text:
indeværende sag, eller støtter en afvisning af H1s påstand. Der er først og fremmest tale om retsområder som ikke kan sammenlignes med skatteretten, ligesom indeværende sag vedrører rigtigheden af Landsskatterettens afgørelse.
 Til forskel fra de ovennævnte domme, er det altså Landsskatterettens afgørelse, som er til påkendelse i den konkrete sag. Det er denne afgørelse der danner grundlag for H1s retsstilling, hvorfor H1s ændring af påstanden, hvorved påstanden præciseres er korrekt.
 Dette bekræftes af flere forhold, herunder særligt det forhold, at der påstås mindre end oprindeligt. Det bekræftes ligeledes af, at Skatteministeriet ikke har været i stand til at redegøre for forhold, der skulle begrunde det - for Skatteministeriet problematiske i H1s ændring af påstanden.
 Dette indikerer således, at Skatteministeriets ageren bunder i, et ikke beskyttelsesværdigt hensyn. Dette kan naturligvis ikke danne grundlag for, at H1s påstand afvises. Det bekræftes også ved, at Skatteministeriets opfattelse af, at sagen bør afsluttes med at sagen fra H1s side hæves.
 Der er intet til hinder for, at H1 ændrer påstand. Tværtimod er der alene betænkeligheder ved, at Skatteministeriet fastholder sin påstand om afvisning, med henblik på at H1s tvinges til, at hæve sagen.
 I sagen er der enighed om, at Landsskatterettens afgørelse er afsagt på et forkert grundlag. Der er i sagen ligeledes enighed om, at der skal tildeles et fradrag i grundværdien med et bestemt beløb. Den enighed der således er mellem parterne, er mest præcist beskrevet i H1s påstand, hvorfor den må tages til følge. En afvisning heraf, samtidig med at Skatteministeriets påstand tages til følge, vil være misvisende henset til, at der ikke længere er forhold, som Skatteministeriets skal frifindes for.
 Bemærkninger til sagsomkostninger
 I forbindelse med fastsættelsen af sagsomkostninger gør H1 gældende, at H1 bør tilkendes sagsomkostningerne jf. retsplejelovens § 312, stk. 1.
 Sagen har materielt set omhandlet spørgsmålet om, hvorvidt H1 er berettiget til et højere fradrag end anerkendt af skattemyndighederne.
 Landsskatteretten nægtede at godkende fradrag og i sagen er der nu opnået enighed om, at afgørelsen er afsagt på et forkert grundlag, ligesom det kan lægges til grund, at indbringelsen af sagen for retten var berettiget.
 Uanset hvilken en af de nedlagte påstande, som retten måtte finde at være mest præcis, gør H1 gældende, at H1 må anses som vinder, idet H1 har fået medhold i påstanden om forhøjelsen af fradrag i grundværdien. Der ses ikke at være nogen grund til at fravige dette klare udgangspunkt.
 I forbindelse med rettens afgørelse om sagsomkostninger fremhæves, at arbejdet med indeværende retssag udover informationsindsamling, har bestået af udarbejdelse af stævning med tilhørende bilag 1-4, replik med tilhørende bilag 5-6, processkrift 1 med tilhørende bilag 7-9. Derudover er der i sagen afholdt telefonisk retsmøde jf. retsplejelovens § 353, stk. 6, samt udarbejdelsen af proceduremæssige bemærkninger.
 Ved fastsættelsen af omkostningerne anmodes retten ligeledes om, at lægge vægt på, at de bilag som har begrundet, at Skatteministeriet anerkender H1s fradragsret, blev fremlagt allerede i forbindelse med stævning.
 Det bestrides at det er H1 der har givet anledning til retssagen. Spørgsmålet i sagen er hvorvidt


text:
H1 har sandsynliggjort udgiftsafholdelsen. Skatteministeriet har fastholdt et strengt dokumentation, i strid med loven som alene bestemmer at udgiftens afholdelse skal sandsynliggøres.
 Kravene til sandsynliggørelse af bekostning er fra Landsskatterettens side blevet markant skærpet de seneste år. Sagsøger anser det - uden prejudice for ovenstående - relevant at fremhæve denne udvikling, da den bidrager til grundlaget for, at sagen blev indbragt for retten.
 Udviklingen hos Landsskatteretten kan bl.a. forklares ud fra det forhold, at reglerne for sandsynliggørelse af bekostning i de senere år er blevet skærpet fra lovgivers side.
 Det var først med § 3, stk. 6 i lov nr. 925 af 18. september 2012, der trådte i kraft pr. 1. januar 2013, at der blev indført krav om fremlæggelse af bestemte former for dokumentation i relation til grundforbedringsfradrag. Kravet er, ifølge bestemmelsen, dog udelukkende gældende for genoptagelsesanmodninger indgivet efter 1. januar 2013. Af bestemmelsen fremgår bl.a. følgende:
 Ejendommenes ejer skal ved anmodninger efter stk. 4 og 5 vedlægge dokumentation for de udgifter, som der ønskes fradrag for, i form af skøde, købsaftale, lokalplan, luftfoto af udstykningen eller storparcellen, byggeregnskab med underbilag for de pågældende poster samt fakturaer eller anden dokumentation for det udførte arbejde og udgiftens størrelse... [...]
 Endelig anfører Advokatrådet om de foreslåede dokumentationskrav, at det er meget usædvanligt i dansk skatteret, at der indføres krav til den form, hvori et bevis skal foreligge. Efter Advokatrådets opfattelse bør det være op til myndighederne og i sidste ende domstolene at afgøre, om et bestemt forhold kan anses for at være bevist eller ej. De foreslåede regler er efter Advokatrådets opfattelse udtryk for en meget væsentlig skærpelse i forhold til Landsskatterettens nuværende praksis. (Min understregning)
 Det er korrekt, at der med den foreslåede udformning af dokumentationskravet bliver tale om en skærpelse i forhold til hidtidig praksis. Denne skærpelse er tilsigtet. Der er behov for at få gjort op med den række af problemstillinger, der knytter sig til grundforbedringsfradraget, herunder også med den her nævnte praksis.. [...] (min understregning)
 [Accura Tax] er i tvivl om, hvornår de foreslåede regler om dokumentationskrav vil skulle gælde. AT foreslår præciseret, at de skærpede dokumentationskrav alene omfatter anmodninger, der modtages af SKAT i perioden fra 1. januar til 1. maj 2013, mens anmodninger, der indbringes frem til den 31. december 2012 omfattes ad de nugældende regler i vurderingslovens afsnit D. (min understregning)
 Hertil anførte Skatteministeriet:
 Frem til de før 1. januar 2013 gældende regler kunne der således ikke stilles krav om fremlæggelse af eksakt dokumentation for etablering af de materielle foranstaltninger og de faktiske afholdte udgifter, idet der var hjemmel og pligt til at foretage en skønsmæssig opgørelse af fradraget, såfremt anlæggelse og bekostning var sandsynliggjort.
 Om baggrunden for afskaffelsen af fradraget for grundforbedringer og skærpelsen af dokumentationskravet fremgår bl.a. følgende af lovforslaget til lov nr. 925 af 18. september 2012 ((lovforslag nr. 198 af 14. august 2012) er anført følgende:
 De eksisterende regler om grundforbedringsfradrag er som nævnt vanskeligt at administrere for såvel borgerne som SKAT. Dette skyldes flere forhold. For det første mangler

type: other


text:
der i lovgivningen en klar definition af, hvad det er for nogen udgifter, som grundforbedringsfradraget kan omfatte. Dernæst er det uklart, hvordan og hvornår de pågældende udgifter skal kunne dokumenteres. " (Min understregning)
 "Et kompliceret regelsæt og en uensartet administration i den tidligere vurderingsorganisation bevirkede, at der rundt omkring i landet kunne findes mange udstykninger, hvor det var uklart om grundforbedringsfradraget var fastsat korrekt.
 At Landsskatteretten efter lovens indførelse har anlagt for strenge krav til sandsynliggørelse af ejers bekostning i deres afgørelser illustreres ved flere byretsdomme, herunder SKM2013.829.BR, SKM2013.791.BR, SKM2014.541.BR, SKM2016.240.BR samt en endnu ikke offentliggjort dom afsagt af Byretten den 30. september 2016 i sag nr. BS 1A-1994/2015. (SKAT red. Dommen er nu udgivet som SKM2017.15.BR)
 Dommene illustrerer også, at Skatteministeriet har været af den opfattelse, at det strengere krav til sandsynliggørelse af bekostning har været berettiget. Endelig skal det bemærkes, at der i ovennævnte sager tildeltes sagsomkostninger til sagsøgerne, også selvom der efter Landsskatterettens afgørelser blev fremlagt supplerende dokumentation.
 Det er sagsøgers opfattelse, at dokumentationsgrundlaget fremlagt for Landsskatteretten opfyldte kravet om sandsynliggørelse af bekostning i henhold til praksis. Et krav, som er fastslået i SKM2004.162.HR, hvor Højesteret under sagen udtalte følgende:
 [...] Den, der anser sig berettiget til et befordringsfradrag efter ligningslovens § 9 C, må således i fornødent omfang kunne dokumentere eller i hvert fald sandsynliggøre, at befordring rent faktisk har fundet sted i det selvangivne omfang. (Min understregning)
 At bekostning i overensstemmelse med ovenstående alene skal sandsynliggøres for at fradrag i grundværdien kan indrømmes følger også af SKATs egne og bindende vejledninger, jf. bl.a. vurderingsvejledningen 2005-1, afsnit C,3, hvoraf det fremgik, at:
 Bortset fra de i VUL § 38 anførte tilfælde gennemføres de almindelige vurderinger nu uden forudgående henvendelse til ejerne. Trods ordlyden i VUL § 17 må det derfor anses for vurderingsmyndighedernes pligt at søge tilvejebragt de oplysninger, der er nødvendige for, at et eventuelt fradrag kan ansættes korrekt. Skulle de fornødne oplysninger ikke være tilgængelige for vurderingsmyndigheden på vurderingstidspunktet, må der tages hensyn til forbedringerne, så snart vurderingmyndighederne bliver bekendt med dem. Kan vurderingmyndighederne ikke skaffe den fornødne dokumentation for byggemodningsomkostningerne ansættes fradraget skønsmæssigt.
 Tilsvarende fremgår af vurderingsvejledningerne frem til og med vurderingsvejledningen 2013-1.
 Landsskatterettens afgørelse sætter altså strengere krav end praksis tillader, hvorfor denne sag netop er indbragt for retten.
 Det er således ikke sagsøger, der har givet anledning til denne sag. Anledningen er derimod, at vurderingsmyndighederne har fejlforvaltet området vedrørende fradrag for forbedringer og ejendomsvurderinger generelt i snart to årtier, hvilket de seneste års mediedækning også kun bekræfter.
 Vurderingsmyndighederne er tillige blevet kraftigt kritiseret for deres håndtering af området af Rigsrevisionen, jf. bl.a. Rigsrevisionens beretning til statsrevisorerne om den offentlige ejendomsvurdering af august 2013. Af rapportens hovedkonklusion fremgår bl.a. følgende:
 "Rigsrevisionen finder, at Skatteministeriet har forvaltet området for ejendomsvurdering meget kritisabelt vel vidende, at området længe har været problemfyldt. Alle borgere og virksomheder er dermed ikke sikre på at få en lige og fair behandling, når SKAT vurderer deres ejendomme.
 Det kan i første række derfor alene tilskrives Skatteministeriet som overordnet ansvarlig


text:
for vurderingsområdet, at en sag som denne ender ved domstolene.
 På denne baggrund bør det ikke lægges sagsøger til last ved fastsættelse af sagsomkostningerne, at der også i forbindelse med sagens førelse ved byretten fremlægges sådan dokumentation, som først er fremkommet efter Landsskatterettens afgørelse.
 Domstolene har i flere sager taget stilling til netop dette spørgsmål, hvor Skatteministeriet har gjort samme betragtninger gældende. Uanset dette, har skatteyderen fået medhold i, at sagsomkostningerne fastsættes på helt sædvanlig vis.
 Skatteministeriet har i sit procedureindlæg af 17. februar 2017 gjort følgende gældende:
 1.1 Fradragsansættelsen
 Skatteministeriet nedlagde den 28. oktober 2016 en påstand, hvorved ministeriet anerkendte, "at fradragsansættelsen for udgifter til varmetilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne for ejendommen beliggende Y1-adresse, pr. l. januar 2002, l. oktober 2002, l. oktober 2004 og 1. oktober 2006 fastsættes til kr. 23.912,-. "
 Skatteministeriets anerkendelsespåstand er en bindende proceserklæring, som ministeriet ikke kan fragå. H1 er således berettiget til fradrag i grundværdien i overensstemmelse med ministeriets anerkendelse, uanset om sagen afvises, hæves eller der afsiges dom.
 H1 fastholdte, at sagen skulle hjemvises, jf. processkrift 1 af 27. november 2016, indtil H1 i processkrift II af 12. januar 2017 ændrede sin påstand således, at "Skatteministeriet skal anerkende, at sagsøger er berettiget til fradrag på 23.912 kr. i grundværdien for udgifterne til varmetilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne, pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse."
 Ved ændringen opgav H1 den sidste del af sagen, der bestod uenighed om, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt sagen skulle hjemvises.
 Indholdet af de to påstande er identisk, hvilket H1 også efterfølgende har erklæret sig enig i, jf. e-mail til retten af 8. februar 2017, hvor det anføres, at der er enighed om det materielle i sagen.
 H1 nedlagde således påstand om, at ministeriet skal anerkende, hvad ministeriet allerede har anerkendt. Skatteministeriet har allerede opfyldt H1s anerkendelsespåstand, som herefter er udtømt. Ved at opgive den sidste del af sagen, der bestod uenighed om, har H1 dermed de facto hævet sagen.
 Der er i sagen enighed om, hvilket fradrag H1 er berettiget til. Skatteministeriet hverken kan eller vil løbe fra sin anerkendelse af H1s fradragsret - uanset om sagen afvises, hæves, eller der afsiges dom. Da der er tale om et anerkendelsessøgsmål og ikke et fuldbyrdelsessøgsmål, er en påkendelse af H1s påstand dermed uden betydning for retsforholdet mellem H1 og Skatteministeriet, jf. bl.a. Gomard & Kistrup, Civilprocessen, 7. udgave, side 467.
 H1 har derfor på dette tidspunkt i sagen ingen retlig interesse i den nedlagte påstand, jf. eksempelvis UfR 2009.1758 H. I sagen fandt Højesteret, at appellanterne som følge af en af modparten afgiven proceserklæringen opnåede samme retstilstand, som de ville have opnået ved at få medhold i deres påstande for Højesteret. Appellanterne havde derfor ikke længere fornøden retlig interesse i at få deres påstand prøvet. Sagen blev derfor afvist.
 Jeg henviser endvidere til UfR 2002.1245 H (vedrørende påstand 1), UfR 2007.2161 H og UfR 2004.1464


text:
H.
 H1 har således ingen retlig interesse i den nedlagte anerkendelsespåstand, idet Skatteministeriet allerede har opfyldt denne.
 Ved at nedlægge en påstand svarende til det ministeriet allerede har anerkendt, har H1 forsøgt at overvælte "procespligten" på ministeriet.
 Skatteministeriet skal ikke tvinges til at tage bekræftende til genmæle over for en påstand, hvis indhold ministeriet allerede har anerkendt, og på et tidspunkt, hvor sagsøgeren burde havde hævet sagen, og hvor sagsøgeren ingen retlig interesse har i at få påstanden påkendt.
 Hertil kommer, at Skatteministeriet er part i et meget stort antal retssager årligt om fradrag for forbedringer i grundværdien mv. Der verserer således samlet set flere tusinde sager herom for vurderingsmyndighederne og domstolene. I langt størstedelen af sagerne for domstolene er skatteyderne repræsenteret ved Advokatanpartsselskabet R1.
 Der er tidligere opstået lignede situationer som i den foreliggende sag, og det må forventes, at sådanne situationer vil opstå igen.
 Skatteministeriet har hidtil i flere tilfælde forsøgt at løse situationen pragmatisk bl.a. ved at søge at indgå et retsforlig om den enighed, som er opnået under sagen ved parternes ændring af påstandene. Dette har skatteyderne imidlertid ikke i alle tilfælde ønsket. H1 har heller ikke i nærværende sag angivet, at dette er tilfældet.
 H1s fastholdelse af sagen er udtryk for unødig procesførelse, som medfører yderligere omkostninger for ministeriet.
 Ministeriet kunne i den konkrete sag afslutte sagen ved at tage bekræftende til genmæle. Uanset at omkostningen forbundet hermed måtte være beskeden i den enkelte sag, medfører også det meget betydelige antal sager, hvor problemet potentielt kan opstå, at Skatteministeriet må fastholde det retligt korrekte standpunkt, nemlig at H1s påstand afvises. Herved undgås det, at problemet fremover opstår i andre sager.
 Skatteministeriets subsidiære påstand er medtaget for det tilfælde, at retten finder, at der ikke er grundlag for at afvise sagen. I givet fald skal der afsiges dom efter Skatteministeriets påstand, som er udtryk for den enighed, som er opnået under sagen.
 1.2 Sagsomkostninger
 Det gøres overordnet gældende, at Skatteministeriet i nærværende sag, skal tilkendes sagsomkostninger.
 For den del af sagen, som ligger forud for Skatteministeriets processkrift A af 28. oktober 2016, gør Skatteministeriet gældende, at der er grundlag for helt eller delvist at ophæve sagens omkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3. Det er således H1, der har givet anledning til retssagen, jf. UfR2016.3592 H og SKM2016.282.ØLR.
 For den efterfølgende del af sagen gøres det gældende, at Skatteministeriet skal tilkendes sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 5, og princippet i § 312, stk. 4.
 Der er i sagen nu enighed om, hvilket fradrag H1 er berettiget til. H1 har således under sagen fremlagt yderligere dokumentation, som ikke var fremlagt ved Landsskatterettens behandling af sagen.
 Det beror imidlertid alene på H1s forhold, at dokumentation for afholdelsen af udgifter til etablering af den fradragsberettigede forbedring ikke forelå tidligere.
 Landsskatteretten fandt i sin afgørelse (bilag 1), at H1 ikke havde godtgjort at have afholdt en udgift til tilslutningsafgift til varme, herunder at udgiften var gået til etablering af de påståede ledningsstrækninger, hvorfor der i henhold til vurderingsloven ikke


text:
kunne indrømmes fradrag.
 Den 26. maj 2015 sendte Skatteankestyrelsen (som blandt fungerer som sekretariat for Landsskatteretten) sagsfremstilling (vedlagt) til H1. Sagsfremstillingen er samtidig udtryk for Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse. I sagsfremstillingen anførte Skatteankestyrelsen bl.a. vedrørende tilslutningsafgiften (side 4, næstsidste afsnit), at: "Foreningen har ikke fremlagt anden form for dokumentation for tilslutningsafgiften i form af f.eks. en faktura eller specifikation til regnskabet
 Det er herefter styrelsens opfattelse, at foreningen ikke i tilstrækkelig grad har dokumenteret eller sandsynliggjort, at der er afholdt en udgift til tilslutningsafgift til varme, herunder at udgiften er gået til dækning af de påståede ledningsstrækninger.
 Styrelsen har herved lagt vægt på, at det ikke fremgår af regnskabet, hvad posten "Fjernvarmestik" dækker over, herunder at posten skulle relatere sig til en tilslutningsafgift.
 Styrelsen har videre lagt vægt på, at fremlæggelse af et ledningskort ikke er tilstrækkelig dokumentation for, hvilke udgifter en tilslutningsafgift dækker over. En sådan dokumentation kan foreligge eksempelvis i form af en specificeret faktura, med angivelse af, hvilke arbejder udgiften dækker over. "
 Det kan altså lægges til grund, at Skatteankestyrelsen efterspurgte oplysninger, der viste at H1 havde afholdt udgifter til tilslutningsafgift, herunder at styrelsen specifikt efterspurgte en faktura for etablering af de omhandlede varmeledninger.
 H1 repræsentant svarede ved e-mail af 31. maj 2015 (vedlagt) Skatteankestyrelsen, men henviste blot til, at den indgivne klage fastholdtes. H1 fremlagde således ikke den efterspurgte dokumentation under sagen for Landsskatteretten.
 Under sagens behandling ved domstolene har H1 fremlagt yderligere materiale, herunder to fakturaer af 6. oktober 1989 (bilag 3) og mail af 6. oktober 2015 fra G1 (bilag 5).
 Det fremgår af de to fakturaer (bilag 3) nøjagtig, hvilket beløb H1 er blevet opkrævet for tilslutningsafgift for varme, samt nøjagtig hvordan beløbet er sammensat. Af bilag 5, som blev fremlagt sammen med replikken, fremgår endvidere, at beløbet er betalt.
 G1 bekræftede efterfølgende over for Skatteministeriet, at beløbet på kr. 23.912, er gået til etablering af netop de ledninger, der er markeret på sagens bilag 4, jf. også ministeriets processkrift A, side 1, nederst.
 Det påhvilede H1 at godtgøre den konkrete udgiftsafholdelse over for Landsskatteretten, jf. dagældende vurderingslovs § 18. Det beror derfor alene på selskabets forhold, at der først for byretten forelå tilstrækkelig dokumentation for udgiftsafholdelsen. H1 havde således ikke tidligere tilstrækkeligt oplyst sagen.
 Skatteankestyrelsen efterspurgte specifikt dokumentation for udgiftens afholdelse, herunder eksempelvis en faktura.
 I denne type sager gør skatteyderne typisk en række generelle betragtninger vedrørende forståelsen af UfR 2004.1516 H (SKM2004.162.HR) og forarbejderne til lov nr. 925 af 18. september 2012 gældende, herunder hvad den lovændring skulle have af betydning for bevisbedømmelsen i nærværende sag.
 For så vidt angår UfR 2004.1516 H (SKM2004.162.HR) udlægges denne dom typisk af skatteyderne til støtte for, at der alene gælder et krav om, at en sagsøger skal sandsynliggøre at have afholdt udgiften. Hertil bemærkes, at Højesteret ikke med dommen fastslår andet eller mere end det naturlige udgangspunkt, at den, der ønsker et fradrag, har bevisbyrden herfor. Hvor store krav, der skal stilles til beviset i en given sag, afhænger således af den konkrete


text:
sag.
 Endvidere gør skatteyderne typisk en række synspunkter vedrørende betydningen af lov nr. 925 af 18. september 2012, hvorved vurderingsloven blev ændret. Loven ændrer ikke ved, at en sagsøger for perioden forud for lovændringen har bevisbyrden for, at sagsøger har afholdt udgifterne. Det forhold, at bevisbyrden efter lovændringen alene kan løftes ved tilvejebringelse af nærmere angivne konkrete dokumenter, ændrer ikke ved, at sådanne dokumenter for tiden før lovændringen skal tillægges betydning som led i den almindelige bevisbedømmelse.
 Det gøres i den konkrete sag gældende, at H1 ved den manglende efterlevelse af Skatteankestyrelsens opfordringer til at oplyse sagen bedre i særlig grad har givet anledning til retssagen. Fakturaerne er mere end 25 år gamle, og H1 kunne langt tidligere have indhentet dem fra G1, jf. bilag 5.
 Det efterfølgende sagsanlæg er alene et resultat af selskabets ufuldstændige oplysninger over for Landsskatteretten og undladelse af at fremkomme med disse under høringen over Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse.
 De sagsomkostninger, som knytter sig til procesførelsen frem til Skatteministeriets afgivelse af processkrift A, skal således ophæves helt eller delvist, jf. UfR2016.3592 H og SKM2016.282.ØLR. Også i disse sager fremkom de fornødne oplysninger først under sagernes behandling ved domstolene, uagtet at de pågældende skatteydere kunne have oplyst sagen tidligere. Derfor var der ikke grundlag for at tilkende de pågældende skatteydere sagsomkostninger.
 Jeg henviser endvidere til de vedlagte domme af 2. november 2016 fra Byretten, af 17. november 2016 fra Byretten, af 21. december 2016 fra Byretten og af 26. januar 2017 fra Byretten.
 Skatteministeriet anerkendte ved afgivelsen af processkrift A, at H1 er berettiget til fradrag i grundværdien med kr. 23.912,-.
 H1 fastholdt efterfølgende, at sagen dette til trods skulle hjemvises, jf. processkrift 1 af 27. november 2016. Ministeriet afgav herefter processkrift B den 7. december 2017. Dette affødte, at H1 den 12. januar 2017 erklærede sig enig i, at der ikke skal ske hjemvisning af sagen, og at H1 i overensstemmelse med ministeriets anerkendelse er berettiget til fradrag med kr. 23.912,-.
 Skatteministeriet anerkendte således ved afgivelsen af processkrift A det materielle resultat, som parterne er enige om, at H1 er berettiget til. Det er således udtryk for unødig procesførelse, at H1 opretholder sagen efter det tidspunkt, hvor selskabets påstand er opfyldt, og hvor selskabet derfor ikke længere har retlig interesse i sagen. H1 skal derfor erstatte Skatteministeriet udgifterne ved den efterfølgende del af retssagens, jf. retsplejelovens § 312, stk. 5 og princippet i § 312, stk. 4.
 Hertil kommer, at H1s oprindelige påstand lød på hjemvisning, og at selskabet for Landsskatteretten påstod at være berettiget til fradrag for tilslutningsafgift med kr. 83.024,-, jf. bilag 1, side 2. Under byretssagen har H1 frafaldet synspunktet om hjemvisning og har endvidere erkendt alene at være berettiget til fradrag for tilslutningsafgifter med kr. 23.912,-.
 Skatteministeriet har således også i økonomisk henseende i overvejende grad vundet sagen, hvorfor ministeriet også af denne årsag skal tilkendes sagsomkostninger.
 Det er ubestridt, at parterne er enige om det materielle indhold i H1s påstand og den subsidiære påstand. H1 får ved de nu nedlagte


text:
påstande medhold i hovedparten af den angivne værdi ved sagens anlæg.
 Påstanden indebærer, at der gives H1 fradragsret for et bestemt beløb. H1 findes under de givne omstændigheder at have en legitim og retlig interesse i, at der afsiges dom om kravet, eventuelt som en erkendelsesdom. Som følge heraf tages H1s påstand til følge.
 Det bestemmes, at ingen af parterne skal betale sagsomkostninger til den anden part, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3. Der er ved afgørelsen særlig lagt vægt på, at H1 får medhold i mindre end 30 % af den oprindeligt angivne værdi, og dels lagt vægt på, at H1 først ved fremsendelse af stævning med bilag 3, har fremlagt dokumentation for en afholdt udgift, samt at udgiften var fradragsberettiget. Det bemærkes dog hertil, at Skatteministeriet først ved Proceskrift A ændrede påstanden under hensyn til den fremlagte dokumentation. Under hensyn hertil fritages Skatteministeriet for at betale sagsomkostninger.
 Skatteministeriet skal anerkende, at sagsøger er berettiget til fradrag på 23.912 kr. i grundværdien for udgifterne til varmtilslutningsafgift i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, ved vurderingerne og årsreguleringerne, pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 for ejendommen beliggende Y1-adresse. Ingen af parterne betaler sagsomkostninger til den anden part.


text:
Højesteretsdom af 2.3.2020 (Anvendelse af tv-overvågning over for ansat var uberettiget og udløste godtgørelse for tort)
 En arbejdsgiver havde anvendt tv-overvågning bl.a. til at disciplinere en ansat C og kontrollere, om hun udførte sit arbejde korrekt. Højesteret lagde til grund, at denne anvendelse af tv-overvågningen over for C havde haft et betydeligt omfang og var foregået løbende.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der var saglige og proportionale grunde til at anvende tv-overvågningen over for C som sket, og tiltrådte, at anvendelsen af tv-overvågningen havde overskredet grænserne for, hvad der er tilladt efter arbejdsgiverens ledelsesret og efter den dagældende persondatalov. C havde med føje følt sig konstant overvåget på sin arbejdsplads, og at dette havde medført en stor psykisk belastning for hende.
 Højesteret fandt på denne baggrund, at den uberettigede anvendelse af tv-overvågningen havde haft den fornødne grovhed og havde været egnet til at krænke C’s selv- og æresfølelse. Hun havde derfor krav på godtgørelse for tort. Tortgodtgørelsen blev fastsat til 20.000 kr.
 Højesteretsdom af 4.2.2020 (Arbejdsgiver var erstatningsansvarlig for den skade, som A pådrog sig ved en losseopgave)
 A kom den 4. august 2014 til skade på en havn, hvor han var ansat som pumpemand. Tilskadekomsten skete, da han hoppede ned i lastrummet på en fiskekutter for at komme to fiskere til undsætning. Han pådrog sig herved en hjerneskade som følge af svovlbrinte og ammoniak fra fisk i lastrummet, og de to fiskere døde.
 Højesteret anførte, at A udførte sit arbejde på kajen, hvor pumpen stod, og ikke på kutterne. Han indgik imidlertid i en arbejdsproces sammen med fiskerne på den enkelte kutter, hvilket bl..a indebar, at slangen fra den pumpe, som han betjente, under losningen var ført over på kutteren og ned i kutterens lastrum. Højesteret fandt derfor, at As arbejdsopgaver havde en så nær sammenhæng med den del af losningsarbejdet, der blev udført ombord på kutterne, at det var påregneligt, at der kunne opstå en situation, hvor der var anledning for ham til at gå ombord på den kutter, hvorfra der blev losset fisk.
 Højesteret anførte endvidere, at arbejdsgiver var fuldt bekendt med risikoen for bl.a. forgiftning med svovlbrinte og kvælning som følge af iltmangel, der kunne være forbundet med at gå ned i et lastrum på en fiskekutter. Herefter fandt Højesteret at arbejdsgiveren burde have oplyst A, der ikke havde noget forudgående kendskab til fiskeri og havnearbejde, om den meget betydelige fare, der kan være ved at gå ned i lastrummet på en kutter, og have instrueret ham om ikke at gøre det. Da A ikke var givet sådan information og instruktion, tiltrådte Højesteret, at virksomheden havde pådraget sig erstatningsansvar for den skade, der blev tilføjet ham ved arbejdsulykken.
 Østre Landsrets dom af 28. februar 2020- BS 14028/2018 (Forskelsbehandling og tilpasningsforpligtelse)
 Region ikke forpligtet efter forskelsbehandlingslovens § 2a til at oprette ny stilling med ikke-hørekrævende opgaver, til lægesekretær, der på grund af varige gener med svimmelhed og hørenedsættelse ikke længere kunne bestride sit arbejde som lægesekretær.
 Afgørelse fra afskedigelsesnævnet af 2. marts 2020 – Sag 20190737


text:
(Usaglig opsigelse)
 Afskedigelse af slagteriarbejder med 29 års anciennitet fundet usaglig. De objektive kriterier var angivet som sygefravær og kvalitet i arbejdet. Slagteriarbejderens sygefravær var ikke højere end andres, og der var kun målt på kvalitet af arbejdet i 4,5 måned (ud af 29 år), ikke givet advarsel eller påtale tidligere og i øvrigt var der gode grunde til fald i kvaliteten i den pågældende periode.
 Faglig Voldgiftssag af 13. januar 2020 - Sag FV2019.0170 (Bortvisning efter fremvisning af skrækindjagende video til kollega)
 En medarbejder havde i en frokostpause uden forudgående varsel vist en kollega et videoklip med optakten til henrettelse af en mand, som var bagbundet og stod nedgravet i sand. Da ledelsen dagen efter fik kendskab til sagen, blev han bortvist.
 Opmanden fandt bortvisningen berettiget og henviste bl.a. til at ved bedømmelsen tages udgangspunkt i, at medarbejdere på en arbejdsplads som et led i ansættelsesforholdet har pligt til at omgås hinanden med respekt og hensyntagen, og at arbejdsgiveren har pligt til at sikre et krænkelsesfrit arbejdsmiljø, og at visningen blev oplevet og virkede som et groft psykisk overfald på kollegaen.
 En sikkerhedsvagt faldt i søvn under tjenesten og blev bortvist. Den pågældende sikkerhedsvagt havde arbejdet i over 60 timer fordelt på 6 arbejdsdage op til den vagt han faldt i søvn. Imidlertid havde den pågældende vagt også en bibeskæftigelse, og de 24 timer af de 60 var erlagt I den forbindelse. Opmanden fandt bortvisningen berettiget, og henviste bl.a. til firmaet personalepolitik (om bibeskæftigelse) samt at sikkerhedsvagten netop var blevet flyttet fra sit faste tjenestested, fordi at han var faldet i søvn flere dage i træk.


text:
Kunne arbejdsgiveren gøres erstatningsansvarlig for en skade forvoldt på arbejdspladsen af en anden end arbejdsgiveren selv?
 Højesteret har i sin afgørelse af den 14. september 2018 taget stilling til, hvorvidt en arbejdsgiver og en skadevolder skulle hæfte for en fysisk skade, som var påført en af arbejdsgiverens ansatte.
 Medarbejderen blev ansat hos et autismecenter som tilkaldevikar i oktober 2009. Efterfølgende blev medarbejderen midlertidigt ansat som omsorgsmedhjælper. Medarbejderen havde ingen erfaring inden for dette arbejde.
 I december 2009 skulle den ansatte tage sig af en beboer, som var infantil autist. Som følge af en reaktion fra beboeren kom hun til skade, idet hun fik forvredet skulder, arm og fingre. Sagen blev indbragt for byretten, hvor beboeren blev anset erstatningsansvarlig.
 Spørgsmålet for Højesteret var, om autismecenteret også var erstatningsansvarlig, og i bekræftende fald hvordan erstatningsansvaret skulle fordeles mellem beboeren og autismecenteret.
 Først og fremmest tog Højesteret stilling til arbejdspladsens indretning. I en rapport fra det kommunale tilsyn var det fastlagt, at indretningen var utidssvarende til formålet, sikkerhedsmæssigt risikabel samt belastende. Konklusionen i rapporten var, at der var flere sikkerhedsproblemer og uhensigtsmæssigheder på autismecenteret, som øgede risikoen for konflikter.
 Derudover tog Højesteret stilling til beboerens adfærd i perioden omkring skadestidspunktet. I skema for registrering af vold og trusler mod personalet var det registreret, at beboeren på flere måder havde udvist fysisk voldelig adfærd.
 På denne baggrund konkluderede Højesteret først og fremmest, at autismecentret ikke i tilstrækkeligt omfang havde sørget for, at arbejdsforholdene var sikkerhedsmæssigt fuldt forsvarlige, hvilket var autismecenterets ansvar.
 I forhold til ansvarsfordelingen kom Højesteret herefter frem til, at autismecenteret skulle betale to tredjedele af ansvaret og det deraf flydende erstatningskrav begrundet i, at A havde en betydelig og varigt nedsat psykisk funktionsevne, hvorfor hun ikke var i stand til at forebygge sine skadegørende handlinger. Det var således autismecenteret, som havde beboeren i sin varetægt, der var den nærmeste til at kunne have forebygget skaden og dermed også den nærmeste til at bære risikoen for skaden.
 Sagen er interessant, da den berører en problemstilling, som er diskuteret på adskillige områder inden for ansættelsesretten og erstatningsretten: Hvornår kan arbejdsgiveren bære ansvaret for tredjemands skadegørende handlinger, der rammer en ansat, mens denne er på arbejde.
 Højesterets afgørelse viser, at overvejelsen helt grundlæggende er den samme som i forhold til fastlæggelse af evt. ansvar for sædvanlige arbejdsskader: Hvordan var arbejdsforholdene, herunder indretningen af arbejdspladsen samt kendskabet til risikoen for skadevolderens handling.
 Ansvarsfordelingen er også interessant. Landsretten fastslog, at autismecenteret skulle bære det fulde ansvar for skaden, men Højesteret kom derimod frem til, at autismecenteret kun skulle bære to tredjedel heraf. Skadevolder kan altså typisk ikke blive ansvarsfri uanset vedkommendes tilstand.


text:
For at få tilladelse til omgørelse skal en række betingelser være opfyldt. Dispositionen må fx ikke i overvejende grad have været båret af hensynet til at spare eller udskyde skatter eller afgifter. Se SFL § 29 stk. 1 nr. 1.
 Afgørelser, hvor omgørelse er nægtet, fordi betingelsen i SFL § 29 stk. 1 nr. 1 ikke er opfyldt
 I afgørelse fra Landsretten, havde to hovedaktionærer betalt et beløb til selskabet og anset det for fradragsberettiget. SKAT anså beløbet for at være tilskud til selskabet og nægtede fradrag. Retten lagde til grund, at betalingen var sket for at undgå, at hovedaktionærerne blev beskattet af maskeret udlodning og anser derfor ikke betingelsen i SFL § 29 stk. 1 nr. 1 for opfyldt.
 Se SKM2009.621.VLR.
 Der ikke blev tilladt omgørelse af en gaveoverdragelse af aktier fra forældre til børn til en væsentlig underkurs, idet det blev lagt til grund, at et af hovedformålene med overdragelsen var at undgå, at børnene skulle betale gaveafgift. Se SKM2002.403.LR.
 Omgørelse af dispositioner i forbindelse med, hvem, der er rette indkomstmodtager vil normalt ikke blive tilladt.
 Et vederlag for en læges arbejde blev placeret i et selskab og ikke hos lægen personligt.
 Landsretten fandt, at en læge personligt og ikke hans selskab var rette indkomstmodtager af et vederlag, idet Landsretten fandt, at arbejdet var ydet for personligt arbejde i tjenesteforhold.
 Landsretten afviste, at lægen og hans selskab var berettiget til at omgør dispositionen efter skatteforvaltningslovens § 29, stk.1, nr. 1, idet det ikke var godtgjort, at dispositionen med at lægge indkomsten i selskabet ikke i overvejende grad har været båret af hensynet til at spare eller udskyde skat. Se SKM2014.846.ØLR.
 Byretten fandt, at betingelserne for omgørelse efter SFL § 29 stk. 1 nr. 1 ikke var opfyldt, idet vederlaget måtte anses for indtægtsført i selskabet med henblik på udskydelse af beskatningen heraf. Se SKM2012.652.BR.
 Hovedanpartshaver blev anset for rette indkomstmodtager af honorar, som var indtægtsført i hans helejede selskab. Byretten lagde blandt andet vægt på. at der var tale om et honorar, der ubestridt var vederlag for hovedanpartshaverens personlige arbejdsydelser.
 Betingelsen i SFL § 29, stk. 1 nr. 1 for at tillade omgørelse, var ikke opfyldt i en situation, hvor en revisor blev anset for rette indkomstmodtager i forhold til et honorer, der var indtægtsført i revisorens selskab. Se SKM2006.133.VLR.
 Tilsvarende i et tilfælde, hvor den skattepligtige drev forfatter- og komponistvirksomhed i selskabsform og havde undladt at lade sig udbetale løn, uanset at selskabet ikke var nødlidende. Som følge heraf blev udbetalt rejse - og befordringsgodtgørelse anset for skattepligtig indkomst for den skattepligtige, der derfor ønskede tilladelse til omgørelse, således at der alligevel blev udbetalt løn.
 Omgørelse blev nægtet med henvisning til SFL § 29, stk. 1 nr. 1 og nr. 3, idet afkaldet på løn blev anset for i overvejende grad at være motiveret af skattebesparelse, ligesom de relevante oplysninger ikke var lagt klart frem for myndighederne. Se SKM2007.248.HR. Stadfæstelse af SKM2005.489.VLR. Landsretten anså dispositionen for ikke at være klart lagt frem for myndighederne efter § 29


text:
stk. 1 nr. 3. Dette tog Højesteret ikke stilling til.
 Tilladelse til omgørelse blev nægtet i et tilfælde, hvor den skattepligtig havde indtægtsført vederlaget for en arbejdsopgave i sit 100%-ejede selskab, men hvor skattemyndighederne beskattede vederlaget hos den skattepligtige selv. Se SKM2003.422.LR.
 Afgørelser, hvor omgørelse er tilladt, fordi betingelse i SFL § 29 stk. 1 nr. 1 er opfyldt.
 Det var muligt, at få omgørelse efter SFL § 29, stk.1 nr. 1, i en situation, hvor honorar var indtægtsført i selskabet. På baggrund af forklaringerne under hovedforhandlingen og da erhvervelsen af selskabet har fundet sted i 2002 i nær tilknytning til erhvervelsen af honoraret, finder Byretten det i fornødent omfang sandsynliggjort, at henføringen af honoraret til selskabet fremfor personligt ikke i overvejende grad har været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat. Se SKM2013.133.BR
 Det var muligt, at få omgørelse efter SFL § 29, stk. 1 nr. 1, i en situation, hvor en avance ved salg af virksomhed var indbetalt på en pensionsordning i henhold til PBL § 15A, idet formålet med oprettelse af ordningen ikke blot var skattebesparelse, men også at sikre fremtidige pensionsindtægter. Se SKM2006.789.LSR.
 For at få tilladelse til omgørelse skal en række betingelser være opfyldt. Dispositionen skal bl.a. utvivlsomt have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige. Se SFL § 29 stk. 1 nr. 2.
 Afgørelser, hvor omgørelse er nægtet, fordi betingelsen i SFL § 29 stk. 1 nr. 2 ikke er opfyldt
 A conto udlodning af værdipapirer i forbindelse et dødsboskifte, havde ikke efter Byrettens opfattelse medført utilsigtede skattemæssige virkninger. Se SKM2010.775.BR.
 Byretten lagde vægt på, at de skattemæssige virkninger af dispositionen var forudset, men det var blot ikke forudset, at der ville komme et kursfald på værdipapirerne, der medførte, at en udlodning ved boets slutning ville have medført, at såvel aktieavancebeskatningen og dødsboafgiften ville være væsentlig mindre
 Tilladelse til omgørelse nægtet efter nr. 2, fordi det blev lagt til grund, at selskabets revisor var bekendt med de skattemæssige virkninger af likvidationsudlodning, således at der ikke var tale om utilsigtede skattemæssige virkninger for selskabet. Se SKM2008.982.LSR.
 Afgørelser, hvor omgørelse er tilladt, fordi betingelsen i SFL § 29 stk. 1 nr. 2 er opfyldt
 Den ledende dom om betingelse nr. 2 fastslår, at betingelse nr. 2 er opfyldt, med mindre den skattepligtige rent faktisk var bekendt med de efterfølgende skattemæssige virkninger. Se SKM2006.629.HR
 I sagen havde den skattepligtige anvendt etableringskontomidler til køb af faderens ejendom med fuld succession. Da der i forbindelse med fuld succession ikke kan anvendes etableringskontomidler, skulle der ske efterbeskatning efter reglerne i etableringskontoloven.
 Højesteret anså betingelsen i den dagældende SSL § 37C stk. 1 nr. 2 for opfyldt, selv om den skattepligtige inden indgivelsen af selvangivelsen havde modtaget et brev af den lokale skattechef om, at der ikke var muligt at anvende etableringskontomidler.
 Den skattepligtige havde imidlertid ikke åbent dette brev, og havde derfor ved indgivelsen af selvangivelse med valg af fuld succession ikke kendskab til brevets indhold.
 Højesteret finder, at bestemmelsen efter sin ordlyd må forstås således, at der


text:
ikke i nr. 2 er hjemmel til at betinge omgørelse af andet og mere end, at den privatretlige disposition blev foretaget uden at de skattemæssige virkninger, som indtræder, var forudset på dispositionstidspunktet.
 På den baggrund lægger Højesteret efter bevisførelsen til grund, at der i sagen utvivlsomt foreligger utilsigtede skattemæssige virkninger. Væsentligheden er ikke bestridt.
 Landsskatteretten har efterfølgende i SKM2006.789.LSR givet klager medhold i, at der var tale om utilsigtede skattemæssige virkninger i en situation, hvor klager var blevet nægtet fradrag for indbetaling af en ejendomsavance på en ophørspensionskonto. Se PBL § 15A.
 Årsagen til at fradrag blev nægtet var, at der som krævet i bekendtgørelse nr. 326 af 10. maj 2001 om beskatning af pensionsordninger, ikke var indsendt en revisorerklæring om fortjenestens størrelse.
 Skattecentret havde anset dette krav for så klart foreskrevet, at der i modstrid med Landsskatterettens afgørelse ikke var tale om utilsigtede skattemæssige virkninger, når kravet ikke blev efterlevet.
 Derimod er det daværende Ligningsråds praksis vedrørende perioden inden SKM2006.245.LSR i overensstemmelse med dommen fra Højesteret. Se SKM2006.629.HR.
 Fra denne praksis kan nævnes følgende afgørelse:
 SKAT og LSR er enige om, at selve udbytteudlodningen ikke medførte utilsigtede skattemæssige virkninger. Det, der er uhensigtsmæsssigt er, at bestyrelsen besluttede ikke at udbetale udbytte, som bevirkede, at den indbetalte kildeskat ikke kunne kræves tilbagebetalt.
 Dispositionen skal oprindeligt have været lagt frem for den skatteansættende myndighed. Se SFL § 29 stk. 1 nr. 3.
 Afgørelser, hvor omgørelse er nægtet, fordi betingelsen i SFL § 29 stk. 1 nr. 3 ikke er opfyldt
 Betingelserne for omgørelse af en overdragelse af aktier var ikke opfyldt efter nr. 3. Se SKM2011.769.HR.
 Det giver sig selv, at skatteyder ikke på noget tidspunkt må have forsøgt at skjule dispositionen eller dens indhold således at det er gjort vanskeligt for myndighederne uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmaterialet at gennemskue forholdet.
 Højesteret er af den opfattelse, at skatteyder har forsøgt at skjule dispositionen, således at det er gjort vanskeligt for myndighederne uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmaterialet at gennemskue forholdet, og det var derfor utvivlsomt, at betingelsen i nr. 3 ikke var opfyldt . Se SKM2011.769.HR tidligere SKM2009.260.ØLR
 Det var Højesterets opfattelse at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1 nr. 2, var opfyldt, men IKKE betingelsen om, at dispositionen, der ønskes omgjort, skal være lagt klart frem for myndighederne var opfyldt, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 3.
 SKM2002.403.LR., SKM2003.422.LR. og SKM2005.489.VLR. Sidstnævnte afgørelse er refereret under omtalen af SFL § 29 stk. 1 nr. 1.
 Afgørelser, hvor omgørelse er tilladt, fordi betingelsen i SFL § 29 stk. 1 nr. 3 er opfyldt
 Landsskatteretten fandt, at det ikke kunne tillægges afgørende vægt, at oplysningerne om anparternes anskaffelsessum ikke fra begyndelsen var oplyst. Se SKM2011.759.LSR
 De privatretlige virkninger af den ændring af dispositionen, der ønskes tillagt skattemæssig virkning, skal være enkle og overskuelige. Se SFL § 29 stk. 1 nr. 4.
 Bestemmelsen er parallel til bestemmelsen om skatteforbehold i SFL § 28 stk. 2. Se afsnit A.A.14.3 om skatteforbehold.
 Dette eksempel handler om, hvornår betingelsen i SFL § 29 stk. 1


text:
nr. 4 ikke kan anses for opfyldt.
 Der blev anmodet om tilladelse til at ændre datoen for den skattepligtiges køb af en tidligere firmabil. Da købet skete med den skattepligtiges eget selskab som mellemled ville en tilladelse til omgørelse udløse så mange kompenserende reguleringer, at betingelsen i den dagældende tilsvarende bestemmelse i SSL § 37C, stk. 1 nr. 4, ikke blev anset for opfyldt. Se SKM2004.155.LR
 Omgørelse nægtet efter SFL §29, stk. 1, nr. 3
 Højesteret fandt, at udbyttet ikke klart fremgik af det udbyttemodtagende selskabs årsregnskab .
 Udbytteerklæringen, udbytteatttesten og revisorerklæringen fra det udloddende selsskab efterlod ligeledes indtryk af, at udbytte først var udbetalt efter en generalforsamling
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29 stk.1 nr. 3
 Højesteret fandt, at den pågældende havde forsøgt at skjule dispositionen , således at det var gjort vanskeligt for skattemyndighederne uden dybtgående undersøgelse af regnskabsmaterialet at gennemgå forholdet.
 Omgørelse tilladt, idet betingelsen efter SKL § 29 stk.1 nr. 2 anses for opfyldt.
 Ikke længere udtryk for gældende ret:
 SKM2006.245.LSR
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29 stk. 1 nr. 1 idet afkaldet på løn blev anset for i overvejende grad at være motiveret af skattebesparelser.
 xSKM2014.846.ØLRx
 Landsretten afviste, at lægen og hans selskab var berettiget til at omgør dispositionen efter SFL § 29, stk.1, nr. 1, idet det ikke var godtgjort, at dispositionen med at lægge indkomsten i selskabet ikke i overvejende grad har været båret af hensynet til at spare eller udskyde skat
 Retten lagde til grund, at betalingen var sket for at undgå, at hovedaktionærerne blev beskattet af maskeret udlodning og betingelserne efter SFL § 29 stk. 1 nr. 1 ikke opfyldt.
 Tidspunktet for en udlodning var ikke oplyst klart i regnskabet. Betingelsen efter SFL § 29 stk. 1 nr. 2 anses for opfyldt, men betingelsen efter SFL § 29 stk. 1 nr. 3 ikke opfyldt.
 Indbragt af selskabet for Højesteret.
 Betingelsen efter SFL § 29 stk. 1 nr. 3 ikke opfyldt, idet oplysninger om overdragelse ikke var lagt klart frem for Skat
 Betingelsen i SFL § 29 stk. 1 nr. 1 var ikke opfyldt i en situation, hvor en revisor blev anset for rette indkomstmodtager i forhold til et honorar, der var indtægtsført i revisorens regnskab.
 Omgørelse tilladt, således, at indtægtsførelsen af honorar i selskabet ikke i overvejende grad havde været båret af hensyn til at spare eller udskyde skat efter SFL § 29 stk. 1 nr. 1 og da provisionen fremgår af selskabets årsrapport og den hertil knyttede opgørelse af selskabets indkomst og selvangivelse er den skattemæssige disponering af honoraret lagt klart frem for myndighederne og betingelsen i SFL § 29 stk.1, nr. 3 findes opfyldt.
 SKM2012.652.BR Omgørelse nægtet efter SFL §29 stk. 1 nr. 1, idet vederlaget måtte anses for indtægtsført i selskabet med henblik på at udskyde beskatningen heraf. Det var byretten opfattelse, at der var tale om et honorar, der ubestridt var vederlag for hovedanpartshaverens personlige arbejdsydelser.
 SKM2010.775.BR Omgørelse nægtet efter SFL § 29 stk. 1 nr. 2, hvor omgørelse af a ́conto udlodning i et dødsbo ikke


text:
havde utilsigtede skattemæssige virkninger.
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29 stk. 1 nr. 2, hvor dispositionen bestod i moderselskabets salg af aktier i et datterselskab. Betingelsen efter SFL § 29 stk. 1 nr. 3 ikke opfyldt, idet forholdet fremgik indirekte af regnskabet.
 Retten lagde til grund, at kursen for overdragelse af en fordring til skattepligtiges selskab ikke var godtgjort som værende realistisk. Betingelsen efter SFL § 29 stk. 1 nr. 1 ikke opfyldt.
 SKM2011.759.LSR Omgørelse tilladt efter SFL § 29 stk. 1 nr. 3, idet det ikke kunne tillægges afgørende vægt, at oplysning om anparternes anskaffelsessum ikke fra begyndelsen var oplyst.
 SKM2010.92.LSR Omgørelse nægtet efter SFL § 29 stk. 1 nr. 2, af udbytteudlodning, allerede fordi dispositionen , der ønskes omgjort ikke havde haft utilsigtede skattemæssige virkninger. Anket af borger og Skatteministeriet har efterfølgende taget bekræftende til genmæle.
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29 stk.1 nr. 2, idet det blev lagt til grund, at selskabets revisor var bekendt med de skattemæssige virkninger for selskabet.
 Omgørelse nægtet efter SFL § 29 stk. 1 nr. 4, idet en tilladelse til omgørelse ville udløse mange kompenserende reguleringer.


text:
Hvor længe kan der kræves erstatning for tabt arbejdsfortjeneste? -
 Hvor længe kan der kræves erstatning for tabt arbejdsfortjeneste?
 Karsten Høj har ført en række sager for landsret og Højesteret, der vedrører hvornår skadevolder rimeligvis kan bremse den løbende erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ved at udbetale erstatning for midlertidigt eller varigt erhvervsevnetab. Der har gennem tiden været mange konflikter omkring, hvornår retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste stopper i forhold til, hvornår man så er berettiget til erstatning for varigt erhvervsevnetab. Hovedformålet med ændringen i 2002 af disse regler i erstatningsansvarsloven var, at der ikke måtte opstå et ”hul” i skadelidtes dækning af sit indtægtstab, men efter vores opfattelse har forsikringsselskaberne (og på det seneste også patientskademyndighederne) forsøgt at standse betalingen af tabt arbejdsfortjeneste på et alt for tidligt tidspunkt for at undgå at skulle betale store erstatningsbeløb.
 I en sag ført af Karsten Høj i 2008 slog Højesteret imidlertid – og i overensstemmelse med vores synspunkt – fast, at det ikke i sig selv bringer forpligtelsen til at erstatte tabt arbejdsfortjeneste til ophør, at den skadelidte må antages at lide af et varigt erhvervsevnetab, som også skal erstattes. Der skal foreligge et forsvarligt grundlag for det konkrete skøn og udbetales erstatning i overensstemmelse hermed. Er sagen forelagt Arbejdsskadestyrelsen til vurdering, skal der derfor betales tabt arbejdsfortjeneste frem til det tidspunkt, hvor styrelsens udtalelse afgives. I modsat fald skal skadevolder – ifølge Højesterets dom – selv foretage en konkret vurdering på et forsvarligt grundlag og udbetale erhvervsevnetabserstatning i overensstemmelse hermed.
 Dommen præciserede dermed, at forholdet mellem retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og retten til erhvervsevnetabserstatning er sådan, at den ene erstatning skal afløse den anden. Den erstatning, der gives for det midlertidige eller varige erhvervsevnetab, skal derfor gives på et sådan forsvarligt niveau, at erstatningen (der skal dække den skadelidtes erhvervsevnetab resten af den pågældendes erhvervsaktive liv) tager behørigt højde for også den skadelidtes fremtidige varige erhvervsevnetab.
 Læs vores nyhed om sagen her.
 I en noget senere sag fra 2013 også ført og vundet af Karsten Høj udtalte Højesteret supplerende til sin tidligere praksis, at en såkaldt minimumsvurdering (= en vurdering om, at skadelidte har et erhvervsevnetab på mindst 15 %) ikke er tiltrækkelig til at stoppe forpligtelsen til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste. Der skal foretages et kvalificeret skøn – også selvom det kun er midlertidigt – over skadelidtes faktiske, varige erhvervsevnetab.
 Læs vores nyhed om denne sag her.
 På det seneste har det så været omdiskuteret i patientskadesager, hvilken betydning det har for kravet på varigt erhvervsevnetabserstatning, at patienten enten før eller under patientskademyndighedernes sagsbehandling er afgået ved døden, eller at patienten på skadestidspunktet kun var nogle måneder fra folkepensionsalderen.
 Om sidstnævnte spørgsmål, har Karsten vundet en sag i Højesteret i marts 2016, som slår fast, at en patient har krav på erstatning for erhvervsevnetab, selvom pågældende på grund af sin alder, ville være holdt op med at arbejde indenfor få måneder efter tidspunktet for patientskademyndighedernes afgørelse om erstatning.
 Patientskademyndighederne havde – 2 måneder før patientens


text:
formodede pensionstidspunkt i november 2011 – tilkendt ham erstatning for tabt arbejdsfortjeneste fra hans lønophør og frem til pensionstidspunktet. Samtidig gav de afslag på erhvervsevnetabserstatning. Under retssagen vurderede Arbejdsskadestyrelsen, at der senest ved patientens overgang til efterløn i april 2011 var grundlag for at fastsætte erhvervsevnetabet til 75 %. På den baggrund fandt Højesteret det bevist, at det på afgørelsestidspunktet i september 2011 var muligt at fastsætte mandens erhvervsevnetab til 75 %. Det gjorde ifølge Højesteret ingen forskel, at manden på det tidspunkt måske kun ville have haft 2 måneder tilbage på arbejdsmarkedet, hvis patientskaden ikke var sket.
 Dommen er udtryk for, at der efter erstatningsansvarsloven ikke er hjemmel til undlade at tilkende skadelidte erstatning for erhvervsevnetab, hvis skæringstidspunktet mellem tabt arbejdsfortjeneste og erhvervsevnetab er indtrådt, og at man ikke som et alternativ kan yde yderligere erstatning for tabt arbejdsfortjeneste for en fremtidig periode.
 Læs vores nyhed om denne sag her, hvor der også refereres til en sag fra januar 2016, der tillige er ført af Karsten Høj. I den sag var patientskaden først blev anmeldt efter, at patienten var død. Højesteret fandt derfor, at patientskademyndighederne havde gjort ret i at yde erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til dødstidspunktet og afslå erstatning for erhvervsevnetab
 Advokat Karsten Høj har endnu en patientskadesag, som vedrører samme tema. I den sag traf Patienterstatningen i første omgang en forkert afgørelse om anerkendelse af patientskade. Den blev ændret efter klage til Ankenævnet. I mellemtiden var patienten afgået ved døden på grund af den forsinkede behandling for kræft. Spørgsmålet er herefter, hvilken betydning dette skal have for fastsættelsen af erstatningen for patientens midlertidige og varige indtægtstab. Højesteret behandler den sag den 8. november 2016.


text:
Skat.dk: Straffesag - momssvig - stråmand - direktør - momskarussel
 03 Dec 2015 08:47
 19 Aug 2015 08:35
 1. afdeling, 71/2015
 Straf, fængsel, betinget, elektronisk, udstyr, dolus, eventualis
 T var tiltalt for som direktør i et selskab for perioden 1. april 2011 - 31. september 2011 at have undladt at angive størrelsen af selskabets udgående og indgående moms, for perioden 1. oktober 2011 - 31. december 2011 at have afgivet urigtige oplysninger i forbindelse med selskabets momsangivelser og for perioden 1. januar 2012 - 31. marts 2012 at have undladt at angive størrelsen af selskabets udgående og indgående moms.
 Han havde derved unddraget for 5.433.065 kr. i moms i alt. Selskabet handlede med elektronisk udstyr.
 T påstod frifindelse.
 Byretten frifandt T. Selvom T blev registreret som direktør, var det ikke ham der stod for driften, som hovedsagelig blev varetaget af en anden. T havde således intet at gøre med selskabets handler, og det var heller ikke ham, der havde foretaget momsangivelserne.
 Landsretten fandt T skyldig i momssvig af særlig grov karakter. T kunne ikke have været helt uvidende om det passerede, men havde accepteret risikoen for, at selskabet blev drevet med ham som direktør, uden at reglerne om afregning af moms blev fulgt. Selskabet var blevet oprettet med T som direktør, T var i banken og fik en bankkonto, han kunne disponere over og selskabet fik hjemmeadresse hos ham. T holdt sig ikke helt ude af selskabet, men stillede spørgsmål og fik forelagt enkelte udenlandske fakturaer, ligesom T talte med et par leverandører. T idømtes fængsel i 1 år og 6 måneder, som blev gjort betinget under henvisning til T's beskedne rolle i selskabet og til, at T ikke aktivt har medvirket i gerningsindholdet. T blev tillige idømt en tillægsbøde på 5.425.000 kr. og skulle betale erstatning til SKAT på 5.433.065 kr.
 Højesteret kunne ikke efterprøve den konkret foretagne bevisførelse vedrørende skyldsspørgsmålet, men fandt at landsretten havde anvendt forsætsbegrebet korrekt, og at bevismaterialet kan begrunde, at der foreligger forsæt.
 T idømtes fængsel i 1 år og 8 måneder (fællesstraf sammen med en betinget straf for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer). Heraf blev 1 år og 2 måneder gjort betinget. T blev endvidere idømt en tillægsbøde på 2.700.000 kr. og skulle betale erstatning til SKAT som i landsretten.
 Højesterets dom af 19. august 2015, 1. afdeling nr. 71/2015
 (advokat Henrik Karl Nielsen, besk.)
 Poul Søgaard, Niels Grubbe, Marianne Højgaard Pedersen, Oliver Talevski og Lars Apostoli
 I tidligere instanser er afsagt dom af Byretten den 26. august 2014 og af Østre Landsrets 6. afdeling den 7. oktober 2014.
 Dommen er anket af T med påstand om frifindelse, subsidiært formildelse af straffen og nedsættelse af den idømte erstatning.
 Anklagemyndigheden har påstået skærpelse, navnlig således at straffen gøres helt eller delvis ubetinget.
 T er tidligere straffet, navnlig for overtrædelse af straffelovens § 191 og lov om euforiserende stoffer. Han er senest straffet med 2 måneders betinget fængsel ved Byrettens dom af 19. december 2013 for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer.
 T har


text:
til støtte for sin påstand om frifindelse anført, at han ikke har haft forsæt til den momsunddragelse på 5.433.065 kr., som har fundet sted. Han blev - som landsretten også har lagt til grund - holdt uden for virksomhedens forhold, herunder indberetning af moms til SKAT. Han har således heller ikke haft kendskab til omfanget af momsunddragelsen.
 Landsretten har lagt til grund, at han har accepteret en risiko for, at selskabet blev drevet med ham som direktør, uden at reglerne om afregning af moms blev fulgt. En accept af en sådan risiko kan imidlertid kun indebære, at der foreligger uagtsomhed fra hans side - ikke forsæt. Derfor skal han frifindes for anklagen om overtrædelse af straffelovens § 289 i overensstemmelse med byrettens dom.
 Til støtte for den subsidiære påstand om formildelse har han anført, at der ved fastsættelsen af tillægsbøden ikke er taget hensyn til, at andre medvirkende allerede er straffet eller sigtet for samme forhold, og at der i øvrigt heller ikke er taget højde for, at han ikke har deltaget i den økonomiske vinding ved forbrydelsen. De samme forhold bør også begrunde en skønsmæssig nedsættelse af erstatningskravet mod ham, jf. erstatningsansvarslovens § 24, stk. 1.
 Anklagemyndigheden har anført, at Højesteret ikke kan efterprøve landsrettens bevisbedømmelse af spørgsmålet om forsæt, jf. retsplejelovens § 933, stk. 2, sammenholdt med § 912, stk. 1, nr. 4, modsætningsvis. Derimod kan Højesteret tage stilling til, om landsretten har anvendt forsætsbegrebet rigtigt, jf. Højesterets dom af 9. januar 2012 (UfR 2012.1101).
 Landsrettens præmisser må forstås således, at landsretten ved bevisbedømmelsen har lagt til grund, at der foreligger forsæt i form af dolus eventualis i varianten positiv indvilligelse. Under de faktiske omstændigheder, som landsretten har lagt til grund, er det udtryk for en korrekt forståelse af forsætsbegrebet. Derfor er det med rette, at landsretten har konkluderet, at T havde forsæt til overtrædelse af straffelovens § 289 om momssvig af særligt grov karakter.
 T har deltaget i organiseret "momskarusselsvig", hvorved der er sket unddragelse af et momsbeløb på 5.433.065 kr. Hertil kommer, at han tidligere er straffet. Efter praksis skal der udmåles en ubetinget frihedsstraf for forhold af denne karakter, medmindre der foreligger særlige omstændigheder. Sådanne særlige omstændigheder foreligger ikke i denne sag.
 Der er tale om strafbare forhold, som er begået før den betingede dom af 19. december 2013, hvorved T for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer blev idømt 2 måneders fængsel betinget. Der bør nu fastsættes en ubetinget fællesstraf på fængsel i 2 år, jf. straffelovens § 61, stk. 1.
 Landsrettens bestemmelse om en tillægsbøde på 5.425.000 kr. er i overensstemmelse med retspraksis i en sag som den foreliggende, hvor der er tale om en momsunddragelse på 5.433.065 kr. Der er derfor ikke grundlag for at ændre denne del af dommen. Der er heller ikke grundlag for at ændre dommens afgørelse af erstatningsspørgsmålet.
 Hvis der ikke har foreligget det fornødne forsæt, må forholdene - som det mindre i det mere - henføres under momslovens § 81, stk. 1, om groft uagtsomme overtrædelser af


text:
momsloven.
 Sagen angår spørgsmål om forsæt til overtrædelse af straffelovens § 289 om momssvig af særligt grov karakter, om strafudmåling og om erstatning.
 Forsæt til momssvig af særligt grov karakter
 Som anført i bl.a. Højesterets dom af 9. januar 2012 (UfR 2012.1101) kan Højesteret ikke efterprøve den konkret foretagne bevisbedømmelse vedrørende skyldsspørgsmålet. Højesteret kan imidlertid tage stilling til, om landsretten har anvendt forsætsbegrebet rigtigt, og om de faktiske omstændigheder, som er lagt til grund af landsretten, herunder vedrørende T ́s subjektive forhold, kan begrunde, at der foreligger forsæt.
 Landsretten har lagt til grund, at G1 ApS blev oprettet med T som direktør, og at han var i banken og fik en bankkonto, som han kunne disponere over. Virksomheden fik hjemadresse hos ham, men i øvrigt blev han holdt uden for virksomhedens forhold, herunder indberetning af moms til SKAT. Dog holdt T sig ikke helt ude af forholdene vedrørende selskabet, men stillede spørgsmål og fik forelagt enkelte udenlandske fakturaer, ligesom han talte med et par leverandører. Flere af de svar, han fik af selskabets reelle stifter, RJ, var henholdende, og generelt måtte han efterspørge oplysninger om selskabets forhold. Landsretten har endvidere lagt til grund, at T ikke kan have været helt uvidende om det passerede, og at han har accepteret risikoen for, at selskabet blev drevet med ham som direktør, uden at reglerne om afregning af moms blev fulgt. På dette grundlag har landsretten fundet, at han havde det fornødne forsæt, og derfor anset ham for skyldig.
 Landsrettens præmisser må forstås således, at T indså, at det var muligt, at selskabet blev anvendt til momsunddragelse i et omfang som det, der fandt sted, og at han accepterede denne mulighed for det tilfælde, at det faktisk forholdt sig på denne måde. Landsretten har således fundet, at T havde forsæt i form af dolus eventualis (positiv indvilligelse). Selv om betingelserne for forsæt i denne form ikke er kommet klart til udtryk i landsrettens præmisser, finder Højesteret, at landsretten har anvendt forsætsbegrebet korrekt, og at bevisresultatet kan begrunde, at der foreligger forsæt.
 Højesteret tiltræder herefter, at T er skyldig i overtrædelse af straffelovens § 289.
 Der er tale om momsunddragelser af betydelige beløb som resultat af organiseret svindel med flere medvirkende aktører, der løbende og systematisk har misbrugt momsreglerne til "momskarusselsvig" under brug af flere "skraldespandsselskaber". Højesteret finder, at ubetinget frihedsstraf under disse omstændigheder bør være udgangspunktet ved strafudmålingen.
 Landsretten har lagt til grund, at T har haft en beskeden rolle i selskabet og ikke har medvirket aktivt. Som direktør for et "skraldespandsselskab" har han dog udfyldt en nødvendig og ikke uvæsentlig rolle som led i den begåede kriminalitet. Disse forhold bør afspejles i strafudmålingen, herunder udmålingen af tillægsbødens størrelse.
 Straffen skal fastsættes som en fællesstraf med den betingede straf for overtrædelse af lov om euforiserende stoffer, som blev idømt ved Byrettens dom af 19. december 2013. På baggrund af det anførte fastsætter Højesteret fællesstraffen til fængsel i 1 år og 8 måneder, jf. straffelovens § 61, stk. 1. Heraf skal 6 måneder fuldbyrdes,


text:
mens resten af fængselsstraffen ikke fuldbyrdes, hvis T overholder de betingelser, der er angivet nedenfor, jf. straffelovens § 58, stk. 1, jf. § 56, stk. 1.
 På baggrund af det anførte fastsætter Højesteret endvidere tillægsbøden til 2.700.000 kr., svarende til halvdelen af normalbøden ved momsunddragelser af den omhandlede størrelse, jf. straffelovens § 50, stk. 2.
 T er skyldig i overtrædelser af straffelovens § 289 om momssvig af særligt grov karakter. Derfor finder Højesteret, at han med rette er anset for erstatningsansvarlig for det afgiftstab, som blev påført SKAT ved disse forbrydelser. Betingelserne for at lempe erstatningsansvaret i henhold til erstatningsansvarslovens § 24 er ikke opfyldt.
 Efter omstændighederne, herunder behovet for afklaring af spørgsmålet om strafudmålingen, skal statskassen betale sagens omkostninger for Højesteret.
 T straffes med fængsel i 1 år og 8 måneder, hvoraf 6 måneder skal fuldbyrdes. Den resterende del skal ikke fuldbyrdes, hvis T inden for en prøvetid på 2 år fra denne dom ikke begår strafbart forhold.
 T skal betale en tillægsbøde på 2.700.000 kr. med en forvandlingsstraf af fængsel i 60 dage.
 Bestemmelserne i landsrettens dom om erstatning og sagsomkostninger stadfæstes.


text:
EU-domstolen, EU-ret, skattesager, lovgivningssjask
 EU ret står over den nationale ret - normalt ja
 De enkelte lande slår sig dog i tøjret mange gange - se under -sager/EU afgørelser.
 I en nylig afgørelse fra Højeste ret har Dansk Højesteret dog avist EU rettens opfattelse.
 Afvisningen sker fordi EU retten støtter sig på et rincip- der er uskrevet (altså ikke en lov /direktiv)
 At der overhovedet kom en sag vedrørende en afskedigelse/opsigelse kom bag på firmaet Ajos, da der i 2012 kom en henvendelse fra Dansk Formands Forening, der på vegne af Karsten (der slev havde sagt op) bad om at få udbetalt tre måneders løn, i alt 143.182,20 kr.
 Det havde han ifølge funktionærloven ret til efter mere end 18 års ansættelse. Også selv om han i afskedsforhandlingen med Ajos formelt selv havde sagt op for at kunne starte hurtigt i sit nye job.
 Firmaet Ajos mente derimod ikke, at han var berettiget til de tre måneders løn. I selv samme funktionærlovs § 2 a, stk. 3 står nemlig, at fratrædelsesgodtgørelsen bortfalder, når man har ret til en pension, som arbejdsgiveren har bidraget til.
 Den paragraf kendte fagforeningen godt. Når den alligevel bad om pengene, skyldtes det, at EU-Domstolen i 2010 havde afsagt en dom i en helt anden sag.
 Delikat valg for Højesteret
 Her blev danske Ole Andersen nemlig tilkendt en fratrædelsesgodtgørelse, til trods for, at han også havde ret til pension. Dommen byggede på EU's almindelige princip om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, som fremgår af EU's beskæftigelsesdirektiv.
 Med andre ord: Ifølge EU-retten vil det være aldersdiskrimination at nægte en 60-årig fratrædelsesgodtgørelse med hans pensionsordning som begrundelse. Han har ligeså meget krav på godtgørelsen som en yngre kollega, hvis han vælger at fortsætte karrieren.
 Ja, den danske lovgivning var i strid med det generelle EU-princip.
 Og nej, Højesteret kunne ifølge EU-Domstolen ikke lægge større vægt på hensynet til retssikkerheden end EU-princippet. Faktisk mente EU-Domstolen direkte, at Højesteret skulle se bort fra den danske lovgivning.
 Højeste(u)Ret afviser:
 Den gik nemlig imod EU-Domstolen med dommerstemmerne 8-1.
 Ganske vist anerkender Højesteret EU-Domstolens ret til at afgøre, om EU-regler har forrang for dansk ret. Men Højesteret opfatter det generelle EU-princip om aldersdiskrimination som »uskrevet«, fordi det ikke findes i en af de traktater, som Danmark har tiltrådt. Derfor mener Højesteret ikke, at den slags principper kan anvendes i Danmark i juridiske tvister mellem private.
 For nok er forbuddet mod aldersdiskrimination med i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Men det gælder ikke i Danmark, for principperne i charteret er nemlig »ikke gjort umiddelbart anvendelige her i landet,« skriver Højesteret i dommen. Det skulle være sket i den danske lov om tiltrædelse til EU tilbage fra 1972.
 Og for så lige at slå det sidste søm i kisten, så tilføjede Højesteret, at det reelt ville være i direkte modstrid med Højesterets eksistensberettigelse, hvis den så bort fra bestemmelsen i den danske funktionærlov:
 »Hvis Højesteret i denne situation skulle undlade at anvende bestemmelsen, ville Højesteret handle uden for rammerne af sin beføjelse som


text:
dømmende magt,« står der i dommen.
 2017 EU og dansk ret?
 Lytter ikke til EU
 Det er ikke første gang, at medlemslandene prøver at løbe om hjørner med EUs generelle intentioner om at minimere overvågningen af EU-borgere.
 Version2 kunne i sidste uge fortælle, at den kommende danske persondatalov også bliver implementeret stik mod EUs udmelding.
 I den forbindelse gjaldt det implementeringen af GDPR, der har til hensigt at beskytte borgernes persondata, men i den danske implementering fører til, at myndighederne kan samkøre og overvåge flere offentlige registre - og danskerne får intet at vide om det.
 Samtidigt ville det kunne ske uden folketingets indblanding, da det blot ville kræve, at justits- og ressortminister blev enige om, at registre skulle kunne samkøres.
 »Privatlivets beskyttelse er en grundrettighed og en del af grundloven. Så det kræver lovhjemmel at krænke den, og det er noget, vi som samfund beslutter. Vi har folkevalgte politikere, som forhandler og har diskussioner om, hvor grænsen går,« sagde Catrine Søndergaard Byrne, partner i Labora Legal og en del af tænketanken DataEthics, i sidste uge til Version2, og understregede:
 2018-01-06 Romerretten.
 Dansk retspraksis hviler på arven efter Code Civile som napoleon fik indført omkring 1800. Disse principper tager igen delvis udgangspunkt i Romerretten.
 Højesteret skal virke for ret og retfærdighed. Men hvad, ret og retfærdighed kræver, er ikke altid så let at finde ud af. For nylig måtte Højesteret helt tilbage til romerretten for at finde svar.
 Et eksempel herpå er en sag, som Højesteret afgjorde kort før jul. Sagen handlede om, hvorvidt en kvinde skulle tilbagebetale det beløb på 225.600 kr., som hun havde fået tilkendt af Patientforsikringen som godtgørelse for varigt mén. Patientforsikringens afgørelse, der blev truffet den 31. januar 2011, var begrundet med, at kvinden var blevet påført en skade hos sin egen læge, fordi lægen ikke havde behandlet hendes forhøjede blodtryk korrekt. Det var Region Syddanmark, der som sundhedsmyndighed skulle betale beløbet til kvinden. Det gjorde regionen i februar 2011.
 Kvinden mente, at hun også havde krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne. Men det var Patientforsikringen uenig i. Ved en afgørelse, som Patientforsikringen traf godt et halvt år senere, i september 2011, fik kvinden derfor afslag på at få et yderligere beløb som erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne. Det afslag var kvinden ikke tilfreds med, så hun klagede over afslaget til Patientskadeankenævnet. Det skulle hun ikke have gjort, for ankenævnet kom et år senere, i oktober 2012, frem til, at kvinden slet ikke var blevet påført nogen patientskade. Patientforsikringens afgørelse fra januar 2011, hvor Patientforsikringen anerkendte patientskaden og tilkendte kvinden de 225.600 kr. for varigt mén, havde altså været forkert.
 Men hvad så nu? Ja, i hvert fald lå det fast efter Højesterets praksis, at Patientforsikringens afgørelse fra januar 2011 var ugyldig. Der var jo ingen patientskade. Men når nu pengene faktisk var udbetalt, hvad så? Kunne kvinden nu blive pålagt at betale de 225.600 kr., som hun havde modtaget i februar 2011, tilbage? Region Syddanmark, der havde


text:
betalt beløbet til kvinden, mente ja. Kvinden, der havde fået fri proces for Højesteret, mente nej.
 Ofte vil man som dommer kunne komme meget langt, når man skal afgøre en sag, ved simpelthen at slå op i loven og læse, hvad der står i den. Men den metode førte desværre ingen vegne i denne sag. For loven om klage- og erstatningsadgang inden for sundhedsvæsenet indeholdt ingen regler, der tog stilling til, om kvinden kunne pålægges at betale det beløb, hun for længst havde både modtaget og brugt, tilbage.
 Dommerne måtte så i stedet ty til det, jurister kalder "uskreven ret". Dvs. retsregler, der ikke er blevet nedskrevet som lovregler, men som gælder i kraft af en mangeårig anerkendelse i både de juridiske lærebøger og i retspraksis. I dette tilfælde handlede det om de uskrevne regler om såkaldt tilbagesøgning. Disse regler stammer helt tilbage fra romerretten, og reglerne har da også et fint latinsk navn, nemlig reglerne om "condictio in debiti ". Problemet er da også næsten lige så gammelt som menneskeheden selv: Hvornår kan en person, der har betalt et beløb til en anden - i den tro, at han var forpligtet til at betale - kræve pengene tilbage, når det viser sig, at han i virkeligheden ikke havde nogen pligt til at betale?
 Desværre gav heller ikke de uskrevne regler om "condictio in debiti" noget klart svar. Reglerne er først og fremmest behandlet i de juridiske lærebøger, som forskellige professorer igennem tiden har skrevet. Men enighed blandt de lærde er der ikke. Men lægger man bøgerne til side, kan man sige, at essensen i de uskrevne regler er, at man må afgøre tilbagebetalingsspørgsmålet ud fra en rimeligheds- og retfærdighedsvurdering af sagens samlede omstændigheder.
 I den foreliggende sag var der en klagevejledning i Patientforsikringens afgørelse om tilkendelse af de 225.600 kr. I denne vejledning stod, at kvinden, hvis hun klagede over afgørelsen, ville kunne risikere, at afgørelsen blev ændret, så hun kun i mindre omfang eller slet ikke var berettiget til erstatning. Man kunne derfor nok mene, at kvinden var advaret, før hun fik pengene udbetalt. På den anden side kunne man sige, at kvinden jo ikke klagede over den afgørelse, der gav hende de 225.600 kr. Hun klagede kun over det afslag, hun senere fik, da hun ønskede yderligere erstatning. I det afslag var der imidlertid en tilsvarende klagevejledning. Så hvad så?
 Både byretten og landsretten havde givet Region Syddanmark medhold i, at regionen kunne kræve pengene betalt tilbage. I Højesteret nåede vi imidlertid til det modsatte resultat og gav kvinden medhold. Det centrale i Højesterets begrundelse var, at Region Syddanmark, da regionen udbetalte pengene, ikke havde taget noget konkret forbehold om, at kvinden kunne risikere at skulle betale de 225.600 kr. tilbage, hvis ankenævnet senere ændrede Patientforsikringens afgørelse. Da der ikke var taget sådan et konkret forbehold, fandt vi i Højesteret, at kvinden, da hun fik udbetalt beløbet af regionen, havde en velbegrundet forventning om, at hun havde ret til beløbet, og at beløbet ikke kunne kræves tilbagebetalt.


text:
I Højesteret mente vi, at dette resultat var det, der i den konkrete sag harmonerede bedst med ret og retfærdighed. Med dommen er der samtidig givet en retningslinje for, hvordan lignende sager fremover skal afgøres.
 Før chartret fik samme juridiske værdi som EU's traktater i 2009, havde menneskerettighedsdomstolen igennem mange år fulgt en fast praksis, hvorefter den tiltalte i en straffesag skulle dømmes efter gerningstidens strafferegler. Det tillagdes efter daværende praksis ingen betydning, hvis reglerne efterfølgende var gjort lempeligere på domstidspunktet.
 Denne praksis ændredes imidlertid i en skelsættende sag fra 2009 (Scoppolasagen). Heri fastslog menneskerettighedsdomstolen med afsæt i chartret, at den tiltalte skal dømmes efter de strafferegler af gernings- og domstidens, der er de lempeligste, og at en tilsvarende ret kan udledes af konventionen. Det fastsloges til trods for dens tidligere praksis, og til trods for at ordlyden af konventionen ikke indeholdt klar bestemmelse herom.
 I den danske straffelov findes en bestemmelse, der minder meget om chartrets. Som hovedregel sikrer den også den tiltaltes ret til at dømmes efter de lempeligste strafferegler af gernings- og domstidens. Den er blevet anvendt i flere sager. Det var bl.a. tilfældet i en sag vedrørende momsloven.
 En person var således blevet tiltalt for overtrædelse af loven i forbindelse med salg af brugte campingvogne. Men på domstidspunktet var reglerne for beregning af moms ved handel med brugte varer imidlertid blevet ændret. Det skyldtes dels harmonisering af EU-medlemsstaternes momsregler. Dels at de tidligere regler ikke fandtes rimelige, idet de medførte konkurrenceforvridning og dobbeltbeskatning. Landsretten fastslog, at den tiltalte på den baggrund skulle dømmes efter domstidens lempeligere regler.
 Men ifølge den danske straffelov gælder der en undtagelse, som gør, at den tiltalte alligevel ikke er sikret at blive dømt efter domstidens lempeligere regler. Undtagelsen sigter til situationer, hvor der er tale om »ydre, strafskylden uvedkommende forhold«. Altså hvor lempelsen er begrundet i noget andet end i et ønske om at ned- eller afkriminalisere. F.eks. en teknisk betonet justering.
 Anvendelsesområdet for den danske undtagelse synes derfor, efter førende strafferetsjuristers mening, bredere end den undtagelse, der følger af chartret og konventionen, som udelukkende sigter på forbrydelser mod menneskeheden, hvor gerningstidens strengere regler altså fastholdes.
 I den danske strafferetlige litteratur er der således rejst tvivl om, hvorvidt den danske undtagelse er forenelig med Danmarks forpligtelser ifølge chartret.
 I bogen "Ko


text:
Indarbejdelse - særpræg - Varemærkehåndbogen - Patent- og Varemærkestyrelsen
 Indarbejdelse - særpræg
 Indarbejdelse - personnavne
 11. maj 2017 VA 2016 00610 (Se resume)
 For detailhandelsydelser er der en så nær tilknytning mellem fysisk og online detailhandel og langt størstedelen af de virksomheder, der har fysisk detailhandel, har også online detailhandel, hvorfor mærket er indarbejdet for ”detailhandel via webshop og andre online medier af lingeri, nattøj, undertøj, toppe, morgen- og badekåber, badetøj, bikinier og strømper” på baggrund af dokumentation for mærkets indarbejdelse for detailhandel via fysiske butikker med de pågældende varer.
 WUNDERWEAR Se afgørelsen
 11. apr 2013 MP944650 (Se resume)
 Ludwig Chokolade GmbH & Co., Tyskland
 Mærket er en gengivelse af varen selv. Ansøger har argumenteret at stjernefiguren i sig selv er særpræget og derfor bør bære mærket igennem, men det er vores vurdering, at der er tale om udsmykning som ikke har varemærkemæssig karakter, idet det er almindeligt at dekorere chokolader med blomster etc i midte at stykket. Dokumentation for indarbejdelse var rettet mod det tyske marked og dermed ikek bevis for indarbejdelse i Danmark.
 18. nov 2011 VA 2010 00273 (Se resume)
 Tanken på Stubmøllevej v/Ole Kyhn
 Mærket betydning som "den uafhængige tankstation" er uden særpræg for "tankstationsvirksomhed", da det kan betyde at tanken ikke er tilknyttet en kæde. Det indsendte materiale for indarbejdelse viste kun begrænset lokal brug.
 DEN FRIE TANK Se afgørelsen
 21. sep 2011 VA 2010 03195 (Se resume)
 Materialet er tilstrækkeligt bevis for indarbejdelse i relation til "trykte publikationer" i klasse 16. Mærket ses brugt siden 1984 og vurderingen skal ses i lyset af foreningens natur, bestående af frivillige anonyme, som ikke gør brug af annoncering.
 ANONYME ALKOHOLIKERE Se afgørelsen
 31. aug 2011 VA 2010 0334 (Se resume)
 CONFLICT.DK LARS MOGENSEN
 Mærket KONFLIKTCOACH er sammensat af "konflikt" og "coach". "Coach" betyder ifølge Politikens Store Ordbogs-cd-rom "en person der træner sportsudøvere". I dag bruges begrebet dog i lige så høj grad i erhverslivet og privatlivet om en person, der vejleder om en specifik metode/teknik til at frigøre potentialet i andre mennesker, jf. søgninger foretaget på søgemaskinen Google. For "åben og lukket grund- og videreuddannelse i konflikthåndtering/ konfliktløsning" kan mærket KONFLIKTCOACH derfor angive, at denne uddannelse udbydes af en person, der coacher (træner/vejleder) andre i konflikter. Det er heller ikke dokumenteret, at mærket har opnået særpræg gennem indarbejdelse: Den omstændighed, at ansøger har opfundet begrebet ”konfliktcoach”, bevirker ikke i sig selv, at han i kraft af sin varemærkeansøgning får en varemærkeret til KONFLIKTCOACH. En sådan varemærkeret kan som udgangspunkt kun opnås, hvis det ansøgte mærke ikke er beskrivende. I brev af 8. november 2010 har ansøger anført, at han bl.a. har markedsført begrebet ”konkliktcoach” massivt over fem år i hele Danmark, og at han er ophavsmand til en uddannelse til konfliktcoach, der er den eneste af sin slags i Danmark. Der er indsendt diverse kursusbrochurer til dokumentation herfor. De indsendte kursusbrochurer viser, at KONFLIKTCOACH bruges sammen med ansøgers navn, fx ”konfliktcoach Lars Mogensen” eller ”konfliktcoach, foredragsholder og eventyrer Lars Mogensen”, og at han udbyder en uddannelse til


text:
konfliktcoach. Det indsendte materiale viser imidlertid ikke, at han har brugt KONFLIKTCOACH som et varemærke, men som en generisk/ beskrivende betegnelse for sin titel og som noget man kan uddanne sig til. En sådan brug kan ikke tjene til dokumentation for indarbejdelse. Hertil kommer, at ansøger også selv oplyser, at han entydigt bliver forbundet med begrebet ”konfliktcoach”.
 KONFLITCOACH Se afgørelsen
 4. jul 2011 VA 2009 01933 (Se resume)
 TIPS havde ikke det nødvendige særpræg for de pågældende varer/tjenesteydelser i klasse 36 og 41 samt for ”varer (af papir og pap) og ikke indeholdt i andre klasser, tryksager, herunder lotterilodder, spillekuponer samt andet trykt materiale til brug for spil, lotteri og væddemål” i klasse 16.
 Styrelsens anså heller ikke det ansøgte varemærke for at være indarbejdet som varemærke for de ansøgte varer/tjenesteydelser. Ankenævnet stadfæstede senere Styrelsens afgørelse.
 5. apr 2011 VA 2010 01284 (Se resume)
 DIN ISENKRÆMMER A.M.B.A.
 Mærket vurderet til at mangle særpræg for en række varer i klasse 6, 8, 9, 11, 14, 16, 20, 21, 24, 28, som alle kan falde under bertegnelsen isenkramvarer. Sammensætningen af DIN med salgsstedet er ikke tilstrækkeligt til at give mærket særpræg. Mærket var ikke ansøgt for "detailhandel med isenkramvarer". Det indsendte indarbejdelsesmateriale var ikke tilstrækkelgit og vedrørte desuden kun detailhandel med isenkramvarer.
 DIN ISENKRÆMMER Se afgørelsen
 22. dec 2010 VA 2010 01745 (Se resume)
 CLICK er engelsk og betyder bl.a. at klikke. Det er sædvanligt at bruge ”click” sammen med en di-spenser (som mærket bl.a. er søgt registreret for), jf. søgninger på søgemaskinen Google. ́N er en almindelig anvendt forkortelse for det engelske ord ”and”, jf. også VA 1993 08224, FRESCH ́N CLEAN, som styrelsens afslog pga. manglende særpræg. STICK er engelsk og betyder bl.a. at klæbe op. Det er styrelsens opfattelse, at CLICK ́N STICK ikke er egnet til at adskille den ene erhvervsdriven-des varer fra den andens. Mærket vil således ikke blive opfattet som varemærke, men snarere som en beskrivelse af eller en instruktion i, hvordan dispenseren eller klæbemidlet skal anvendes til sit formål. Det er vores opfattelse, at det indsendte materiale ikke viser, at CLICK ́N STICK er kendt inden for branchen som ansøgers varemærke for de varer, som det er ansøgt for i klasse 16.
 CLICK ́N STICK <w> Se afgørelsen
 7. sep 2010 VA 2010 01949 (Se resume)
 Swingsites.dk
 Vi vurderede, at mærket mangler særpræg for "underholdningsvirksomhed og kulturelle arrangementer" i klassse 41, da det kan angive en temauge med arrangementer som relaterer sig til swinging. Mærket blev begrænset og er registreret for andre ydelser i klasse 35, 41 og 45. Det indsendte indarbejdelsesmateriale var ikke tilstrækkeligt, da det kun viste brug siden 2008.
 SWINGERS WEEK Se afgørelsen
 16. feb 2010 VA 2009 00170 (Se resume)
 Blokhus Sport & Fritid A/S
 Mærket mangler særpræg for de ansøgte varer og tjenesteydelser i klasse 25, 35 og 41. FC er en almindelig anvendt forkortelse for Football Club. Samtidig er Blokhus en by i Danmark. Mærket kan således angive, at der er tale om en fodboldklub beliggende i Blokhus. Mærket


text:
angiver derfor en egenskab ved de ansøgte varer og tjenesteydelser, nemlig at varerne oprinder fra en fodboldklub i Blokhus samt at de ansøgte tjenesteydelser udføres af en fodboldklub beliggende i Blokhus.
 Det indsendte materiale var ikke tilstrækkeligt til at dokumentere, at mærket var indarbejdet.
 Blokhus FC Se afgørelsen
 1. okt 2009 VA 2004 04985 (Se resume)
 Mærket kan angive, at der er tale om brændstoffer (energi) samt distribution og produktion af energi i eller til Danmark (kl 9, 34 og 40). Det indsendte materiale var ikke tilstrækkeligt til at dokumentere, at mærket var indarbejdet. Afgørelsen er stadfæstet af Ankenævnet for Patenter og Varemærker.
 ENERGI DANMARK Se afgørelsen
 4. jun 2009 VA 2008 02697 (Se resume)
 Varemærket afslås for:
 Klasse 37: reparationsvirksomhed, installationsvirksomhed.
 Mærket "Når computeren driller" er et almindeligt anvendt salgsudtryk indenfor computerområdet. Vi henviser til vedlagte eksempler på brugen af udtrykket.
 Mærket vil derfor ikke af de potentielle kunder blive opfattes som et varemærke, men snarere som et salgsudtryk, der opfordre kunden til at anvende den udbudte ydelse i en bestemt situation.
 Mærket er derfor ikke egnet til at adskille din virksomheds ydelser fra andre virksomheder indenfor computerområdet, herunder indenfor reparation og installation af computere.
 Det indsendte materiale er ikke tilstrækkeligt til at bevise, at sloganet ”Når computeren driller” er indarbejdet som varemærke for tjenesteydelser fra din virksomhed.
 Når computeren driller Se afgørelsen
 4. jun 2009 VA 2008 02698 (Se resume)
 Varemærket afslås for: Klasse 37: reparationsvirksomhed, installationsvirksomhed.
 Mærket "Driller computeren?" er et almindeligt anvendt salgsudtryk indenfor computerområdet. Vi henviser til vedlagte eksempler på brugen af udtrykket.
 Mærket vil derfor ikke af de potentielle kunder blive opfattet som et varemærke, men snarere som et salgsudtryk, der opfordre kunden til at anvende den udbudte ydelse i en bestemt situation.
 Det indsendte materiale er ikke tilstrækkeligt til at bevise, at sloganet ”Driller computeren?” er indarbejdet som varemærke for tjenesteydelser fra din virksomhed.
 Driller computeren? Se afgørelsen
 22. feb 2016 VR 2008 04492 (Se resume)
 KOKKEDAL SLOT ApS vs. KOKKEDAL SLOT RESTAURANT V/ANN VIBEKE LOKDAM
 Mærket ophæves, da det mangler særpræg, fordi det kan angive, at tjenesteydelserne udbydes fra et slot i Kokkedal. Det er vores vurdering, at mærket vil blive opfattet som en oprindelsesangivelse og ikke som navnet på en fast ejendom, da Kokkedal er en ikke ubetydelige geografisk betegnelse. Indehavers materiale er ikke tilstrækkeligt til at dokumentere indarbejdelse på ansøgningstidspunktet, d. 2. dec. 2008. Mærket er ikke vildledende, da mærket kan anvendes loyalt, uanset at indehavers virksomhed er beliggende i Nordjylland. Afgørelsen er omgjort af Ankenævnet i AN 2016 00006 for så vidt angår spørgsmålet om særpræg. Ankenævnet har stadfæstet afgørelsen vedr. spørgsmålet om vildledning. Sø- og Handelsretten har i V-3-17 bekræftet ankenævnets vurdering. Sø- og Handelsrettens dom er anket.
 KOKKEDAL SLOT Se afgørelsen
 26. jun 2015 VR 2014 01168 (Se resume)
 DR vs. PB ACTION FEST OG EVENTBUREAU
 Der er risiko for forveksling mellem indsigers ibrugtagne og velkendte ordmærke og indehavers registrerede figurmærke, da der synsmæssigt, lydligt og i høj grad begrebsmæssigt er lighed mellem mærkerne. Der er ligeledes


text:
sammenfald mellem tjenesteydelserne mellem de to mærker.
 10. dec 2014 VR 2013 00916 (Se resume)
 Psykoterapeutisk Institut I/S vs. Psykoterapeutisk Institut
 Indsigers materiale opfylder ikke bevisbyrde for stiftelse og indarbejdelse af en ibrugtagen varemærkeret til ordmærket Psykoterapeutisk Institut. Der er derfor ikke en risiko for forveksling i henhold til § 15, stk. 4, nr. 2
 Indsigers firmanavn udgør heller ikke en hindring efter § 14, nr. 4, da navnet er uden varemærkeretligt særpræg.
 27. aug 2014 VR 2009 01402 (Se resume)
 Cloetta AB, Sverige vs. Carletti A/S
 Indsiger har en registrering af ordet JULESKUM i Sverige og gør herudover en varemærkeret stiftet ved brug i Danmark gældende. Efter styrelsens opfattelse er ordet JULESKUM uden særpræg for de omstridte varer, skumslik i klasse 30. Indsiger har ikke bevist at JULESKUM har opnået særpræg gennem indarbejdelse. Det er dermed ikke bevist, at indehaver har været i ond tro ved indgivelsen af ansøgningen, jf. de af Højesteret angivne præmisser for at konstatere ond tro i sag 282/09 om en tredimensional flaske.
 JULESKUM vs. CARLETTI JULESKUM Se afgørelsen
 28. nov 2013 VR 2012 02381 (Se resume)
 Gaming A/S vs. SPILNU.DK A/S
 Indsigelsen er fremsat med henvisning til, at det angrebne mærke mangler særpræg og at det angrebne mærke er forveksleligt med indsiger ibrugtagne og indarbejde mærke.
 Den konkrete udformning af det angrebne mærke, med den fede skrifttype i rød samt de tilhørende skygger, afviger fra almindelige skrifttyper i en sådan grad, at den relevante omsætningskreds alene ud fra skriften vil blive sat i stand til at udlede varernes og tjenesteydelsernes kommercielle oprindelse.
 Indsiger har endvidere ikke dokumenteret, at der er erhvervet en eneret til navnet LAS VEGAS i forhold til spilleautomater og produkter/ydelser af lignende art, hvorfor påstanden om forvekslelighed heller ikke tages til følge.
 26. aug 2013 VR 2010 01284 (Se resume)
 Nets Danid A/S vs. Assemble A/S
 Der er risiko for forveksling for de varer og tjenesteydelser i klasse 9 og 42, som NEMID har særpræg for, da figurmærkernes ordelementer er identisk og dominerende i relation til disse. Der er ikke risiko for forveksling i relation til de øvrige varer, hvor NEMID mangler særpræg. Indsiger har ikke dokumenteret, at denne har indarbejdet ordmærket NEMID forud for ansøgningstidspunktet for indehavers mærke, da materialet kun viser brug efter ansøgningsdatoen.
 5. jul 2013 VR 2012 00608 (Se resume)
 Dalhoff Larsen & Horneman A/S vs. DANISH FLOOR ENTREPRISE INTERNATIONAL ApS
 Mærkerne er ikke forvekslelige, da mærkedelen DECK er usærpræget for de sammenfaldende trævarer i klasse 19 og IQ- og I adskiller sig synsmæssigt, lydligt og begrebsmæssigt. Uanset at indsiger har indsendt dokumentation for indarbejdelse er der ikke opnået eneret til den beskrivende del af mærkerne IDECK, jf V-23-09 THOMAS TIVOLI og indarbejdelsen omfatter i øvrigt mærket i sin helhed.
 15. apr 2011 VR 2010 00184 (Se resume)
 Assemble A/S vs. Nets Danid A/S, IT- og Telestyrelsen
 Indsiger har påstået at have stiftet en varemærkeret til ordmærket NemID som betegnelsen for en sikkerhedsfunktion i et mailsystem udviklet af indsiger(klasse 9 og 42). Indsigers mærke mangler særpræg for


text:
disse varer og ydelser. Det er vores vurdering, at indsigers brug ikke er varemærkemæssig og indsiger dermed ikke har sitftet en ret og mærket er dermed ej heller indarbejdet eller velkendt. Som følge af vores fornyede vurdering af indehavers mærke, er det også vores vurdering, at indehavers mærke mangler særpræg for klassehovederne i klasse 38 og 42. I vores første behandling af ansøgningen afslog vi for visse varer i klasse 9, men fastholdt ikke vores indvending i klasse 38 og 42. Der vil efter vores fornyede vurdering ikke være sammenfald mellem indsigers påståede brug og indehavers registrering.
 NemID vs. NemID Se afgørelsen
 4. jan 2011 VR 2010 00353 (Se resume)
 Richard Ragnvald/Søren Elsig vs. CB og Ole B. Booking A/S
 Vi har i indsigers ansøgning vurderet at indsiger har stiftet en ret til mærket for "underholdningsvirksomhed i form af koncerter" i klasse 41 siden 2002. Indarbejdelsen har således fundet sted forund for indehavers ansøgning. Der er dog ikke risiko for forveksling, da indehavers mærke netop ikke er registrert for denne ydelse, men for andre varer og ydelser i klasse 9, 16 og 41.
 Dansk Slagerparade vs. Dansk Slager Parade Se afgørelsen
 9. nov 2009 VR 2007 04322 (Se resume)
 PensionDanmark Pensionsforsikringsaktieselskab vs. Nykredit Realkredit A/S.
 Ordet KUNDEAMBASSADØR ikke vil blive opfattet som et varemærke men derimod vil blive opfattet som en salgsfremmende foranstaltning, hvor der i forbindelse med køb af tjenesteydelserne stilles en person eller funktion til rådighed, der har til opgave at repræsentere kundernes interesser overfor virksomheden.
 Mærket KUNDEAMBASSADØR i 2007 blev registreret i strid med bestemmelsen i varemærkelovens § 13, stk. 1.
 Uanset at det fremgår af indsendt materialet for indarbejdelse, at indehaver i de fleste tilfælde anvender betegnelsen KUNDEAMBASSADØR sammen med ®, viser materiale også, at betegnelsen ikke anvendes varemærkemæssigt for de konkrete tjenesteydelser, der er omfattet af registreringen VR 2007 04322, men derimod netop anvendes som betegnelsen for en stilling eller funktion, der skal varetage kundernes interesser. Indehaveren anvender således ordet i netop den betydning, som fremkommer ved den normale ordsammensætning.
 Det indsendte materiale dokumenterer ikke, at mærket er indarbejdet som varemærke for konkrete tjenesteydelser, hverken før eller efter registreringen.
 KUNDEAMBASSADØR Se afgørelsen
 VR 2010 03147 (Se resume)
 Cult Fonden vs. Kræftens Bekæmpelse
 Styrelsen fandt, at sløjfen ikke ville give et andet indtryk end, at den vedrørte kampen mod brystkræft. Da alle de ansøgte tjenesteydelser i klasse 36, 41 og 44, kunne forbindes med kampen mod brystkræft eller indgå som led heri, ville sløjfen ikke blive opfattet som et varemærke.
 Mærket kunne ligeledes ikke anses for indarbejdet, og indsigelsen blev derfor taget til følge.
 19. sep 2017 AN 2017 00009 (Se resume)
 Ankenævnet omgjorde styrelsens afgørelse i VA 2016 01523 om, at mærket ikke er bevist indarbejdet og returnerede sagen med henblik på registrering i overensstemmelse med styrelsens indstilling til Ankenævnet. Styrelsen lagde i sin udtalelse til ankenævnet vægt på den langvarige brug der er gjort af mærket og mærkets eksponering som hjemsted for Brøndby IF.
 BRØNDBY STADION Se afgørelsen
 1. dec 2016 AN 2016 00006


text:
(Se resume)
 KOKKEDAL SLOT RESTAURANT V/ANN VIBEKE LOKDAM vs. KOKKEDAL SLOT ApS
 Ankenævnet omgør styrelsens afgørelse om administrativ ophævelse af mærket i sin helhed som følge af manglende særpræg. Ankenævnet finder, at KOKKEDAL SLOT er et naturligt varemærke og et særegent navn på klagers faste ejendom. Ankenævnet henviser i den forbindelse til Østre Landsrets dom nr. B-1033-14 af 26. august 2015 vedrørende Bramstrup. For så vidt angår påstanden om vildledning stadfæster Ankenævnet styrelsens afgørelse. Sø- og Handelsretten har i V-3-17 bekræftet ankenævnets vurdering. Sø- og Handelsrettens dom er anket.
 18. jan 2013 AN 2012 00015 (Se resume)
 Den Erhvervsdrivende Fond Danish Fashion Institute
 Ankenævnet omgjorde styrelsens afgørelse. Styrelsen fandt ikke, at ansøgerens mærke havde særpræg eller var indarbejdet nok inden ansøgningstidspunktet. Ankenævnet finder det godtgjort ud fra fremlagt dokumentation, at mærket er tilstrækkeligt indarbejdet, da branchen opfatter mærket som klagers kendetegn.
 4. sep 2012 AN 2012 00014 (Se resume)
 Chateau de Figeac, Frankrig
 Ankenævnet omgjorde styrelsens afgørelse. Ankenævnet kan tiltræde Patent- og Varemærkestyrelsens vurdering af 14. juni 2012, hvoraf fremgår, at Styrelsen er enig med klager i, at varemærket MP1034440 CHATEAU DE FIGEAC må anses for indarbejdet for de ansøgte varer i klasse 33, hvorfor det anbefales, at registreringen accepteres på baggrund af den skete indarbejdelse.
 CHATEAU DE FIGEAC Se afgørelsen
 15. jun 2012 AN 2012 00004 (Se resume)
 Ankenævnet stadfæstede styrelsens afgørelse om, at mærket mangler særpræg, og at mærket ikke er bevist indarbejdet, særligt med henvisning til styrelsens udtalelse i sagen.
 12. mar 2012 AN 2011 00024 (Se resume)
 Det ansøgte varemærke, NemID, havde ikke det for registeringen nødvendige særpræg for ”telekommunikationsvirksomhed” i klasse 38, ”Videnskabelige og teknologiske tjenesteydelser samt forskning og design i forbindelse dermed, design og udvikling af computer hardware og computer software” i klasse 42 og ”magnetiske databærere og databehandlingsudstyr” i klasse 9. Ankenævnet tilsluttede sig endvidere Styrelsen synspunkt om, at det ansøgte varemærke ikke var indarbejdet som varemærke for de ansøgte varer/tjenesteydelser. Dokumentationen fremlagt for Ankenævnet kunne ikke medføre at klagers mærket opnåede særpræg på grund af indarbejdelse idet det ansøgte mærke ikke i dokumentationen var blevet anvendt som et varemærke, men alene som et beskrivende navn på en blandt flere funktioner i klagers mailsystem.
 Ankenævnet stadfæstede dermed Styrelsens afgørelse.
 24. feb 2011 AN 2010 00031 (Se resume)
 Fynbo Forsikring A/S
 Ankenævnet omgjorde Styrelsens afgørelse.
 Ordmærket MORSØ FORSIKRING kunne derfor ikke registreres, for forsikringsvirksomhed, finansiel virksomhed, samt valutarisk virksomhed i klasse 36, på grund af manglende særpræg.
 Efter høringssvar med brancheerklæring ansås det dog for dokumenteret, at mærket var indarbejdet for forsikringsvirksomhed.
 MORSØ FORSIKRING Se afgørelsen
 16. apr 2010 AN 2009 00026 (Se resume)
 Stadfæstelse af styrelsens afgørelse.
 Mærket manglede særpræg, da det kunne angive varernes og tjensteydelsernes art for "Brændstoffer, Distribution af energi og Produktion af energi".
 Mærket ansås heller ikke for indarbejdet, selvom klager havde opnået en vis bekendthed. Dette kunne dog ikke i sig selv medføre, at mærket havde særpræg, da aktiviteten ikke var knyttet til brugen af mærket for de ansøgte varer/tjenesteydelser.
 17. sep 2009 AN 2010 00003 (Se resume)