text:
benytter hans base.
 42 En sådan argumentation tager nemlig ikke hensyn til den retlige og økonomiske interesse, som den automatiske beskyttelsesordning, der er harmoniseret i medlemsstaterne, repræsenterer for den person, der har investeret i fremstillingen af en database, som er knyttet til den eneret i henhold til ophavsretten til at forbeholde sig selv de forskellige handlinger, der er omhandlet i artikel 5 i direktiv 96/9, og til retten til i henhold til sui generis-retten at forbyde de handlinger, der er omhandlet i dette direktivs artikel 7, stk. 1 og 5, og artikel 8, stk. 2. Som Kommissionen har understreget i retsmødet, forudsætter denne beskyttelse ikke, at der gennemføres nogen administrative formaliteter, og den kræver ikke noget forudgående aftalemæssigt arrangement.
 43 Med dette in mente bemærkes, at hvis fremstilleren af en database, som er beskyttet i henhold til direktiv 96/9, beslutter at tillade brugen af sin database eller et eksemplar af denne, kan han, således som det bekræftes ved 34. betragtning til dette direktiv, afgrænse denne benyttelse ved en aftale indgået med den, der har ret til at benytte databasen, som præciserer »formål og [...] fremgangsmåde« for at anvende den nævnte base eller et eksemplar deraf.
 44 Hvad derimod angår en database, som direktiv 96/9 ikke finder anvendelse på, nyder fremstilleren af databasen ikke godt af den retlige beskyttelsesordning, der er indført ved dette direktiv, og han kan således kun gøre krav på en beskyttelse af sin database på grundlag af den anvendelige nationale lovgivning.
 45 Henset til alle de ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv 96/9 skal fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på en database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten i medfør af dette direktiv, og det nævnte direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15 er således ikke til hinder for, at fremstilleren af en sådan database ved aftale opstiller begrænsninger for tredjemænds benyttelse af denne, for så vidt som andet ikke er bestemt i den anvendelige nationale lovgivning.
 Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9/EF af 11. marts 1996 om retlig beskyttelse af databaser skal fortolkes således, at det ikke finder anvendelse på en database, der hverken er beskyttet af ophavsretten eller af sui generis-retten i medfør af dette direktiv, og det nævnte direktivs artikel 6, stk. 1, artikel 8 og 15 er således ikke til hinder for, at fremstilleren af en sådan database ved aftale opstiller begrænsninger for tredjemænds benyttelse af denne, for så vidt som andet ikke er bestemt i den anvendelige nationale lovgivning.


text:
Skat.dk: Fradrag - overdragelse - del af virksomhed.
 06 Jul 2005 15:34
 1. afdeling, 496/2003
 Tab, fordring, tilskud, afskrivning, interessefællesskab, værdiansættelse
 Sagen vedrører den skattemæssige behandling af et selskabs salg af en af divisionerne i selskabet. Selskabet havde betydelige økonomiske vanskeligheder på tidspunktet for salget. De økonomiske vanskeligheder hidrørte bl.a. fra den division, der blev overdraget.
 Selskabet overdrog aktiviteterne i divisionen til et selskab, der var ejet af et holdingselskab, hvis ejer var nogle af selskabets aktionærer.
 I forbindelse med handlen fik selskabet en fordring på 103 mio. kroner på køberselskabet, men i samme aftale blev fordringen overdraget til køberselskabets moderselskab for 1,- krone.
 I modsætning til landsretten fandt Højesteret ikke, at selskabet kunne fratrække tabet. Højesteret henviste til, at således som udskillelsen af afdelingen blev tilrettelagt, og salgsaftalen udformet med opdeling i salg af afdelingen til køberselskabet og transport af fordringen på 103 mio. kroner til køberselskabets moderselskab, havde selskabet, uanset at salget skete på grund af økonomiske vanskeligheder for at forhindre, at afdelingen måtte lukke med betydelige omkostninger til følge, ikke godtgjort, at bestemmelsen om transport af salgstilgodehavendet på 1,- kr. skulle tages i betragtning ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum.
 Højesteret fandt videre, at selskabet heller ikke havde et fradragsberettigede tab hverken efter kursgevinstlovens §§ 2 eller 8 C eller efter statsskattelovens § 6 a.
 Ligningsvejledningen 2005-2 E.I.2.2
 Ligningsvejledningen 2005-2 S.C.1.2.2.3
 HX Holding Denmark A/S
 Wendler Pedersen, Asbjørn Jensen, Poul Søgaard, Niels Grubbe og Vibeke Rønne.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 22. afdeling den 3. oktober 2003.
 Indstævnte, HX Holding Denmark A/S, har påstået stadfæstelse og har gentaget sine øvrige påstande.
 HX Holding Denmark A/S har yderligere gjort gældende, at selskabet er berettiget til skattefradrag på 103 mio. kr. enten efter reglerne om tab på fordringer i kursgevinstlovens § 2 eller efter reglerne om finansielle kontrakter i kursgevinstlovens § 8 C eller efter reglerne om driftsomkostninger i statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Skatteministeriet har bestridt, at de nævnte bestemmelser giver grundlag for det påståede skattefradrag.
 Af referatet af et bestyrelsesmøde i H1 Export A/S den 13. august 1992, hvori hele bestyrelsen bortset fra en medarbejderrepræsentant deltog, hedder det bl.a.:
 "Ad 2. Orientering ved bestyrelsesformanden
 [SH] orienterede om G-aktiviteterne. En løsning er nu på plads betinget af, at G-aktiviteterne udskilles til et af bestyrelsen godkendt selskab ejet af [KV, KK, KU, KJ og BN] samtidig med Letter of Intent fra Analogic Corporation om medejerskab senest 1. oktober 1992...
 [SH] pointerede, at denne overdragelse kan medføre et tab i størrelsesordenen 120 mio DKK, men at dette beløb er væsentligt mindre end omkostningerne ved en alternativ nedlukningssituation. [SH] oplyste, at K1 havde været kontaktet om G-udskillelsen. Holdningen hertil havde været positiv på K1's hold.
 Bestyrelsen tiltrådte formandens forslag."
 I aftalen benævnt Assets Purchase Agreement mellem H1 Export A/S på den ene side og H1 Holding A/S og G2 A/S på den anden side fremgår bl.a.:
 "WHEREAS, Seller - through its G-division - is presently engaged in development, production and marketing of various high technology

type: other


text:
G-products and systems,
 WHEREAS, Seller over a period of time has tried to sell its G-division and has now announced its decision to close its G-division and therefore is prepared to dispose of this division according to the following terms,
 WHEREAS, members of the founding families of the H-Group wish to secure numerous amount of employees engaged in the said G-division and the unique know-how and technology related to the said division and has for this purpose found the H-Group, and
 WHEREAS, G-Holding through its wholly owned subsidiary, G2 will undertake such activities by acquiring the G-Division Activities of Seller.
 2.1. As of the Effective Date Seller shall cease itself... to conduct the G-Division Activities and shall sell and transfer to... [G2] and [G2] shall purchase Seller's...entire rights (including all licensing rights as specified in this Agreement), titls and interest in and to the Assets.
 2.2. The Assets are taken over in their present state of condition and shall include:
 A. All fixed assets...
 B. All inventories...
 C. All intangible assets...
 D.The whole of the benefit of the good-will of the G-Division Activities...
 E. All the shares of the 6 foreign medical subsidiaries: ...
 F.Accounts, receivables and pre-paid expenses...
 H.The amount of DKK 25 millions in cash, of which DKK 10 mil]. is a loan, ef
 2.3. The Liabilities - which all are exclusively related to the G-Division Activities - shall include:
 A. External trade creditors...
 B. Service obligations and holiday allowance obligations regarding employees.
 C. Liabilities regarding costs in respect of dismissal of employees.
 D. Development reservations towards restructuring, updating, new developments and for obtaining and maintaining necessary market positions amounting to DKK 60 millions.
 E. All other liabilities...
 4.1. Promptly after Closing, but in no event later than September 15, 1992, Seller and G and their auditors shall verify the existence of the fixed assets and inventories referred to in clause 2.2. The auditors mentioned shall - based upon this verification - and in compliance with generally accepted accounting principles applied on the consistent basis by Seller, prepare the Effective Date Statement. The said statement shall comprise all Assets and Liabilities transferred to [G2] pursuant to clause 2.2. All Assets are to be evaluated at bookvalue.
 5.1. The purchase price for the G-Division Activities shall be calculated as the book-value of the net assets (all assets referred to in clause 2.2. less all liabilities referred to in clause 2.3.) and shall be finally determined by Seller and G immediately following the completion of the Effective Date Statement and by applying the values said out in the said statement.
 Settlement of Purchase Price.
 6.1. The purchase price, equivalent to the book-value of the net assets, is settled by establishing a debt amounting to the purchase price bearing an interest of 8 percentages per annum and payable on demand.
 6.2. The thus established debt by G to Seller aquivalent to the purchase price is upon closing of the sale of the H-Group to K1 transferred by Seller to G-Holding against


text:
G-Holding's payment of DKK 1 - one krone - to Seller.
 6.4. In case the value of all the Assets less the value of the Liabilities stated in clause 2.3. a and b, and e exceeds the amount of 120 millions the principal of the subordinated term loan grant by Seller to G, re clause 7 below, is automatically increased by the said exceeding amount.
 7.1. In connection with the disposal of its G-Division Activities to [G2] Seller grants [G2] a term loan of DKK 10,000,000.
 7.3. The principal and interest falls due without further notice on 31 Dec. 1994...
 9.1. As from the Effective Date Seller shall transfer to [G2] all employment contracts concerning the employees related to the G-Division Activities less approx. 90 employees, amounting to a total of approx. 310 employees.
 9.3. Prior to the signing of this Agreement - but after the Effective Date - Seller has undertaken to give notice of dismissal to approx. 90 of the approx. 310 employees mentioned above, however, [G2] also takes over the ... costs pertaining to these employees' contracts of employment."
 Den 14. august 1992 indgik parterne en tillægsaftale, hvori det bl.a. hedder:
 "The value of the net assets, of No. 6.4 and 7.1, shall be adjusted from DKK 120 Million to DKK 103 Million."
 To revisionsfirmaer har den 18. september 1992 udarbejdet en rapport tiltrådt af H1 Export A/S og G2 A/S, hvor det bl.a. anføres:
 "Rapport vedrørende udskillelse af G2
 I henhold til Assets Purchase Agreement dateret 13. august 1992 har vi i samarbejde med sælger og køber assisteret i forbindelse med udarbejdelsen af Effective Date
 Statement vedrørende udskillelse af G2s aktiver og passiver fra H1 Export A/S koncernen og H2 Development Ltd. koncernen...
 Vi har i forbindelse med verifikationen af aktiver med tilhørsforhold til de danske selskaber påset, at aktiverne er optaget til bogført værdi i overensstemmelse med H1 Export A/S koncernens regnskabspraksis."
 Ved aftalen af 13. august 1992 med tillæg af 14. august 1992 med H1 Holding A/S (Holding) og dets helejede datterselskab G2 A/S overdrog H1 Export A/S aktiviteterne i sin G-afdeling til G2. Overdragelsen skete ifølge aftalen i form af overdragelse af aktiver og passiver til G2, der også skulle overtage forpligtelserne over for afdelingens 310 medarbejdere. Salgssummen skulle opgøres til bogførte værdier. H skulle overdrage op til 103 mio. kr. af tilgodehavendet på salgssummen til G-Holding mod betaling af 1 kr., og en eventuel overskydende salgssum skulle indestå som sælgertilgodehavende, jf. aftalens punkt 6.2 og 6.4.
 Overdragelsen blev gennemført i overensstemmelse med aftalen. Ved verifikationen af aktiverne påså sælgers og købers revisorer, at aktiverne var optaget til bogførte værdier. Der blev ikke tale om en salgssum ud over de 103 mio. kr. Bortset fra lånetilgodehavendet på 10 mio. kr. og frigørelsen for forpligtelserne fik H således alene et provenu på 1 kr.
 Salget af G-afdelingen havde baggrund i betydelige økonomiske problemer hos H. Selskabets bankforbindelser stillede krav om kapitaltilførsel, og der forelå alene tilbud herom fra K1, der som betingelse krævede frasalg


text:
eller lukning af G-afdelingen. Omkostningerne ved lukning af G-afdelingen var anslået til ca. 200 mio. kr. Ifølge præamblen til aftalen var baggrunden for overdragelsen af G-afdelingen bl.a., at H gennem en periode havde forsøgt at sælge og nu havde besluttet at lukke afdelingen, og at medlemmer af familierne, der havde stiftet H, ønskede at sikre det store antal medarbejdere i afdelingen og den know-how, der var knyttet til den.
 Således som udskillelsen af G-afdelingen blev tilrettelagt og salgsaftalen udformet med opdeling i salg af afdelingen til G2 og transport af salgstilgodehavendet til G1 Holding har HX Holding Denmark A/S (tidligere H1) uanset det oplyste om baggrunden for salget ikke godtgjort, at bestemmelsen i punkt 6.2 om transport af salgstilgodehavendet for 1 kr. skal tages i betragtning ved opgørelsen af den skattemæssige afståelsessum.
 Da H som følge af aftalens punkt 6.2 ikke har haft krav på betaling af de 103 mio. kr., er der ikke tale om et tab på en fordring, der berettiger til fradrag i henhold til kursgevinstlovens § 2.
 Aftalen findes endvidere ikke at have en sådan karakter, at den er omfattet af kursgevinstlovens § 8 C om terminskontrakter og optioner.
 Højesteret finder endelig, at der ikke er grundlag for fradrag i medfør af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a.
 Der er herefter ikke behov for at tage stilling til, om bestemmelsen om transport af salgstilgodehavendet for 1 kr. er båret af et interessefællesskab.
 Højesteret tager derfor Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal HX Holding Denmark A/S inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 4 mio. kr. til Skatteministeriet.


text:
4.06_NYHEDER PROCES - VILTOFT
 Ny bog fra VILTOFT
 Bogen Voldgiftsret er i dag udkommet i 3. udgave udarbejdet af VILTOFTs Peter Fauerholdt Thommesen.
 Bogen er en samlet fremstilling af dansk voldgiftsret. Den inddrager nyeste rets- og voldgiftspraksis i Danmark, Sverige og Norge og ajourføres løbende på www.voldgiftsret.dk.
 Bogen kan købes i Karnov Groups webshop.
 Nye regler om sagkyndig bevisførelse træder i kraft
 De nye regler om sagkyndig bevisførelse træder i kraft 1. juli 2017. Fra ikrafttrædelsesdatoen omfatter reglerne også verserende sager, og det kan derfor allerede nu være en fordel at gøre sig det klart, hvilke muligheder og risici de nye regler frembyder for ens verserende sager.
 For en mere uddybende gennemgang af de nye regler om sagkyndig bevisførelse henvises til vores artikel af 1. februar 2017, som kan læses her.
 Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Peter Fauerholdt Thommesen, pft@viltoft.dk eller Tobias Weibel, tw@viltoft.dk
 Artiklen kan ikke erstatte juridisk rådgivning.
 MgO-kendelse i den første prøvesag – entreprenør frikendt, rådgiver dømt
 Den 21. juni 2017 blev der afsagt kendelse i den første prøvesag om MgO-vindspærreplader.
 MgO-plader er blevet anvendt i facader på ca. 20.000 almene boliger og et stort antal privatboliger, sygehuse, dagsinstitutioner og erhvervsbygninger. I nogle af byggerierne er der opstået fugtskader, som ifølge flere rapporter skyldes de fugtopsugende og saltholdige MgO-plader.
 Kendelsen af den 21. juni 2017 angik en sag, hvor en rådgiver (arkitekt) havde projekteret en traditionel fiberarmeret vindspærreplade. Entreprenøren forespurgte efterfølgende, om vindspærrepladen kunne ændres til en anden type og foreslog en MgO-plade. Entreprenøren sendte herefter noget forskelligt materiale til rådgiveren, der godkendte ændringen.
 I kendelsen lægges til grund, at MgO-pladerne er uegnede til anvendelse i et dansk klima i lette facader med ventilerede konstruktioner.
 Voldgiftsretten fandt, at rådgiver efter aftalen med bygherren var forpligtet til at følge kvalitetssikringsbekendtgørelsen og -vejledningen, herunder om anvendelse af gennemprøvede materialer.
 Voldgiftsretten fandt, at rådgiver på baggrund af det fra entreprenøren modtagne materiale samt entreprenørens oplysning om ikke at have erfaring med produktet i 2010 måtte have vidst, at MgO-plader var et nyt, ikke-gennemprøvet materiale. Rådgiver var herefter ansvarlig efter kvalitetssikringsreglerne for at have undladt at meddele bygherren denne oplysning, uanset at rådgiver ikke havde grundlag for mistanke om, at anvendelse af det nye materiale var risikabelt.
 Kendelsen afklarer en række spørgsmål, herunder at rådgiver var berettiget til at lægge datablade til grund, og at rådgiver ikke var forpligtet til at foranstalte særlige undersøgelser inden projektering eller accept af MgO-pladerne.
 Kendelsen illustrerer dog også, at der er en række forhold, som skal afklares i de enkelte sager, førend det kan konkluderes, om rådgiver og/eller entreprenør ifalder ansvar:
 Er kvalitetssikringsbekendtgørelsen en udtrykkelig del af aftalegrundlaget?
 Vil MgO-pladen på tidspunktet for projektering/udførelse i den konkrete sag stadig være at betragte som ”ny” og ”uprøvet”?
 I hvilket omfang blev rådgiver oplyst om (fra entreprenør eller datablade), at der var tale om et nyt og uprøvet produkt?
 Oplyste entreprenøren (eller leverandøren) at have erfaring med produktet?
 Kan leverandør/mellemhandler inddrages med henblik på ansvar efter produktansvarsreglerne?
 Artiklen kan


text:
også hentes i pdf.
 Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Steen Hellmann, sh@viltoft.dk, Henrik Hauge Andersen, hha@viltoft.dk eller Peter Fauerholdt Thommesen, pft@viltoft.dk
 Nye regler om sagkyndig bevisførelse
 Den 13. december 2016 vedtog Folketinget lovforslag nr. L 20 om ændring af retsplejelovens bestemmelser om sagkyndig bevisførelse. Lovændringen er baseret på Retsplejerådets betænkning nr. 1558 fra 2016 om sagkyndig bevisførelse og træder i kraft den 1. juli 2017.
 Lovændringen skal ses i forlængelse af den liberalisering af reglerne om syn og skøn, der blev gennemført i 2014, hvorefter parterne ikke længere behøver at blive enige om spørgsmål til skønsmanden.
 Lovændringen er nok den væsentligste ændring af reglerne om sagkyndig bevisførelse siden retsplejeloven af 1916. Den nye lovændring liberaliserer yderligere syn- og skønsinstituttet og åbner samtidig op for nye muligheder for at anvende eksperterklæringer.
 § 198, stk. 1, 2. pkt.
 Den nye bestemmelse får følgende ordlyd:
 ”Finder retten det hensigtsmæssigt under hensyn til sagens og skønstemaets karakter, kan den udpege flere skønsmænd til at besvare samme spørgsmål.” [Vores fremhævning]
 Det er en nyskabelse, at flere skønsmænd med lovændringen kommer til at kunne besvare samme spørgsmål. Tidligere har flere skønsmænd som det klare udgangspunkt alene kunnet besvare forskellige spørgsmål i kraft af deres forskellige sagkundskaber. Fremadrettet vil skønsmænd med samme sagkundskab altså kunne besvare de samme spørgsmål.
 Ændringen er en anerkendelse af, at der i visse tilfælde kan være flere konkurrerende, men fagligt/videnskabeligt korrekte svar på et givent spørgsmål.
 Det er herudover værd at bemærke, at bestemmelsen med formuleringen ”hensigtsmæssigt” – og ikke eksempelvis ”påkrævet” eller ”nødvendigt” – som udgangspunkt sætter barren lavt for, hvornår retten kan udpege flere skønsmænd.
 § 209, 2. pkt.
 § 209 får ved lovændringen følgende tilføjelse:
 ”Det samme gælder fornyet syn og skøn ved andre skønsmænd, når retten finder det hensigtsmæssigt under hensyn til de fremførte indsigelser og andre muligheder for at få skønstemaet yderligere belyst eller til sagens og skønstemaets karakter.”
 Det har også tidligere i overensstemmelse med § 209 været muligt at gennemføre fornyet syn og skøn over samme genstand, men praksis omkring et sådant fornyet syn og skøn har været særdeles restriktiv. Den nye tilføjelse har til formål at åbne betragteligt op for denne adgang.
 § 209a, stk. 1 og 2
 Den nye § 209a, stk. 1 får følgende ordlyd:
 ”Retten kan i en borgerlig sag efter fælles anmodning fra sagens parter tillade, at parterne som supplement til eller i stedet for optagelse af syn og skøn fremlægge erklæringer som parterne hver især indhenter fra sagkyndige, om konkrete forhold af teknisk økonomisk eller lignende karakter. Rettens tilladelse omfatter også sagens behandling i ankeinstansen.” [Vores fremhævning]
 Dette er lovændringens mest betydelige nyskabelse og åbner op for sagkyndig bevisførelse løsrevet fra det traditionelle syn og skøn. Tidligere har sagkyndig bevisførelse som bekendt næsten udelukkende fundet sted gennem de af retten udpegede, uvildige skønsmænd.
 Med ændringen bliver det muligt for parterne – når de kan blive enige herom – at anvende deres egne, partsudpegede specialister, som supplement til eller i stedet for


text:
et traditionelt syn og skøn.
 § 209a, stk. 2 får følgende ordlyd:
 ”Ved afhøring af sagkyndige, der har afgivet de i stk. 1 nævnte erklæringer, kan de sagkyndige som udgangspunkt overvære afhøringen af hinanden og eventuelle skønsmænd, og retten kan give de sagkyndige lov til at rådføre sig med hinanden, inden de svarer.” [Vores fremhævning]
 Stk. 2 giver mulighed for, at de sagkyndige i højere grad kan ”se hinanden over skulderen” og assistere de procesførende advokater under de ofte meget teknisk prægede afhøringer af sagkyndige.
 Herudover giver bestemmelsen mulighed for, at de sagkyndige kan rådslå sig med hinanden, således at eventuelle misforståelser kan undgås, og de sagkyndige kan fokusere på de områder, hvor de reelt er uenige.
 Dette system er i udlandet kendt som ”witness conferencing” og er anvendt med stor succes i international voldgift, samt f.eks. i Norge og Sverige.
 Samlet set åbner § 209a således op for en helt ny og langt mere fleksibel form for sagkyndig bevisførelse.
 Førend man anmoder om fremlæggelse af sagkyndige erklæringer fra partsudpegede specialister skal man være opmærksom på, at omkostningerne hertil ikke dækkes under sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 316, stk. 1.
 § 341a, stk. 1 og 2
 Den nye bestemmelse får i stk. 1 følgende ordlyd:
 ”Erklæringer om konkrete forhold af teknisk, økonomisk eller lignende karakter, som en part inden sagsanlægget har indhentet hos sagkyndige, kan fremlægges som bevis, medmindre erklæringens indhold, omstændighederne ved dens tilblivelse eller andre forhold giver grundlag for at fravige udgangspunktet. Har en part fremlagt en sådan erklæring kan modparten under i øvrigt samme betingelser fremlægge en tilsvarende erklæring, selvom denne erklæring først har kunnet indhentes efter sagens anlæg.”[Vores fremhævning]
 Tidligere har praksis omkring ensidigt indhentede erklæring været sådan, at en erklæring, der var ensidigt indhentet før sagens anlæg, kunne fremlægges, mens erklæringer, der var ensidigt indhentet efter sagens anlæg, ikke kunne fremlægges. Sagens anlæg var med andre ord skæringsdag for, hvornår man kunne indhente en ensidig erklæring og fremlægge denne som bevis. Første led af den nye § 341a, stk. 1 kodificerer således gældende retspraksis.
 Denne retsstilling gav i en række tilfælde sagsøgeren en urimelig fordel, da sagsøgeren i sagens natur kontrollerer, hvornår sagen anlægges, og dermed også indirekte, hvilket bevis sagsøgte kunne fremlægge.
 Lovændringen retter med § 341a, stk. 1’s andet led delvist op på denne uhensigtsmæssige retstilstand, idet bestemmelsen giver mulighed for at fremlægge en ensidig erklæring indhentet efter sagens anlæg, når modparten har fremlagt en ensidig erklæring indhentet inden sagens anlæg. Lovændringen kalkerer på dette punkt retstilstanden fra Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed, hvor VILTOFT i en sag fra 2011 fik tilladelse til at fremlægge en sagkyndig erklæring indhentet efter sagsanlæg, se vores artikel “Fremlæggelse af ensidigt indhentet erklæring” af 2. november 2011.
 Bestemmelsen giver ikke en selvstændig ret til at fremlægge en ensidig erklæring indhentet efter sagens anlæg. Serveretten forbliver således hos den – sandsynligvis sagsøgeren – der har indhentet en ensidig erklæring inden sagens anlæg. Dette skal dog sammenholdes med den generelt udvidede mulighed for at anvende sagkyndige erklæringer, som behandlet ovenfor


text:
under § 209a, stk. 1.
 Den nye § 341a, stk. 2 stadfæster herudover den seneste retspraksis omkring fremlæggelse af juridiske responsa og giver dermed en lovhjemlet adgang til at fremlægge sådanne responsa til støtte for en parts anbringender.
 De nye regler om sagkyndig bevisførelse gør op med den hæderværdige, men utidssvarende tanke om, at retten i ethvert tilfælde kunne udpege én skønsmand med ideelle faglige kvalifikationer til at besvare ethvert teknisk spørgsmål.
 Verden er betydeligt mere kompleks, end da syn og skønssystemet blev indført i 1916, og de nye regler om sagkyndig bevisførelse imødekommer denne virkelighed ved at anerkende, at der kan være mere end én sandhed, selv når det drejer sig om tekniske/videnskabelige spørgsmål.
 De nye regler vil således forhåbentlig kunne bidrage til flere nuancerede og materielt rigtige afgørelser.
 Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Tobias Weibel, tw@viltoft.dk
 Fremtidens byggevoldgift
 VILTOFT’s partnere Michael Gjedde-Nielsen og Peter Fauerholdt Thommesen har skrevet en artikel om dansk og international byggevoldgift i lyset af revisionen af AB-systemet.
 Artiklen er netop blevet offentliggjort i Tidsskrift for Bolig- og Byggeret (TBB 2016.883).
 Artiklen gengives her med tilladelse fra Karnov Group Denmark A/S.
 Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Peter Fauerholdt Thommesen, pft@viltoft.dk
 Højesteret: Facebook-venner er ikke rigtige venner
 I de senere år er der kommet øget fokus på voldgiftsdommeres mulige inhabilitet i voldgiftssager herhjemme. I den forbindelse kan det give anledning til overvejelser, om det forhold, at en voldgiftsdommer har forbindelse til parterne eller deres advokater via sociale netværk som LinkedIn eller Facebook, kan gøre voldgiftsdommeren inhabil.
 Højesteret har den 11. september 2015 afsagt en kendelse, som kaster lys over spørgsmålet. Sagen angik en domsmand i en straffesag, som på Facebook var ”ven” med den forurettede i sagen, og som afgav vidneforklaring i byretten. Den forurettede var medlem af Borgerrepræsentationen i København og var blevet overfaldet af den tiltalte i straffesagen i anledning af offentlige ytringer i forbindelse med en demonstration om statens salg af DONG-aktier.
 Den tiltalte mente, at domsmanden var inhabil på grund af ”venskabet”.
 Højesteret udtalte, at det følger af retsplejelovens § 61, at en domsmand er inhabil, hvis der på grund af domsmandens tilknytning til sagen eller sagens parter kan rejses tvivl om domsmandens fuldstændige upartiskhed. For at føre til inhabilitet skal tvivlen være rimeligt begrundet i objektive omstændigheder.
 Højesteret lagde til grund, at der ikke havde været anden kontakt mellem domsmanden og den forurettede end to positive kommentarer fra domsmanden på den forurettedes Facebook-opslag, samt ved, at domsmanden i et enkelt tilfælde havde udtrykt støtte til fordel for den forurettede i en kampagne, der forholdt sig kritisk til den forurettedes holdninger. Domsmanden og den forurettede kendte ikke hinanden personligt og havde aldrig mødtes eller talt med hinanden, og domsmandens kommentarer på Facebook omhandlede ikke straffesagen.
 Højesteret udtalte på den baggrund, at den omstændighed, at domsmanden var ”ven” med den forurettede på Facebook, og den interaktion, der havde været på Facebook mellem parterne, ikke var egnet til


text:
at rejse berettiget tvivl om domsmandens fuldstændige upartiskhed. Domsmanden var altså ikke inhabil og kunne dømme i sagen.
 Når kendelsen også har relevans for voldgiftssager, er det, fordi det normalt antages herhjemme, at voldgiftsdommere skal leve op til samme krav til upartiskhed som domsmænd og dommere ved de almindelige domstole i øvrigt, jf. principperne i retsplejelovens § 61.
 Højesterets kendelse er i øvrigt på linje med IBA Guidelines on Conflicts of Interest in International Arbitration, som udkom i en ny udgave i oktober 2014. Her er det anført, at det forhold, at en voldgiftsdommer er forbundet via sociale netværk med parterne eller deres advokater, ikke giver anledning til rimelig tvivl om upartiskheden, og ikke er et forhold, som voldgiftsdommeren skal oplyse om over for parterne. Derimod bør et nært personligt venskab med en part eller en advokat i sagen oplyses over for parterne i forbindelse med udpegningen som voldgiftsdommer.
 Læs Højesterets kendelse her.
 Kan en part bare ignorere en aftale om mediation?
 Kontrakter indeholder ofte vilkår om, at parterne skal søge at løse deres konflikter ved forhandling eller mediation, inden de går ad rettens vej. En ny afgørelse fra Sø- og Handelsretten behandler spørgsmålet, om en part – på trods af disse vilkår – kan gå direkte til retten.
 Sø- og Handelsretten nåede den 20. januar 2015 frem til, at et aftalt vilkår om mediation ikke fratog en part muligheden for at anlægge sag ved retten, selv om vilkåret ikke var blevet fulgt.
 Ifølge mediationsvilkåret skulle parterne forsøge at løse deres konflikter gennem mediation, inden en retssag kunne anlægges.
 Vilkåret fandtes i en aftale om transport af vindmøller fra 2009 mellem Siemens Wind Power A/S’ engelske datterselskab, Siemens Ltd (”Siemens”), og det danske fragtselskab Franck & Tobiesen, der senere skiftede navn til Shipping.dk Chartering A/S (”Shipping.dk”).
 Konflikten opstod, fordi vindmøllerne blev beskadiget under transporten til England.
 Siemens anlagde i februar 2010 sag i England mod både Shipping.dk og selskabets underleverandører. Siemens tilbagekaldte dog senere kravet mod Shipping.dk for i stedet at anlægge særskilt sag mod dette selskab ved Sø- og Handelsretten i Danmark.
 Den engelske sag vedrørte herefter kun forholdet mellem Siemens og underleverandørerne. Her blev der afholdt mediationsforhandlinger i januar 2013. I forhandlingerne deltog også Shipping.dk, selv om selskabet ikke længere var part i sagen. Shipping.dk ønskede dog ikke at deltage i det forlig, der blev indgået med underentreprenørerne.
 Spørgsmålet var nu, om den danske sag mod Shipping.dk skulle afvises, fordi Siemens ikke havde opfordret til mediation, inden sagen blev anlagt.
 Sø- og Handelsretten afviste ikke sagen. Mediationsvilkåret forhindrede ikke Siemens i at anlægge sag i en situation, hvor dette var nødvendigt for at undgå, at kravet forældedes. Det havde desuden betydning for retten, at der faktisk var blevet afholdt mediation i England, selv om det altså var i en særskilt sag.
 Sø- og Handelsrettens afgørelse (sag H-41-10) kan læses her.
 Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Jeppe Hunsdahl, jh@viltoft.dk
 Svensk voldgiftsreform. Kan vi lære noget?
 I anledning af 15-året for den


text:
svenske voldgiftslov har et udvalg nedsat af det svenske justitsministerium udarbejdet en betænkning med forslag til reform af loven. En række af forslagene kan også have interesse på denne side af Øresund.
 Læs udvalgsbetænkningen her.
 Ved vedtagelsen af den svenske voldgiftslov i 1999 besluttede man i Sverige – i modsætning til, hvad man gjorde i Danmark ved vedtagelsen af den danske voldgiftslov i 2005 – at loven ikke skulle være baseret direkte på UNCITRAL’s modellov om international handelsvoldgift. Denne grundlæggende præmis har udvalget ikke ændret ved, men den svenske voldgiftslov forholder sig dog til modellovens bestemmelser og er derfor på mange punkter sammenlignelig med den danske voldgiftslov.
 Betænkningen indeholder bl.a. følgende reformforslag:
 I voldgiftssager med flere indklagede skal byretterne kunne udpege samtlige voldgiftsdommere (dvs. også på klagers vegne), hvis de indklagede ikke kan blive enige om at udpege en fælles voldgiftsdommer.
 Det skal være muligt at kumulere (sammenlægge) voldgiftssager, hvis de samme voldgiftsdommere er udpeget i alle sagerne, og alle parterne er indforstået med sammenlægningen.
 Ligesom i Danmark kan svenske voldgiftsretters beslutninger om foreløbige retsmidler i dag ikke tvangsfuldbyrdes ved domstolene. Voldgiftsretterne skal imidlertid fremover have mulighed for at afsige en særskilt – eksigibel – kendelse om foreløbige retsmidler, hvis parterne har givet mulighed for det i voldgiftsaftalen.
 Alle søgsmål om tilsidesættelse af voldgiftskendelser skal anlægges ved samme domstol, nemlig Svea hovrätt, og det skal være muligt at gennemføre tilsidesættelsesproceduren på engelsk.
 Sager om tilsidesættelse af voldgiftskendelser skal kun kunne ankes fra Svea hovrätt til Högsta domstolen med særlig tilladelse.
 Parterne skal ikke længere have mulighed for at indbringe afgørelser om voldgiftsrettens omkostninger for domstolene, hvis afgørelsen er truffet af andre end voldgiftsretten selv, f.eks. af voldgiftsinstituttet.
 Det er udvalgets forslag, at ændringerne implementeres med virkning pr. 1. juli 2016.
 En arbejdsgruppe nedsat af Voldgiftsinstituttet arbejder med mulige reformforslag til den danske voldgiftslov. Det videre endnu ikke, hvornår dette arbejde afsluttes.
 Er Voldgiftsnævnets enevoldgiftsdommerordning i strid med voldgiftsloven?
 Efter at have tabt en voldgiftssag mod en håndværker ved Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed forsøgte bygherren at få kendelsen tilsidesat ved domstolene. Bygherren fremsatte en lang række indsigelser. Bl.a. gjorde bygherren gældende, at det var i strid med voldgiftsloven, at der var anvendt en faglig – ikke-juridisk – enevoldgiftsdommer (en arkitekt) til at afgøre sagen, som skulle afgøres efter gældende ret, og at det var uhjemlet og betænkeligt, at der havde medvirket en juridisk sekretær fra voldgiftsnævnet.
 Bygherren – der selv ved voldgiftssagens begyndelse havde samtykket i udpegningen af enevoldgiftsdommeren – fik ikke medhold i nogen af sine indsigelser. Både byretten og landsretten mente ikke, at voldgiftsnævnets enevoldgiftsdommerordning var i strid med voldgiftsloven.
 Resultatet forekommer i den konkrete sag ret oplagt. Et samtykke til at lade en arkitekt fungere som enevoldgiftsdommer giver ikke meget spillerum for senere indsigelser om, at arkitekten har misforstået, hvad der er gældende ret, og ikke er i stand til at afgøre sagen.
 Man kan dog med rette mene, at der er behov for klare(re) retningslinjer om, hvad den juridiske sekretærs rolle er i voldgiftsnævnets enevoldgiftsdommersager. Der


text:
må ikke herske tvivl om, at sekretæren netop kun er sekretær, og at det ene og alene er voldgiftsdommeren, der afgør tvisten.
 Sagen er trykt i Ugeskrift for Retsvæsen 2015, side 1192. De rejste spørgsmål er i øvrigt behandlet i Juul & Thommesen: Voldgiftsret (2. udg., 2008), side 171 og 271.
 Ny og principiel højesteretsdom om voldgiftsbehandling af direkte krav mod underrådgivere
 Sagen drejede sig om, hvorvidt bygherrens ansvarsforsikringsselskab – efter at have udbetalt erstatning til en naboejendom, som blev ramt af sætningsskader på grund af en mulig projekteringsfejl – kunne rejse et direkte krav mod den projekterende underrådgiver ved de almindelige domstole, eller om et sådant krav skulle indbringes for Voldgiftsretten for bygge- og anlægsvirksomhed.
 VILTOFT førte sagen for underrådgiveren, der fik medhold i, at kravet skulle voldgiftsbehandles.
 Højesteret fastslog for det første, at ansvarsforsikringsselskabet var indtrådt i forsikringstagers (bygherres) retsstilling over for den tekniske rådgiver. Selv om erstatningen således blev udbetalt til den skadelidte nabo, fandtes erstatningsansvarslovens § 22, stk. 1, ikke at føre til, at forsikringsselskabet var indtrådt i naboens retsstilling over for den tekniske rådgiver.
 Det blev herefter afgørende for sagen, om bygherren skulle gøre sit krav gældende mod den tekniske rådgiver ved de almindelige domstole eller ved voldgift.
 Højesteret nåede – i modsætning til både byretten og Østre Landsret – til det resultat, at forsikringsselskabet var bundet af de bestemmelser om voldgift, der var indeholdt både i rådgiveraftalen mellem bygherren og totalrådgiveren og i aftalen mellem totalrådgiveren og underrådgiveren, som begge var baseret på den sædvanlige bestemmelse om voldgiftsbehandling i ABR 89. Højesteret lagde i denne forbindelse særligt vægt på, at kravet mod underrådgiver udsprang af en tvist om den tekniske rådgivers løsning af opgaven, og at der var aftalt voldgift i begge rådgivningsaftaler.
 Der har tidligere hersket nogen usikkerhed om voldgiftsklausulers bindende virkning i forhold til tredjemand. Højesterets nye dom om dette spørgsmål medvirker i al fald til en vis afklaring af dette spørgsmål.
 At der fortsat i sager om bl.a. en bygherres direkte krav mod underrådgiver tegner sig visse gråzoner, illustreres af udfaldet i ”DR-sagen”. Som omtalt i Viltofts nyhedsbrev den 7. februar 2014 nåede voldgiftsretten i denne sag til det resultat, at bygherren ikke var bundet af bestemmelserne om ansvarsbegrænsning i aftalen mellem hovedrådgiver og underrådgiver.
 Højesteretssagen blev for underrådgiveren ført af VILTOFT.
 Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Claus Berg, cb@viltoft.dk
 DR vinder omfattende voldgiftssag om rådgiveransvar i DR Byen
 Voldgiftsretten for bygge- og anlægsvirksomhed har ved kendelse af 13. januar 2014 sat endeligt punktum i en langvarig tvist om rådgiveransvaret for fejl i de statiske beregninger for Nyhedshuset i DR Byen.
 Voldgiftssagen drejede sig om fejl i de statiske beregninger for dækkonstruktionen i Nyhedshuset, hvor der var anvendt et såkaldt bobledæk. DR havde som bygherre overladt de statiske beregninger af dækket til en mindre dansk rådgivervirksomhed, med hvem DR havde aftalt en ansvarsbegrænsning på kr. 1 mio. Denne rådgiver fandtes at have gjort sig skyldig i grov uagtsomhed ved udformning af beregninger, men


text:
virksomheden havde ingen midler til at opfylde erstatningskravet. Afgørelsen er, så vidt det vides, første eksempel i dansk rets- og voldgiftspraksis på, at der er statueret grov uagtsomhed for en teknisk rådgiver.
 DR’s totalrådgiver i sagen, Arkitektfirmaet Dissing+Weitling fandtes ikke at have begået fejl i relation til de statiske beregninger. Derimod blev der givet DR medhold i et såkaldt direkte erstatningskrav (springende regres) mod Niras, der som underrådgiver for bobledæk-rådgiveren havde kontrolleret de statiske beregninger i henhold til anerkendelsesordningen for statikere. Niras fandtes således at have begået “professionelle fejl af en sådan karakter“, at bygherren kunne rejse erstatningskrav efter almindelige regler om erstatning uden for kontrakt. Erstatningskravet blev fastsat til knap kr. 66 mio., hvilket er bemærkelsesværdigt i lyset af, at Niras’ honorar for udførelsen af statikerkontrollen kun udgjorde kr. 80.000, som Niras også havde begrænset sit ansvar til i aftalen med bobledæk-rådgiveren. Under de givne omstændigheder skulle bygherren imidlertid ikke respektere denne ansvarsbegrænsning i det direkte krav mod underrådgiveren.
 Voldgiftssagen blev for DR ført af VILTOFT.
 Metroselskabet vinder historisk voldgiftssag om Metroen i København
 Voldgiftsretten for bygge- og anlægsvirksomhed har ved kendelse af 27. august 2013 sat endeligt punktum i en tvist mellem entreprenørkonsortiet COMET og Metroselskabet om Metroens etape 1 og 2A. Tvisten har verseret siden 2004.
 Voldgiftssagen er den største, der hidtil har verseret ved Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed, og den har omfattet en række principielle og komplicerede entrepriseretlige spørgsmål. Med kendelsen af 27. august 2013 står det klart, at Metroselskabet samlet set har vundet sagen.
 COMET, der fra 1996-2003 forestod bygge- og anlægsarbejderne på Metroens etape 1 og 2A – dvs. strækningen fra henholdsvis Lergravsparken og Vestamager til Frederiksberg – anlagde sagen i 2004 med krav om Metroselskabets betaling af mere end 3 mia. kr. Kravet vedrørte en lang række forhold, herunder et såkaldt globalt krav vedrørende forsinkelse og forstyrrelse (delay and disruption) på ca. 2 mia. kr. Metroselskabet påstod frifindelse og rejste et selvstændigt modkrav under sagen på ca. 1 mia. kr.
 Voldgiftsretten har samlet set givet Metroselskabet medhold i et nettokrav på ca. 730 mio. kr., inkl. renter.
 Desuden har voldgiftsretten pålagt COMET at betale 70 mio. kr. til Metroselskabet til dækning af sagsomkostninger samt at betale samtlige voldgiftsrettens omkostninger forbundet med sagen.
 VILTOFT har repræsenteret Metroselskabet under hele voldgiftssagen. VILTOFT har siden 1994 været Metroselskabets juridiske rådgiver i alle entreprise- og udbudsretlige spørgsmål vedrørende metrobyggeriet i København, senest i forbindelse med Cityringen og afgreningen til Nordhavn.
 Læs Metroselskabets pressemeddelelse her.
 Har du kommentarer eller spørgsmål til artiklen, er du velkommen til at kontakte Michael Gjedde-Nielsen, mgn@viltoft.dk
 Få nu fart på den voldgift!
 ICC’s verdensomspændende voldgiftsinstitut indfører fra årsskiftet nye regler, som bl.a. byder på et nyt retsmiddel i hastesager, og som sætter voldgiftsdommerne – og parternes – evne til at sikre fremdrift under lup.
 ICC’s nye voldgiftsregler revolutionerer ikke voldgiftsbehandlingen ved ICC. Heldigvis, vil nogle nok tænke. De gældende regler fra 1998 har generelt fungeret udmærket, og tanken med revisionen har derfor været kun at foretage ændringer, der er et reelt behov


text:
for. Styrende fore revisionsarbejdet har bl.a. været ønsket om at skabe større gennemsigtighed i reglerne ved at kodificere voldgiftsinstituttets administrative praksis på en række centrale områder – som ikke har været umiddelbart tilgængelig – samt ønsket om at kunne imødekomme behovene hos sofistikerede brugere af voldgift.
 Nogle få ændringer får næppe stor betydning for danske brugere af ICC-voldgift. Reglernes anvendelsesområde er f.eks. ændret fra “business disputes of an international character” til slet og ret “disputes” for at udelukke tvivl om, at også voldgiftssager, hvor stater er parter, herunder investeringsvoldgiftssager, kan behandles ved ICC. I et forsøg på at løse problemer med voldgiftsklausuler, der foreskrives voldgift ved ét institut behandlet efter et andet instituts regler, er det endvidere fastslået, at kun ICC kan administrere voldgiftssager i henhold til ICC’s regler. Andre ændringer giver bud på løsning af problemer, som forekommer i alle typer af voldgiftssager, uanset om de behandles i ICC-regi, og disse ændringer kan derfor være til nytte for de fleste, der har med voldgift at gøre.
 Mere effektiv voldgift
 Et første eksempel på bestemmelser, hvis principper med fordel kan anvendes i enhver voldgiftssag, er de nye bestemmelser om effektivisering af voldgiftsprocessen. Bestemmelserne er indsat for at imødekomme massiv efterspørgsel blandt brugerne af ICC-voldgift efter at nedbringe sagsbehandlingstider og omkostninger.
 Så snart en voldgift er nedsat efter 2012-reglerne, skal den indkalde paterne til en såkaldt case management conference, hvor voldgiftsagens nærmere tilrettelæggelse drøftes (artikel 24). Der er tale om et forberedende møde, som minder meget om et, vi kender fra den civile retspleje herhjemme, jf. retsplejelovens § 353, og som også praktiseres ved Voldgiftsinstituttet og Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed. I et appendiks til reglerne gives en række konkrete eksempler på, hvilke tiltag parterne og voldgiftsretten bl.a. kan overveje, herunder udskillelse af spørgsmål til særskilt behandling, udelukkende skriftlig behandling af visse spørgsmål, tilvejebringelse af beviser osv.
 Samtidig følger det af de nye regler, at ikke bare voldgiftsretten, men også parterne er forpligtede til at medvirke til, at voldgiftssagen gennemføres hurtigt og på en procesbesvarende måde. Voldgiftsretten kan lade det få omkostningsmæssige konsekvenser for en part, som ikke lever op til dette. Hvad angår voldgiftsdommerne indgik deres omhu og længden af voldgiftsprocessen allerede efter 1998-reglerne som kriterier i instituttets fastsættelse af voldgiftsdommerens honorar. Kriterierne er nu skærpet, således at instituttet også vil vurdere voldgiftsdommernes effektivitet og evne til at udarbejde udkast til voldgiftskendelse inden for den fastsatte frist. Det må forventes, at ICC fremover vil følge sagens fremdrift meget nøje.
 Sager med mange parter
 Intet kan som sager, der involverer mere end to parter, eller som vedrører en flerhed af kontrakter og voldgiftsklausuler, volde kvaler i voldgiftsretten. En hovedentreprenør, der mødes med et erstatningskrav fra bygherren, ønsker f.eks. at søge regres hos sine to underentreprenører. Eller en virksomhedskøber kræver prisnedslag og mødes med sælgerens modkrav baseret på en separat licensaftale, som parterne indgik i forbindelse med overdragelsen. 1998-reglerne er stort set tavse herom, hvordan den slags håndteres i ICC-regi, hvis der ikke foreligger én, altomfattende voldgiftsaftale, og en part gør indsigelse


text:
mod voldgiftsrettens kompetence.
 Det er der søgt rådet bod på med en række nye bestemmelser (artikel 6(4), 7-10 og 36(4)), der kodificerer ICC’s administrative praksis på området og fastlægger regler for adcitation og kumulation. Bestemmelserne er vel den mest markante nyskabelse i 2012-reglerne.
 Rejser der ved sagen anlæg indsigelse mod voldgiftsrettens kompetence, skal voldgiftsinstituttets sekretariat efter de nye regler vurdere, om sagen skal henvises direkte til voldgiftsretten med henblik på dennes stillingtagen, eller om sagen – hvor indsigelsen umiddelbart har mere for sig – i første omgang bør forelægges instituttets øverste organ, the Court. Forelægges sagen the Court, træffer the Court en foreløbig afgørelse om, hvorvidt sagen på det foreliggende grundlag kan fortsætte. Afgørelsen træffes efter følgende principper:
 Involverer voldgiftssagen flere end to parter, kan sagen fortsætte, hvis the Court vurderer (“is satisfied”), at der muligvis består en ICC-voldgiftsklausul, som binder alle parter (“an arbitration agreement ... that binds them all may exist”).
 Omfatter voldgiftssagen flere krav fremsat på baggrund af flere voldgiftsaftaler, kan sagen fortsætte, hvis the Court vurderer, (i) a aftalerne er kompatible (“compatible”), herunder med hensyn til valg af voldgiftssted, sprog, antal voldgiftsdommere osv., og (ii) at alle parter muligvis har accepteret, at de rejste krav behandles samler under én voldgiftssag (“may have agreed that those claims can be determined together in a single arbitration”). Vurderingen under (ii) har til formål at fastslå, om parterne kan have haft intentioner om, at tvister som den opståede kunne behandles under ét. Det vil her bl.a. have betydning, hvem aftaleparterne er, om kravene udspringer af samme retsforhold, om der er tidsmæssig eller anden sammenhæng mellem aftalerne osv., sml. også kriterierne for kumulation nedenfor.
 The Courts afgørelse er ikke bindende. Lyder den på, at sagen ikke kan fortsætte, kan den indbringes for domstolene. Hvis sagen derimod kan fortsætte, henvises den til voldgiftsretten, som træffer endelig afgørelse om spørgsmålet. Det er værd at bemærke, at 2012-reglerne ikke giver noget (direkte) svar på, hvordan voldgiftsretten (eller domstolene) i sidste ende skal afgøre spørgsmålet, hvilket da også til dels afhænger af det lands retsregler, som gælder i den enkelte sag. Voldgiftsdommere og andre kan imidlertid finde inspiration i de samme retningslinjer, som ICC-voldgiftsinstituttet følger efter 2012-reglerne, og som er ophavspersonernes bud på løsning af den slags problemer.
 De nye regler om adcitation og kumulation findes i artikel 7 og 10. Artikel 7 fastslår, at en part i en ICC-voldgiftsag kan begære adcitation af yderligere parter uden de øvrige parters samtykke, så længe der endnu ikke er udpeget en voldgiftsdommer. Begæringen behandles herefter efter de retningslinjer, der er beskrevet ovenfor. Efter artikel 10 kan the Court på en parts begæring kumulere to eller flere verserende ICC-voldgiftssager, hvis parterne samtykker, eller hvis alle krav er fremsat på baggrund af samme voldgiftsaftale. Hvor der er fremsat krav på baggrund af flere voldgiftsaftaler, kan sagerne kumuleres, hvis sagernes parter er de samme, hvis tvisterne udspringer af samme retsforhold (“arise out of the same legal relationship”), og hvis voldgiftsaftalerne findes at være kompatible. Der foretages i alle tilfælde en


text:
konkret vurdering.
 Efter at de lærde i en årrække har diskuteret, om parterne i international voldgift automatisk er underlagt en forpligtelse til ikke at oplyse om eller fra voldgiftssagen, synes der efterhånden at være enighed om, at spørgsmålet bedst overlades til parterne at regulere i deres (voldgifts)aftale. Senest er retstilstanden i Frankrig ændres således, at der ikke længere gælder en udfyldende regel om fortrolighed for parterne i international voldgift. På linje hermed indeholder ICC’s nye regler – ligesom 1998-reglerne – ingen bestemmelser, der pålægger parterne fortrolighedspligt.
 Derimod introducerer 2012-reglerne en bestemmelse (artikel 22(3)), hvorefter voldgiftsretten på en parts anmodning kan tage skridt til at sikre fortrolighed om hele eller dele af voldgiftsprocessen, og de oplysninger, som udveksles. Det fremgår, at voldgiftsretten “may make orders concerning the confidentiality of the arbitration proceedings or of any other matters in connection with the arbitration and may take measures for protecting trade secrets and confidential information”. Tanken har fra ICC’s side været at afspejle den praksis, som allerede i dag følges af voldgiftsdommere i bl.a. ICC-voldgiftsager. Man kan imidlertid rejse spørgsmålet, om voldgiftsretten virkelig kan tiltage sig sådanne beføjelser, hvis parterne ikke i øvrigt er underlagt fortrolighedspligt. Svaret vil i sidste ende afhænge af det lands regler, som er gældende for voldgiftsprocessen (lex arbitri), men i hvert fald efter dansk ret er det uproblematisk at vedtage en sådan bestemmelse, og der er utvivlsomt ofte behov for sådanne confidentiality orders for at værne om en part eller voldgiftssagen som helhed. Dansk Forening for Voldgifts regler om bevisoptagelse i voldgiftssage, der søger at give anbefalinger om best practice på området, indeholder i øvrigt en lignende bestemmelse om, at voldgiftsretten kan tage skridt for at sikre, at beviser underlægges fortrolighedsbeskyttelse, hvor det findes passende.
 Nyt foreløbigt retsmiddel
 Formentlig inspireret af Stockholms Handelskammers voldgiftsinstituts regler fra 2010 introducerer 2012-reglerne et nyt foreløbigt retsmiddel, som parterne kan gøre brug af i hastende tilfælde, hvor der er aftalt voldgifts ved ICC, men hvor der endnu ikke er nedsat en voldgiftsret. En part kan således – som alternativ til de foreløbige retsmidler ved domstolene – anmode instituttet om at udpege en såkaldt emergency arbitrator, som efter en kort proces, hvor parterne får mulighed for at udtale sig, kan træffe afgørelse om foreløbige retsmidler (“interim or conservatory measures”). Som udgangspunkt skal afgørelsen foreligge senest 17 dage efter, at anmodning er indgivet. Afgørelsen kan ikke uden videre fuldbyrdes ved domstolene, men parterne forpligter sig i kraft af 2012-reglerne til at efterleve afgørelsen. Afgørelsen kan til enhver tid omgøres af den voldgiftsret, som efterfølgende nedsættes i sagen. For at reglerne ikke skal blive misbrugt som et rent taktisk våben, skal begæringen om udpegning af en emergency arbitrator følges op af en egentlig anmodning om voldgift i sagen inden ti dage, og der skal betales et fast gebyr på USD 40.000.
 I erkendelse af, at der er tale om en særlig nyskabelse, gælder der en særlig ikrafttrædelsesbestemmelse for reglerne om emergency arbitrators. De finder kun anvendelse i sager, hvor parternes voldgiftsaftale er indgået efter 31.


text:
december 2011. ICC har desuden udarbejdet en ny standardklausul, som giver parterne mulighed for udtrykkeligt at undtage reglerne om emergency arbitrators.
 Udpegning af voldgiftsdommerne
 Reglerne om udpegning af voldgiftsdommer ligner sig selv. Det er nu udtrykkeligt fastslået (artikel 11), at voldgiftsdommere ikke alene skal være uafhængige, men også upartiske, men også her er der blot tale om en kodifikation af gældende praksis under 1998-reglerne.
 Det er med 2012-reglerne fortsat udgangspunktet i voldgiftssager med tre voldgiftsdommere, at hver part nominerer en voldgiftsdommer, som bekræftes af voldgiftsinstituttet, og at voldgiftsretten formand udpeges af voldgiftsinstituttet. Proceduren for instituttets udpegninger er imidlertid ændret. Efter 1998-reglerne skulle udpegning ske på baggrund af en indstilling af den nationale ICC-komité i et land, som voldgiftsinstituttet havde udvalgt. Var indstillingen ikke acceptabel, kunne voldgiftsinstituttet kontakte en nationalkomité i et andet land. Erfaringen har vist, at dette system ikke altid fungerer lige effektivt, og instituttet har nu også fået mulighed for i en række nærmere angivne tilfælde at udpege en voldgiftsdommer direkte.
 Oprindelig optrykt i Advokaten, nr. 10, december 2011
 VI rådgiver byggeriets parter om alle aspekter af entreprise- og rådgiverretten.
 Vi bistår offentlige og private klienter gennem hele udbudsforløbet fra start til slut.
 At føre rets- og voldgiftssager er en af vores kernekompetencer.


text:
ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? | SvJT
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER?
 I det jeg takker Professor BORUM for hans anerkendende og indgaaende Afhandling om min Bog i »Svensk Juristtidning» 1944, S. 375—399, og det store Arbejde, han har nedlagt heri, vil jeg gerne dertil knytte nogle Bemærkninger paa Punkter, hvor jeg ikke er helt enig med ham. Dette gælder ganske særlig et Hovedpunkt i hans Betragtninger, nemlig Problemet om, hvorvidt Retslærens de lege ferenda Undersøgelser kan opfattes som objektiv Videnskab eller ej. Professor Borums Opfattelse er her tildels beslægtet med den Opfattelse, som i Sverrig er fremsat af HÄGERSTRÖM, og som senere særlig er uddybet af Professor LUNDSTEDT og Professor OLIVECRONA.
 Forinden jeg gaar over til dette Grundproblem, vil jeg først i al Korthed fremsætte nogle Bemærkninger til enkelte mere specielle Punkter i Professor Borums Artikkel.
 I min Fremstilling af Retslærens almindelige Del har jeg bl. a. behandlet de menneskelige Viljeserklæringer og har her først behandlet de offentlige Viljeserklæringer, saasom Love, Anordninger, Domme o. l., og dernæst private Viljeserklæringer, Løfter, Kontrakter, Testamenter o. l. Professor Borum mener, at der ikke vindes noget ved at behandle de private og offentlige Viljeserklæringer under den fælles Synsvinkel: Viljeserklæringer (S. 381). Heri kan jeg ikke være enig. For det første er det altid systematisk rigtigt i Videnskaben at behandle de Grupper af Fænomener, der har fælles Kendemœrker, i samme Afsnit af den videnskaplige Fremstilling. Selvom der ikke kan opstilles fœlles Love og Regler for visse Grupper med fælles Kendemærker, giver det Klarhed at behandle dem i samme Afsnit, dersom disse Grupper rejser en Række fælles Spørgsmaal. I Botanikken behandles saaledes med Rette de Planter, der har Støvdragere og Kronblade
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 743
 VINDING KRUSE. 743i samme Afsnit, selvom de forskellige Undergrupper har et meget varierende Antal af Støvdragere og Kronblade. Paa samme Maade rejser hele Gruppen af Viljeserklæringer, baade de offentlige og de private, en Række ganske ensartede Spørgsmaal, nemlig: fra hvilket Tidspunkt eller Stadium i Viljeserklæringens Tilblivelse faar Viljeserklæringen Retsvirkning? Hvilket er det retslig bindende i Viljeserklæringen, dennes Ord eller Viljen hos Erklæringens Afgiver eller Forventningen hos Erklæringens Modtager? o. fl. a. Men dernœst kan der endog findes ialtfald én fælles Lov for alle Viljeserklæringer, som man kan betegne som disses Grundlov, nemlig: det er Viljeserklæringens Ord, naturligt og objektivt forstaaet, der er retslig afgørende, og ikke Vilje og Forventning hos henholdsvis Viljeserklæringens Afgiver eller Modtager. Denne Grundlov gælder for alle Viljeserklæringer, baade for offentlige og private. Aarsagerne hertil er mange, men navnlig, at Hensynet til Trygheden i Retslivet paa alle Omraader kræver denne Grundlov gennemført som Hovedregel. Netop dette, at vidtrœkkende Erfaringer fra store forskellige Omraader peger i samme Retning, giver for alle Viljeserklæringer Hovedreglen en særlig Styrke.
 Professor Borum har iøvrigt ganske Ret i, at naar jeg ved Viljeserklæringens Problemer sondrer bl. a. mellem Stadier og Retsvirkninger, medtages de første naturligvis kun for, at man nøje skal gøre sig klart, til hvilket Stadium eller Tidspunkt man vil knytte den enkelte Retsvirkning.


text:
Angaaende Emnet: Retsbrudet vil jeg bemærke, at det er hensigtsmæssigt at sondre mellem Retsgodet og den retstridige Handling, idet man derved klart faar sondret mellem 2 forskellige reale Lovgiverhensyn. Fordi et Gode maa anerkendes som et Retsgode, er det ikke dermed givet, at det skal have Beskyttelse overfor alle Handlinger, der krænker Godet. Eksempelvis kan nævnes, at en Persons Erhverv, som jeg nærmere har paavist i Retslæren, sikkert maa anses for et Retsgode, idet det bl. a. er beskyttet imod illojale Konkurrencehandlinger, mod visse Arter af Boycothandlinger, og mod visse Udtalelser, der skader vedkommendes Erhverv. Men det er i Reglen ikke beskyttet mod andre skadende Handlinger f. Eks. en Konkurrence, der skader eller maaske endog helt ødelegger den paagældendes Erhverv.
 Sondringen mellem Integritetskrœnkelser og andre Krænkelser har kun Værdi, hvis den 1) er naturlig og 2) indebærer den
 744 VINDING KRUSE.Forskel i Retsvirkningen, som man har paastaaet, nemlig, at Ansvarsreglernes Værn i adskillige Tilfælde rækker mindre vidt udenfor Integritetskrænkelser end ved Integritetskrænkelser. Ad 1). Sondringen er ikke naturlig, og Sammenligningsgrundlaget bliver skævt, naar man fra Integritetskrænkelser, ved Angreb paa en Persons Legeme og Ting, paa Forhaand udelukker Angreb ved ikke-fysiske Midler, men ved de andre Krænkelser — af Ære, Frihed, Erhverv o. l. — maa medtage de sidstnævnte Midler, ti i saa Fald er det klart, at der bliver et relativt færre Antal Handlinger, der rammes ved disse andre Krænkelser end ved Angreb paa Person og Ting. Hvis man derimod stiller baade Angreb paa Person og Ting og Angreb paa Ære, Frihed, Erhverv o. l. ganske lige i saa Henseende, vil det vise sig, at ved begge Grupper af Goder er det et svagt Vœrn efter den gældende Ret mod Angreb ved ikke-fysiske Midler. M. a. O. ad 2): Forskellen i Retsvirkningen eksisterer i Realiteten ikke. Et Eksempel vil bedst vise dette. Retsgodet: Livet er efter gældende Ret ikke beskyttet mod de Angreb, som f. Eks. Fabrikanterne under den industrielle Revolution gjorde paa Kvinders og Børns Liv og Helbred ved hensynsløs Udnyttelse af disses Arbejdskraft, og de Næringsdrivendes Erhverv er under den samme Retsorden ikke beskyttet mod, at et kapitalstærkt Foretagende hensynsløst konkurrerer dem ud i økonomisk Ruin. Der er altsaa ved begge Arter af Retsgoder den samme svage Retsbeskyttelse mod Angreb ved ikkefysiske Midler. Men under en Fremtidens Retsorden maa, som jeg i Retslæren har søgt at vise, Problemet ved begge disse Retsgoder tages op til samfundsmæssig Behandling.
 M. H. t. Skade, der voldes ved Konkurrence i Erhvervslivet, foreligger der en Misforstaaelse. Jeg fremhæver selv, at jeg ikke anser det for sandsynligt, at man under den gældende Retsordning kan naa til at beskytte de mindre Handlende mod et storkapitalistisk Foretagendes Ødelæggelse av disse gennem Konkurrence, men at man under den gældende Retsordning formentlig kun kan naa til at paalægge Erstatning i et saadant Tilfælde, hvis Stor-Forretningens Indehaver forsœtlig som Led i en personlig Forfølgelse ødelægger den andens Forretning, Retslæren S. 391—92. Det fremgaar dernæst af Afsnittet i min Bog om en ny Fremtidens Retsordning for Erhvervslivet, at baade Forholdet


text:
mellem Stor-Forretninger og mindre næringsdrivende, og idetheletaget mellem næringsdrivende indenfor bestemte lokale Om-
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 745
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 745raader maa nærmere reguleres af den centrale Erhvervsmyndighed, jeg foreslaar oprettet, idet den nuværende planløse Oprettelse af Butikker og den ødelæggende Konkurrence bør ophøre og afløses af en rationel planøkonomisk Ordning af Butikshandelen, og idetheletaget af Erhvervenes Fordeling i de lokale Distrikter.
 — Naar jeg tager til Orde for at udvide Erstatningsansvaret til at gælde, hvad jeg kalder for Promille-Tilfælde, men samtidig bemærker, at man jo kan tegne en Ansvarsforsikring, mener Professor Borum, at det da ikke ses, hvad man opnaar ved en Udvidelse af Ansvaret udover de bidtidige Grænser for dette. Dertil maa bemærkes, at Ansvarsforsikring jo aldrig gælder mod forsætlige Retsbrud, og at det netop ved forsætlige Retsbrud er gavnligt, at selve Ansvarsgrænsen, Forudseelighedsfeltet drages saa vidt som muligt, nemlig som omfattende alle de Skader, som et samvittighedsfuldt og for Næstens Vel omhyggeligt Menneske kunde forudse som Følger af Handlingen.
 Med denne Ansvarsgrundsætning som Ledesstjerne behøver man kun paa enkelte særlige Omraader, f. Eks. ved Automobilog Jernbanefærdsel og Luftfart, at give visse særlige Regler om Bevisbyrden. — Jeg er iøvrig enig med Professor Borum i, at Automobilisten og Fabrikherren, der uden bevist Skyld er kommen til at gøre Skade, ikke juridisk bør anbringes i samme Klasse som Voldsmanden og Æreskænderen. Men det gør de heller ikke, selvom man erklærer den Skade, de har voldt, for retstridig og som Følge deraf for erstatningspaadragende, ti i Modsætning til Voldsmanden og Æreskænderen bliver de jo ikke straffet.
 Min ældre Fremstilling af Arbejskonflikter, der delvis er optaget i Retslæren, har jeg i vidt Omfang ført à jour med nyere engelsk, fransk og tysk Retspraksis og Lovgivning og med nyere Litteratur idethele. Jeg har saaledes ogsaa fremhævet og taget Hensyn til RAGNAR BERGENDALS Betænkning af 1933 (jfr. Retslæren S. 1197—1199).
 Med Hensyn til Aktieselskabsforhold vil jeg blot bemærke, at jeg ikke har paastaaet, at de nuværende Bestyrelser i de store Aktieselskaber ikke tilfører disse nogen Art af Sagkundskab (S. 394). Jeg har kun sagt, at Bestyrelsesmedlemmer ofte ikke repræsenterer nogen Sagkundskab, og dette turde være ubestridligt. Men der findes naturligvis mange Medlemmer af de nuværen-
 746 VINDING KRUSE.de Bestyrelser, der i høj Grad besidder Sagkundskab, baade teknisk, merkantil, forsikringsmæssig, juridisk, nationaløkonomisk Sagkundskab. Disse Bestyrelsesmedlemmer er vel egnede til at virke videre i Aktieselskabernes Bestyrelser under den af mig foreslaaede Erhvervsretsordning. Mine Erfaringer om, at kyndige og uafhængige Revisorer meget vel i de gamle indarbejdede Selskaber kan erstatte det Rudiment, der hedder Generalforsamlinger, og være en langt bedre Kontrol end disse, har jeg dels fra Forhold i Danmark og dels fra The Chartered Accountants i England, hvor jeg har opholdt mig i lang Tid. Disse Accountants nyder i England den største Anseelse, og deres velbegrundede aarlige Betænkning og saglig objektive Kritik af de større engelske Aktieselskaber har vist sig at være af den største Værdi, ikke blot for Selskabernes Kreditorer og Medkontrahenter, men ogsaa for selve


text:
Selskabernes Direktioner og Bestyrelser. Saadanne sagkyndige og uafhængige Revisorer er vi hos os ved at faa gennem den opvoksende Stab af dygtige yngre statsautoriserede Revisorer, hvis Uddannelse er meget grundig og indgaaende.
 — Hvad Appelsystemet i Straffesager angaar (S. 398), maa det tages i Betragtning, at jeg foreslaar, at Dommere og Fængselsdirektører skal være de samme Personer — ligesom Overlægerne ved Hospitalerne —, og at den kyndige Domstol i Straffesager, som jeg foreslaar sammensat af Jurister med Læger og erfarne Pædagoger som Meddommere, skal kunne ændre Behandlingen, derunder ogsaa forkorte Straffetiden paa eget Initiativ (men derimod ikke forlænge den), derunder ogsaa lade Straffen bortfalde, saafremt nye Beviser e. l. taler derfor.
 M. H. t. mit nye Forslag til en Statsforfatning kan jeg ikke være enig i, at den kun skulde være en Skitse (S. 396). Jeg har for det første givet en indgaaende Begrundelse af en ny Magtfordelingslære, Tomagts-Delingen istedetfor Montesquieu's Tremagts-Deling, og dernæst har jeg udførlig begrundet, at jeg ikke kan slutte mig til en korporativ Forfatning. Den Lovforsamling, jeg foreslaar, Rigsraadet for Lovgivningssagers Behandling, skal efter mit Forslag bestaa ikke blot af Repræsentanter for Erhversorganisationerne men tillige og navnlig af Repræsentanter for Rigets administrative Erfaring paa de forskellige Omraader og for den praktisk videnskabelige Tænkning. Til Motivering af, at mit Forfatningsforslag kaldes en Skitse, anfører Borum kun, at det intet nærmere indeholder om Kontrollen med Rigsforstanderen
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 747
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 747og om hans Ansvar. Dette er imidlertid fra min Side netop sket med velberaad Hu, ti det er min bestemte Opfattelse, at de højeste Statsorganer, baade Monarken og Præsidenten under de nuværende Forfatninger, og Rigsforstanderen under den kommende Forfatning, bør være hævet over ethvert retsligt Ansvar og kun staa til Ansvar overfor den offentlige Mening og deres egen Samvittighed. Der ligger en ældgammel og solid Erfaring for, at det vilde svække Statens Autoritet, om Statens Overhoved kunde drages retsligt til Ansvar.
 Borums særdeles kyndige og indgaaende Fremhævelse af min nye Indsats vedrørende Rettighedernes Systematik, en ny Rets, Erhvervsrettens Anerkendelse og Ligestilling med de nedarvede romerretlige, Personrettigheder og Ejendomsrettigheder, endvidere den sjælelige Ejendomsret og den aandelige Ejendomsret (S. 389—390), giver en instruktiv Redegørelse, som har glædet mig meget.
 Herefter vender jeg mig til det Grundproblem: om den Del af Retslæren, der giver de lege ferenda Undersögelser, maa anses for Videnskab eller ej.
 Her maa imidlertid først fremhæves, at den positive Retsvidenskab i Virkeligheden deler Skæbne med Retslærens de lege ferenda Undersøgelser, ti, som jeg nærmere har paavist i Retslærens Afsnit om Retskilderne, beror en meget stor Del af det, vi kalder positiv Retsvidenskab, udelukkende paa de lege ferenda Undersøgelser, nemlig: den nærmere Fortolkning af de mange udefinerede Ord i Lovteksterne, de mange Valg mellem Analogislutninger og Modsætningsslutninger fra Lovreglerne, Sagens Natur paa de ulovbestemte Omraader o. I.
 Om dette Grundproblem siger Professor Borum, at man ikke i Etikken og Retslæren kan naa til saadanne sikre Resultater som i de tekniske Videnskaber og i Lægevidenskaben, ti i Etikken og


text:
Retslæren staar ofte Mening mod Mening baade m. H. t. Maal og Midler. Denne Forskel mellem de tekniske Videnskaber og Lægevidenskaben paa den ene Side og Etikken og Retslæren paa den anden Side eksisterer i Virkeligheden efter min Mening ikke, hvis man gaar dybere tilbunds i det erkendelsesteoretiske Problem, som disse Videnskabers Metoder rummer. Ogsaa i de tekniske Videnskaber og i Lægevidenskaben staar meget ofte Mening skarpt imod Mening og kan vedblive at staa der saaledes i lange Tider. Man erindre blot eksempelvis den store Strid i tysk
 748 VINDING KRUSE.Lægevidenskab mellem Virchow og Koch, og i dansk Lægevidenskab mellem Faber og Rovsing. Baade i de tekniske Videnskaber og i Lægevidenskaben er der meget ofte ligesaa divergerende Meninger som i Retsvidenskaben og Etikken om, hvilke Maal man skal sætte sig, og hvilke Midler man skal anvende. De generelle Maal i Lægevidenskaben er ligesaa ubestemte som i Retslæren — den menneskelige Sundhed og det menneskelige Samfunds Vel. Indenfor den eksperimentale Biologi kæmper som bekendt i Øjeblikket vidt forskellige Anskuelser med hinanden i de mest fundamentale Spørgsmaal. Omvendt findes der i Retslæren de lege ferenda ganske som i Lægevidenskaben og Biologien adskillige Omraader, hvor der efterhaanden praktisk talt er Enighed mellem alle sagkyndige. Mange af vore juridiske Lovbetænkninger kan m. H. t. nye Fremgangsmaader i Behandlingen af visse Samfundsspørgsmaal glæde sig ved samme Objektivitet og almindelige Tilslutning blandt de sagkyndige, som Specialundersøgelser ofte nyder paa Lægevidenskabens og Biologiens Omraade.
 Men dernæst maa fremhæves, hvad der erkendelsesteoretisk rammer Kernen i hele Sagen, at den videnskabelige Metode i den eksperimentale Biologi, i Lægevidenskaben og de tekniske Naturvidenskaber er nøjagtig den samme som i Retslæren og Etikken, som jeg nærmere har paavist i min Bog: Erkendelse og Vurdering, 1942. Den Eksperimental-Biolog, der i sit Laboratorium udtænker en forbedret Metode, hvorved han til Gavn for Landbruget kan faa en vis Planteart til at spire paa en særlig Maade, eller den Lægevidenskabsmand, der i sit Laboratorium udtænker en ny Behandling af Kræft, foretager begge erkendelsesteoretisk nøjagtig den samme Tankeproces som den Retsvidenskabsmand, der finder nye forbedrede Lovregler for Løsøreomsætningen, eller den Lovkommission, der udfinder forbedrede Metoder til Bekæmpelsen af Forbrydere o. s. v. Denne Tankeproces i alle de anvendte Videnskaber har jeg i min Erkendelsesteori karakteriseret som den eksperimentale vurderende Erfaringsmetode, og den bestaar i, at man ud fra Iagttagelsen af visse Lovmæssige Sammenhæng slutter til, at hvis man sætter visse Aarsager ind, saa følger de og de biologisk eller sociologisk eller teknisk heldige Virkninger. Denne eksperimentale Tankeproces kan i alle anvendte Videnskaber ikke udtrykkes ved Ordene »er» eller »var», men ved saadanne Ord som »skal», »maa» eller »bør være», og er ved disse Udtryk kun en speciel Art af det, de generelle Na-
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 749
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 749turlove udsiger, nemlig Udsagn om en Fremtidsvirkning, om, at noget »vil vœre», og der er ikke mere Mystik eller uvidenskabeligt i Udsagnet om, at man »maa», »skal» eller »bør» gribe ind i en Plantes Spiring for at opnaa


text:
et for Landbruget gavnligt Resultat eller om, at man »bør» anvende en vis Fremgangsmaade ved Behandling af Sukkersyge eller, at man ved en Lov bør regulere Løsøreomsætningen paa en vis Maade, eller behandle visse Forbrydere paa en vis Maade, end i Newtons, Ørsteds eller Ampères Love om, at Fænomenerne »vil» opføre sig paa de og de Maader.
 Professor LUNDSTEDT kommer i sit nye dybtgaaende og skarpsindige Værk: Grundlinjer i skadeståndsrätten ogsaa ind paa dette Problem. Han udtaler her, at »Værdidomme» — at man bør gøre saaledes eller saaledes — »er og bliver et Udtryk for Følelsen af en Værdi og er følgelig bestemt af enhvers Følelseindstilling, altsaa subjektivt. Den udsiger intet om Virkeligheden, kan altsaa aldrig være sandt, aldrig være objektivt, eftersom det sande, det objektive just karakteriseres af at kunne fastsættes uafhængig af enhver Følelsesindstilling», (Lundstedt anførte Værk S. 122). Andetsteds siger Lundstedt i samme Retning: »Værdidomme kan intet have med Virkeligheden at skaffe og følgelig hverken være sandt eller falsk»; og Lundstedt mener, at det eksperimentale vurderende Eksperiment »intet kan have med Videnskab i begrebsmæssig Mening at skaffe», ti ved dette Eksperiment sammenblandes Kundskab, Viden — altsaa Videnskab — med Formaal, Stræben, Lundstedt S. 123 Noten.
 Allerede HOBBES og LOCKE fremhævede, at al Diskussion er unyttig, hvis man ikke først definerer de Ord og Begreber, hvorom man diskuterer. Og den nyeste Retning i det 20 Aaarhundredes Filosofi, den logiske Empirisme, betoner ganske det samme. Spørgsmaalet er derfor det fundamentale og enkle: naar Hägerström og hans Skole fastslaar (i de ovenfor af mig fremhævede Ord), at Værdidomme ikke har noget med Virkeligheden at gøre og ikke er Videnskab, er da Hägerströms og hans Skoles Begreb om Virkelighed og Videnskab rigtigt?
 Idet jeg iøvrig maa henvise til min udførlige Analyse af Begreberne Virkelighed og Videnskab i min Bog: Erkendelse og Vurdering, skal jeg her blot fastslaa, at de Hägerströmske Begreber om Virkelighed og Videnskab er vilkaarlige og ikke stemmer med den moderne Naturvidenskabs Begreber om Virkelig-
 750 VINDING KRUSE.hed og Videnskab. Naar en Eksperimentalbiolog i sit Laboratorium har udforsket, at hvis han i en Plantes Spiring 1) sætter Aarsag a ind, vil Virkning b indtræde, 2) til en mere gavnlig Udnyttelse af Planten i Landbrugets Tjeneste, vil Nutidens Naturvidenskab bestemt hævde, at denne Udforskning, 1) og 2), er en Udforskning af Virkeligheden og følgelig er Videnskab. Tankeprocessen 2) er Kernen i alle de anvendte Naturvidenskaber, derunder Lægevidenskaben. Den Kræftforsker, der naar til Erkendelse af, at naar 1) Aarsag a sættes ind overfor Kræftcellevævet, vil Virkning b indtræde, 2) til Bedring af de kræftsyges Tilstand, gennemgaar nøjagtig samme Tankeprocess som ovennævnte landbrugskyndige Eksperimentalbiolog.
 Ligger der nu bag denne Tankeproces en »Følelse», en subjektiv Vurdering, eller et Formaal? Og hvis dette er Tilfældet, mister Tankeprocessen saa derved Karakter af Videnskab?
 Hvis der ligger en »Følelse» bag nævnte eksperimentale Tankeproces, er det ihvertfald en Følelse af en meget abstrakt, affarvet Karakter. Hvis man sagde til nævnte Eksperimentalbiolog og Kræftforsker, at de ved deres Eksperimenter var behersket af en »subjektiv Følelse», en »subjektiv Vurdering»,


text:
vilde de med Rette afvise en saadan Paastand. Vi staar her overfor abstrakte Følelser og Vurderinger om hele Menneskehedens Vel, som intet har at gøre med det, som vi i daglig Tale kalder subjektive, individuelle Følelser, saasom Had, Misundelse, Skadefryd, Kærlighed o. 1. Alle anvendte Naturvidenskaber hviler paa den almene Forudsætning, at Menneskehedens Vel skal fremmes, eller rettere: de udtaler, som jeg i min Analyse af deres Værdidomme gentagne Gange har fremhævet, ingen absolut, apriorisk Værdidom om, at Menneskehedens Vel skal fremmes, men kun, at hvis man vil fremme Menneskehedens Vel, maa man sætte de og de Aarsager ind paa de forskellige Omraader.
 Tilbage bliver altsaa denne Vurdering, dette Formaal. Dette Formaal med den eksperimentale Tankeproces har imidlertid aldrig betaget de anvendte Naturvidenskaber deres Karakter af Videnskaber.
 Men som jeg nærmere har paavist i min psykologiske Analyse i Erkendelseslæren, er det ganske den samme videnskabelige Tankeproces, der foregaar, naar jeg i etiske Undersøgelser har søgt at udforske, at hvis man vil opnaa den og den gavnlige Virkning i Menneskers Livsførelse, maa man sætte de og de Aarsa-
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 751
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 751ger ind, eller hvis man i de lege ferenda Retslæren vil opnaa den og den gavnlige Virkning for Samfundet, f. Eks. en effektiv Behandling af Forbrydere, en bedre Retsordning angaaende Omsætningen af Løsøre eller fast Ejendom, maa man sætte visse andre Aarsager ind. Den Lovkommission eller den Retsvidenskabsmand, der fremsætter Forslag i disse Retninger, er heller ikke i deres Forskning af disse Aarsager og Virkninger og deres Forslag til en gavnlig Ordning behersket af individuelle subjektive Følelser, som vi kender fra Menneskenes sædvanlige Liv, Had, Kærlighed o. 1., men af samme abstrakte, objektive Vurderinger af Menneskehedens Vel, som nævnte eksperimentelle Plantebiolog og Kræftforsker. Efter den moderne Naturvidenskabs Opfattelse falder alle de anvendte Videnskaber ind under Begrebet Videnskab. Det er derfor, jeg i min Erkendelseslære har søgt at give en saa indgaaende Analyse af den Metode, der behersker disse Videnskaber, som det har været mig muligt; og efter at det, saa vidt jeg kan se, er lykkedes mig at finde ind til og karakterisere Kernen i denne Metodes Tankeproces, som jeg har kaldt den eksperimentale vurderende Metode, og paavist, at det psykologisk og erkendelsesteoretisk er ganske den samme Metode, som maa beherske Etikken og Retslæren, har jeg formentlig Ret i min Paastand, at jeg med Paavisningen af denne vurderende Eksperimentalmetode har grundlagt Etikken og Retslæren som Videnskaber. Som jeg kort har udtrykt det: Hvis den eksperimentelle Plantepatologi og Planteøkonomi og Lægevidenskaben er Videnskaber, er Etikken og Retslæren det ogsaa.
 Og hvorfor falder de her nævnte Forskninger med Rette ind under Begrebet: Videnskab?
 Mit Svar er: 1) fordi den Livssammenhæng, de udforsker, falder ind under Begrebet: Virkelighed. Det, vi kalder: Virkelighed, bestaar ikke blot i Nutid og Fortid, i at noget er eller var, men ogsaa i Fremtid, i at noget efter de samme lovmæssige Sammenhæng, som behersker Nutid og Fortid, ogsaa i Fremtid vil være, som Naturlovene udsiger. Virkeligheden


text:
kan af den sande Videnskab ikke vilkaarlig begrænses til to Udsnit af den evig strømmende Tid, hvor Naturforskeren i samme Øjeblik udforsker baade Fortid, Nutid og Fremtid. Virkeligheden er tidmæssig ikke bivalent, men trivalent; og Naturvidenskaben vil og kan derfor ikke begrænse sin Udsagn til det indskrænkede bivalente: at noget er sandt eller falsk, men vil medtage det tredje Udsagn: at
 752 VINDING KRUSE.noget efter de lovmæssige Sammenhœng vil vœre. Og de vurderende Eksperimentalvidenskabers, de tekniske Naturvidenskabers, Lægevidenskabens, Etikkens og Retslærens Udsagn er intet andet end særlige Anvendelser af denne af Naturlovene omfattede fremtidige Sammenhæng. Ligesom mit Begreb: Videnskab, som paavist — i Modsætning til Hägerströms Begreb herom — er i Overensstemmelse med den moderne Naturvidenskabs Begreb om Videnskab, saaledes er mit Begreb: Virkelighed — ogsaa i Modsætning til Hägerströms Begreb herom — ligeledes i Overensstemmelse med Naturvidenskabens Begreb desangaaende. Den Plantebiolog eller den Kræftforsker, der i dette Nu sætter en Aarsag a ind i Livsprocessen for at fremkalde den for denne Proces gavnelige Virkning b, for ham er i dette Sekund, 1, Iagttagelse a allerede delvis Fortid og delvis Nutid; i næste Sekund, 2, er Iagttagelse b, der i forrige Sekund var Fremtid, Nutid, og i Sekund 3 Fortid. M. a. O. i Videnskaben er Virkeligheden en Sammenhæng, hvor Begrebet Tid er bortelimineret saa langt, som Lovmœssigheden i Sammenhœngen rœkker. Eller som jeg i mine Upsalaforelæsninger har udtrykt det: Videnskabens Paastande gælder ogsaa Virkeligheden i Fremtiden, forsaavidt som denne kan forudberegnes af de ved Naturlovene bestemte lovmæssige Sammenhæng (Videnskabens Begrundelse Side 40—41). Andetsteds udtrykker jeg det samme saaledes: Der er en meget stor Del af Fremtiden, vi ingen Viden har om, nemlig alt det, der mulig, maaske vil indtræde, men hvorom vi netop siger, at vi intet »ved». Kun den Del af Fremtiden hører med til Viden, hører under Videnskaben og dens Virkelighed, som vi med Sikkerhed eller stor Sandsynlighed kan forudberegne; men dette vil sige: alt det, der vil ske ifølge de videnskabelig konstaterede lovmœssige Sammenhœng. Herpaa beror da Naturlovene, og herpaa beror altsaa ogsaa alle anvendte eller vurderende Eksperimentalvidenskabers videnskabelige Karakter. Med den Begrænsning kan vi altsaa fastslaa, at Virkelighed, Erfaring, Viden ogsaa omfatter Fremtiden». (Erkendelse og Vurdering S. 299.) De anvendte Videnskaber skaber en ny Virkelighed.
 Men dernæst er mit Svar: 2) Selvom man vil mene, at de anvendte Videnskaber ved at gaa ud over at iagttage og beskrive Virkelighedssammanhængen, ved at gribe aktivt ind i dennes Aarsager og Virkninger og derved skabe en ny Virkelighed til Gavn for Menneskeheden, gaar ud over Virkeligheds-Skildring eller Forsk-
 ER RETSLÆREN OG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 753
 ER RETSLÆREN CG DEN POSITIVE RETSVIDENSKAB VIDENSKABER? 753ning i snevrere Forstand, saa ophører disse Videnskaber jo ikke derved at være Videnskab. Det er et ganske vilkaarligt Postulat, at Begrebet Videnskab alene skal omfatte Iagttagelse og Beskrivelse af Virkelighedssammenhæng, og ikke maa omfatte den planmæssige og systematiske Udnyttelse af de lovmæssige Virkelighedssammenhæng, disses Aarsager og Virkninger. De anvendte tekniske Naturvidenskaber og Lægevidenskaben er jo forlængst almindelig anerkendt at falde ind under Begrebet Videnskab,


text:
men disse Videnskabers hele Opgave bestaar jo netop i den systematiske, planmæssige, eksperimentale Udnyttelse af de lovmæssige Virkelighedssammenhæng til Gavn for Menneskeheden.
 Med ovenstaaende er da formentlig godtgjort, at baade Hägerströms Virkeligheds-Begreb og Begreb Videnskab er for snævert og forlængst tilsidesat af den moderne Naturvidenskab. Videnskabens Domme er altsaa ikke alene, 1) at noget er sandt eller falsk, men tillige, 2) at noget sandsynligvis efter de lovmæssige Sammenhæng vil vise sig sandt eller falsk, og 3) at noget, nemlig en Indgriben i de lovmæssige Sammenhæng, sandsynligvis vil vise sig rigtig, hensigtsmæssig til Gavn for Menneskeheden.
 Mine Anskuelser om Begreberne Virkelighed — Videnskab og Etikken og Retslæren kan da i kort Sammenfatning udtrykkes i følgende Paastande: Gennem min Paavisning af, hvad jeg har kaldt Grundlags-Illusionen i den hidtidige Erkendelseslære, er det blevet muligt at naa til en objektiv, almengyldig Bestemmelse af Begrebet Virkelighed nemlig som: alle Sanseiagttagelser og Selviagttagelser i lovmæssige Sammenhæng i indbyrdes Korrelation, og af Begrebet Videnskab, nemlig som: den menneskelige psykiske Proces, der behandler denne Virkelighed. Disse lovmæssige Sammenhæng er baade fortidige, nutidige og fremtidige, i een Strøm; og de kan baade være rent naturmæssige eller saadanne, hvor Mennesker ved Redskaber, Maskiner, Apparater eller psykiske Indgreb sætter visse Aarsager ind for at fremkalde visse Virkninger, være sig i eksperimentale konstaterende Øjemed eller i eksperimentale vurderende Øjemed. De sidstnævnte lovmæssige Sammenhæng, som bestemmes af den vurderende Eksperimentalmetode, er den Virkelighed, alle anvendte Naturvidenskaber, derunder Lægevidenskaben, beskæftiger sig med: og da det ogsaa er den Virkelighed, Etikken og Retslæren beskæftiger sig med, og da de anvendte Naturvidenskaber almindelig og med Føje anses for Videnskaber, skønt de eksperimentalt griber ind i de
 48-447004. Svensk Juristtidning 1944.
 754 VINDING KRUSE.lovmæssige Sammenhæng med det Formaal at fremkalde gavnlige Virkninger, maa det samme gælde Etikken og Retslæren; og jeg har da formentlig Ret i min Paastand, at jeg efter Afdækningen af Grundlags-illusionen i den hidtidige Erkendelseslære og efter Analysen af de anvendte Naturvidenskabers vurderende Eksperimentalmetode og dennes Overførelse til Etikken og Retslæren, har grundlagt de to sidstnævnte som virkelige Videnskaber; og jeg har samtidig hermed gjort et første Forsøg til en klinisk Etik, ligesom jeg har søgt at basere Retslæren paa en saa udstrakt samfundsmæssig Eksperimentalforskning som mulig.
 Hele denne Tankegang er ganske vist revolutioner for alle nedarvede og tilvante Forestillinger; men jeg er fuldkommen overbevist om, at mine Tanker efterhanden vil vinde Anerkendelse, og al Mystik om de etiske og retslige Værdidomme vil da forsvinde. Det vil da indses, at der ikke er mere uforklarligt eller uvidenskabeligt i en etisk Forandring af en Livsførelse eller en retslig Forbedring af en Samfundsindretning end i Lægevidenskabens kirurgiske Indgreb eller Landbrugsbiologiens Forædling af Kornsorter. Disse Videnskaber bygger nemlig alle paa Naturens lovmæssige Sammenhæng; og de lovmæssige Sammenhæng er det stærkeste Kriterium paa Virkeligheden.1
 1 I Slutningen af det ovenfor anførte Værk kommer LUNDSTEDT ind paa noget, han kalder konstruktiv Retsvidenskap. Han forstaar herved Retsvidenskaben eller Retslæren de lege ferenda, og mener at kunne bygge denne på Samfundsnytten, anf. V. S 549 ff. Lundstedt ser imidlertid klart,


text:
at han med Samfundsnytten er inde i Vurderingen, Værdidommen. Men han hævder, at det, han kalder Samfundsnytten, ikke har noget etisk Anstrøg. Han vil nemlig ikke tage nogensomhelst Stilling til, hvad Mennesker bør stræbe efter, men holder sig alene til, at Menneskene faktisk i deres Helhed tilstrœber det samfundsnyttige (og han vil derfor ikke have sin Anskuelse forvekslet med den engelske Utilitarismes), anf. V.S 558 ff. Jeg kan ikke være enig med Lundstedt i, at dette er et holdbart Grundlag for en konstruktiv Retsvidenskab eller en Retslære de lege ferenda, ti ingen Videnskab kan bygge paa et Grundlag, som den ikke selv kritisk har prøvet. I den engelske Utilitarisme laa der en væsenlig Uklarhed i, at den, ialtfald hos flere af dens Tilhængere, forvekslede det, der faktisk tilstræbes, med det, der bør tilstræbes, se min Fremstilling i: Erkendelse og Vurdering S 55 ff, 59-60. Lundstedt har ganske Ret i, at hans Anskuelse ikke maa forveksles med den engelske Utilitarisme, ti han begaar ikke som denne nævnte Uklarhed, men holder sig klart til den Samfundsnytte, der faktisk tilstræbes. Men jeg kan ikke se, at man derved kan slippe for en Begrundelse af, hvorfor man vil følge den faktisk tilstræbte Samfundsnytte. Hvis man nu efter erfaringsmæssige Undersøgelser kommer til det Resultat, at den af Flertallet faktisk tilstræbte Samfundsnytte er urigtig, hvad saa? M. a. O. Grundlaget for den konstruktive Retsvidenskab eller Retslæren maa
 SvJT 1944 s. 742


text:
Skat.dk: Moms - Udgift til underholdning af kunder i butikscenter
 09 May 2008 11:01
 22 Apr 2008 12:37
 SKM2008.419.SR
 08-06765
 Moms, fradrag , underholdning, kunder
 Skatterådet traf afgørelse om, at der ikke var fradrag for momsen af et storcenters udgift til underholdning af centrets kunder.
 Storcentrets underholdning, f.eks. af deltagere fra tv programmet "Scenen er din", foregik fra centrets scene og var rettet mod centrets kunder. Der var fri adgang.
 Momslovens § 42, stk. 1, fastslår, at virksomheder ikke kan fradrage moms af indkøb m.v., der vedrører underholdning, restaurationsydelser, repræsentation og gaver. Med henvisning hertil fandt Skatterådet ikke, at storcentret kunne fratrække momsen af udgiften til underholdningen.
 07-184131
 Momsloven § 42
 Momsvejledningen 2008-2 J.1.1.15
 Momsvejledningen 2008-2 J.3.1.5
 Er der fradrag for moms af X Storcenters udgift til underholdning af centrets kunder?
 X Storcenter, centerforeningen, arrangerer forskellig underholdning for at tiltrække kunder.
 Storcentret afløfter ikke moms på underholdningen
 X Storcenter er ejet af Y.
 X Storcenter, centerforeningen, en forening hvor alle butikker i storcentret skal være medlem. Medlemmer betaler et kontingent til foreningen der skal bruges til markedsføring mv.
 De enkelte butikker lejer sig ind og betaler husleje direkte til Y, ikke til centerforeningen.
 Centerforeningen er ikke medejer af nogle butikker, men har alene et lokale til administration, hvor man betaler husleje til Y.
 Storcentret har en kontokortordning men centerforeningen har intet med den at gøre, det foregår alt gennem Bank Z, der en af lejerne i centret. Centerkontoret hjælper evt. folk med et ansøgningsskema der så faxes til banken.
 Underholdningsarrangementer betales af centerforeningen via kontingentindbetaling.
 Scenen er din, hvor der synges fra scenen af en af vinderne fra tv programmet.
 Cirkusunderholdning for børn. Arrangementet omfatter cirkusforestilling i flere dage.
 Et modeshow med opvisning af forskelligt modetøj.
 Et band, der underholder med hiphop på scenen.
 Alle arrangementer finder sted på forskellige tidspunkter af året og købes typisk af underholdningsudbydere. Alle er til brug for markedsføring af X Storcenter.
 Publikum er alle, der har lyst og altså ikke en indbudt kreds. Der er fri adgang for alle og således ingen betaling.
 Spørgers repræsentant henviser til momslovens § 42, stk. 1, nr. 5, hvori det er bestemt, at der ikke kan afløftes moms af underholdning.
 Man har dog fra andre hørt, at der kan afløftes moms af de omtalte ydelser, idet der ikke er tale om underholdning men om en reklameværdi, der kan tiltrække kunder til storcentret.
 Gældende praksis
 En virksomhed har som hovedregel ret til at trække momsen (købsmomsen) fra på de varer og ydelser, der anvendes til brug for virksomhedens momspligtige leverancer.
 Skattemæssigt er der fradrag for løbende udgifter i form af driftsudgifter til reklame, og den dertil svarende moms kan fradrages som købsmoms.
 I momslovens § 37 er der fastsat regler om fradragsret for moms på indkøb m.v., der udelukkende anvendes til brug for momspligtig virksomhed.
 Hvor momslovens § 37 fastsætter reglerne om fradragsret for moms på indkøb m.v., der udelukkende anvendes til brug for momspligtig virksomhed, fastlægger momslovens § 42 derimod en række områder, hvor der ikke er fradrag


text:
for moms af indkøb.
 Ifølge momslovens § 42, stk. 1, nr. 3, kan virksomheder ikke fradrage afgift af indkøb, der vedrører natural aflønning af virksomhedens personale.
 Momslovens § 42, stk.1, nr. 5 fastslår endvidere, at virksomheder ikke kan fradrage moms af indkøb m.v. som vedrører underholdning, restaurationsydelser, repræsentation og gaver.
 Ifølge § 42, stk. 2 kan der dog fradrages 25 % af hotel- og restaurationsydelser, i det omfang udgifterne hertil er af strengt erhvervsmæssig karakter.
 Det følger af den praksis, som bl.a. Momsnævnet har fastlagt, at den momsmæssige vurdering er den samme som den skattemæssige og derfor skal følge denne, hvor en sådan allerede foreligger.
 Ifølge skattemæsig praksis er det karakteristisk for reklameudgifter, at de normalt afholdes over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder. Reklameudgifter tager endvidere sigte på at opretholde en virksomheds almindelige omdømme eller fremme dens interesser ved at gøre den kendt og fordelagtigt bemærket.
 Repræsentationsudgifter er derimod typisk udgifter, som en virksomhed afholder for at få afsluttet forretninger eller for at tilknytte eller bevare forretningsforbindelser, og de afholdes over for personer, som ikke er tilknyttet virksomheden som medarbejdere. Repræsentationsudgifter har karakter af opmærksomhed eller kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelser. Repræsentationsudgifter er oftest udgifter til måltider, restaurationsbesøg, tobaks- og drikkevarer, gaver og opmærksomheder over for forretningsforbindelser og deres familier, afholdelse af jubilæer, fødselsdage og forretningsindvielser samt endvidere udgifter til underholdning og fornøjelser og deltagelse i f.eks. rejser, udflugter og ferieophold. Ved afgrænsningen af repræsentationsudgifter over for reklameudgifter og personaleudgifter skal der ses på sammenkomsten og anledningen hertil.
 I Momsvejledningen 2008-2, afsnit J.1.1.15 om reklameudgifter, er bl.a. følgende praksis omtalt:
 Som eksempler på udgifter, der er anset for reklameudgifter med fradragsret for købsmomsen til følge, kan nævnes modetøj, som en virksomhed gratis stiller til rådighed for et ugeblad som gevinster i ugebladets konkurrencer, se Mn.1360. Virksomheden var i den konkrete sag agent for og eneforhandler af modetøjet i Danmark, og ugebladet omtalte modetøjet i forbindelse med konkurrencen. I pakken med gevinsten var udover et lykønskningskort fra ugebladet lagt et varekatalog.
 I Mn. 1044 blev momsen af en virksomheds lejeudgift til en bus, som blev anvendt til at transportere potentielle kunder fra virksomhedens detailudsalg til fabrikken, og som var påmalet firmaets navn mv., anset for at vedrøre en fradragsberettiget reklameudgift.
 På samme måde og ud fra samme synspunkt behandles moms af sportsbeklædning, som i reklameøjemed er forsynet med virksomhedens navn eller mærke, og som udleveres gratis til sportsforeninger eller andre sportsudøvere. Det samme gælder sportstøj, der udleveres af en importør/forhandler, men beklædningen behøver i dette tilfælde ikke at være forsynet med anden reklame end et almindeligt varemærke for det pågældende fabrikat. Til gengæld skal sportsforeningen forpligte sig til i en vis periode at undlade at bruge tilsvarende beklædning af andre fabrikater, ellers ville reklameværdien have begrænset eller ingen værdi.
 I de ovennævnte situationer vedrørende modetøj og sportsbeklædning vil der skulle betales salgsmoms af de udleverede varer.
 Ligeledes ud fra et reklamesynspunkt er der fradragsret for købsmomsen af håndbøger, der indeholder teknisk/faglige redegørelser samt omtale af virksomhedens produkter,


text:
og som udleveres gratis til virksomhedens kunder samt til andre inden for den pågældende branche. Samme praksis gælder for reklametryksager mv. til brug i forbindelse med sælger- eller forbrugerkonkurrencer.
 Momsnævnet har indrømmet en virksomhed fradragsret for købsmomsen af udgifter til køb af nogle reklame- og markedsføringsartikler, som blev brugt til demonstration, men som efter endt brug forblev hos kunderne. Til støtte for afgørelsen anførtes, at der var tale om en meget lav restværdi, og at der således ikke forelå noget donatorisk element, se TfS 1996, 56.
 Udgifter til reklameartikler, hvis indkøbspris eller fremstillingspris ikke er højere end 100 kr. ekskl. moms, og som i reklameøjemed er fremstillet i et større antal eksemplarer med henblik på uddeling blandt kunder og potentielle kunder, betragtes i almindelighed som fradragsberettigede, såvel skattemæssigt som momsmæssigt. Det er en betingelse for fradrag, at varerne på iøjnefaldende måde er forsynet med virksomhedens navn eller logo, således at de af den grund må antages at have mistet betydningen som handelsobjekter. Som eksempler kan nævnes plastiklegetøj vedlagt en vare, opskriftskort i en plastboks, lightere, lommeknive, visitkort, vin, jf. TfS 1994, 401.
 Højesteret har i SKM 006.398.HR taget stilling til Østre Landsrets dom i SKM2003.401.ØLR. Sagen drejede sig om, hvorvidt et bryggeri havde fradrag for udgifterne til nogle fodboldbilletter, som selskabet havde erhvervet i henhold til nogle sponsorater indgået med diverse fodboldklubber. Spørgsmålet i sagen var nærmere, om fodboldbilletterne kunne anses for anvendt til fradragsberettiget reklame/markedsføringsmæssige formål, eller om billetterne var blevet anvendt til ikke-fradragsberettigede formål i henhold til momslovens § 42, stk. 1, nr. 3 og 5. Herudover drejede sagen sig om værdiansættelsen af fodboldbilletterne, idet der ikke i de indgåede sponsorkontrakter var taget stilling til værdien af disse.
 Daværende ToldSkat havde derfor været nødsaget til at foretage et skøn over værdien af de enkelte billetter m.v.
 Bryggeriet gjorde under sagen gældende, at billetterne var anvendt til reklame/markedsføringsmæssige formål, hvor billetterne bl.a. var blevet anvendt til:
 Betaling for display space formål.
 "Markedsføringsmæssigt formål", der ikke var af repræsentativ karakter eller lignende.
 Uddeling til medarbejdere.
 Repræsentative formål for såvidt angår VIP-billetter m.v., hvor der havde været arrangementer med spisning med den følge, at 25% af værdien kunne fradrages.
 Herudover gjorde bryggeriet gældende, at billetterne måtte anses for en biydelse i forhold til de øvrige reklameydelser, som bryggeriet havde erhvervet ved indgåelsen af sponsorkontrakterne, hvorfor biydelsen momsmæssigt skulle behandles på samme måde som hovedydelsen, der ifølge bryggeriet vedrørte reklame.
 SKAT gjorde i første række gældende, at bryggeriet ikke havde fradragsret, allerede fordi fodboldbilletterne gav adgang til underholdning, jf. momslovens § 42, stk. 1, nr. 5. I anden række gjorde SKAT gældende, at bryggeriet ikke havde fradragsret som følge af, at billetterne var blevet anvendt til gaver, repræsentation og naturalaflønning, jf. momslovens § 42, stk. 1, nr. 5 og 3.
 Højesteret fastslog, at der ikke forelå en biydelse, hvorfor købet af billetterne ikke skulle behandles på samme måde som det samtidige køb af reklameydelserne. Herudover fastslog Højesteret, at billetterne gav adgang til underholdning, uden at dette dog kunne afskære bryggeriets fradragsret, jf.