan også være tilfældet, hvor sigtede har været idømt foranstaltning efter straffelovens §§ 68-70, der er blevet ophævet eller er udløbet, eller hvor sigtede åbenlyst er omfattet af straffelovens § 16.
 Retspsykiatrisk erklæring udarbejdes af Retspsykiatrisk klinik eller den regionale retspsykiatriske afdeling. Det er klinik eller afdeling, der vurderer, om der skal laves en kort version.
 Erklæringen skal som minimum indeholde:
 2) Påsigtet kriminalitet
 3) Kort levnedsbeskrivelse
 4) Resumé af psykiatrisk anamnese (sygehistorie)
 5) Rusmiddelmisbrug
 6) Medicinsk status
 7) Aktuelt psykiatrisk
 8) Konklusion
 I konklusionen anføres, om sigtede er omfattet af straffelovens § 16, stk. 1, eller § 69, og om der kanpeges på en egnet foranstaltning efter straffelovens § 68.
 En kort version kan som udgangspunkt ikke anvendes, når der er tale om grov personfarlig kriminalitet, eller hvis der er spørgsmål om forvaring eller anbringelse, eller, hvis der er tale om sædelighedskriminalitet, hvor anbefaling af forelæggelse for visitationsudvalget med henblik på den særlige behandlingsordning kan komme på tale.
 3.2. Forelæggelse for Retslægerådet
 Mentalundersøgelsen forelægges som regel for Retslægerådet,
 1) når sigtelsen angår alvorligere personfarlig kriminalitet, og den sigtede ifølge mentalerklæringen er sindssyg eller mentalt retarderet,
 2) når mentalerklæringen anbefaler dom til anbringelse i institution,
 3) når der er rejst spørgsmål om anvendelse af forvaring, jf. straffelovens § 70,
 4) når der er spørgsmål om at anvende foranstaltninger for personer omfattet af straffelovens § 73,
 5) når der er tvivl om, hvilken foranstaltning der er bedst egnet til at forebygge lovovertrædelser, eller der i øvrigt er andre tvivlsspørgsmål vedrørende sanktionsspørgsmålet, eller
 6) når der i øvrigt foreligger særlig anledning til, at rådets erklæring om sanktionsspørgsmålet indhentes. En særlig anledning kan foreligge, når der ikke i mentalerklæringen anbefales en særforanstaltning, men hvor der i sagen er oplysninger om, enten at sigtede tidligere har været indlagt på psykiatrisk afdeling, eller at der tidligere har været iværksat foranstaltninger over for sigtede.
 Politikredsen forelægger mentalundersøgelsen for Retslægerådet. Hvis der er beskikket en forsvarer for sigtede, skal politikredsen sende en kopi af forelæggelsen til forsvareren med oplysning om muligheden for at stille yderligere spørgsmål. Eventuelle spørgsmål fra forsvareren stilles via kredsen.
 Anmodning om forelæggelse samt relevante sagsakter sendes så vidt muligt elektronisk til Retslægerådet.
 3.3. Forelæggelse af påstanden om foranstaltning


text:
eller forvaring for statsadvokaten
 Statsadvokaten skal have forelagt sager, hvor der er spørgsmål om at nedlægge påstand om anden sanktion end almindelig straf. Det er derfor statsadvokaten, der afgør, hvilken foranstaltning anklagemyndigheden skal nedlægge påstand om.
 Sager, hvor der er spørgsmål om at nedlægge påstand om forvaring, skal således også forelægges for statsadvokaten, inden der rejses tiltale.
 Ved vurderingen af, hvilken foranstaltning der bør nedlægges påstand om, indgår en afvejning af sikkerheds- og behandlingsmæssige hensyn, men også proportionalitetsbetragtninger under hensyntagen til kriminalitetens art og grovhed.
 I U 2004.970H ændrede Højesteret landsrettens dom fra dom til behandling på psykiatrisk hospital for overtrædelse af straffelovens § 232 om blufærdighedskrænkelse til dom til ambulant behandling bl.a. under henvisning til den dømtes personlige forhold og risikoen for fremtidig kriminalitet vurderet i lyset af de begåede lovovertrædelser.
 Retningslinjer for udformningen af påstande om foranstaltninger eller forvaring fremgår af pkt. 5. og pkt. 4.2. om længstetid.
 3.4. Hvis tiltalte har uafsonede straffe eller allerede er idømt en foranstaltning, jf. straffelovens §§ 68-70
 Hvis tiltalte har uafsonede straffe:
 Hvis anklagemyndigheden nedlægger påstand om en foranstaltning efter straffelovens §§ 68-70, skal anklagemyndigheden samtidig nedlægge påstand om ophævelse af eventuelt uafsonede straffe, herunder reststraf fra prøveløsladelse, hvis prøvetiden ikke er udløbet, jf. § 89 a, stk. 1.
 Hvis tiltalte allerede er idømt en foranstaltning efter straffelovens §§ 68-70:
 Hvis anklagemyndigheden nedlægger påstand om en foranstaltning efter straffelovens §§ 68-70, skal anklagemyndigheden samtidig nedlægge påstand om ophævelse af en allerede idømt - og fortsat igangværende - foranstaltning, jf. princippet i straffelovens § 89 a, stk. 1, jf. § 72, stk. 1, og analogien af § 72, stk. 2, 1. pkt. Se herom i TFK 2011.308 V.
 3.5. Beskikkelse af bistandsværge
 3.5.1. Hvem skal have beskikket en bistandsværge?
 Hvis der bliver tale om at dømme en tiltalt til anbringelse i psykiatrisk sygehus eller afdeling, institution for personer med vidtgående psykiske handicap eller i forvaring mv., kan retten beskikke en bistandsværge for den pågældende efter straffelovens § 71, stk. 1, således at bistandsværgen kan bistå tiltalte under sagen.
 Det drejer sig om sager, hvor der nedlægges påstand om:
 – Anbringelsesdom (type A. 1. og A. 2.), jf. pkt. 5.1.1.
 – Dom om foranstaltninger over for mentalt retarderede (type I-III), jf. pkt. 5.2.
 – Forvaringsdom, jf. pkt. 5.5.
 Er tiltalte dømt til anbringelse som nævnt i § 71, stk. 1, eller giver afgørelsen mulighed for en sådan anbringelse, skal retten beskikke en bistandsværge for den pågældende, jf. straffelovens § 71, stk. 2. Bistandsværgen skal holde sig underrettet om den dømtes tilstand og drage omsorg for, at opholdet og andre foranstaltninger ikke udstrækkes længere end nødvendigt.
 Ud over de ovenfor nævnte drejer det sig om sager, hvor den pågældende er dømt til:
 – Behandling (type B. 1. og B. 2.), jf. pkt. 5.1.2.
 – Ambulant behandling (type C. 3. og C. 4.), jf. pkt. 5.1.3.
 – Tilsyn af kommunen med mulighed for anbringelse i institution (type IV), jf. pkt. 5.2.4.
 3.5.2. Hvornår skal beskikkelsen ske?
 Justitsministeriet har i bekendtgørelse nr. 947 af 24. september


text:
2009 fastsat regler om bistandsværger.
 Ifølge bekendtgørelsens § 5, stk. 1, skal politiet bistå retten med at finde en person, der kan beskikkes som bistandsværge.
 Som bistandsværge skal så vidt muligt beskikkes en af den sigtedes, tiltaltes eller dømtes nærmeste pårørende, jf. bekendtgørelsens § 3, stk. 3. Hvis den sigtede, tiltalte eller dømte ikke selv foreslår en person eller har nære pårørende, der er villige eller egnede til at blive beskikket, skal politiet indstille den bistandsværge, der står for tur til at blive beskikket på statsforvaltningens fortegnelse over bistandsværger.
 Når politiet skønner, at der kan blive tale om at beskikke en bistandsværge for en sigtet eller tiltalt, skal spørgsmålet rejses over for retten på så tidligt et tidspunkt, at den, der eventuelt beskikkes, får mulighed for at være til stede under sagens behandling, jf. bekendtgørelsens § 4.
 Hvis der skal beskikkes en bistandsværge for en dømt, som ikke har haft en sådan værge beskikket under sagens behandling, skal politiet om fornødent henlede rettens opmærksomhed på spørgsmålet, når dommen er afsagt, jf. bekendtgørelsens § 4, stk. 2.
 Hvis der ikke er beskikket en bistandsværge forud for hovedforhandlingen i byretten, jf. straffelovens § 71, stk. 1, skal der som udgangspunkt beskikkes en bistandsværge i umiddelbar forlængelse af domsafsigelsen, således at oplysning om bistandsværgen, herunder relevante kontaktoplysninger, kan medsendes i forbindelse med, at dommen sendes til fuldbyrdelse, jf. pkt. 6.1. om fuldbyrdelse af foranstaltningsdomme.
 Hvis domfældte ikke har fået beskikket en bistandsværge forud for hovedforhandlingen i en eventuel ankesag, skal dette ske snarest muligt inden sagens behandling i landsretten. Politiet skal samtidig med beskikkelsen orientere bistandsværgen om den sigtedes, tiltaltes eller dømtes folkeregisteradresse og sidst kendte opholdssted, jf. bekendtgørelsens § 8, stk. 3.
 3.5.3. Underretning af bistandsværgen
 Politiet skal holde bistandsværgen underrettet om, hvornår der afholdes retsmøder vedrørende den sigtede, tiltalte eller dømte, herunder retsmøder med henblik på beskikkelse af ny bistandsværge, jf. bekendtgørelsens § 10, stk. 1.
 Udskrifter af domme og kendelser angående den sigtede, tiltalte eller dømte skal efter anmodning herom udleveres til bistandsværgen, medmindre efterforskningsmæssige hensyn undtagelsesvis taler herimod. Indhentede oplysninger om den sigtedes, tiltaltes eller dømtes personlige forhold og mentale tilstand skal endvidere efter anmodning herom udleveres til bistandsværgen, hvis den sigtede, tiltalte eller dømte meddeler samtykke hertil, jf. bekendtgørelsens § 10, stk. 2.
 3.6. Tilsyn af Kriminalforsorgen
 I tilfælde, hvor der er spørgsmål om påstand om en foranstaltning, der indebærer tilsyn af Kriminalforsorgen kombineret med psykiatrisk behandling, skal Kriminalforsorgen inden domsafsigelsen have adgang til at vurdere, om man kan påtage sig tilsynet og om eventuelle nærmere vilkår.
 – dom til behandling på psykiatrisk afdeling med tilsyn af Kriminalforsorgen i forbindelse med afdelingen under udskrivning, således at Kriminalforsorgen sammen med overlægen kan træffe bestemmelse om genindlæggelse (type B. 2.), jf. pkt. 5.1.2.
 – dom til ambulant behandling ved psykiatrisk afdeling med tilsyn af Kriminalforsorgen (type C. 2.), jf. pkt. 5.1.3.
 – dom til ambulant psykiatrisk behandling ved psykiatrisk afdeling med tilsyn af Kriminalforsorgen, således at Kriminalforsorgen sammen med overlægen kan træffe bestemmelse om indlæggelse (type C. 4), jf. pkt.


text:
5.1.3.
 Hvis der er påstand om, at en foranstaltning ændres sådan, at den nye foranstaltning indeholder tilsyn af Kriminalforsorgen (eksempelvis hvor en type A. 1. foranstaltning ændres til en behandlingsdom med tilsyn af Kriminalforsorgen), skal Kriminalforsorgen have adgang til at vurdere, om Kriminalforsorgen kan påtage sig tilsynet og om eventuelle yderligere vilkår, inden sagen afgøres i retten.
 3.7. Tværfaglige samråd
 I en række regioner og kommuner er der oprettet tværfaglige samråd for sigtede og domfældte psykisk udviklingshæmmede. Anklagemyndigheden kan således inden hovedforhandlingen indhente en udtalelse fra de tværfaglige samråd om den praktiske mulighed for fuldbyrdelse af domme vedrørende psykisk udviklingshæmmede, herunder om anbringelses- og sikkerhedsmæssige spørgsmål.
 3.8. Nævningesag eller domsmandssag?
 Sager, hvor der nedlægges påstand om foranstaltninger efter straffelovens kapitel 9 behandles i strafferetsplejens former, jf. retsplejelovens § 684, stk. 1, nr. 3. Tiltale rejses ved anklageskrift, jf. retsplejelovens § 834. I øvrigt gælder følgende regler:
 3.8.1. Nævningesag i 1. instans
 Sager, hvor der bliver spørgsmål om dom til anbringelse i institution i medfør af straffelovens § 68 eller dom til forvaring i medfør af straffelovens § 70, behandles som nævningesager i 1. instans, jf. retsplejelovens § 686, stk. 4, nr. 2.
 Det skal fremgå af anklageskriftet, at anklagemyndigheden nedlægger påstand om dom til anbringelse i institution efter straffelovens § 68 eller om forvaring efter straffelovens § 70.
 Kravet om behandling ved nævningeting gælder således ikke i de tilfælde, hvor den dømte kan udskrives uden retskendelse (jf. påstandene nævnt under type B og C i pkt. 5.1. om foranstaltninger over for personer, der er sindssyge, og type IV og V i pkt. 5.2. om foranstaltninger over for mentalt retarderede.)
 Nævningebehandling skal heller ikke anvendes, hvis tiltalte har besluttet, at sagen skal behandles under medvirken af domsmænd, jf. retsplejelovens § 687 og pkt. 3.7.3. om domsmandssag efter tiltaltes beslutning.
 Nævninger medvirker ikke i straffesager vedrørende overtrædelse af straffelovens §§ 172, 173, 191, 286, 289 eller 290, medmindre sagen omfatter andre lovovertrædelser, der efter § 686, stk. 4, skal pådømmes under medvirken af nævninger, jf. retsplejelovens § 686, stk. 5, nr. 1.
 Det er derfor Rigsadvokatens opfattelse, at nævninger som udgangspunkt ikke skal medvirke i sager om overtrædelse af de ovenfor nævnte bestemmelser, selv om der er spørgsmål om anbringelse eller forvaring.
 Der kan dog blive tale om nævningesagsbehandling efter reglen i § 686, stk. 5, nr. 1, 2. led. Af denne bestemmelse følger, at nævninger skal medvirke, hvis sagen omfatter andre lovovertrædelser, der efter stk. 4 skal behandles under medvirken af nævninger.
 Der kan således i sager om f.eks. overtrædelse af straffelovens § 191 – uanset om påstanden er en fængselsstraf, anbringelse eller forvaring – foreligge en sådan kombination med andre lovovertrædelser, at disse andre overtrædelser fører til, at sagen efter bestemmelsen i § 686, stk. 4, skal behandles under medvirken af nævninger.
 I TfK 2009.675Ø, hvor der var rejst tiltale for overtrædelse af straffelovens § 191 med påstand om anbringelse i psykiatrisk afdeling, tiltrådte landsretten byrettens afgørelse om, at sagen fortsat skulle behandles som en domsmandssag.
 3.8.2. Domsmandssag efter tiltaltes