text:
den han observerede ved Y2. Hans hustru har haft kørekort siden 1988. Hun forstod heller ikke den opsatte skiltning.
 De kom tilbage til bilen kl. ca. 11.45. Det var inden, der var gået 3 timer som de havde købt parkeringsbillet til. Hans ægtefælle observerede da sedlen med parkeringsafgift i forruden.
 Han klagede efterfølgende til Y1 Kommune over afgiften.
 Vidne LS forklarede behørigt formanet, at han parkerede i Y2 den 23. marts 2013, da hans kæreste og han selv ville gå en tur på Y6. Han så på skiltningen sammen med sin kæreste, for at sikre sig, at de ikke fik pålagt en parkeringsafgift. Han forstod skiltningen således, at der var en times gratis parkering, og herefter var det betalingsparkering. De påtænkte at parkere længere tid end 1 time, hvorfor de købte parkeringsbillet til 3 timer, for en sikkerheds skyld.
 Parkeringsbilletten blev stemplet kl. 13.30, men kl. 15.47 var han blevet pålagt en parkeringsafgift. Han blev frustreret, da han opdagede den pålagte parkeringsafgift. Det fremgik, at han ikke havde stillet p-skiven. Han kikkede igen på skiltene, men han forstod fortsat ikke skiltningen, eller at han var blevet pålagt en parkeringsafgift. Mandag kontaktede han derfor Y1 Kommune telefonisk for at klage, men han fik ingen respons. Han klagede efterfølgende på skrift til Y1 Kommune og modtog en skriftlig afvisning retur.
 Han forstod først skiltningen, efter han havde talt med Y1 Kommune. Han forsøger nu at undgå at parkere i Y2.
 Forevist et billede af skiltene fra bilag A bekræftede LS, at skiltene i Y2 var identiske med det på billedet.
 Y1 Kommune har i det væsentligste procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument, hvoraf fremgår følgende:
 "Y1 Kommune gør gældende, at parkeringsafgiften er pålagt i overensstemmelse med gældende regler, og at den kan inddrives af restanceinddrivelsesmyndigheden.
 Hjemmel for parkeringsafgiften
 Det fremgår af p-skivebekendtgørelsens § 3, stk. 1, at parkeringsskiven skal indstilles på tidspunktet for parkeringens begyndelse, og at begyndelsestidspunktet er udløbet af det kvarter, inden for hvilket parkeringen fandt sted. Det fremgår endvidere af p- skivebekendtgørelsens § 6, at parkeringen skal bringes til ophør senest ved udløbet af den parkeringsfrist, der gælder på stedet.
 Da A parkerede kl. 09.40 og satte p-skiven til kl. 09.45, skulle parkeringen have været bragt til ophør senest kl. 10.45 for at overholde 1-times begrænsningen på stedet. Da afgiften blev pålagt kl. 11.14 var dette ikke sket, og A har dermed parkeret i strid med den fastsatte tidsbegrænsning og dermed også med reglen i p-skivebekendtgørelsens § 6.
 P-skivebekendtgørelsen er udstedt af justitsministeren i medfør af færdselslovens § 93, og det fremgår af færdselslovens § 121, stk. 1, nr. 8, at politiet kan pålægge en afgift for overtrædelse af de bestemmelser, der er fastsat i medfør af bl.a. § 93 i færdselsloven. Politiets kompetence til at pålægge afgifter for sådanne overtrædelser er overladt til Y1 Kommune i medfør af færdselslovens § 122 a.
 Y1 Kommune har således haft hjemmel til at pålægge A en parkeringsafgift som sket.
 FDM, der er mandatar for bilisten, har gjort gældende, at der ikke


text:
samtidigt kan stilles krav om anvendelse af parkeringsbillet og om anvendelse af parkeringsskive. FDM har i den forbindelse bl.a. henvist til to kendelser af 21. oktober 2013 - i to sambehandlede sager - hvori Fogedretten bl.a. har udtalt, at der ved en umiddelbar forståelse af § 1 i p-skivebekendtgørelsen ikke kan stilles krav om anvendelse af parkeringsskive på steder, hvor der er stillet krav om parkeringsbillet, og at parkeringsbilletten i denne situation må gøre det ud for en parkeringsskive. De to kendelser er fremlagt som bilag 5 og bilag 6.
 Denne sag rejser herefter to overordnede spørgsmål: (1) Det første spørgsmål er, om det er lovligt at kombinere en betalingsparkeringsordning med en ordning med tidsbegrænset parkering; (2) Det andet spørgsmål er, om en parkeringsbillet gør det ud for en parkeringsskive i en situation, hvor der både gælder en betalingsparkeringsordning og en tidsbegrænset parkeringsordning.
 Ad 1 - Er det lovligt at kombinere en betalingsparkeringsordning med en ordning med tidsbegrænset parkering?
 Den indførte betalingsparkeringsordning i Y2 har hjemmel i vejlovens § 107, stk. 2, mens den indførte ordning med tidsbegrænset parkering har hjemmel i færdselslovens § 92.
 Baggrunden for kommunens beslutning om at kombinere ordningerne netop i Y2 er, at der er så stort pres på parkeringspladserne, at området efter kommunens vurdering ikke ville kunne anvendes mest hensigtsmæssigt, hvis det f.eks. blev brugt til pendlerparkering. Kommunen har således på en og samme tid ønsket:
 - en adfærdsregulering i forhold til, at bilisten overvejer, om bilen skal tages med ind i den indre by mv., og derfor kræves der betaling for parkeringen, og
 - en stor udskiftning af de parkerede biler, således at der på dette sted er en bedre mulighed for at kunne korttidsparkere, og derfor er der stillet krav om tidsbegrænset parkering på 1 time.
 Hertil kommer, at da det i Y1 Kommune er muligt at købe en parkeringsbillet til en lang periode - f.eks. hele dagen - og herefter anvende den flere steder i byen, er det ikke muligt at sikre, at der alene parkeres 1 time de enkelte steder, hvis der ikke samtidig indføres en sådan tidsbegrænsning.
 De to ordninger i Y2 - henholdsvis betalingsparkeringsordningen og ordningen med tidsbegrænset parkering - har altså hver deres hjemmelsgrundlag.
 Der er intet anført i hverken lovgivningen eller forarbejderne om, at de to hjemmelsgrundlag ikke skulle kunne anvendes i kombination, således som det er tilfældet i Y2. Allerede dette taler klart til støtte for, at ordningerne kan anvendes i kombination.
 En sådan kombination af ordningerne, der har hjemmel i henholdsvis vejloven og færdselsloven, har da også klar støtte i retspraksis.
 Der kan i denne forbindelse bl.a. henvises til, at Indenrigs- og Sundhedsministeriet i en udtalelse af 8. april 2003 vedrørende parkeringsordningen i de Y1ske brokvarterer har forudsat, at vejlovens og færdselslovens hjemmelsgrundlag kan kombineres. Indenrigs- og Sundhedsministeriets udtalelse blev afgivet på baggrund af en udtalelse herom fra ressortministeriet. Dette spørgsmål blev indbragt for byretten, der i en dom af 8. marts 2004 ligeledes nåede frem til, at vejlovens og færdselslovens hjemmelsgrundlag kan kombineres.

type: other


text:
Byrettens dom, hvori væsentlige dele af Indenrigs- og Sundhedsministeriets udtalelse af 8. april 2003 er gengivet, er fremlagt som bilag 7.
 Spørgsmålet blev også prøvet under de to sager ved Fogedretten, som FDM har henvist til i denne sag. FDM havde under disse to sager bl.a. gjort gældende, at det ikke er lovligt at kombinere de to hjemmelsgrundlag, således som det er sket i Y2. Dette synspunkt blev imidlertid afvist af Fogedretten, der i de to kendelser af 21. oktober 2013 bl.a. anførte følgende herom (bilag 5 og 6):
 "... Ved den angivne skiltning er det således Y1 Kommunes ønske, at der i "Y2" både skal gælde krav om parkeringsbillet og tidsbegrænsning. Fogedretten finder ikke, at der lovgivningsmæssigt er noget til hinder herfor."
 Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det er lovligt at kombinere en betalingsparkeringsordning med en ordning med tidsbegrænset parkering, er det på denne baggrund Y1 Kommunes opfattelse, at dette er lovligt, hvilket også har klar støtte i retspraksis.
 Ad 2 - Kan en parkeringsbillet gøre det ud for en parkeringsskive i en situation, hvor der både gælder en betalingsparkeringsordning og en tidsbegrænset parkeringsordning?
 Indledningsvis bemærkes, at de to forskellige ordninger - betalingsparkeringsordningen og ordningen med tidsbegrænset parkering - ikke alene har forskellige hjemmelsgrundlag. Der gælder også forskellige regler om, hvordan man som bilist dokumenterer, at man overholder kravene i de to ordninger.
 I forhold til en betalingsparkeringsordning er der således f.eks. fastsat regler om køb af en parkeringsbillet, om parkeringsbillettens placering i køretøjet, og om overdragelse af parkeringsbilletten til andre bilister. Disse regler findes i bekendtgørelse nr. 221 af 11. marts 2014 om anvendelse af parkeringsbilletter, parkeringslicenser mv., ligesom reglerne også fremgår af § 3 og § 4 i bekendtgørelsen om standsning og parkering i Y1.
 Det bemærkes i denne forbindelse, at en parkeringsbillet fuldt lovligt kan overdrages til en anden bilist, som kan anvende den resterende parkeringstid til parkering af sit køretøj. En parkeringsbillet viser, hvornår den købte parkeringstid udløber, men derimod ikke, hvornår parkeringen er påbegyndt. Er der tale om en parkeringsbillet, der er overdraget, vil man allerede af denne grund heller ikke kunne fastlægge tidspunktet for parkeringens påbegyndelse ved at "regne baglæns" ud fra den tid, der i alt er købt, da denne bilist jo så at sige er påbegyndt sin parkering midt i den periode, der samlet set er købt parkeringstid til.
 I forhold til en ordning med tidsbegrænset parkering gælder reglerne i p- skivebekendtgørelsen, der indeholder de nærmere regler om anvendelse af parkeringsskiver, herunder om indstilling af parkeringsskiver og om deres placering i køretøjet. En parkeringsskive indstilles ifølge p- skivebekendtgørelsens § 3, stk. 1, til tidspunktet for parkeringens begyndelse (udløbet af det kvarter, inden for hvilken parkeringen fandt sted). Parkeringsskiven viser således et starttidspunkt for parkeringen og kan dermed anvendes som grundlag for parkeringsmyndighedernes kontrol af, at bilisten ikke har parkeret længere end tilladt i medfør af den tidsbegrænsning, der gælder på stedet - i Y2 er dette som tidligere nævnt 1 time.
 Der er således nogle helt grundlæggende forskelle imellem en parkeringsbillet


text:
og en parkeringsskive. Forskelle, som bl.a. medfører, at en parkeringsbillet ikke er egnet som dokumentation for, hvornår en parkering er påbegyndt og dermed heller ikke for, om bilisten har overholdt den tidsbegrænsning, der er gældende det pågældende sted. Derfor vil det heller ikke være muligt for parkeringsmyndighederne at føre kontrol med, om tidsbegrænsningen overholdes, hvis man anerkendte, at en parkeringsbillet kunne gøre det ud for en parkeringsskive, således som FDM gør gældende under denne sag.
 Netop parkeringsmyndighedernes kontrolmuligheder og nødvendigheden af, at der anvendes parkeringsskiver i forbindelse med parkering på steder med tidsbegrænset parkering, har spillet en helt afgørende rolle både i udtalelser fra Folketingets Ombudsmand og i retspraksis.
 Spørgsmålet blev f.eks. grundigt afprøvet i forbindelse med Folketingets Ombudsmands udtalelse af 12. januar 2001 i en konkret sag (j.nr. 20002464-612). Klageren anførte i denne sag, at selvom der var sket en overtrædelse af reglerne i p-skivebekendtgørelsen, måtte en formålsfortolkning føre til, at kommunen ikke havde hjemmel til at pålægge parkeringsafgiften. Omstændighederne i sagen var, at en kommune havde pålagt en borger en parkeringsafgift, fordi hans bil var parkeret med forkert indstillet parkeringsskive i en zone med 2 timers gratis parkering. Borgeren kunne påvise, at hans parkering var påbegyndt kl. 04.45, og afgiften blev pålagt samme sted kl. 08.01 den samme dags morgen. Tidsbegrænsningen i området på to timer begyndte kl. 07.00. Borgeren havde derfor utvivlsomt parkeret i mindre end de tilladte to timer, da kommunen pålagde parkeringsafgiften. Kommunen fastholdt afgiften, da bilisten havde parkeret i strid med den regel, der kræver, at parkeringsskiven indstilles til tidsbegrænsningens start. Parkeringsskiven skulle derfor i den konkrete sag have været indstillet til kl. 07.00.
 Folketingets Ombudsmand fandt efter en nærmere undersøgelse af reglen i den dagældende p-skivebekendtgørelses § 3, at overtrædelsen af denne regel i sig selv kunne medføre pålæggelse af en parkeringsafgift i overensstemmelse med færdselslovens § 121, selvom det kunne bevises, at tidsbegrænsningen ikke var overskredet. Ombudsmanden anførte bl.a. følgende begrundelse herfor:
 "Efter færdselslovens § 121, stk. 1, nr. 7) og 8), kan der pålægges en afgift for overtrædelse af bestemmelser om standsnings- eller parkeringsforbud, der fastsættes efter §§ 92 og 93.
 Efter færdselslovens § 93 kan justitsministeren bestemme at tidsbegrænset parkering kun må ske under benyttelse af parkeringsskive. Justitsministeren er endvidere efter lovens § 93 bemyndiget til at fastsætte bestemmelser om parkeringsskiver og deres benyttelse.
 Efter § 1 i Justitsministeriets bekendtgørelse nr. 370 af 16. juli 1975 om parkeringsskiver, som ændret ved bekendtgørelse nr. 663 af 16. juli 1992, må der på steder hvor adgangen til parkering er tidsbegrænset og hvor der ikke er opstillet billetautomater, kun parkeres biler som er forsynet med parkeringsskiver. Efter bekendtgørelsens § 3, stk. 2, skal viseren hvis parkeringen påbegyndes før en periode med tidsbegrænsning og fortsætter ind i denne indstilles på det tidspunkt, da tidsbegrænsningen begynder i Deres brors tilfælde på kl. 07.00.
 Det er som allerede nævnt uomtvistet at Deres bror ikke har overtrådt parkeringsbegrænsningen på to timer, men alene har indstillet sin parkeringsskive forkert, jf. bekendtgørelsen § 3, stk. 2.
 Efter Deres opfattelse


text:
bør formålsbetragtninger imidlertid føre til at en pålagt afgift ikke kan fastholdes i et sådant tilfælde. De har endvidere henvist til at Y7 Kommune eftergiver afgifter til beboere som er blevet pålagt afgift fordi de ikke har placeret deres beboerlicens i forruden således at den var synlig for parkeringsvagterne.
 Som den gældende bekendtgørelse er udformet og idet færdselslovens forarbejder ikke giver holdepunkter for at der ikke kan pålægges en parkeringsafgift (eller fastholdes en allerede pålagt afgift) alene med henvisning til en overtrædelse af formelle regler (her bekendtgørelsens § 3, stk. 2), har jeg ikke grundlag for at kritisere at Y7 Kommune har fastholdt den pålagte afgift over for Deres bror."
 Der er også i retspraksis fast støtte for, at overtrædelser af reglerne i p- skivebekendtgørelsen i sig selv kan medføre pålæggelse af en parkeringsafgift, fordi overholdelsen af reglerne i p- skivebekendtgørelsen er afgørende for parkeringsmyndighedernes kontrolmuligheder i forbindelse med ordninger med tidsbegrænset parkering.
 Der kan i den forbindelse f.eks. henvises til en kendelse af 1. juni 2005 fra Fogedretten (bilag 8), hvor fogedretten tog stilling til en sag, hvor en bilist var blevet pålagt en parkeringsafgift for at have parkeret uden synlig parkeringsskive. Bilisten forklarede, at parkeringsskiven i hans varevogn var fastklæbet i forrudens øverste højre hjørne set indefra bilen. Fogedretten tilkendegav, at det følger af § 4, stk. 1, i bekendtgørelsen om parkeringsskiver, at fastmonterede parkeringsskiver skal være anbragt nederst til højre på forruden. Da bilistens parkeringsskive ifølge hans egen forklaring var anbragt i øverste højre hjørne og dermed i strid med bekendtgørelsens § 4, stk. 1, fandt fogedretten, at parkeringsafgiften var pålagt med rette.
 Der kan endvidere henvises til en kendelse af 27. juni 2005 fra Fogedretten (bilag 9), hvor fogedretten tog stilling til en sag, hvor en bilist var blevet pålagt en parkeringsafgift for urigtigt indstillet parkeringsskive. Bilisten gjorde gældende, at han ikke havde overskredet 2 timers begrænsningen i zonen, og at dette er formålet med zonen. Den omstændighed, at han har overtrådt administrative forskrifter om parkeringsskiver, burde i en sådan situation ikke medføre, at han blev pålagt en parkeringsafgift. Det daværende Parkering • Y1 gjorde gældende, at det er afgørende vigtigt for parkeringsvagterne, at parkeringsskiverne indstilles rigtigt. Fogedretten fandt, at parkeringsafgiften var pålagt med rette, idet bilisten havde overtrådt § 3, stk. 1, i bekendtgørelsen om parkeringsskiver ved ikke at have indstillet parkeringsskivens viser på tidspunktet for parkeringens begyndelse.
 FDM har som nævnt henvist til, at Fogedretten i de to kendelser af 21. oktober 2013 i de to sambehandlede sager bl.a. har udtalt, at der ved en umiddelbar forståelse af § 1 i p- skivebekendtgørelsen ikke kan stilles krav om anvendelse af parkeringsskive på steder, hvor der er stillet krav om parkeringsbillet, og at parkeringsbilletten i denne situation må gøre det ud for en parkeringsskive.
 Indledningsvis bemærkes, at ingen af de to sager omhandlede parkeringsafgifter, der var pålagt for overtrædelser af ordningen om tidsbegrænset parkering. Begge sager omhandlede parkeringsafgifter, der var pålagt for overtrædelse af betalingsparkeringsordningen i Y2, idet bilisterne ikke havde købt en parkeringsbillet. Dette


text:
fremhæver fogedretten da også umiddelbart efter den anførte sætning om rettens umiddelbare forståelse af § 1.
 Spørgsmålet om fortolkningen af p-skivebekendtgørelsens § 1 var derfor ikke et egentligt tema under sagen, og fogedrettens såkaldte "umiddelbare forståelse" af p-skivebekendtgørelsens § 1 er - som fogedretten da også selv udtrykkeligt anfører - en umiddelbar forståelse og er i øvrigt slet ikke en del af begrundelsen for de afsagte kendelser, da disse som nævnt omhandler en helt anden problemstilling, som reglerne i p-skivebekendtgørelsen er uden betydning for.
 Y1s Kommune er ikke enig i den umiddelbare forståelse af p- skivebekendtgørelsens § 1, som fogedretten giver udtryk for i de to kendelser.
 Der er således efter Y1s Kommunes vurdering ikke noget til hinder for en fortolkning af bestemmelsen, hvorefter der både kan stilles krav om anvendelse af parkeringsskive og parkeringsbillet i forbindelse med en parkering. Hertil kommer, at det ville være ejendommeligt, hvis hjemmelsgrundlaget klart åbnede for en sådan løsning, jf. det anførte herom ovenfor, men hvor nogle processuelle regler samtidig umuliggjorde, at den pågældende løsning kunne anvendes. Dette ville således være helt principielt og kalde på en ændring af formuleringen af bestemmelsen i p-skivebekendtgørelsen.
 Det skal i denne forbindelse også bemærkes, at reglerne i p- skivebekendtgørelsen er rent processuelle regler om placering og indstilling af p-skiver mv. P-skivebekendtgørelsens formål er alene at regulere sådanne forhold i forbindelse med anvendelsen af p-skiver, mens det ikke har været formålet med p-skivebekendtgørelsen, at det skulle gøres umuligt at kombinere de parkeringsordninger, som lovgiver har besluttet skal kunne anvendes både hver for sig og i kombination, hvilket som nævnt også har klar støtte i retspraksis. Hvis man antog, at p-skivebekendtgørelsen afskar muligheden for at anvende betalingsparkeringsordninger i sådanne situationer, så ville situationen være den, at en bekendtgørelse om nogle rent processuelle regler fra et ministerium (Justitsministeriet) i realiteten havde afskaffet muligheden for at anvende betalingsordninger, som har udtrykkelig hjemmel i lovgivning fra et andet ministerium (Transportministeriet). Også dette taler imod den fortolkning af p-skivebekendtgørelsens § 1, som FDM har gjort gældende.
 Y1s Kommune skal på baggrund af det anførte fastholde, at p- skivebekendtgørelsens § 1 ikke kan fortolkes, som det er gjort gældende af FDM.
 Det er helt afgørende for parkeringsmyndighedernes muligheder for at kontrollere og håndhæve ordninger med tidsbegrænset parkering, at tidspunktet for parkeringens påbegyndelse kan fikseres. Dette kan alene ske ved anvendelse af en parkeringsskive, men derimod ikke med anvendelse af en parkeringsbillet.
 Det er naturligvis under alle omstændigheder et krav, at skiltningen klart viser, at der både stilles krav om betaling og om tidsbegrænset parkering, men det er i den forbindelse Y1 Kommunes opfattelse, at skiltningen i denne sag tilstrækkeligt klart viser, at dette er tilfældet.
 På baggrund af det ovenfor anførte fastholder Y1 Kommune, at parkeringsafgiften, der er pålagt A den 7. februar 2013, er pålagt med rette.
 FDM's synspunkter vedrørende Den Europæiske Menneskerettighedskonvention
 FDM gør gældende, at en sag om en parkeringsafgift indebærer stillingtagen til en »anklage for en forbrydelse« (»criminal charge«), således som dette udtryk er anvendt i artikel 6 i Den


text:
Europæiske Menneskerettighedskonvention, og FDM's hovedsynspunkt synes at være, at kommunen ikke - i lyset af de beviskrav, der stilles i sådanne sager - i tilstrækkeligt omfang har godtgjort, at A har overtrådt en parkeringsrestriktion.
 Hertil bemærkes indledningsvist, at det er utvivlsomt, at en sag om en parkeringsafgift indebærer stillingtagen til en »anklage for en forbrydelse« (»criminal charge«), således som dette udtryk er anvendt i artikel 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention (EMRK).
 Der er ligeledes enighed om, at der skal være klar lovhjemmel for pålæggelse af en parkeringsafgift, idet det dog samtidig bemærkes, at lovfortolkning af straffebestemmelser principielt ikke adskiller sig fra anden lovfortolkning.
 I forhold til nærværende sag er der efter Y1 Kommunes opfattelse ikke tvivl om, at der eksisterer en sådan klar lovhjemmel for pålæggelsen af den parkeringsafgift, som denne sag drejer sig om.
 FDM har som sit primære argument henvist til, at praksis vedrørende EMRK i sig selv skulle kunne føre til et andet resultat i denne sag. Som det imidlertid også fremgår af Højesterets kendelse af 5. november 2013 (U 2014.387 H), tillægger Højesteret imidlertid ikke denne praksis vedrørende EMRK samme betydning, som FDM gør. Højesteret fandt således ikke, at der med henvisning til den påberåbte praksis kunne bortses fra, at en kære af fogedrettens kendelse om parkeringsafgifter kræver Procesbevillingsnævnets tilladelse.
 Retten bør på tilsvarende vis nå frem til, at det af FDM anførte om retssikkerhedsgarantier efter EMRK ikke kan føre til et andet resultat.
 Som det fremgår af det ovenfor anførte, er der indført to parkeringsordninger på de omhandlede parkeringspladser i Y2. Der er dels indført en ordning med betalingsparkering, dels en ordning med tidsbegrænset parkering. Indførelsen af begge disse ordninger har klar hjemmel i lovgivningen. Den indførte betalingsparkeringsordning har således klar hjemmel i vejlovens § 107, stk. 2, og den indførte ordning med tidsbegrænset parkering har klar hjemmel i færdselslovens § 92, stk. 1, nr. 1.
 Der er således en klar hjemmel i lovgivningen for begge de indførte ordninger. Som det ligeledes fremgår af det ovenfor anførte, er der da også klar støtte i retspraksis for, at en kommune kan kombinere en betalingsparkeringsordning med en ordning med tidsbegrænset parkering.
 Det bemærkes i denne forbindelse, at der også er klar støtte herfor i retspraksis, der tidsmæssigt ligger efter Højesterets kendelse af 24. januar 2010 (U 2010.1027 H), som FDM henviser til. Der kan i den forbindelse henvises til de to kendelser, som blev afsagt af Fogedretten den 21. oktober 2013, og som er fremlagt som bilag 5 og bilag 6. I disse to sager gjorde FDM tilsvarende synspunkter gældende, men disse blev afvist af retten, der i sine kendelser fastslog, at de to ordninger kan kombineres på den måde, som det er tilfældet i Y2.
 Det bemærkes endvidere, at lovgiver heller ikke har fundet anledning til at ændre reglerne, så der ikke længere er mulighed for at kombinere de to parkeringsordninger. Reglerne er tværtimod blevet fastholdt - også i forbindelse med de ændringer, der er foretaget af såvel færdselsloven som vejloven efter den 24. januar 2010,


text:
hvor Højesteret afsagde den omhandlede kendelse.
 Ikke alene har lovgiver fastholdt reglerne om de to parkeringsordninger. Man har tillige i forbindelse med nye regler i bekendtgørelsen om anvendelse af vejafmærkninger udtrykkeligt understreget muligheden for at kombinere de to ordninger. I bekendtgørelse af 6. marts 2014 om ændring af bekendtgørelse om vejafmærkning har man som noget nyt i bekendtgørelsens § 23 indsat en færdselstavle med betegnelsen "E 70 Zoneoplysning". Det anføres i bestemmelsen bl.a., at alle restriktioner, der er gældende det pågældende sted, skal være anført enten på selv tavlen eller på en undertavle. Hertil kommer - hvad der er nok så væsentligt i forhold til spørgsmålet om mulighederne for at kunne kombinere betalingsparkeringsordninger og ordninger med tidsbegrænset parkering - at man som eksempel på en sådan færdselstavle i bekendtgørelsen netop har vist en sådan kombination, idet det af den viste tavle fremgår, at der både gælder en 2-timers tidsbegrænsning og en betalingsparkeringsordning, der kræver køb af p- billet.
 Y1 Kommune skal i det hele fastholde, at ordninger med betalingsparkering og tidsbegrænset parkering fuldt ud lovligt kan kombineres, således som det er tilfældet i Y2.
 Hvad angår den omhandlede parkering, som A blev pålagt en parkeringsafgift for den 7. februar 2013, så ligger det efter Y1 Kommunes opfattelse helt fast, at A ikke overholdt den 1-times begrænsning, der er gældende på det pågældende sted, ligesom det også ligger helt fast, at denne 1-times begrænsning fremgik klart af skiltningen på stedet, jf. det som bilag 1 fremlagte foto. A har da heller ikke på nogen måde godtgjort, at han har overholdt den fastsatte tidsbegrænsning.
 Som tidligere anført gælder der forskellige regler om, hvordan man som bilist dokumenterer, at man overholder kravene i de to ordninger. Overholdelsen af en betalingsparkeringsordning dokumenteres ved, at man har købt en p-billet, som dermed viser, at man har betalt for den tid, man har parkeret det pågældende sted. Overholdelsen af en ordning med tidsbegrænset parkering dokumenteres ved, at man indstiller sin p-skive i overensstemmelse med retningslinjerne i p-skivebekendtgørelsen. Parkeringsvagten skal derfor ved at kontrollere parkeringsskiven på bilen kunne se, om bilisten har overholdt den tidsbegrænsning, der er gældende på stedet - i den foreliggende sag kravet om højst 1 times parkering. Der er nogle helt grundlæggende forskelle imellem en parkeringsbillet og en parkeringsskive, og en parkeringsbillet vil ikke kunne anvendes som dokumentation for, hvornår en parkering er påbegyndt og dermed heller ikke for, om bilisten har overholdt den tidsbegrænsning, der er gældende det pågældende sted.
 En parkeringsbillet kan således fuldt lovligt overdrages til en anden bilist, som kan anvende den resterende parkeringstid til parkering af sit køretøj. En parkeringsbillet viser, hvornår den købte parkeringstid udløber, men derimod ikke, hvornår parkeringen er påbegyndt. Er der tale om en parkeringsbillet, der er overdraget, vil man allerede af denne grund heller ikke kunne fastlægge tidspunktet for parkeringens påbegyndelse ved at "regne baglæns" ud fra den tid, der i alt er købt, da denne bilist jo så at sige er påbegyndt sin parkering midt i den periode, der samlet set er


text:
købt parkeringstid til.
 Derfor vil det heller ikke være muligt for parkeringsmyndighederne at føre kontrol med, om tidsbegrænsningen overholdes, hvis man anerkendte, at en parkeringsbillet kunne gøre det ud for en parkeringsskive, således som FDM gør gældende under denne sag.
 Netop parkeringsmyndighedernes kontrolmuligheder og nødvendigheden af, at der anvendes parkeringsskiver i forbindelse med parkering på steder med tidsbegrænset parkering, har spillet en helt afgørende rolle både i retspraksis og i udtalelser fra Folketingets Ombudsmand. Der henvises til redegørelsen herom ovenfor.
 Y1 Kommune skal også på denne baggrund i det hele fastholde, at p-skivebekendtgørelsens § 1 ikke kan fortolkes på en sådan måde, at en p-billet kan anvendes i stedet for en p-skive, når en ordning med tidsbegrænset parkering er kombineret med en betalingsparkeringsordning. Hvis FDM havde ret i dette synspunkt, ville myndighederne ingen mulighed have for at kontrollere og håndhæve ordninger med tidsbegrænset parkering, og det har da heller ikke støtte nogen steder, at man skulle have ønsket en sådan retsstilling. Tværtimod har det klar støtte, at man har ønsket, at myndighederne har mulighed for at kontrollere og håndhæve overholdelsen af restriktioner om tidsbegrænset parkering, og at dette skal ske ved kontrol af bilens p- skive.
 En retsstilling, hvor man anerkendte en p-billet som dokumentation for overholdelse af en ordning med tidsbegrænset parkering, ville fjerne myndighedernes muligheder for at føre kontrol med sådanne ordningers overholdelse og dermed også fjerne muligheden for at håndhæve ordningerne ved at pålægge parkeringsafgifter i tilfælde af overtrædelser af de fastsatte tidsmæssige begrænsninger.
 Sammenfattende fastholder Y1 Kommune på baggrund af det ovenfor anførte, at parkeringsafgiften, der blev pålagt A den 7. februar 2013, er pålagt med rette og derfor skal fastholdes. "
 SKAT har i det væsentligste procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument hvoraf fremgår følgende:
 "Inddrivelse
 SKAT er berettiget til at foretage inddrivelse af et krav uanset, at der fremsat indsigelser om kravets eksistens og størrelse.
 Det fremgår af gældsinddrivelseslovens § 2, stk. 2, at SKAT kan beslutte, at indsigelser om et kravs eksistens og størrelse tillægges opsættende virkning, hvis der er en begrundet formodning om, at kravet ikke er opgjort korrekt eller ikke eksisterer. Hverken lov eller forarbejder indeholder bestemmelser om, at SKAT skal tillægge en indsigelse mod kravet opsættende virkning.
 Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har i afgørelserne Janosevic og Vastberga Taxi Aktiebolag mfl. af 23/7 2002 fastslået, at EMRK artikel 6, ikke er til hinder for, at en strafferetlig sanktion - uanset at den er af indgribende karakter kan fuldbyrdes inden der foreligger en endelig domstolsafgørelse.
 Det følger således af såvel gældsinddrivelsesloven som af praksis fra den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, at tvangsinddrivelse af en afgift kan gennemføres, uanset at afgiftens berettigelse ikke er fastslået ved en endelig dom.
 Højesterets afgørelse i U2010.1027 er ikke relevant for denne sag, da afgørelsen ikke forholder sig til det spørgsmål, om tvangsinddrivelse kan gennemføres, før en endelig domstolsafgørelse om kravets berettigelse foreligger.
 Det bestrides i øvrigt, at Højesterets afgørelse kan tages til indtægt for det af rekvisitus beskrevne "paradigmeskift". Dommen forholder sig udelukkende til, hvilke beviskrav der kan stilles


text:
ved rettens bedømmelse af et kravs berettigelse.
 SKAT har med rette opkrævet gebyrer i forbindelse med inddrivelsen.
 Som nærmere beskrevet ovenfor, har indsigelser om kravets eksistens eller størrelse ikke opsættende virkning i forhold til SKATs inddrivelse af kravet, jf. herved også inddrivelsesbekendtgørelsens § 3, stk. 2.
 Det følger af gældsinddrivelseslovens § 6, at der for udsendelse af rykkerskrivelse vedrørende fordringer, der inddrives af restanceinddrivelsesmyndigheden betales et rykkergebyr på 140 kr. til restanceinddrivelsesmyndigheden, samt at Skatteministeren fastsætter gebyrer til restanceinddrivelsesmyndigheden for oprettelse af ny fordring, iværksættelse af lønindeholdelse m.v. og tilsigelse til udlægsforretning vedrørende fordringer, der inddrives af restanceinddrivelsesmyndigheden.
 Det fremgår af inddrivelsesbekendtgørelsens § 28, at restanceinddrivelsesmyndigheden for ekspedition af opgaver i forbindelse med inddrivelse af fordringer hos skyldneren opkræver et gebyr på 140 kr. for udsendelse af erindringsskrivelse og et gebyr på 300 kr. for iværksættelse af lønindeholdelse.
 Det er uden betydning for SKATs opkrævning af gebyrer i medfør af ovennævnte regler, hvorvidt en eventuel prøvelse af en parkeringsafgifts berettigelse vil angå parkeringsafgiften med tillæg af gebyrer. "
 Forenede Danske Motorejere har på vegne af A i det væsentligste procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument hvoraf fremgår følgende:
 "Vedrørende begge påstande gøres følgende gældende:
 En sag som denne (en borgers tvist med det offentlige om en påstået parkeringsforseelse) er en "criminal charge" ("anklage for en forbrydelse") jf. Den Europæiske Menneskerettighedserklærings artikel 6, jf. Højesterets kendelse af 24. januar 2010, UfR 2010.1027H.
 Efter samme kendelse er borgeren derfor beskyttet af alle de retssikkerhedsgarantier, som tiltalte i (andre) straffesager.
 Efter A opfattelse anlægger retspraksis en streng fortolkning og håndhævelse af dette forhold omkring borgerens retssikkerhed. Dette synes at fremgå af nævnte kendelse (UfR2010.1027H), og af bl.a. Østre Landsrets dom af 21. september 2012, UfR2013.30Ø, og Højesterets kendelse af 25. marts 2014, UfR 2014.1812H.
 Disse afgørelser er, sammen med endnu flere landsretsafgørelser, udtryk for, at praksis er ændret på flere punkter retssager om offentlige p- afgifter, der efter højesteretskendelsen fra januar 2010 herefter reelt er at betragte som straf.
 I denne sag gælder der derfor en uskyldsformodning, jf. EMKR art. 6, ligesom der gælder et krav om sikker lovhjemmel, jf. EMKR art 7 og princippet i straffelovens § 1.
 Konkret betyder det, som ved andre straffesager, at enhver fortolkningstvivl skal komme indstævnte til gode, og at der ikke kan fortolkes udvidende. Ulogiske fortolkninger skal derfor føre til frifindelse for det rejste krav.
 Ved UfR 2010.1027H skete der et egentlig paradigmeskift - forud for denne afgørelse betragtede både domstolene, ministerierne/Folketinget og Folketingets Ombudsmand offentlig parkeringskontrol og de tilhørende sanktioner som forvaltningsretlige, mens Højesteret slog fast, at der ikke var tale om forvaltningsretlige forhold men derimod om strafferetlige forhold.
 Derfor skal alle retsafgørelser m.v. fra tiden forud for UfR 2010.1027H anvendes med yderste varsomhed, da de byggede på det forvaltningsretlige udgangspunkt. Det bemærkes, at alle af rekvirentens fremlagte/påberåbte (byrets-) afgørelser og ombudsmandsudtalelser hører til tiden forud for UfR 2010.1027H.
 I rekvirentens første processkrift beskrives en mulig "regelkollision" mellem Justitsministeriets og Trafikministeriets regler, hvis borgeren ikke dømmes i sagen. Hertil skal anføres, at det da bestemt


text:
ikke er utænkeligt, at der består en sådan regelkollision: faktum er, at de to påberåbte regelsæt blev til, da Folketinget og ministerierne fortsat gik ud fra, at området reguleredes af forvaltningsretlige regler.
 Det er selvforklarende, at regler, der var konciperet og vedtaget i et forvaltningsretligt lys og med hensigt til forvaltningsretlig regulering ikke nødvendigvis kan "overleve" sin forvaltningsretlige karakter, hvis reglerne tvinges ind i et strafferetligt fortolkningsunivers.
 Således må også ældre lovgivning fortolkes efter nugældende Højesteretspraksis - også selv om reglerne forud for paradigmeskiftet muligvis kunne fortolkes til andet resultat.
 En sådan regelkollision, en sådan regel-uforenelighed, skal ikke komme borgeren til skade. Skaden må påhvile den administrationsmyndighed, der ikke har indrettet sig på paradigmeskiftet.
 - Særligt for påstand 1 (frifindelsespåstanden) gøres følgende yderligere gældende:
 Der er ikke hjemmel til at pålægge en p-afgift/p-bøde i den konkrete situation.
 Det er ikke godtgjort, at der foreligger en strafbar overtrædelse af nogen regler, der kan udmønte sig i pålæggelse af den krævede straf.
 Rekvirentens argumentation bygger på udvidende fortolkninger af de påberåbte regler, og dette kan ikke finde sted ved strafferetlige forhold, jf. EMKR art. 6 og 7, jf. princippet i straffelovens § 1 og jf. UfR 2013.30Ø.
 Da der er tale om strafferetlige forhold, er der ikke basis for, at kræve, at borgeren skal iagttage to regelsæt, der hver især og - nu - samlet set skulle kunne medføre strafpålæggelse.
 Uklarhed skal, som fortolkningstvivl, komme borgeren til gode, og den på stedet værende skiltning er i høj grad uklar og ulogisk. At skiltningen er både uklar og ulogisk, hvis rekvirentens juridisk synspunkt skal følges, understreges af, at bilisterne stort et ikke andre steder i Danmark end netop i disse få gader kan møde en skiltning med lignende/identisk sigte.
 Den store uklarhed i området har medført mange klager fra borgeren, der har gjort, hvad de kunne for at parkere lovmedholdeligt. Uklarheden og usikkerheden har også medført en del pressedækning, hvilket understreger, at den opsatte skiltning præges af reel uklarhed.
 Se hertil bilag A, Danmarks Radios (DR's) nyhed af 2. marts 2015 "Bilister skal både købe billet og stille p-skiven for at undgå bøde" - i artiklen citeres Y1 Kommunes chef ØJ for at erkende, at der pålægges mange p-afgifter i dette område.
 Desuden kan der ikke stilles lovlige krav om anvendelse af parkeringsskive på steder, hvor der er stillet krav om parkeringsbillet, jf. præmisserne i Retten, Fogedrettens kendelser af 21. oktober 2013.
 Således kan der ikke lovligt stilles krav om hele to typer af hjemmel til samme parkering. Det har ikke været hensigten, at der skal anvendes to typer af dokumentation for helt samme parkering. Og selv om det måtte have været hensigten ved lovgivningens tilblivelse, er en sådan fortolkning ikke længere mulig, jf. UfR 2010.1027H.
 At rekvirenten godt kunne tænke sig en smidig administration og at forhindre omgåelse er ikke i sig selv hjemmelsgrundlag: at borgerne i visse situationer muligvis kan "spekulere" på baggrund af gældende regler skaber ikke i sig selv hjemmel for straf af den enkelte borger.
 På side 4,


text:
næstsidste afsnit i rekvirentens processkrift påberåber rekvirenten sig en bekendtgørelse nr. 221 af 11. marts 2014. Der erindres om, at parkeringen i denne sag fandt sted i februar 2013.
 - Særligt for påstand 2 (at inddrivelse forud for rettens afgørelse ikke er lovlig) gøres følgende yderligere gældende:
 Overordnet set bestrides det, at der består et krav.
 Selv om kommunen har pålagt en p-afgift/p-bøde, er der ikke tilstrækkelig sikkerhed for, at kravet eksisterer.
 Da A afgav indsigelse allerede straks efter kommunen pålagde afgiften/bøden, bestrides det allerede af den grund, at der er hjemmel til at fortsætte inddrivelsen, herunder ved fx modregning og/eller lønindeholdelse, af kravet, forinden der foreligger retsafgørelse.
 Rekvirenten og/eller restanceinddrivelsesmyndigheden (hvis denne/disse er forskellig) må dokumentere denne hjemmel.
 Det fremgår af § 2, stk. 2 i inddrivelsesloven, at inddrivelsesmyndigheden kan tillægge inddrivelsen opsættende virkning, hvis der er afgivet indsigelser m.v. og hvis der er "... en begrundet formodning om, at kravet ikke er opgjort korrekt eller ikke eksisterer. "
 Når Højesteret og Den Europæiske Menneskerettighedskommission eksplicit har udtalt, at der i en sag som denne består en uskyldsformodning, jf. EMKR art. 6, er der en så stærk begrundet formodning om, at kravet ikke eksisterer, jf. § 2, stk. 2 i inddrivelsesloven, at inddrivelsen burde have været sat i bero (klagen/indsigelsen have været tillagt opsættende virkning), til retten havde haft lejlighed til at tage stilling til kravet.
 Essensen af Højesterets kendelse, UfR 2010.1027H, er, at offentlige p- sager er at betragte som straffesager, og at uskyldsformodningen består, til det modsatte er bevist. Et sådan bevis føres under sagens behandling ved retten.
 Højesteret anfører bl.a. følgende i kendelsen:
 at Den Europæiske Menneskerettighedskommission ved en afgørelse af den 14. september 1998, har udtalt, at en sag om parkeringsafgift til det offentlige indebærer stillingtagen til en "anklage for en forbrydelse" ("criminal charge"), således som dette udtryk er anvendt i artikel 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 at de beviskrav, der gælder i straffesager også gælder i parkeringssager. Det gælder bl.a. også uskyldsformodningsreglen i artikel 6, stk. 2.
 Hvis denne af menneskerettighedskommissionen og Højesteret udtalte uskyldsformodning ikke skal være en ren illusion, består der ikke noget krav, forinden retten (i første instans fogedretten) har truffet afgørelse. Indtil dette tidspunkt er der stadig en formodning for, at A er uskyldig.
 Hvis der består en formodning for, at personen er uskyldig, er der også en formodning for, at et krav ikke består.
 Det er retssikkerhedsmæssigt særdeles betænkeligt at inddrive en bøde/p-afgift, der formodentlig ikke skyldes.
 Rekvirenten og restanceinddrivelsesmyndigheden opfordres til at dokumentere, hvorledes indsigelserne konkret er prøvet (hos både kommunen og SKAT), forinden inddrivelsen fortsattes.
 Reglerne om inddrivelse af p-afgifter (herunder ved modregning) bygger på den antagelse, at afgørelsen om pålæggelse af p-afgift var en forvaltningsakt, som var formodet korrekt med deraf følgende formodning for, at beløbet skyldes, og at der dermed består et krav, med mindre borgerne kunne tilvejebringe tilstrækkelig tvivl om berettigelsen af den pålagte p-afgift. Dette er i øvrigt i fuld overensstemmelse med landsrettens (senere omgjorte) begrundelse i den refererede højesteretssag.
 Højesteret ændrede landsrettens


text:
afgørelse og slog fast, at der ikke er tale om en forvaltningsakt i traditionel forstand (i hvert fald ikke således, at afgørelsen er formodet korrekt), men af der derimod er tale om en straffesag i Den Europæiske Menneskerettighedserklærings artikel 6's forstand med deraf ændret (i hvert fald skærpet) bevisbyrde for myndigheden - og følgelig en formodning om uskyld.
 Ved menneskerettighedskonventionslovens indførelse i 1992 inkorporeredes Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, EMKR, i dansk ret, så de relevante protokoller blev gjort til en bestanddel af dansk ret med lovrang.
 Hensigten med menneskerettighedskonventionsloven er, at EMKR skal iagttages ved al lovgivning, ligesom EMKR skal iagttages ved fortolkningen af love, der tidsmæssigt måtte ligge forud for menneskerettighedskonventionslovens vedtagelse, således at al dansk lovgivning fortolkes i overensstemmelse med EMKR.
 På denne baggrund skal eventuelle hjemmelsbestemmelser om inddrivelse, der baserer sig på det tidligere udgangspunkt om, at pålæggelse af p-afgifter var forvaltningsret, nu fortolkes i overensstemmelse med den "nye" virkelighed.
 Kravets beståen er første betingelse for inddrivelse (herunder modregning). Denne betingelse er ikke opfyldt.
 I lyset af Højesterets kendelses konklusion bør lovgivningsmagten genoverveje lovens forenelighed med Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og de bærende hensyn om retssikkerhed heri, forinden myndighederne, herunder SKAT, iværksætter inddrivelse af et bestridt krav på p-afgift, der endnu ikke er afgjort ved domstolene. Dette følger tillige af hensynet i og formålet med menneskerettighedskonventionsloven.
 Konsekvensen heraf må være, at myndighederne - i respekt for borgernes rettigheder, EMKR og Højesterets afgørelse udviser nødvendig tilbageholdenhed med at anvende bestemmelsen/hjemlen til inddrivelse (herunder ved modregning) i de beskrevne tilfælde, forinden retten har talt.
 Særligt om rykkergebyrer:
 Det bestrides, at der er juridisk grundlag for at opkræve rykkergebyrer for det bestridte krav. Således skal rekvirentens krav ved medhold i den materielle del alene være selve parkeringsafgiften og ikke rykkergebyr.
 Inddrivelsesinstituttet tager udgangspunkt i, at borgerens indsigelser skal prøves af fogedretten. Det fremgår af retspraksis, at borgeren reelt er afskåret fra at indbetale det bestridte krav under protest under sagen, hvis indsigelsen ønskes prøvet ved fogedretten: U2014.2264/2Ø angiver således, at hvis borgeren har fx betalt under protest, og rekvirenten herefter tilbagekalder fogedsagen, har fogedretten ikke længere kompetence til at behandle indsigelsen. Herved henvises borgeren til anlæggelse af civilt søgsmål, hvis kravet fortsat ønskes prøvet.
 Hvis rekvirenten også får medhold i rykkergebyret, vil konsekvensen være, at sager om parkeringsafgifter reelt altid vil være selve afgiften med tillæg af rykkergebyr, hvis sagen skal have den forudsatte gang i systemet (fogedretsprøvelse af indsigelsen)."
 Påstand 1 - Parkering med krav om betaling og tidsbegrænsning
 Det er ubestridt, at nærværende sag er en såkaldt 'anklage for en forbrydelse', jf. EMRK art. 6.
 Fogedretten lægger til grund, at der er separate hjemmelsgrundlag for henholdsvis betalingsparkeringsordning og parkeringsordning med tidsbegrænsning, nemlig færdselslovens § 92, stk. 1, nr. 1 og lov om offentlig vej § 107, stk. 2 (nu § 90, stk. 2). Fogedretten lægger ligeledes til grund, at der ikke i hverken selve lovteksten, forarbejderne eller kommentarerne til de to lovgrundlag er angivet, at de ordninger ikke kan kombineres.
 Fogedretten finder herefter, at der hverken lovgivningsmæssigt eller retssikkerhedsmæssigt er


text:
noget til hinder for, at de to parkeringsordninger kombineres, såfremt der skiltes herom i overensstemmelse med forskrifterne.
 Krav om anvendelse af parkeringsskive
 Ordlyden af § 1 i bekendtgørelse om parkeringsskiver nr. 327 af 29. april 2003, angiver, at "på steder, hvor adgangen til parkering er tidsbegrænset, og hvor der ikke er opstillet parkometre eller er stillet krav om særlige parkeringsbilletter og/eller parkeringstilladelser, må kun parkeres biler, som er forsynet med parkeringsskiver. "
 FDM har gjort gældende, at ordlydsfortolkning modsætningsvist af § 1 i bekendtgørelse om parkeringsskiver fører til, at på steder, hvor der stilles krav om særlige parkeringsbilletter eller lignende, kan der ikke samtidig stilles krav om anvendelse af parkeringsskive. Til støtte herfor, har FDM blandt andet henvist til, at pålæggelse af p-afgift er en anklage for en forbrydelse, hvorfor der kræves sikker lovhjemmel og ikke kan anvendes en udvidende fortolkning.
 Y1 Kommune har argumenteret for, at det er nødvendigt med krav om parkeringsskive for at kunne kontrollere tidsbegrænsningen, og at netop parkeringsmyndighedernes kontrolmulighed er afgørende, hvilket blandt andet fremgår ved at både Folketingets Ombudsmand og praksis har støttet op om pålagte parkeringsafgifter, uanset det alene var de formelle regler omkring parkeringsskiver, som var overtrådt, og ikke den faktiske parkeringstid. Y1 Kommune har ligeledes henvist til at en parkeringsbillet ikke kan anvendes som kontrol for tidsbegrænsning, da den kan overdrages, jf. bekendtgørelse nr. 221 af 11. marts 2014 om anvendelse af parkeringsbilletter, parkeringslicenser mv. (nu bekendtgørelse nr. 1231 af 4. november 2015 om parkering på offentlige veje).
 Det er nødvendigt ved tidsbegrænset parkering, at der kan føres kontrol med denne. Idet en parkeringsbillet kan overdrages, er en parkeringsbillet ikke egnet som kontrol-dokument. Bestemmelsen om overdragelse af parkeringsbillet, blev imidlertid først indført ved bekendtgørelsen nr. 221 den 11. marts 2014, og var således ikke gældende på tidspunktet, hvor A parkerede.
 Formålet med bekendtgørelse nr. 327 af 11. marts 2014 om parkeringsskiver er at fastlægge kravene for, hvorledes en parkeringsskive skal være udformet og indstillet. Dette er primært af hensyn til kontrollen af den tidsbegrænset parkering.
 Uanset at starttidspunktet for parkering måtte fremgå nederst af en parkeringsbillet, kan en parkeringsbillet ikke opfylde kravene til indstilling i bekendtgørelsen, herunder kravene i § 7, stk. 2 og 3 samt kravet i § 5, idet der ikke har været noget til hinder for at en parkeringsbillet blev udskiftet med en ny parkeringsbillet ved udløb af den periode, der er betalt for. Endvidere vil tidspunktet ikke opfylde kravene til synlighed, jf. bekendtgørelsen § 2, stk. 2 eller § 6. En parkeringsbillet kan således ikke erstatte en parkeringsskive som kontrol-dokument for tidsbegrænset parkering.
 Bekendtgørelse nr. 327 af 11. marts 2014 om parkeringsskiver fastsætter retningslinjerne for anvendelse af parkeringsskiver ved tidsbegrænset parkering, idet det er afgørende ved tidsbegrænset parkering, at der kan føres kontrol med denne.
 Fogedretten finder, at ordlyden i bekendtgørelsens § 1 ikke er til hinder for, at der stilles krav om parkeringsskive ved tidsbegrænset parkering, uanset at der også er krav om parkeringsbillet.
 Skiltningen
 FBM bestrider at skiltningen var tilstrækkelig klar og tydelig, og at


text:
enhver fortolkningstvivl bør komme borgeren til gode.
 Y1 Kommune anfører, at skiltningen både viser krav om betaling og tidsbegrænset.
 Fogedretten finder, at skiltningen på stedet, opfylder kravene jf. bekendtgørelse nr. 802 af 4. juli 2012 om vejafmærkning §§ 21-23. Det forhold, at såvel A og vidnet LS ikke forstod skiltningen, kan ikke føre til et andet resultat.
 Påstand 2 Inddrivelse af kravet
 FDM har på vegne af A gjort gældende, at der gælder en uskyldformodning og derfor burde inddrivelsen være tillagt opsættende virkning.
 SKAT har gjort gældende, at hovedreglen ifølge gældsindrivelseslovens § 2, stk. 2, er at et krav ikke skal tillægges opsættende virkning, men at SKAT har mulighed for at beslutte dette. SKAT har endvidere henvist til, at den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har fastslået, at EMRK art. 6 ikke er til hinder for, at en strafferetlig sanktion kan fuldbyrdes inden der foreligger en endelig domstolsafgørelse.
 Det følger af gældsindrivelseslovens § 2, stk. 2, 3. pkt., at restancemyndigheden kan tillægge indsigelser mod et krav opsættende virkning, såfremt der er en begrundet formodning for, at kravet ikke eksisterer eller ikke er opgjort korrekt.
 Ved modtagelse af indsigelserne til kravet videresendte SKAT disse til fordringshaveren Y1 Kommune. Y1 Kommune besvarede indsigelserne og fastholdt deres krav. SKAT fik herved kravet bekræftet af fordringshaveren.
 Beslutningen om at tillægge indsigelser mod et krav opsættende virkning, tilkommer restancemyndigheden SKAT, og den er kun relevant, såfremt der er en begrundet formodning for, at kravet ikke eksisterer eller ikke er opgjort korrekt. Denne vurdering foretages af SKAT, blandt andet på baggrund af tilbagemeldingen fra fordringshaveren.
 Uanset sagen er en 'anklage for en forbrydelse', har SKAT som er restancemyndighed været berettiget til at fortsætte inddrivelsen af kravet på parkeringsafgiften.
 A modtog brev af 28. november 2013 fra SKAT med rykkergebyr. Det fremgår ikke af sagen, at A forinden havde fremsendt indsigelser mod kravet til SKAT.
 Pligten til at betale et rykkergebyr er forårsaget af As betalingsmisligholdelse. SKAT har hjemmel til at opkræve rykkergebyret, jf. gældinddrivelseslovens § 6. SKAT har alene pålagt et enkelt rykkergebyr, førend sagen er indbragt for fogedretten, jf. § 18 i gældsinddrivelsesloven.
 Der var således hjemmel og juridisk grundlag for opkrævning af rykkergebyret.
 Parkeringsafgiften er pålagt med rette og SKATs tvangsinddrivelse forud for sagens indenretlige afgørelse har været berettiget.
 Ingen parter skal betale sagsomkostninger til de andre parter.


text:
Transfer pricing – særligt om transfer pricing-dokumentation - Jurainfo.dk - Juridiske nyheder og arrangementer samlet ét sted
 Foreligger der behørig transfer pricing-dokumentation, kan skattemyndighederne kun tilsidesætte en prisaftale, hvis skattemyndighederne sandsynliggør, at en anden pris er mere sandsynlig end den aftalte pris. Skattemyndighederne kan imidlertid ikke tilsidesætte en aftalt pris, hvis der alene er tale om en bagatelagtig afvigelse mellem den aftalte pris og den pris, som – skattemyndighederne mener – er korrekt.
 Er forholdet det, at der er et prisinterval mellem 4 % til 8 %, hvor man ikke kan fastslå, om 4 % eller 8 % er mest sandsynligt, vil skattemyndighederne ikke kunne tilsidesætte en aftalt pris, uanset hvilken pris inden for dette interval, der er aftalt, hvis der foreligger behørig transfer pricing-dokumentation.
 For at skattemyndighederne skal kunne tilsidesætte den aftalte pris, kræves det at skattemyndighederne sandsynliggør, at en anden pris er mere sandsynlig end den aftalte pris, hvilket skattemyndighederne ikke kan i denne situation.
 Er forholdet omvendt det, at den foreliggende transfer pricing-dokumentation ikke er behørig – så skattemyndighederne ikke på det tidspunkt hvor skattemyndighederne afgør sagen, kan se hvilket tal, der er det ”rigtige” udtryk for markedsprisen – vil skattemyndighederne kunne skønne prisen i denne situation til et vilkårligt tal mellem de 4 % til 8 %. Dette skøn vil skatteyder ikke efterfølgende kunne få tilsidesat, når det viser sig, at der findes omtalte interval for det ”rigtige” udtryk for markedsprisen. Dette medmindre der er fejl i skattemyndighedernes skønsgrundlag, eller hvis der alene er tale om en bagatelagtig afvigelse mellem de aftalte transfer pricing-vilkår og de af skattemyndighederne fastsatte transfer pricing-vilkår.
 Dette gælder også, når sagen prøves hos Landsskatteretten, da et vilkårligt tal inden for intervallet mellem 4 % til 8 % forudsættes at være lige sandsynligt – så selvom Landsskatteretten principielt skal foretage en fuldstændig efterprøvelse af selve værdiskønnet og selvstændigt skal nå til det mest sandsynlige resultat, er der ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes afgørelse, da der ikke kan påvises et mere korrekt tal. Ved den senere efterprøvelse hos domstolene vil der alene ske en tilsidesættelse af skattemyndighedernes afgørelse, hvis den hviler på et forkert grundlag af relevant betydning for skønsresultatet, eller selve skønnet er åbenbart urimeligt. Dette medmindre det godtgøres, at skattemyndighedernes skøn var mindre sandsynligt end et andet skønsresultat, henset til det grundlag der forelå, da skattemyndighederne traf afgørelse i sagen.
 Det har således meget stor betydning, om der foreligger behørig transfer pricing-dokumentation. Dette spørgsmål var omtvistet for Højesteret i en nyere dom afsagt den 31. januar 2019, som nu er blevet offentliggjort som SKM 2019.136.H.
 Skatteministeriet gjorde gældende, at den behørige transfer pricing-dokumentation skulle foreligge på tidspunktet for indgivelse af selvangivelse, hvilket i sagen ubestrideligt ikke var tilfældet. Herudover gjorde Skatteministeriet gældende, at den foreliggende transfer pricing-dokumentation ikke var behørig, så skattemyndighederne under alle omstændigheder havde været berettiget til at foretage en skønsmæssig ansættelse.
 I forhold til disse spørgsmål anførte Højesteret bl.a. følgende: ”... Af den dagældende § 3 B, stk. 8 (tidligere stk. 5) fremgik, at hvis den skattepligtige


text:
ikke havde udarbejdet transfer pricing-dokumentation, fandt § 5, stk. 3, anvendelse. Efter § 5, stk. 3, kunne skatteansættelsen foretages skønsmæssigt, hvis en selvangivelse ikke forelå på ansættelsestidspunktet. Højesteret finder, at der hverken i ordlyden af § 3 B, stk. 8, eller i bestemmelsens forarbejder er holdepunkter for en forståelse, hvorefter det tidspunkt, hvor der kan foretages skønsmæssig ansættelse af indkomsten, hvis transfer pricing-dokumentationen ikke foreligger, er et andet end ansættelsestidspunktet, som er det afgørende tidspunkt efter § 5, stk. 3. Det er i forarbejderne til § 5, stk. 3, forudsat, at en selvangivelse kan være så mangelfuld, at den må sidestilles med en manglende selvangivelse. Tilsvarende finder Højesteret, at en transfer pricing-dokumentation, der i så væsentligt omfang er mangelfuld, at den ikke giver skattemyndighederne et tilstrækkeligt grundlag for at vurdere, om armslængdeprincippet er overholdt, må sidestilles med manglende dokumentation. Skattemyndighederne havde modtaget H1’s transfer pricing-dokumentation på tidspunktet for ansættelsen. Højesteret finder, at denne dokumentation ikke var mangelfuld i et sådant omfang, at den kunne sidestilles med manglende dokumentation. Højesteret har herved lagt vægt på, at skattemyndighedernes forhøjelse af H1’s indkomst alene er begrundet i, at honoreringen ikke tager højde for det salg af produkter, der skete gennem multinationale computerproducenters salg af computere med præinstalleret software til slutbrugere i Danmark. At disse transaktioner ikke indgår i beregningen af honoreringen, fremgik klart af transfer pricing-dokumentationen. Højesteret finder på den anførte baggrund, at H1’s indkomst ikke kunne ansættes skønsmæssigt i medfør af den dagældende skattekontrollovs § 3 B, stk. 8 (tidligere stk. 5), jf. § 5, stk. 3”.
 Spørgsmålet i sagen var herefter, om Skatteministeriet havde godtgjort, at honoreringen af H1’s markedsføringsaktiviteter ikke var sket på armslængdevilkår. Et flertal i Højesteret fandt ikke, at Skatteministeriet havde løftet denne bevisbyrde, hvorfor skatteyderen vandt sagen.
 Højesteretsdommen illustrerer, at udfaldet af mange skattesager reelt afhænger af, hvem der har bevisbyrden, hvorfor det i skattesager er meget vigtigt at have fuld fokus på spørgsmålet om bevisbyrde.
 Spørgsmålet om bevisbyrden i skattesager er behandlet af skatteadvokat Torben Bagge i to artikler i Revision og Regnskabsvæsen 2013 nr. 3 og nr. 4, som netop handler om transfer pricing, samt i en artikelserie i Revision og Regnskabsvæsen 2015 nr. 3, nr. 4 og nr. 7, der generelt handler om bevis, herunder særligt bevisbyrdens placering i skattesager.


text:
Højesteret fastsætter rammerne for kontantforbuddet i Hvidvasklovens § 5 - DAHL Advokatfirma
 Højesteret fastsætter rammerne for kontantforbuddet i Hvidvasklovens § 5
 Hvidvasklovens § 5 indeholder et forbud for erhvervsdrivende mod at modtage kontantbetalinger på 50.000 kr. eller derover. Forbuddet gælder, uanset om betalingen sker på én gang eller som flere betalinger, der er eller ser ud til at være indbyrdes forbundet. Dette slår ny afgørelse fra Højesteret fast.
 Kontantforbuddet blev senest ændret i 2013, hvor grænsen for, hvor stort et kontantbeløb man må modtage, blev nedsat fra 100.000 kr. til 50.000 kr. Ikke kun erhvervsdrivendes salg af genstande, men også f.eks. deres levering af tjenesteydelser og salg af fast ejendom er omfattet af forbuddet mod at modtage kontantbetalinger på eller over beløbsgrænsen.
 Forbuddet omfatter ikke private, ligesom det ikke omfatter erhvervsdrivende omfattet af hvidvasklovens § 1, stk. 1. Dette gælder f.eks. advokater, revisorer, ejendomsmæglere og visse virksomheder inden for den finansielle sektor. Disse typer af erhvervsdrivende er i stedet omfattet af en række regler i hvidvasklovgivningen, som forpligter dem til at have et nærmere kendskab til deres kunder og de fysiske personer, der i sidste ende ejer eller kontrollerer deres kunder.
 Hvor spørgsmålet om, hvorvidt en kontantbetaling er på 50.000 kr. eller derover næppe giver anledning til fortolkning, forholder det sig anderledes med den sidste del af forbuddet, som angår flere betalinger, der er eller ser ud til at være indbyrdes forbundet.
 Når flere kontantbetalinger anses som indbyrdes forbundne
 Som udgangspunkt anses løbende ydelser ikke i sig selv for at være indbyrdes forbundne. Sådanne løbende ydelser vil derfor kun være omfattet af kontantforbuddet, hvis betalingen for en enkelt periode udgør 50.000 kr. eller derover.
 Er der derimod ikke tale om en egentlig løbende ydelse, men en ratevis betaling, eksempelvis i forbindelse med køb af en løsøregenstand eller en fast ejendom, vil de enkelte rater være indbyrdes forbundne, og kontantforbuddet vil dermed ramme tilfælde, hvor den samlede betaling udgør 50.000 kr. eller derover.
 En ny afgørelse fra Højesteret afsagt den 24. april 2019 fastlægger imidlertid grænserne for, hvornår der tale om en række enkeltstående salg – som isoleret set blot ikke må medføre en kontantbetaling på 50.000 kr. eller derover, og hvornår en række enkeltstående salg skal anses for at være indbyrdes forbundne. Er der tale om, at enkeltstående salg skal anses for at være indbyrdes forbundne, må handlerne samlet set ikke medføre en kontantbetaling på 50.000 kr. eller derover.
 Sagen angik en bilforhandler, som i perioden fra januar 2015 til marts 2016 havde solgt mere end 500 brugte biler til nogle udenlandske opkøbere mod kontant betaling. Spørgsmålet var derfor, om selskabet ved at modtage kontant betaling for bilerne overtrådte kontantforbuddet i hvidvaskloven. I en række tilfælde havde bilforhandleren solgt biler til 50.000 kr. eller derover og modtaget hele købesummen kontant. Disse betalinger var klart i strid med kontantforbuddet.
 Sagens hovedspørgsmål angik dog en lang række tilfælde, hvor bilforhandleren havde foretaget kontantsalg af flere biler til samme kunde den samme dag, og hvor prisen for den enkelte bil havde været mindre


text:
end 50.000 kr., men hvor summen af de kontante beløb de pågældende dage, var større end lovens beløbsgrænse på 50.000 kr. Der blev udstedt særskilte fakturaer vedrørende salget af hver enkelt bil. Spørgsmålet var, om der også var sket overtrædelse af hvidvasklovens kontantforbud i disse tilfælde.
 Bilforhandleren var tidligere blevet frifundet for denne del af sagen i Landsretten. Højesteret stadfæstede Landsrettens afgørelse og fandt, at de pågældende salg ikke var eller så ud til at være indbyrdes forbundet på en måde, som indebar en overtrædelse af hvidvasklovens kontantforbud.
 Højesteret fandt derfor, at bilforhandleren ikke i nogen af disse tilfælde havde modtaget et kontantbeløb på 50.000 kr. eller derover på én gang.
 I stedet fandt Højesteret, at der derfor var tale om situationer, hvor kunden – efter køb og betaling af en eller flere biler til en samlet pris på mindre end 50.000 kr. – havde forladt forretningen uden aftale om køb af flere biler, men efterfølgende alligevel vendte tilbage senere samme dag og købte og betalte for flere biler for under 50.000 kr., hvorved summen af kontantbetalinger samme dag fra samme kunde har oversteget 50.000 kr.
 Ved vurderingen af om flere betalinger er eller ser ud til at være indbyrdes forbundet, synes Højesteret derved at have lagt vægt på det enkelte besøg i butikken. Hvis kunden under et besøg havde erhvervet flere biler, skulle disse samlet anses for at være indbyrdes forbundet. Kommer kunden derimod tilbage senere på dagen – uden dette har været aftalt – er der imidlertid tale om en ny handel, hvor der igen kan modtages en betaling på op til 49.999 kr.
 Er du opmærksom på kontantforbuddet?
 Vi har tidligere forklaret omfanget af kontantforbuddet i denne artikel: Hvor mange kontanter må jeg tage imod?
 Generelt skærper lovgiverne og myndighederne løbende opmærksomheden omkring hvidvaskproblematikkerne. Det gælder også i relation til kontantforbuddet, som kontrolmyndigheder og politi derfor tilegner stigende opmærksomhed.
 Vi følger løbende udviklingen og orienterer her på siden. Har du konkrete spørgsmål eller en sag vedrørende kontantforbuddet, er du velkommen til at kontakte en af vores specialister.
 Jens H. Bangsgaard
 +45 88 91 92 71
 jhb@dahllaw.dk
 20. feb. 2020 Hvidvaskloven: Hvornår har du indberetningspligt – og hvad betyder det?
 26. nov. 2019 En strategi for sikkerhed er lige så vigtigt som en strategi for vækst
 13. maj 2019 Ændringer i hvidvasklovgivningen - hvad betyder det for dig som rådgiver?


text:
Højesteret stadfæster kendelse i sag om kildebeskyttelse | Danske Medier
 Højesteret stadfæster kendelse i sag om kildebeskyttelse
 Højesteret stadfæstede torsdag Østre Landsrets kendelse om, at beslaglæggelsen af udstyr hos Aller Media A/S og en række tidligere medarbejdere i forbindelse med SE og Hør-sagen kan opretholdes.
 Aller havde henvist til, at der ikke var grund til at mistænke virksomheden for medvirken til de overtrædelser af straffelove, som er omfattet af sigtelserne i sagen, da medieansvarsloven er gældende, og at der derfor ikke kunne ske beslaglæggelse.
 Dette afviser Højesteret, som henviser til, at sigtelserne ikke omhandler indholdet i SE og HØR, men forhold i forbindelse med fremskaffelse af oplysninger.
 Højesteret finder desuden, at ”der er rimelig grund til at mistænke Aller Media for medvirken” til overtrædelse af flere bestemmelser i straffeloven. Derfor vurderer Højesteret, at det beslaglagte materiale kan bruges som bevis i en retssag.
 Højesteret afviser desuden, at kildebeskyttelsen kan finde anvendelse i forhold til hovedsigtelserne og henviser til, at ”oplysningerne i hvert fald som det helt overvejende udgangspunkt ikke angår emner af samfundsmæssig betydning”.
 Anklagemyndigheden vil bruge søgeord til at lede efter elektronisk kommunikation, som kan bruges i efterforskningen af sagen. Det kan føre til, at der vil kunne findes kildebeskyttede oplysninger, som ikke har med sigtelserne at gøre. Her finder Højesteret, at beskyttelsen heraf sikres ved, at byretten gennemgår det beslaglagte materiale.
 Højesteret fastslår, at rettens gennemsyn skal ske sammen med anklagemyndigheden og Aller Media, der har mulighed for at udtale sig om, hvorvidt de enkelte dokumenter kan indgå i efterforskningen.
 Læs kendelsen.


text:
HØJESTERETS DOM afsagt tirsdag den 23. august 2016 Sag 90/2015 HK Danmark som mandatar for A (advokat Tina Sejr Gad) mod Dansk Arbejdsgiverforening som mandatar for LabVikar ApS (advokat Tine Benedikte Skyum) I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 27....»
 HØJESTERETS DOM afsagt tirsdag den 16. august 2016 Sag 256/2015(2. afdeling) A (advokat Sophie Becher, beskikket) mod Erstatningsnævnet (Kammeradvokaten ved advokat Flemming Orth) I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Aarhus 7. afdeling den 10....»
 HØJESTERETS DOM afsagt torsdag den 16. juni 2016 Sag 154/2015 (1. afdeling) HK/Danmark som mandatar for A (advokat Michael Møllegaard Jessen) mod Benzin- og Oliebranchens Arbejdsgiverforening (BOA) som mandatar for Circle K Danmark A/S (tidligere Statoil Fuel & Retail A/S) (advokat Yvonne Frederiksen) I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 18....»
 ØSTRE LANDSRETS DOMAfsagt den 1. februar 2016 af Østre Landsrets 7. afdeling 7. afd. nr. B-962-15: UDLEJERmodLEJER (erhvervslejemål) Københavns Byrets dom af 7. april 2015 (BS 7C-270/2014) er anket af Udlejer, med påstand om frifindelse, subsidiært stadfæstelse....»
 D O M: Bortvisning af medarbejder - lydighedsnægtelse Afsagt den 9. oktober 2015 af Østre Landsrets 2. afdeling (landsdommerne Kaspar Linkis, Sanne Kolmos og Gerd Sinding (kst.)). 2. afd. nr. B-3450-14: Dansk Skuespillerforbund som mandatar for Arbejdstageren (advokat Kim Hansen) mod Arbejdsgiveren (advokat Mike Steen Hansen) Helsingør Rets dom af 9....»
 D O M afsagt den 26. februar 2016 af Vestre Landsrets 1. afdeling (dommerne Henrik Bjørnager Nielsen, Eva Staal og Peter Juul Agergaard (kst.)) i ankesag V.L. B–0452–14 Lejer mod Udlejer Retten i Aalborg har som boligret den 11. februar 2014 afsagt dom i 1....»
 LANDSRETTENS D O M Afsagt den 5. november 2014 af Østre Landsrets 1. afdeling (landsdommerne Olaf Tingleff, Jan Uffe Rasmussen og Dorte Nørby (kst.)). 1. afd. nr. B-2478-13: Finanssektorens Arbejdsgiverforening som mandatar for Skandinavisk Data Center A/S (advokat Merete Preisler) mod A (advokat Khuram Ahmed (prøve)) Retten i Glostrups dom af 12....»
 HØJESTERETS KENDELSE afsagt torsdag den 3. december 2015 Sag 137/2015 A og B (advokat Michael Lindquist for begge) mod Søholm Boligselskab ApS (selv) I tidligere instanser er afsagt kendelse af Fogedretten i Næstved den 24. februar 2015 og af Østre Landsrets 13....»
 HØJESTERETS DOM afsagt mandag den 14. december 2015 Sag 28/2015 (1. afdeling) Ligebehandlingsnævnets sekretariat som mandatar for A og B (advokat Peter Breum for begge) mod Moderniseringsstyrelsen(Kammeradvokaten ved advokat Niels Banke) I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 10....»
 HØJESTERETS DOM afsagt onsdag den 13. april 2016 Sag 98/2015 (1. afdeling) Ikast-Brande Kommune (advokat Yvonne Frederiksen) mod Ingeniørforeningen IDA som mandatar for A (advokat Kim Schioldann) Biintervenient til støtte for Ikast-Brande Kommune: Kommunernes Landsforening (advokat Yvonne Frederiksen) I tidligere instans er afsagt dom af Sø- og Handelsretten den 29....»
 HØJESTERETS DOM afsagt torsdag den 17. marts 2016 Sag 110/2015 (2. afdeling) A (advokat Henrik Karl Nielsen, beskikket) mod Finanssektorens Arbejdsgiverforening som mandatar for Skandinavisk Data Center A/S (advokat Merete Preisler) I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Glostrup den 12....»
 HØJESTERETS DOM afsagt


text:
torsdag den 31. marts 2016 Sag 66/2015 (1. afdeling) Dansk Metalarbejderforbund som mandatar for A (advokat Mads Bendix Skelbæk-Knudsen) mod Selskabet DGS af 2011 A/S under konkurs (advokat Jens Lund Mosbek) I tidligere instanser er afsagt dom af Sø- og Handelsrettens Skifteret den 4....»
 Dom afsagt 3. februar 2016 ved Højesteret
 Højesterets kendelse agsagt den 1. februar 2016 Saf 209/2015 Rikke Annette Capaldi (advokat Jakob Busse) mod I/S Torvet (advokat Niels E. Valdal) I tidligere instanser er afsagt kendelse af Boligretten på Frederiksberg den 27. oktober 2014 og dom af Østre Landsrets 13....»
 HØJESTERETS KENDELSE afsagt onsdag den 28. oktober 2015 Sag 163/2015 P/f SMS (advokat Ingi Højgaard) mod Sp/f Norðlon (advokat Djóni Thomassen) I tidligere instanser er afsagt dom af Retten på Færøerne den 16. april 2014 og kendelse af Østre Landsrets 5....»
 HØJESTERETS KENDELSE afsagt fredag den 14. august 2015 Sag 217/2014 A (selv) mod SEB Ejendomme I A/S (advokat Anne Louise Husen) I tidligere instanser er afsagt kendelse af Retten i Kolding den 15. maj 2014 og af Vestre Landsrets 4. afdeling den 11. juli 2014....»
 HØJESTERETS DOMafsagt tirsdag den 11. august 2015 Sag 104/2014 (1. afdeling) Dansk Erhverv som mandatar for Skibby Supermarked A/S (advokat Peter Vibe)mod HK/Danmark som mandatar for A (advokat Michael Møllegaard Jessen) I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 5....»
 HØJESTERETS DOMafsagt tirsdag den 14. april 2015 Sag 240/2013(2. afdeling) Tryg Forsikring A/S(advokat Allan Kvist-Kristensen)modHaaning A/S(advokat Michael S. Wiisbye) I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Holstebro den 2. november 2009 og af Vestre Landsrets 9....»
 HØJESTERETS DOM afsagt fredag den 10. april 2015 Sag 218/2013 (1. afdeling) K/S af 1. august 2010 (advokat Anne Louise Husen) mod Mercedes-Benz CPH A/S (advokat Frank Bøggild) I tidligere instanser er afsagt dom af Boligretten i København den 13. april 2012 og af Østre Landsrets 12....»
 HØJESTERETSDOM – ANNULLERING AF WARRANTS Resumé Ikke krav på erstatning som følge af annullering af warrants HØJESTERETS DOM afsagt d. 18. juni 2015 i sag Sag 280/2013 Klaus Riskær Pedersen (advokat Arvid Andersen) mod 1) Telenor A/S (indtrådt i stedet for Esplanaden Holding A/S), 2) Advent International Corporation, 3) Lehman Brothers Communication Funds, 4) John Helmsøe-Zinck, 5) John Bernstein, 6) Murat Erkurt, 7) John McEvoy, 8) Massimo Giovanni Preltz Oltramonti og 9) Gunnar Rydning (advokat Morten Ulrich for alle) samt 10) advokat Kurt Skovlund (advokat Frank Bøggild) og 11) statsautoriseret revisor Klaus Honoré (advokat Jakob Anker Lentz) DOM I tidligere instans har Sø- og Handelsretten afsagt kendelse om afvisningspåstanden den 5....»
 Dom afsagt 18. december 2013 ved Højesteret
 Sagen vedrører leje af erhvervslokale. Oprindelig blev lejeaftalen indgået ved en lejekontrakt fra 1981. Spørgsmål om lejestigninger
 Dom afsagt 10. november 2014 ved Østre Landsret
 Dom afsagt 3. november 2014 ved Højesteret
 Revisorelev var berettiget til pension, fritvalgs lønkonto og feriefridage samt godtgørelse efter ansættelsesbevisloven
 Dom afsagt 8. oktober 2014 ved Byretten
 Dom afsagt 19. september 2014 ved Højesteret
 Dom afsagt 9. september 2014 ved Højesteret
 Dom afsagt 2. september 2014 ved Højesteret
 Lejer havde ikke ved


text:
udlejers stiltiende accept opnået ret til vederlagsfri parkering i ejendommens gård som en del af lejeforholdet
 Dom afsagt 20. august 2014 ved Højesteret
 Tvistighedsnævnets kompetence var ikke begrænset i medfør af erhvervsuddannelseslovens § 65 stk. 1. Medarbejder var berettiget til efterbetaling af eget pensionsbidrag, selv om beløbet var udbetalt som løn
 Dom afsagt 4. april 2014 ved Sø- og Handelsretten
 Aftale om fravigelse af ferielovens § 16, stk. 1, kunne indgås i forbindelse med indgåelse af en ansættelseskontrakt, jf. ferielovens § 21, stk. 2.
 Dom afsagt 11. april 2014 ved
 Distributøraftale kunne opsiges af distributøren, med et varsel på tre måneder. Sagsøger havde ikke under sagen bevist at have lidt et tab i opsigelsesperioden.
 Dom afsagt 17. december 2010 ved Højesteret
 Principper for udmåling af godtgørelse efter ændringen i 2007 af ansættelsesbevisloven. Et manglende ansættelsesbevis udløste i den konkrete sag en godtgørelse på 10.000 kr.
 A var ansat hos C i godt et halvt år og modtog aldrig et ansættelsesbevis. Han fik ved sin fagforenings mellemkomst bragt klarhed over sine rettigheder og gjort dem gældende. Det manglende ansættelsesbevis nåede dog at skabe usikkerhed hos ham vedrørende hans opsigelsesvarsel, ligesom der opstod uoverensstemmelser om overarbejdsbetaling og om betaling af pensionsbidrag for de første tre måneder af hans ansættelse. A var ikke den eneste medarbejder, C havde undladt at udstede et ansættelsesbevis til, og selskabet rettede ikke for sig, selv om A i hvert fald én gang bad om at få udstedt et ansættelsesbevis.
 Også for Højesteret var spørgsmålet, hvilken betydning lovændringen havde for godtgørelsesniveauet.
 Højesteret anførte indledningsvis de generelle principper, som udmåling af godtgørelse efter lovændringen bør ske efter. Højesteret udtalte om den konkrete sag, at der ikke forelå skærpende omstændigheder og fastsatte efter en samlet vurdering godtgørelsen til 10.000 kr.
 Landsretten havde også tillagt A 10.000 kr. i godtgørelse
 Dom afsagt 6. marts 2014 ved Højesteret
 Dom afsagt 6. februar 2014 ved Sø- og Handelsretten
 Handelsagent havde ikke misligholdt agenturaftalen ved samtidig forhandling af lignende produkter eller illoyalitet og havde krav på godtgørelse i anledning af agenturgivers opsigelse af aftalen.
 Dom afsagt 31. januar 2014 ved Sø- og Handelsretten
 Dom afsagt 29. november 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Dom afsagt 26. november 2013 ved Sø- og Handelsretten
 En bestemmelse i parternes aftale om ret til "Termination" ved "any breach" skulle forstås sådan, at enhver type mangel og ikke blot væsentlige mangler kunne begrunde ophævelse. Det fandtes bevist, at der var mangler ved de af sagsøgte leverede kaffemaskiner, såvel oprindeligt som efter opgradering af maskinerne. Sagsøger havde derfor været berettiget til at ophæve aftalen og havde endvidere krav på erstatning.
 Dom afsagt 12. november 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Dom afsagt 29. oktober 2013 ved Sø- og Handelsretten
 En række miljømæssige udsagn og anprisninger anvendt af sagsøgte i markedsføringen af dennes isoleringsmaterialer blev fundet vildledende og utilbørlige og dermed i strid med markedsføringslovens §§ 1 og 3. Nogle af udsagnene udgjorde tillige sammenlignende reklame i strid med markedsføringslovens § 5. Ved et af udsagnene havde sagsøgte tillige krænket sagsøgers varemærkerettigheder. Sagsøgte


text:
fik ikke medhold i indsigelser om sagsøgers manglende retlige interesse og om passivitet.
 Dom afsagt 17. oktober 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Aftaleparten på sælgerside i eksisterende rammeaftale var i forbindelse med overdragelse af hotel nærmest til at bære risikoen for uklarhed om hvorvidt rådgivningsarbejde var udført i henhold til tidligere gældende rammeaftale mellem sælger og rådgiver eller som del af tilbud eller arbejde udført for den nye ejer, og blev som følge heraf tilpligtet som bestiller at betale faktura for arbejder i ugerne omkring overdragelsestidspunktet.
 Dom afsagt 4. oktober 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Antaget at sagsøgte (et konkursbo) ikke havde pligt til at anerkende, at en tidligere ansat havde et privilegeret krav på provision i konkursboet.
 Dom afsagt 2. oktober 2013 ved Sø- og Handelsretten
 En række kapitalejere, der havde sikret deres indskud i et selskab ved virksomhedspant, blev alle anset for nærstående i medfør af konkurslovens § 2, nr. 4, hvorfor virksomhedspantet blev anset for uden retsvirkning, jf. tinglysningslovens § 47 e.
 Dom afsagt 18. september 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Jensens Fiskerestaurant krænkede ikke Jensen's Bøfhus' varemærker, herunder, at der ikke var opnået brugsbaseret ret til navnet Jensen's.
 Dom afsagt 15. august 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Handelsagent var berettiget til erstatning i opsigelsesperioden og til goodwillgodtgørelse som følge af, at agenturgiver havde indgået en distributøraftale med en handelsagent, som ifølge aftalen skulle påbegynde arbejdet i opsigelsesperioden
 Dom afsagt 13. august 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Virksomhedspant i enkeltmandsvirksomhed ikke overført til interesselskab, hvorfor bankens sikkerhed i form af virksomhedspantet bortfaldt ved ophøret af enkeltmandsvirksomheden.
 Dom afsagt 15. juli 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Sagen vedrører opsigelse af en eneforhandleraftale med en koreansk virksomhed samt retsvirkningerne heraf. Retten fandt, at opsigelsen af aftalen var berettiget og tog sagsøgrens anerkendelsespåstand herom til følge, herunder at sagsøgte ikke længere måtte anvende sagsøgers navn og varemærke. Et betalingskrav blev også taget til følge, idet sagsøgte ikke fik medhold i et påstået modkrav. Sagsøgte havde endvidere påstået sagen afvist under henvisning til en koreansk retsafgørelse mellem parterne fra 2011. Retten afviste ikke sagen, allerede fordi det var ubestridt, at den koreanske retsafgørelse angik et foreløbigt retsmiddel svarende til en afgørelse om forbud efter dansk ret.
 Dom afsagt 28. juni 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Dom afsagt 25. juni 2013 ved Sø- og Handelsretten
 De sagsøgte anset for forpligtet til at betale restfaktureringskrav til værftet for reparation af et skib.
 Dom afsagt 19. juni 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Dom afsagt 17. juni 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Antaget at sagsøgeren skulle have anmeldt sit krav i boet, så kurator kunne have fordringsprøvet kravet. Da der ikke var sket fordringsprøvelse af kravet, havde sagsøgeren ikke grundlag for at anlægge sag ved skifteretten, hvorfor blev sagen afvist.
 Dom afsagt 12. juni 2013 ved Sø- og Handelsretten
 Retten fandt, at sagsøgte (et værft) var berettiget til at udøve tilbageholdelsesret i et skib, som skulle ombygges på værftet, til trods for at sagsøger (skibets ejer) med rette havde opsagt ombygningskontrakten. Sagsøgte havde krav på


text:
Skat.dk: C.C.6.4.2.2 Godtgørelse for at opgive agentur eller lignende og vederlag for at påtage sig en konkurrenceklausul
 Dette afsnit beskriver den skattemæssige behandling af godtgørelser for opgivelse af agentur eller lignende og vederlag for at påtage sig en konkurrenceklausul.
 Beskrivelse og definition af agentur eller lignende og af konkurrenceklausul
 Oversigt over , domme, kendelser, afgørelser, SKM-meddelelser mv.
 Godtgørelse i anledning af opgivelse af agentur eller lignende og vederlag i forbindelse med at påtage sig en konkurrenceklausul er omfattet af AL § 40, stk. 3.
 Reglerne om beskatning af disse godtgørelser og vederlag findes i AL § 40, stk. 8.
 Vederlag for afløsning af pensionstilsavn er også omfattet af AL § 40, stk. 3. Om beskatningen af sådanne vederlag skal henvises til:
 Afsnit C.A.3.6.6 om Afløsningssum - pensionstilsavn
 Afsnit C.A.10.4.3.4 om Direktørpensionsordninger
 KSLBEK § 18, nr. 32, om Tjenestemandspensionslignende pensionsordninger og andre pensionslignende ydelser (A-indkomst).
 Agentur og lignende
 Hvis agenten får godtgørelse for at opgive sit agentur eller lignende, skal han medregne den i den skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 8, jf. stk. 3. Personer skal medregne godtgørelsen i den personlige indkomst. Se PSL § 3, stk. 1.
 Ud over egentlige agenturer er lignede forhold som fx eneforhandlingsrettigheder, forhandlerprivilegier mv. omfattet af bestemmelsen. Godtgørelser, der er ydet ud fra billighedsbetragtninger, er også omfattet.
 Det er ikke en betingelse, at modtageren har haft et egentligt krav på en godtgørelse. Det er heller ikke en betingelse, at godtgørelsen bliver ydet som en engangsydelse. Se TfS 1993, 198 LSR.
 Det fremgår af § 25 i lov nr. 272 af 2. maj 1990 om handelsagenter og handelsrejsende, at handelsagenten ved agenturaftalens ophør har krav på godtgørelse, hvis og i det omfang
 Reglen skal også anvendes, hvis agenturaftalen ophører på grund af handelsagentens død.
 En konkurrenceklausul er en klausul, der afskærer den ene part fra at udøve virksomhed, der på en nærmere bestemt måde konkurrerer med den anden parts virksomhed.
 En sådan klausul vil eksempelvis blive brugt i forbindelse med opløsning af eller ind- og udtræden af interessentskaber og ved afståelse af erhvervsvirksomhed, hvor sælger påtager sig en konkurrenceklausul.
 Vederlag for at påtage sig indskrænkninger i adgangen til fri erhvervsudøvelse (konkurrenceklausuler) bliver regnet med i opgørelsen af den skattepligtige indkomst, når vederlaget ydes én gang for alle. Se AL § 40, stk. 8, jf. stk. 3.
 Personer skal medregne vederlaget i den personlige indkomst. Se PSL § 3.
 Hvis vederlaget bliver givet som en løbende ydelse, behandles ydelserne efter reglerne i LL § 12 B.
 Yderens afskrivnings- eller fradragsmulighed
 Den, der yder en godtgørelse, som er omfattet af AL § 40, stk. 3, har mulighed for at afskrive godtgørelsen skattemæssigt med indtil 1/7 årligt. Hvis ydelser af denne art tilsammen udgør mindre end 5 pct. af yderens samlede lønudgift i det pågældende indkomstår, kan de fuldt ud trækkes fra i dette indkomstårs skattepligtige indkomst. Se AL § 40, stk. 3, sidste pkt.
 Godtgørelse eller konkurrenceklausul efter AL § 40, stk. 3, eller goodwill?
 Det har ikke længere den samme betydning, om der er tale


text:
om godtgørelse omfattet af AL § 40, stk. 3, eller om afståelse af goodwill. Dette skyldes, at goodwill ikke længere kan afstås skattefrit.
 Der er dog forsat den forskel, at en eventuel (rest-)anskaffelsessum for det pågældende immaterielle aktiv kun kan trækkes fra i vederlaget for samme aktivs afståelsessum.
 Det afgørende kriterium for at kvalificere et vederlag som enten
 goodwill eller
 godtgørelse ved opgivelse af agentur og lignende eller
 ved påtagelse af en konkurrenceklausul
 er, om beløbsmodtageren har ejendomsretten til virksomhedens kundekreds mv.
 Der vil kun være tale om vederlag for overdragelse af goodwill, hvis man har ejendomsretten til virksomhedens kundekreds mv. Se SKM2001.185.HR og SKM2002.359.HR.
 Landsskatteretten har udtalt, at en betaling ved udtræden af en eneforhandlingskontrakt ikke kunne anses som betaling for goodwill, men i stedet for dels erstatning for mistet indtægt og dels for godtgørelse. Se TfS 1991, 462 LSR.
 Se nu AL § 40, stk. 8, jf. stk. 3, om opgivelse af eneforhandling.
 Godtgørelse i forbindelse med udtræden af en eneforhandlingskontrakt er ikke betaling for goodwill. Højesteret har i en dom udtalt, at vederlaget måtte anses delvis for opgivelse af agentur og delvis som betaling for at påtage sig en konkurrenceklausul. Se TfS 1999, 84 HR.
 I en sag om kvalificering af et vederlag, benævnt goodwill i en overdragelsesaftale, nåede Højesteret frem til, at vederlaget var betaling for, at sælger ikke ville påberåbe sig de konkurrenceklausuler, som de tidligere medarbejdere havde påtaget sig. Vederlaget blev for købers vedkommende anset for at være en ikke fradragsberettiget etableringsudgift. Se SKM2002.155.HR.
 Selv om der i en aftale er indeholdt en konkurrenceklausul for indehaverne af et firma, er der ikke grundlag for at henføre nogen del af et goodwillvederlag til konkurrenceklausulen. Se TfS 1991, 133 LSR og TfS 1990, 192 LSR.
 Fritagelse for restbetaling af goodwill mod samtidig ophævelse af en konkurrenceklausul kunne efter Ligningsrådets afgørelse ske uden skattemæssige konsekvenser for de indehavere af et advokatfirma, som tidligere havde erhvervet goodwillen. Se TfS 1993, 225 LR.
 Hvis en betaling i forbindelse med ophævelse af en konkurrenceklausul bliver angivet som goodwill, er det en forudsætning, at der er afstået virksomhed eller kundekreds.
 Landsskatteretten har fundet, at et vederlag var ydet til dækning af mistede indtægter i den periode, der var omfattet af klausulen, og at dette var skattepligtig indkomst. Se TfS 1992, 323 LSR.
 Hvis en af parterne i et revisorinteressentskab, trods en aftale med en konkurrenceklausul, med urette overtager den andens klienter efter interessentskabets opløsning og derfor skal betale erstatning, vil denne erstatning blive anset for indkomstskattepligtig som parternes næring. Beløbet kan ikke henføres til goodwill, selvom erstatningen beregnes efter samme regler som goodwill. Se TfS 1989, 600 VLR.
 Se SKM2004.141.LR, hvor Ligningsrådet ikke kunne bekræfte, at der skulle fastsættes en goodwillværdi ved overdragelse af et dansk grossistselskabs aktiver og passiver til en nystiftet dansk filial.
 SKM2002.359.HR
 Det sagsøgende selskab havde fra 1988 eneforhandlingsretten til D's produkter. Efter at sagsøgeren havde opsagt forhandlingsaftalen, betalte D et vederlag til selskabet. Parterne betegnede beløbet som goodwill, og selskabet anså beløbet for skattefrit. Højesteret bemærkede,


text:
at D kunne bringe eneforhandleraftalen til ophør og derved afskære eneforhandleren fra den kundekreds, der efterspurgte D's produkter. Kundekredsen tilhørte derfor D. Vederlaget var således ikke ydet for afståelse af kundekreds, og dermed ikke skattefri goodwill, men skattepligtigt efter den dagældende lov om særlig indkomstskat mv. § 2, nr. 9.
 I en overdragelsesaftale var et vederlag betegnet som goodwill. Vederlaget blev af Højesteret anset for at være betaling for, at sælger ikke ville påberåbe sig de konkurrenceklausuler, som tidligere medarbejdere havde påtaget sig. Vederlaget blev anset for at være en ikke fradrags- eller afskrivningsberettiget etableringsudgift.
 SKM2001.185.HR
 Selskabet indgik i 1988 en aftale med D om eneforhandling af D's produkter. Ved eneforhandlingsaftalens ophør i 1992 betalte D et vederlag til selskabet, som selskabet anså for skattefri goodwill. Højesteret tiltrådte, at kundekredsen tilhørte D, idet D ved opsigelse kunne bringe eneforhandleraftalen til ophør. Højesteret fandt, at vederlaget derfor måtte anses som godtgørelse i anledning af opgivelse af agentur eller lignende, hvorefter Højesteret stadfæstede landsrettens dom.
 Se tilsvarende afgørelse i TfS 1994, 719 ØLR om en depotindehaver og i TfS 1997, 348 ØLR om en agent.
 TfS 1999, 84 HR
 Skatteyderen havde i en årrække drevet selvstændig agenturvirksomhed for firmaet H, som havde eneforhandlingsretten. I 1987 opsagde H forhandlingsretten, og ifølge en afviklingsaftale betalte H skatteyderen et vederlag. Højesteret bemærkede, at vederlaget ikke kunne anses som vederlag for afståelse eller opgivelse af kundekreds eller forretningsforbindelse, men at beløbet dels måtte anses som godtgørelse for opgivelse af agentur, dels som vederlag for at påtage sig konkurrenceklausuler.
 TfS 1989, 600 VLR
 I forbindelse med opløsningen af et revisorinteressentskab var det aftalt, at hvis en af parterne i strid med aftalen overtog den andens klienter, skulle der betales erstatning svarende til honoraret for de seneste 12 måneder. Denne beregningsmåde anførtes at svare til den, der anvendtes ved fastsættelse af goodwillværdien for en statsautoriseret revisorvirksomhed. Retten fandt ikke, at dette forhold i sig selv kunne føre til, at erstatningsbeløbene skattemæssigt betragtes som vederlag for goodwill.
 TfS 1993, 198 LSR
 Indehaveren af en assuranceforretning med tilhørende agentur afhændede sin virksomhed til et forsikringsselskab, for hvilket hans firma i en lang årrække havde været forsikringsagent. Vederlaget bestod af
 et engangsbeløb,
 et fast garanteret beløb i 5 år samt
 en livsbetinget fast ydelse.
 Landsskatteretten fandt, at vederlaget dels vedrørte goodwill og dels opgivelse af agenturet. Den del af vederlaget, der vedrørte opgivelse af agenturet, skulle kapitaliseres og indkomstbeskattes. De garanterede beløb i 5 år blev anset for afdrag på en fordring og skulle derfor ikke indkomstbeskattes i de enkelte år. Den årlige livsbetingede ydelse var derimod skattepligtig, jf. SL § 4 c.
 TfS 1992, 323 LSR
 En medinteressent i et firma modtog fra en medarbejder i firmaet andel i en godtgørelse for ophævelse af en konkurrenceklausul. Landsskatteretten fandt, at der ikke i forbindelse med fratrædelsen var indgået aftale om overdragelse til medarbejderen af en del af virksomheden eller kundekredsen. Vederlaget kunne derfor ikke anses som vederlag for goodwill eller for en rettighed. Vederlaget måtte efter Landsskatterettens opfattelse anses for ydet


text:
til dækning af mistede indtægter. Det skulle derfor behandles som skattepligtig indkomst.
 TfS 1991, 462 LSR
 Et selskab udtrådte af en eneforhandlerkontrakt og fik udbetalt et vederlag, dels for afståelse af ordrebeholdning, dels for godtgørelse for ophør af kontrakten. Landsskatteretten fandt ikke, at der var tale om goodwill. Beløbet, der angik erstatning for mistet indtægt ved optagne ordrer, var skattepligtig indkomst. Beløbet vedrørende godtgørelse for ophør af forhandlerkontrakten, var vederlæggelse for opgivelse af eneforhandlerkontrakt og dermed skattepligtigt.
 Der kan efter praksis ikke udskilles en del af goodwillbetalingen som særskilt vederlag for påtagelse af konkurrenceklausuler. Hele vederlaget på 1.750.000 kr. skulle herefter anses som betaling for goodwill.
 TfS 1990, 192 LSR
 En kontrakt mellem et selskab og en distributør indeholdt en fortegnelse over distributørens egne kunder, som han medtog fra sin tidligere virksomhed. Kontrakten indeholdt endvidere en konkurrenceklausul. Ved oprettelse af ny kontrakt ville selskabet købe kundekredsen. Landsskatteretten fandt, at hele overdragelsessummen vedrørte goodwill, idet der ikke var tilstrækkeligt grundlag for at anse en del af vederlaget som særskilt betaling for at påtage sig konkurrenceklausulen.
 Ligningsrådet blev spurgt, om der ved overdragelse af et grossistselskabs aktiver og passiver var grundlag for at beregne goodwill ved ophøret af selskabets eneforhandlingsret i forbindelse med strukturelle ændringer i den koncern, hvori selskabet indgik. Da det var oplyst, at selskabet ville miste sin kundekreds i forbindelse med eneforhandlingsrettens ophør, fandt Ligningsrådet, at der ikke skulle fastsættes og gennemføres beskatning af goodwill.
 TfS 1993, 225 LR
 En advokat ønskede sig frigjort fra en konkurrenceklausul mod at give kvittering for resttilgodehavende for goodwill. Ligningsrådet fandt, at en fritagelse for restbetaling af goodwill mod samtidig ophævelse af konkurrenceklausulen kunne ske uden skattemæssige konsekvenser for de indehavere, som tidligere havde erhvervet goodwillen. En efterfølgende nedsættelse af et skyldigt beløb vedrørende goodwill for en ny partner i advokatfirmaet kunne ligeledes ske uden skattemæssige konsekvenser.


text:
Skat.dk: Arv - Gave - Formueoverdragelse - Gaveafgiftspligtig - Trust
 17 May 2016 10:07
 15 Mar 2016 12:44
 15-2711265
 Arv - Gave - Gaveafgiftspligtig
 Den juridiske vejledning 2016-1, afsnit C.A.6.1.2.1.
 Den juridiske vejledning 2016-1, afsnit C.A.1.2.1.
 Kan SKAT bekræfte, at det ikke vil have nogle skatte- eller afgiftsmæssige konsekvenser for Person A eller dennes arvinger, såfremt Person A fjernes som begunstiget?
 Som det fremgår af den vedlagte fundats (herefter "Fundatsen"), blev Fonden stiftet i 1987. Fonden blev stiftet af Y, der var gift med Person A. Ægteparret boede på dette tidspunkt uden for Danmark og havde 3 voksne livsarvinger, Person B, Person C og Person D.
 Som beneficierede blev Y og Person A indsat i Fundatsen afsnit 1 (e)(i). Som beneficierede efter fundatsen afsnit 1 (e)(ii) blev indsat Person B, Person C og Person D.
 Herudover blev Person B indsat som "the Present Protector".
 I 2002 afgik Y, der var skattemæssigt hjemmehørende i Land A, ved døden. I forbindelsen med behandlingen af dødsboet efter Y blev midlerne i Fonden ikke skiftet, da de ansås for endelig udskilt.
 Person A er på nuværende tidspunkt fuld skattepligtig til Danmark.
 Det er for os oplyst, at Person B, som stadig er Protektor, ikke er bosiddende i Danmark og heller ikke er fuld skattepligtig til Danmark.
 Person D og Person C er begge bosiddende i Danmark og er fuld skattepligtige til Danmark.
 Som det fremgår af Fundatsen, kan Trustee med accept fra Protektor uddele midler fra Fonden diskretionært til de begunstigede.
 Person Ahar solgt sin faste ejendom i Danmark og er kommet på plejehjem, hvorfor Person A - efter Trustees vurdering - ikke længere har behov for uddelinger fra Fonden. Trustee ønsker derfor at fjerne Person A som beneficeret.
 De relevante bestemmelser fra Fundatsen er gengivet nedenfor:
 "1 (c) "the Vesting Day" means the day on which shall expire the period of eighty years from the date of this Settlement or such earlier day as the Trustee may at any time by Deed appoint to be the Vesting Day:
 (e) “the Beneficiaries" means
 (iii) such person or persons as the Trustee with the prior written approval of the Protector may by deed appoint.
 Provided always that subject to the prior written approval of the Protector the Trustee may by deed declare that any person or persons shall cease to be a beneficiary hereunder from which date such person or persons shall cease to be a beneficiary without prejudice however to any prior acts or appointment of capital or income already made.
 2. (...) and with such discretionary trusts and powers exercisable by such persons as the Trustee shall with the prior written consent of the Protector appoint from time to time by deed or deeds revocable or irrevocable executed before the Vesting Day.
 (b) Subject as aforesaid the Trustee may with the prior written consent of the Protector until the Vesting Day pay or apply the whole or any part or parts of the income of the Trust Fund to or benefit of all


text:
or such one or more exclusive of the others or other of the Beneficiaries in such proportions and manner as the Trustee thinks fit.
 4. (a) Until the Vesteing Day the Trustee may with the prior written consent of the Protector from time to time pay or apply the whole or any part or parts of the capital of the Trust Fund to or for the benefit of all or such one or more of the Beneficiaries for the time being living and ascertained in such shares if more than one and in such manner as the Trustee think fit.
 (b) The Trustee shall stand possessed of the Trust Fund on the Vesting Day (and subject to any appointment made in exercise of such power as aforesaid and to the provisions of the last preceding sub-clause) in trust as to income and capital for such of the Beneficiaries as shall then be living and ascertained or any one or more of them and in such shares as the Protector may prior to or upon the Vesting Day by instrument in writing appoint and subject to and in default of any such appointment as the Trustee shall in its discretion think fit.
 16. The Protector may at any time by instrument in writing irrevocable appoint any person or persons (being individuals or corporations) to be the next succeeding Protector and if the person so appointed in writing consent to the appointment that person shall forthwith become the Protector in place of the person who made the appointment and shall remain the Protector pursuant to the provisions of this paragraph and upon such cesser the provisions of this Settlement shall have effect as if the person making the said appointment had died.
 19. The power of appointing new or additional trustees shall be vested in the Protector for the time being hereof.
 BEMÆRKNINGER VEDRØRENDE DEN VERSERENDE KLAGESAG FOR LANDSSKATTERETTEN
 Den 14. april 2014 traf SKAT afgørelse om, at ændre Person A's indkomst således:
 "SKATs ændringer
 Udenlandsk kapitalindkomst, jf. statsskattelovens § 4, stk. 1, nr. 1
 Udenlandsk udbytte, der er aktieindkomst, jf. statsskattelovens § 4, stk. 1, litra e og personskattelovens § 4a, stk. 1, nr. 1
 Selvangivet anden personlig indkomst vedrørende udbetalinger fra trust ifølge din årsopgørelse
 Ansat anden personlig indkomst, jf. statsskattelovens § 4
 Ansat udenlandsk personlig formue ultimo 2011 jf. statsskattelovens § 5
 kr."
 Under afsnit "1.5 SKAT's endelige afgørelse" fremgår det på side 20, at:
 "Trusten A anses herefter skattemæssigt for at være en transparent enhed, hvor midlerne og afkastet af midlerne i trusten anses for, at tilhører dig personligt."
 SKAT's afgørelse af 14. april 2014 er påklaget til Landsskatteretten.
 Ved besvarelsen af det bindende svar, bedes SKAT imidlertid forudsætte, at Trusten A skal anses som en transparent enhed, således at det bindende svar ikke vil være bindende, såfremt Landsskatteretten eller domstolene når frem til, at Trusten A ikke er transparent.
 Uagtet SKAT's afgørelse af 14. april 2014, som er påklaget til Landsskatteretten er det vores opfattelse, at Skatterådet