text:
Skat.dk: A.A.8.3.2.1.2.2 Direkte følge af en ændring
 Der skal være en relevant og direkte årsagssammenhæng mellem den ansættelse, der giver anledning til ændringen, og følgeændringen.
 xBanken havde fået nedsat sit momstilsvar pga. en ændring af dens delvise fradragsret efter ML § 38, stk. 1. Banken gjorde gældende, at den som en direkte følge af denne ændring havde krav på at få ændret sit lønsumsafgiftstilsvar, og at den derfor opfyldte betingelsen for ekstraordinær genoptagelse i medfør af SFL § 32, stk. 1, nr. 2. Højesteret fastslog, at der ikke var en sådan nær sammenhæng mellem en finansiel virksomheds adgang til delvist fradrag i momstilsvaret efter ML § 38, stk. 1, og opgørelsen af lønsumsafgiftsgrundlaget ved blandede erhvervsaktiviteter efter de dagældende lønsumsafgiftsregler, at en ændring af lønsumsafgiftstilsvaret kunne anses for en direkte følge af ændringen af momstilsvaret. Skattemyndighederne havde endvidere ikke ageret på en måde, der forpligtede Skatteministeriet til at anerkende, at banken havde ret til at opgøre lønsumsafgiftsgrundlaget på baggrund af den ændrede momsfradragsprocent efter ML § 38, stk. 1, med den virkning, at banken alligevel havde krav på ekstraordinær genoptagelse. Se SKM2019.378.HR.x
 På denne baggrund, herunder forarbejderne til SFL § 32, stk. 1, nr. 2, ordlyden af LAL § 1 samt de i henhold til lønsumsafgiftsloven udstedte bekendtgørelser, fandt landsretten, at der ikke var en sådan nær sammenhæng mellem de ændringer af bankens lønsumsafgiftstilsvar, som banken anmodede om, og de ændringer af bankens momsfradrag, som SKAT foretog på baggrund af bankens anmodning af 18. august 2008, at eventuelle ændringer i bankens lønsumsafgiftstilsvar måtte anses for en direkte følge af ændringerne foretaget af SKAT, jf. SFL § 32, stk. 1, nr. 2. Se SKM2018.326.VLR. Stadfæstelse af SKM2017.517.BR.
 Vedrørende den tilsvarende bestemmelse på skatteområdet - Se afsnit A.A.8.2.2.1.2.2.
 Fra skatteområdet - Højesteret fastslog, at byrettens forhøjelse af skatteansættelsen for 2005 måtte anses for en direkte følge af nedsættelsen af ansættelsen for 2006 og dermed omfattet af SFL § 27, stk. 1, nr. 2. Højesteret afviste i den forbindelse, at der i ordlyden af bestemmelsen eller i dennes motiver var holdepunkter for at forstå bestemmelsen således, at forhøjelsen af en ansættelse for et indkomstår ikke kan ske ved den samme afgørelse som den nedsættelse for et andet indkomstår, som forhøjelsen er en direkte følge af. Højesteret fastslog endvidere, at fristen i § 27, stk. 2, var overholdt, idet den begyndte at løbe fra byrettens dom. Landsrettens dom blev derfor stadfæstet. Se SKM2018.203.HR
 Fra skatteområdet - Højesteret fandt, at ændringen for indkomståret 2001 vedrørende samme aktieavance måtte anses for en direkte følge af Landsskatterettens kendelse om skatteansættelsen for indkomståret 2000, hvorfor ændringen af skatteansættelsen for indkomståret 2001 var rettidig, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 2. Se SKM2011.533.HR.
 Fra skatteområdet - Byretten fandt, at ændringen af skatteansættelsen for 2003 var en direkte følge af ændringen for 2002. Det blev ikke tillagt betydning, at SKAT allerede på det tidspunkt, hvor SKAT foretog forhøjelsen for 2002, var i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til at foretage en korrekt periodisering. Betingelserne for genoptagelse i henhold til SFL


text:
§ 27, stk. 1, nr. 2, var opfyldt. Se SKM2012.721.ØLR.
 Fra skatteområdet - Efter skift af revisor i juni 2006 blev det konstateret, at et selskabs åbningsbalance primo regnskabsåret 2005/2006 viste en aktivmasse, som var 63.717.371 kr. højere end anført i regnskabet for 2004/2005. Det var ubestridt, at beløbet skulle indtægtsføres i selskabet. SKAT henførte, i mangel af dokumentation for andet, det fulde beløb til beskatning i det seneste indkomstår, 2006. I klagen til Landsskatteretten anførte selskabet bl.a., at det "allerede nu kan ... konkluderes vedrørende indkomståret 2006, at selskabets skatteansættelse for dette år er ansat 16.448.530,21 kr. for lavt." Bl.a. på den baggrund nedsatte Landsskatteretten forhøjelsen til 16.448.530 kr., mens Landsskatteretten fandt, at den resterende del, 47.268.841 kr., skulle henføres til beskatning i indkomståret 2005, som dog ikke var omfattet af den påklagede afgørelse. SKAT forhøjede som konsekvens heraf selskabets indkomst for 2005 med 47.268.841 kr., jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 2. Landsskatteretten stadfæstede denne afgørelse. Landsretten fandt heller ikke afgørelsen ugyldig som følge af begrundelsesmangler eller manglende hjemmel. Se SKM2012.596.ØLR
 Fra skatteområdet - Ansættelsen for 2004 var en direkte følge af ansættelsen for 2002 og 2003, men reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, var ikke overholdt, da SKAT siden selskabet indgav selvangivelse havde haft kendskab til forholdet. Se SKM2012.390.BR.
 xSKM2019.378.HRx
 xBanken havde fået nedsat sit momstilsvar pga. en ændring af dens delvise fradragsret efter ML § 38, stk. 1. Banken gjorde gældende, at den som en direkte følge af denne ændring havde krav på at få ændret sit lønsumsafgiftstilsvar, og at den derfor opfyldte betingelsen for ekstraordinær genoptagelse i medfør af SFL § 32, stk. 1, nr. 2. Højesteret fastslog, at der ikke var en sådan nær sammenhæng mellem en finansiel virksomheds adgang til delvist fradrag i momstilsvaret efter ML § 38, stk. 1, og opgørelsen af lønsumsafgiftsgrundlaget ved blandede erhvervsaktiviteter efter de dagældende lønsumsafgiftsregler, at en ændring af lønsumsafgiftstilsvaret kunne anses for en direkte følge af ændringen af momstilsvaret. Skattemyndighederne havde endvidere ikke ageret på en måde, der forpligtede Skatteministeriet til at anerkende, at banken havde ret til at opgøre lønsumsafgiftsgrundlaget på baggrund af den ændrede momsfradragsprocent efter ML § 38, stk. 1, med den virkning, at banken alligevel havde krav på ekstraordinær genoptagelse.x
 Højesteret fastslog, at byrettens forhøjelse af skatteansættelsen for 2005 måtte anses for en direkte følge af nedsættelsen af ansættelsen for 2006 og dermed omfattet af SFL § 27, stk. 1, nr. 2. Højesteret afviste i den forbindelse, at der i ordlyden af bestemmelsen eller i dennes motiver var holdepunkter for at forstå bestemmelsen således, at forhøjelsen af en ansættelse for et indkomstår ikke kan ske ved den samme afgørelse som den nedsættelse for et andet indkomstår, som forhøjelsen er en direkte følge af. Højesteret fastslog endvidere, at fristen i § 27, stk. 2, var overholdt, idet den begyndte at løbe fra byrettens dom. Landsrettens dom blev derfor stadfæstet.
 Højesteret fandt, at ændringen for indkomståret 2001 vedrørende samme aktieavance måtte anses for en direkte følge af Landsskatterettens kendelse om skatteansættelsen for

type: other


text:
indkomståret 2000, hvorfor ændringen af skatteansættelsen for indkomståret 2001 var rettidig, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 2.
 SKM2012.721.ØLR Byretten fandt, at ændringen af skatteansættelsen for 2003 var en direkte følge af ændringen for 2002. Det blev ikke tillagt betydning, at SKAT allerede på det tidspunkt, hvor SKAT foretog forhøjelsen for 2002, var i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til at foretage en korrekt periodisering. Betingelserne for genoptagelse i henhold til SFL § 27, stk. 1, nr. 2, var opfyldt.
 Efter skift af revisor i juni 2006 blev det konstateret, at et selskabs åbningsbalance primo regnskabsåret 2005/2006 viste en aktivmasse, som var 63.717.371 kr. højere end anført i regnskabet for 2004/2005. Det var ubestridt, at beløbet skulle indtægtsføres i selskabet. SKAT henførte, i mangel af dokumentation for andet, det fulde beløb til beskatning i det seneste indkomstår, 2006. I klagen til Landsskatteretten anførte selskabet bl.a., at det "allerede nu kan ... konkluderes vedrørende indkomståret 2006, at selskabets skatteansættelse for dette år er ansat 16.448.530,21 kr. for lavt." Bl.a. på den baggrund nedsatte Landsskatteretten forhøjelsen til 16.448.530 kr., mens Landsskatteretten fandt, at den resterende del, 47.268.841 kr., skulle henføres til beskatning i indkomståret 2005, som dog ikke var omfattet af den påklagede afgørelse.
 SKAT forhøjede som konsekvens heraf selskabets indkomst for 2005 med 47.268.841 kr., jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 2. Landsskatteretten stadfæstede denne afgørelse.
 Ansættelsen for 2004 var en direkte følge af ansættelsen for 2002 og 2003, men reaktionsfristen i SFL § 27, stk. 2, var ikke overholdt, da SKAT siden selskabet indgav selvangivelse havde haft kendskab til forholdet.


text:
SKM2014.703.BR
 Retten i Aalborg, BS 9-1294/2013
 Grundforbedring, varmeforsyning, hovedledning, stikledning
 Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at den på bilag 1 (nyt bilag 1) markerede varmeforsyningsledning udgør en fradragsberettiget hovedledning i henhold til Vurderingslovens § 17, og at fradragsansættelsen ved vurderingerne 2004, 2005, 2007 for ejendommen ...1 hjemvises til Vurderingsmyndigheden til beløbsmæssig opgørelse.
 Klagen vedrører fastsættelse af fradrag for forbedringer for vurderingsårene 2004 og årene derefter. Der klages over, at vurderingsankenævnet ikke har godkendt fradrag for en række byggemodningsudgifter.
 Vurderingsankenævnet har godkendt fradrag for udgifter til forbedringer med 665.000 kr.
 for både landinspektør
 og projektering og tilsyn
 67.276 kr.
 167.756 kr.
 Tilslutning, elforsyning
 51.240 kr.
 Fællesarealer/grønne områder
 Landsskatteretten forhøjer fradrag for forbedringer med i alt 50.000 kr. Det samlede fradrag udgør herefter 665.000 kr. + 50.000 kr. eller i alt 715.000 kr.
 Ejendommen er beliggende ...1. Grundens areal udgør 6.549 m2, hvoraf vejen på matriklen udgør 1.504 m2.
 Klager har fremlagt dokumentation i form af endeligt skøde af 1. august 1989.
 Det fremgår heraf, at Andelsboligforeningen H1 købte ejendommen af G2 ApS. Overtagelsen skete den 15. maj 1989 og prisen var aftalt til 9.435.000 kr.
 På grunden er en støttet andelsbolig med 12 lejligheder. Henholdsvis en blok med 5 boliger og en blok med 7 boliger. Boligerne blev leveret nøglefærdige, med et haveareal.
 Ejendommen er omfattet af ... Kommunes lokalplan nr. ... fra 1988.
 Det fremgår bl.a. heraf, at lokalplanen skulle åbne mulighed for tæt/lav bebyggelse. Området er herefter blevet opdelt i 3 dele, hvoraf den omhandlede grund er benævnt A1 og består af matrikelnummer ... og ....
 Klager har fremlagt byggeregnskab som dokumentation for de afholdte udgifter til byggemodningen. Byggeregnskabet indeholder summariske poster og indeholder således ikke en nærmere specifikation af de enkelte udgifter. Der er derfor ikke er fremlagt specifik dokumentation for de faktiske afholdte udgifter til byggemodningen på grunden.
 Udgiften til anlæg af intern varmeforsyning er af klagerens repræsentant fastsat med udgangspunkt i V&S prisdata. Beregningen er foretaget på grundlag af opmålinger af ledningsnettet, baseret på det vedlagte ledningskort. Udgiften er i beregningerne anslået til 167.756 kr.
 V&S prisdata indeholder tekniske og økonomiske informationer til kalkulation og overslagsberegninger af anlægs- og byggeopgaver til planlægning af bygningsdrift og - vedligehold.
 I forhold til tilslutning til elforsyningen har klager fremlagt et ledningskort, som viser den eksterne elforsyning, samt den interne elforsyning på klagers grund. Klager har desuden fremlagt en mail fra elforsyningsselskabet, og henviser til, at det heraf fremgår, at der er afholdt en udgift for tilslutning på 7.000 kr. pr. bolig eksklusive moms, eller i alt 102.480 kr. inklusive moms. Under henvisning til Landsskatterettens praksis anmodes om 50 % af dette beløb, svarende til 51.240 kr.
 Ejendommens grundværdi for de påklagede år, beregnet efter byggeretsværdiprincippet, udgør følgende:
 1.559.200 kr.
 2.193.800 kr.
 3.117.900 kr.
 Der er ikke godkendt fradrag for udgifter til parkeringspladser, stikledninger, el tilslutning og fællesareal, herunder grønne områder, jf. dagældende bestemmelser i vurderingslovens § 17 og 18.
 Som begrundelse for parkeringspladser er anført:
 I ovennævnte udgifter indgår endvidere udgifter til parkeringsareal, som


text:
alene anses for at tjene bebyggelsen og ikke medfører en værdistigning på grunden, hvorfor der nægtes fradrag for denne del, jf. vurderingslovens § 17.
 For så vidt angår stikledninger, er følgende begrundelse givet:
 R1 har beregnet fjernvarmenet til 278.340 kr. Heraf kan nævnet ikke godkende 12 sæt husindføringer og 12 sæt afgreninger, hvorefter beløbet er reguleret (som anført i V&S prisbogsberegningerne) med + 10% + 22% x 85% x prisniveau = 109.374 kr. Da der er tale om ikke dokumenterede udgifter, skønner nævnet, at der kan godkendes 100.000 kr. til fjernvarmenet.
 Det samme gælder R1s beregninger over vandforsyningen på 92.904 kr., hvoraf der ikke godkendes fradrag for 12 stikledninger, 12 stikledningsure og 12 stophaner.
 Vedrørende fællesareal og grønne områder, har vurderingsankenævnet anført:
 Der er ikke godkendt fradrag for udgifterne til gård, haveanlæg og hegn, idet udgifter til etablering af grønne områder, ikke bevirker en værdiforøgelse af grunden, men betragtes som tjenende bebyggelsen og dermed beboerne.
 Kravet i Vurderingslovens § 17 og 18 om at der skal ske en værdiforøgelse af grundværdien anses ikke for opfyldt. Dette fremgår også af kendelse afsagt af Landsskatteretten den 26. marts 1986, hvor udgifter der knytter sig til anlæg af grønne områder ikke er fradragsberettiget, hvorfor der ikke er fradrag for udgifterne til gård-, haveanlæg og hegn.
 Det er vurderingsankenævnets opfattelse, at udgifter til grønne områder ikke kan henføres til grunden i ubebygget stand og derfor ikke kan begrunde fradrag i grundværdien for forbedringer. Der nægtes fradrag for udgiften hertil, jf. vurderingslovens § 17 og 18 samt under henvisning til Landsskatterettens kendelse af 29. maj 2009.
 Som begrundelse for, ikke at godkende fradrag for eltilslutning, er følgende anført:
 For så vidt angår udgifter til landinspektør, projektering og tilsyn, samt varmeforsyning, har vurderingsankenævnet godkendt fradrag. Vedrørende fradragsbeløbet, er følgende angivet.
 For så vidt angår projektering og tilsyn, samt landinspektør er følgende anført:
 SKAT har alene godkendt fradrag for udgift til landinspektør på 20.000 kr., idet de øvrige udgifter til arkitekt, ingeniør mv. ikke er udgifter, der forøger grundens værdi i ubebygget stand.
 Da der har været tale om udstykning af området finder vurderingsankenævnet, at der er grundlag for fradrag af udgifter til landinspektør m.v., jfr. vurderingslovens §§ 17 og 18. Da der ikke foreligger dokumentation for udgifternes størrelse samt afholdelse, ansættes fradraget efter et umiddelbart skøn.
 Der er afholdt udgifter af grundforbedrende karakter til det interne forsyningsnet samt veje med 605.000 kr. Vurderingsankenævnet finder, at der kan godkendes fradrag for udgifter til landinspektør, tilsyn og projektering i forbindelse med disse anlæg jf. vurderingslovens § 17 og § 18. Vurderingsankenævnet finder, at der skønsmæssigt kan godkendes fradrag for 60.000 kr. Ved skønnet har vurderingsankenævnet henset til udgiften til anlæggene samt omfanget af arbejdet. Det skønnede beløb udgør ca. 10 % af de fradragsberettigede udgifter.
 I forhold til varmeforsyning er følgende anført:
 R1 har beregnet fjernvarmenet til 278.340 kr. Heraf kan nævnet ikke godkende 12 sæt husindføringer og 12 sæt afgreninger, hvorefter beløbet er reguleret (som anført i V&S prisbogsberegningerne) med + 10% + 22% x 85% x


text:
prisniveau = 109.374 kr. Da der er tale om ikke dokumenterede udgifter, skønner nævnet at der kan godkendes 100.000 kr. til fjernvarmenet.
 Indeholdt i beløb
 vedr. landinspektør
 317.391 kr.
 157.391 kr.
 Vurderingsankenævnet har indrømmet et samlet fradrag på kr. 60.000 for posterne landinspektør og projektering og tilsyn, men det er desværre ikke muligt at se, hvorledes beløbet er fordelt på de to poster, hvorfor begge er påklagede.
 I mangel af dokumentation for udgiftens størrelse har R1 har beregnet udgiften til landinspektør i forbindelse med udstykningen til kr. 31.116 (bilag 3)
 Det antages, at udgiften er indeholdt i posterne 30-33 i byggeregnskabet (bilag 4) med betegnelserne "Arkitekt", "do. konduktør", "Ingeniør" og "do.konduktør", som samlet er afholdt med kr. 515.602.
 Ved Landsskatterettens kendelse af 26. marts 1986 knæsattes en praksis, hvorefter projekterings- og tilsynsopgaver i forbindelse med fradragsberettigende byggemodningsopgaver i sig selv berettiger til fradrag. Denne praksis er senest fulgt i Landsskatterettens afgørelser af 15. december 2009 og 20. januar 2010 vedrørende henholdsvis ...2 og ...3. Af afgørelserne fremgår endvidere, at i tilfælde, hvor udgiften ikke lader sig fastslå på baggrund af fakturaer eller lignende, indrømmes skønsmæssigt 10 % af anlægsudgifterne vedrørende vej-, sti- og forsyningsanlæg som fradrag for projektering og tilsyn.
 På baggrund heraf anmodes om fradrag med 10 % af de afholdte anlægsudgifter, kr. 672.759, svarende til kr. 67.276. Beløbet kr. 672.759 fremkommer således: kloakforsyning med kr. 150.000, vandforsyning med kr. 25.000, elforsyning med kr. 30.000, intern vej med kr. 300.000, varmeforsyning med kr. 167.756, parkeringspladser med kr. 1, stikledninger med kr. 1 og endelig fællesareal og grønne områder med kr. 1.
 Udgifterne er indeholdt i posterne 30-33 i byggeregnskabet (bilag 4) med betegnelserne "Arkitekt", "do. konduktør", "Ingeniør" og "do.konduktør", som samlet er afholdt med kr. 515.602.
 Det er fast antaget, at udgifter til etablering af forsyningsanlæg er grundforbedrende og dermed omfattet af vurderingsloven § 17, jf. Landsskatterettens kendelser af 26. marts 1986 og SKM2008.143.LSR, hvor Landsskatteretten anså udgifter til etablering af varmeforsyningsanlæg i en parcelhusudstykning for fradragsberettigende. Af nyere praksis kan henvises til Landsskatterettens kendelser vedrørende ...4 (SKM2009.70.LSR), ...5 (afsagt 29. maj 2009 - ikke offentliggjort) og ...3 (afsagt 20. januar 2010 - ikke offentliggjort), hvoraf de to sidstnævnte er storparceller ligesom klagers.
 Vurderingsankenævnet har indrømmet fradrag for det interne varmeforsyningsnet på ejendommen med kr. 100.000. Som det fremgår af ledningskortet (bilag 5), eksisterer på ejendommen et omfattende ledningsnet, som må betegnes som et hovedanlæg til betjening af flere i tilfælde af udstykning.
 Ledningskortet er bilagt i fuld størrelse, så det er muligt at se de enkelte ledningstyper. Klager er desværre ikke i besiddelse af fakturaer, der belyser den nøjagtige udgift til dette anlæg, men på baggrund af opmålinger på ledningskortet (bilag 6) er udgiften til anlægget (excl. stikledninger) via V&S prisbogen (bilag 7) anslået til kr. 167.756, som der anmodes om fradrag for.
 Udgiften må anses indeholdt i byggeregnskabets (bilag 5) post "Samlet entreprisesum", som er afholdt med kr. 6.096.896.
 Stikledninger er at betegne som en typisk anlægsudgift på linje med selve ledningsnettet. Begrebsmæssigt at undtage en byggemodningsforanstaltning,


text:
der har karakter af anlægsudgift fra fradrag, er en klar indskrænkende fortolkning af begrebet anlæg, og er tillige i modstrid med lovens formål - nemlig at friholde grundforbedringer fra beskatning.
 Ejendommen ...1 er bebygget med 12 lejligheder, hvoraf der for ejendommen er betalt kr. 84.000 excl. moms (12 x kr. 7.000) eller kr. 102.020 inkl. 22 % moms i tilslutningsafgift.
 I overensstemmelse med Landsskatterettens praksis anmodes der foreløbigt om fradrag for 50 % af tilslutningsafgiften, idet klager er bekendt med, at 100 % fradrag ifølge Landsskatteretten forudsætter dokumentation for, at tilslutningsafgiften rent faktisk er gået til grundforbedrende foranstaltninger.
 Kr. 51.240 for ...1
 For så vidt angår bekostningen af ledningsnettet henviser klager til byggeregnskabets post "samlet entreprisesum", som er afholdt med i alt 6.096.896 kr. Der er således ikke nogen selvstændig post i byggeregnskabet som vedrører den interne varmeforsyning.
 Udgifterne til anlæggelsen af hovedanlægget anses ikke at overstige det af vurderingsankenævnet allerede indrømmede fradrag på 100.000 kr. Retten har ved vurderingen bl.a. lagt vægt på størrelsen af hovedanlægget, og at en relativ stor del af ledningsnettet udgøres af ikke fradragsberettigede stikledninger.
 Klager har fremlagt dokumentation i form af ledningskort, samt en mail, hvor en repræsentant for forsyningsselskabet bekræfter, at det er forsyningsselskabet som har anlagt og bekostet elledningerne inde på klagers grund, til gengæld er der opkrævet en tilslutningsafgift på 7000 kr. inklusive moms pr. lejlighed.
 På baggrund heraf finder retten, at der skønsmæssigt kan godkendes fradrag for forbedringer med ca. 50 % af den opgjorte tilslutningsudgift. Landsskatteretten godkender således fradrag med 50.000 kr.
 Vurderingsankenævnets afgørelse vedrørende dette punkt stadfæstes.
 Det er rettens opfattelse, at der ikke er fremlagt tilstrækkelig og tydelig dokumentation for, at der er afholdt yderligere udgifter til landinspektør som berettiger til et fradrag, end det af ankenævnet allerede godkendte fradrag.
 Retten bemærker desuden, at der ikke er fremlagt dokumentation for, hvilke præcise arbejder landinspektøren har udført.
 Ankenævnets afgørelse stadfæstes derfor vedrørende dette punkt
 Landsskatteretten forhøjer således det af vurderingsankenævnet godkendte fradrag for forbedringer med i alt 51.240 kr. Det samlede fradrag udgør herefter 665.000 kr. + 50.000 kr. eller i alt 715.000 kr.
 Bestemmelsen af, hvad der forstås ved grundforbedringer, kan volde vanskeligheder. Det er ikke muligt udtømmende at angive hvilke foranstaltninger, der omfattes af begrebet. Der skal dog som altovervejende hovedregel være tale om foranstaltninger af materiel karakter, som har øget den almindelige handelsværdi af grunden. (...)
 Er ejendommen imidlertid så stor, at det vil være naturligt at betragte en del af de på ejendommen værende vej- og forsyningsanlæg som et hovedanlæg til betjening af dele af ejendommen i tilfælde af udstykning, kan der være grundlag for at give fradrag for disse anlæg. Det kunne eksempelvis være tilfældet i et område, som en lokalplan udlægger til tæt/ lav bebyggelse med andelsboliger. Her kunne der alternativt være tale om en traditionel rækkehusbebyggelse, som jf. ovenstående ville være berettiget til fradrag for anlæg uden for ejendommen. (egne fremhævninger)
 Der kan efter myndighedernes praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til at give fradrag for foranstaltninger


text:
uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg. (egne fremhævninger)
 ejendomsværdien forstås som værdien af den faste ejendom i sin helhed. Til "den faste ejendom" hører de forekomster i jorden, der i almindelighed følger med ejendomsretten hertil, såsom kalk-, sten-, grus- og lerlejer, medens dette ikke gælder de i undergrunden værende råstoffer, der er omfattet af loven om anvendelse af landets undergrund. Til ejendommen hører også søer og private vandløb og værdikilder, der er knyttet til ejendomme, f.eks. vandkraft, fiskerirettigheder, ret til rørskær og lign. Til "den faste ejendom" må endvidere foruden bygningerne henregnes hegn, broer, bolværker, sluser og enhver påbygning og indretning på eller i jordstykket (egen fremhævning), hvis forbindelse med dette er af mere varig karakter.
 Som bygninger og bygningsbestanddele anses alle murede og støbte konstruktioner på og i jorden (egen fremhævning), i det omfang de er beregnet til varig forbliven på stedet, se Skat 1989.5.410.
 Sagsøger gør derfor gældende, at det forudsætningsvist må være en del af hovedanlægsbetragtningen for forsyningsanlæg, at dettes placering og tilknytning til bebyggelsen ikke skal tillægges betydning ved vurderingen af om et sådant anlæg på en storparcel, der kan sidestilles med et fradragsberettiget eksternt anlæg for en enkeltparcel, er fradragsberettiget. Dette er også i tråd med, at grundværdien ansættes ud fra værdien af grunden i ubebygget stand, hvorfor der ikke kan tages hensyn til den faktiske bebyggelse. Et sådant kriterium ville være i strid med hovedreglen efter vurderingslovens § 17, formålet med hovedanlægsbetragtningen, og i strid med det gældende forvaltningsretlige lighedsprincip.
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 (gengivet i SKM2013.369.HR) fastslået, at det er i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, der øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehusbebyggelser. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendomme, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
 Højesteret bekræfter ved dommen således præjudikatsværdien af den i SKM2013.369.HR gengivne lovhjemlede praksis for hovedanlægsbetragtningen, og at der ved anvendelse af hovedanlægsbetragtningen på en given foranstaltning skal ske en sammenligning med, om den pågældende foranstaltning ville betjene flere dele af ejendommen i tilfælde af dennes udstykning til traditionel rækkehus- eller parcelhusbebyggelse.
 På oversigtskortet, jf. bilag 5, ses de ledninger, der sikrer forsyningen af ejendommen illustreret. Fra hovedvejen, ...6, ses udenfor ejendommens sydøstlige skelgrænse den af forsyningen anlagte forsyningsledning, der fører varmeforsyningen ind på sagsøgers ejendom fra den offentlige forsyningsledning i ...6 (markeret med blå).
 Herfra ses varmeledningen at være ført hen til den sydligst beliggende bolig på ejendommen og videre


text:
langs bebyggelsen, hvor ledningen slår sit tredje "knæk", og derfra videre langs bebyggelsen til forsyning af 4 yderligere boliger (markeret med grøn). Fra den grønne ledning ind til hver af de nævnte 5 boliger er ført en stikledning (markeret med pink) til forsyning af hver af boligerne.
 Ledningen slår herefter sit fjerde knæk, og med orange farve ses ledningen at være ført videre ind på grunden - under vejen - og frem til boligen beliggende midt på grunden. Derfra er den ført videre langs bebyggelsen, hvor ledningen slår endnu et knæk og derefter ført frem til den nordligst beliggende bolig.
 Sagsøger gør gældende, at der ikke vil være lighed for loven, hvis det forhold, at ejerne af hver af de 12 boliger havde valgt at lade ejendomme udstykke fra start, betyder at ejerne afskæres fra fradrag i henhold til vurderingslovens §§ 17-18, og at en sådan retsstilling i øvrigt ses at være i direkte strid med den af Højesteret gengivne lovhjemlede baggrund for hovedanlægsbetragtningen i SKM2013.369.HR, og i strid med gældende lighedsprincipper.
 Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til dette udgangspunkt. Højesteret har ved SKM2013.369.HR anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, som Landsskatterettens kendelse af 8. april 2013 (bilag 1) også er udtryk for. Der er ikke med SKM2013.369.HR indført nye eller udvidede kriterier for bedømmelsen af, om der foreligger et fradragsberettiget hovedanlæg. Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i SKM2013.879.HR vedrørende interne stier har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR anerkendte praksis og de principper, den hviler på. Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er senest sammenfattet i Den juridiske vejledning 2014-1, afsnit H.A.3.3.2.
 Det gøres gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landskatterettens vurdering, der er baseret på den ovenfor beskrevne praksis og de principper, den hviler på. Det fremgår af Landsskatterettens kendelse af 5. april 2013, at reglerne om fradrag for forbedringer i grundværdien gennemgås (bilag 1, side 9-10) og vedrørende varmeledningerne (bilag 1, side 10-11) anføres det, at:
 Landsskatteretten har således på grundlag af de i sagen foreliggende oplysninger ud fra en konkret vurdering foretaget et skøn over, hvilke dele af ledningsnettet der udgør et hovedanlæg. Der er ikke grundlag for at tilsidesætte dette skøn, jf. bl.a. SKM2013.879.HR, SKM2014.540.BR, SKM2014.366.BR, SKM2014.375.BR, SKM2014.305.BR og SKM2014.79.BR.
 Det er således ikke godtgjort, at de varmeledninger, der er markeret med orange på bilag 5, udgør fradragsberettigede hovedanlæg. De pågældende ledninger er anlagt således, at de nøje følger de på ejendommen opførte bygninger, og de har således ikke nogen selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand. De pågældende ledninger har kun reel værdi i forbindelse med byggeriet. Ledningerne har derfor karakter af stikledninger, og berettiger derfor ikke til fradrag, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR, SKM2013.388.VLR, SKM2013.536.ØLR, SKM2013.760.BR, SKM2013.806.BR og SKM2014.305.BR .
 Det skal i den forbindelse bemærkes, at grunden har et areal på 6.549 m2. Der er således tale om en mindre grund, hvilket understøtter, at der ikke skal indrømmes fradrag, jf. eksempelvis herved SKM2013.774.BR, SKM2013.840.BR, SKM2014.97.BR og SKM2014.299.BR.
 Efter


text:
104 Christen LARSEN TISLUMBUNKEN Bunkene, Hørmested Sogn, Horns Herred, Hjørring Amt d. 28 okt. 1874 Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt: kriminalhistorie.dk
 104 Christen LARSEN TISLUMBUNKEN[1]
 1803 - 1874 (~ 71 år)
 Navn Christen LARSEN TISLUMBUNKEN
 Præfiks 104
 Født Bunkene, Hørmested Sogn, Horns Herred, Hjørring Amt
 Døbt 1 maj 1803 Hørmested Kirke [2]
 Vidn: Mette Christensdatter W Skjærum, Marie Knudsdatter, Johannes Jensen Bunchene, Jacob ... stskov, og Kristian Knudsen, Højen.
 Vaccination 10 okt. 1810 [3]
 Konfirmation 1819 Hørmested Kirke [4]
 Dømt 26 nov. 1821 Frederikshavn Ekstraret
 Forskellige småtyverier
 Dømt 4 maj 1830 Højesteret [5]
 Rasphusarbejde i 4 år for tyverier
 Løsladt 3 jun. 1834 [6]
 Fra Rasphuset
 Tilgangsliste 7 nov. 1835 Byrum, Byrum Sogn, Læsø Herred, Hjørring Amt [7]
 Christen Larsen Tislumbunken, 32 år, Tjenestekarl, Fra Bøgested i Astrup sogn (Hjørring amt), Jvf. Register No. 290, Ankommen den 7. Novemb. 1835, med sig Skudsm. Fra Chr. Lychgaard.
 Dømt 3 apr. 1837 Den kongelige Landsoverret i Viborg
 Fæstningsarbejde på livstid
 Dømt 4 jun. 1837 Højesteret [8]
 Folketælling 1 feb. 1840 Stokhusbygningerne, Østervold, København Staden [9]
 «b»Christen Tislumbanke, 36 , Ugift , Slave«/b»
 Folketælling 1 feb. 1845 Stokhusbygningerne, Østervold, København Staden [10]
 «b»Christen Tislenbenke, 41, Ugift, Slave, Hørmested Sogn, Hjørring Amt«/b»
 Folketælling 1 feb. 1850 Hjørring Købstad, Vennebjerg Herred, Hjørring Amt [11]
 August Tappendech, 31, Gift, , Garversvend, Huusfader, Tilset i Preussen
 Mette Tappendech, 26, Gift, , hans Kone, Skallerup S., Hjøring Amt
 Anton Ole Smidt, 4, Ugift, , hendes uægte Barn, Skallerup S., Hjøring Amt
 Martin Tappendech, 2, Ugift, , hans Søn, Skallerup S., Hjøring Amt
 En Dreng Udøbt, 1, Ugift, , hans Søn, Hjøring
 «b»Christen Larsen Møller Benken, 47, Separeret, , Brolægger, Hørmested S., Hjøring Amt
 «/b»Mette Marie Pedersen, 54, Enke, , fraskildt Manden, Bjerbye S., Hjøring Amt
 Juliane Marie Christensdatter, 5, Ugift, , hendes Pleiedatter, Hjøring
 Dømt 10 jan. 1851 Hjørring Købstads Ekstraret
 4. gange Tyveri og Bedrageri
 Dømt 24 mar. 1851 Den kongelige Landsoverret i Viborg
 Dømt 13 maj 1851 Højesteret [12]
 Indsat 24 jun. 1851 Viborg Tugthus, Nørlyng Herred, Viborg Amt [13]
 Fysisk beskrivelse 20 maj 1853 Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt [14]
 Indsat 20 maj 1853 Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt [13]
 Folketælling 1 feb. 1860 Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt [15]
 Afgået 11 okt. 1860 Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt [12]
 Tilgangsliste 1867 Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt [16]
 Dømt 4 okt. 1867 Højesteret [17]
 Livsvarigt tugthusarbeide for brandstiftelse
 Folketælling 1 feb. 1870 Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt [18]
 Navn Christen Laursen Tislumbunken
 Beskæftigelse Brolægger og Stenkløver [12, 19]
 _UID AFEEDB33E02243CA9614EA8052A0FDB87533
 Død 28 okt. 1874 Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt [20]
 Begravet 31 okt. 1874
 Person-ID I25 kriminalhistorie
 Sidst ændret 13 apr. 2014
 Far 104 Lars CHRISTENSEN, f. ca. 1759, d. Ja, dato ukendt
 Mor 104 Kirsten Marie JENSDATTER, f. ca. 1767, d. aug. 1810, Tislum, Hørmested Sogn, Horns Herred, Hjørring Amt (Alder ~ 43 år)
 Gift 28 dec. 1802 Skærum Kirke


text:
[21]
 Ved trolovelsen mellem Lars Christensen og Kirsten Marie Jensdatter oplyses det, at hun efter dom ved Vennebjerg Horns Herredsret er frifundet for ægteskab til sin forrige mand Christen Nielsen Terp som for 7 år siden forlod hende.
 Familie-ID F31 Gruppeskema
 Født - - Bunkene, Hørmested Sogn, Horns Herred, Hjørring Amt
 Døbt - 1 maj 1803 - Hørmested Kirke
 Konfirmation - 1819 - Hørmested Kirke
 Dømt - Forskellige småtyverier - 26 nov. 1821 - Frederikshavn Ekstraret
 Dømt - Rasphusarbejde i 4 år for tyverier - 4 maj 1830 - Højesteret
 Tilgangsliste - 7 nov. 1835 - Byrum, Byrum Sogn, Læsø Herred, Hjørring Amt
 Dømt - Fæstningsarbejde på livstid - 3 apr. 1837 - Den kongelige Landsoverret i Viborg
 Dømt - Fæstningsarbejde på livstid - 4 jun. 1837 - Højesteret
 Folketælling - 1 feb. 1840 - Stokhusbygningerne, Østervold, København Staden
 Folketælling - 1 feb. 1845 - Stokhusbygningerne, Østervold, København Staden
 Folketælling - 1 feb. 1850 - Hjørring Købstad, Vennebjerg Herred, Hjørring Amt
 Dømt - 4. gange Tyveri og Bedrageri - 10 jan. 1851 - Hjørring Købstads Ekstraret
 Dømt - 4. gange Tyveri og Bedrageri - 24 mar. 1851 - Den kongelige Landsoverret i Viborg
 Dømt - 4. gange Tyveri og Bedrageri - 13 maj 1851 - Højesteret
 Indsat - 24 jun. 1851 - Viborg Tugthus, Nørlyng Herred, Viborg Amt
 Fysisk beskrivelse - 20 maj 1853 - Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt
 Indsat - 20 maj 1853 - Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt
 Folketælling - 1 feb. 1860 - Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt
 Afgået - 11 okt. 1860 - Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt
 Tilgangsliste - 1867 - Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt
 Dømt - Livsvarigt tugthusarbeide for brandstiftelse - 4 okt. 1867 - Højesteret
 Folketælling - 1 feb. 1870 - Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt
 Død - 28 okt. 1874 - Horsens Tugthus, Horsens Købstad, Nim Herred, Skanderborg Amt
 [SAuth] Sepstrup & Stegemüller.
 [S2] AO - KB, Mosbjerg - Hørmested 1774-1814, opslag 274. 1803 1. maj (Pålidelighed: 4), 18 nov. 2013.
 Søndag efter Paaaske den fste Maj døbt Chresten. far Laurs Christensen og Hustru Kirstine Marie Jensdatter fra Bunchene. Vidn: Mette Christensdatter W Skjærum, Marie Knudsdatter, Johannes Jensen Bunchene, Jacob ... stskov, og Kristian Knudsen, Højen.
 [S2] AO - KB, Hørmested, 1814-1841 opslag 96, nr. 20 (Pålidelighed: 4), 18 nov. 2013.
 Christen Laursen Bunken. Søn af Laurs Christensen og Kirstine M. Jensdatter i Bunken. Døbt 1 maj 1803. Kundskab: Nogenlunde. Opførsel: Nogenlunde. Vaccineret 10de Octobr. 1810 af Kirurg Holmann?. Jævnførelsesregister 230
 [S54] Relation (Pålidelighed: 4), 29 mar. 2014.
 [S6] Højesterets Domssager, Højesteret: Domssager (1794-1979) 1351: 1830 04 29 - 05 06 (Pålidelighed: 4).
 [S2] AO - KB, Byrum 1832 - 1843, opslag 190, nr. 33 (Pålidelighed: 4), 4 apr. 2014.
 [S6] Højesterets Domssager, Højesteret: Domssager (1794-1979) 1650: 1837 06 16 - 06 22 (Pålidelighed: 4), 29 mar. 2014.
 [S34] FT 1840, Det Statistiske Departement, DDA (Pålidelighed: 2), 4 apr. 2014.
 [S7] FT


text:
1845, Det Statistiske Departement, DDA (Pålidelighed: 2), 4 apr. 2014.
 [S12] FT 1850, Det Statistiske Departement, DDA (Pålidelighed: 2), 18 feb. 2014.
 [S9] Stambog Horsens, Fange nr. 1, Dom nr. 1 (Pålidelighed: 4), 18 nov. 2013.
 [S9] Stambog Horsens, Dom nr. 1, Fange nr. 1 (Pålidelighed: 4), 18 nov. 2013.
 Højde: 63 1⁄4 Tommer. Figur: Proportioneret. Lemmer: Stærke., Haar: Sort med ___. Øjne: Blaa. Næse: Alm. Ansigtsfarve: Sund.
 [S15] AO - FT, Det Statistiske Departement, Horsens del III. Tugthuset på opslag 59 (Pålidelighed: 4), 5 dec. 2013.
 Tugthuset. Christen Larsen Tislumbunken. 57. G. Hørmested Sogn, Hjørring Amt. Fange i Tugthuset. Luthersk.
 [S2] AO - KB, Horsens Tugthus 1857-1878, opslag 23, 1867 nr. 63 (Pålidelighed: 4), 18 nov. 2013.
 Christen Larsen Tislumbunken - 9, 64 år, Brolægger, Ankommen fra Bjergby S. Hjørring Amt. Jævnførelsesregister: 101, 63. Ankommet 19/10 1867, Livstid ___ Ingen børn.
 [S6] Højesterets Domssager, Højesteret: Domssager (1794-1979) 2747: 1867 10 03 - 10 07 (Pålidelighed: 4), 29 mar. 2014.
 [S21] FT 1870, Det statistiske Departement, Horsens, Diverse, Tugthuset, opslag 6, nr. 32, Fange nr. 9 (Pålidelighed: 4), 18 nov. 2013.
 Christen Larsen Tislumbunke, M, 66, G, Fødested: Hørmested S., Hjørring A., Tugthusfange. Har haft ophold i Dronninglund S., Hjørring A.
 [S2] AO - KB, Horsens Tugthus, 1853-1880, opslag 95, nr. 5. (Pålidelighed: 4), 18 nov. 2013.
 1874: død 28. October, begravet 31. October, Christen Larsen Tislumbunken - 9 (som er fangenummeret). Tugthusfange hjemmehørende i Bjergby Sogn, Hjørring Amt. 71 år. Jævnførelsesregister: 101, 63. Fraskilt.
 [S2] AO - KB, Åsted - Skærum 1753-1814, opslag 568 (Pålidelighed: 4), 9 feb. 2014.
 1802 den 2den Decemb mødte i Præstegaarden Lars Christensen af Wester Schierum og forlangte Tillysning fra Prædikestolen for at kunde indlade sig i Ægteskab med Kiersten Marie Jensdtr. som foreviste ___ Dom, hvorved hun ved Horns Wenneberg Herreds Ret var frifunden for sin Egteforbindelse med sin forrige Mand Christen Nielsen Terp, som for 7 Aar siden forlod hende. - Lars Sørensen af Schierum Hede og Niels Sørensen Bondegaarden var nærværende og underskrev følgende forfatning. At egteskabet er besluttet med begge fælles samtykke og intet i Hensigt til Slægtskab imod loven kan hindre deres Ægteforbindelsen Derfor Tilstaaer vi som Forlovere Niels Sørensøn, Lars Sørensøn. Ægteviede 28 de Decembr.


text:
Højesteret Sagsomkostninger i straffesag i medfør af retsplejelovens § 1008
 Sagsomkostninger i straffesag i medfør af retsplejelovens § 1008
 Sag 168/2016
 Kendelse afsagt den 25. januar 2017
 En domfældt var pligtig at erstatte udgifter til forsvarersalær, jf. retsplejelovens § 1008, stk. 1, og der var ikke grundlag for at antage, at bevisførelsen havde været rettet mod en anden forbrydelse, jf. stk. 2, at domfældte ved sin anke havde opnået en forandring til sin fordel, jf. stk. 3, eller at omkostningsansvaret var i misforhold til domfældtes skyld og vilkår, jf. stk. 4.
 T var i en af Pusher Street-sagerne dømt for på Christiania at have solgt hash samt at have deltaget i den organiserede hashhandel.
 T var i byretten pålagt at betale sagsomkostninger på godt 710.000 kr. og i landsretten knap 290.000 kr., i alt godt 1 mio. kr. Sagsomkostningerne var alene udgifter til forsvarersalær.
 Højesteret fandt, at de omhandlede udgifter til forsvarerbistand havde været nødvendige, hvorfor de som udgangspunkt kunne kræves erstattet af T, jf. retsplejelovens § 1008, stk. 1, 1. pkt.
 Der var ikke grundlag for at antage, at bevisførelsen havde været rettet mod en anden forbrydelse, end den T var blevet dømt for, og § 1008, stk. 2, kunne derfor ikke medføre en begrænsning i Ts pligt til at betale sagsomkostningerne.
 Højesteret fandt endvidere, at Ts anke til landsretten ikke havde ført til en forandring til hans fordel, og § 1008, stk. 3, kunne derfor ikke føre til, at han kunne fritages for at betale omkostninger for landsretten.
 Efter sagens karakter og omstændigheder fandt Højesteret ikke grundlag for at begrænse omkostningsansvaret efter reglen i retsplejelovens § 1008, stk. 4, 2. pkt., og der var ikke grundlag for at antage, at omkostningsansvaret ellers vil komme til at stå i åbenbart misforhold til Ts skyld og vilkår.
 Højesteret fandt sluttelig, at artikel 6, stk. 3, litra c, i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention ikke kunne føre til et andet resultat.
 Højesteret stadfæstede herefter landsrettens afgørelse om sagsomkostninger.


text:
Advokaten 1 Advokatnævnet: Tre nye domme fra Højesteret om god advokatskik
 Var en facebookudtalelse i strid med god advokatskik? Hvad er omfanget af advokatens tavshedspligt over for klienten? Og hvornår kan der påhvile advokaten en pligt til at videregive oplysninger omfattet af advokatens tavshedspligt til tredjemand?
 I tre nye domme har Højesteret taget stilling til centrale elementer i advokatens virke – herunder omfanget af advokatens tavshedspligt – både i relation til klienten og over for tredjemand. Generelt har Højesteret udtalt, at domstolene må udvise en vis tilbageholdenhed i prøvelsen af Advokatnævnets sager. Domstolene må således særskilt vurdere, om der er fornødent grundlag for at tilsidesætte nævnets afgørelse, og ved sanktionsfastsættelsen tage hensyn til nævnets praksis om sanktionsfastsættelse og ligeledes vurdere, om der er grundlag for at ændre nævnets sanktionsfastsættelse.
 Højesterets dom vedrørende facebookudtalelser
 Højesteret stadfæstede ved dom af 12. december 2017 Advokatnævnets kendelse af 28. maj 2014, hvorved en daværende advokat blev pålagt at betale en bøde til statskassen på 100.000 kr.
 Højesteret tiltrådte, at det var en grov overtrædelse af god advokatskik, jf. retsplejelovens § 126, stk. 1, at den daværende advokat på et dagblads facebookside havde fremsat beskyldninger mod vidner i en verserende straffesag om, at de efter byrettens opfattelse havde afgivet falsk forklaring for retten.
 Højesteret lagde vægt på, at advokatens facebookudtalelser var udtryk for en intimidering af vidnerne i en verserende retssag. Højesteret fandt ikke, at det kunne føre til et andet resultat, at anledningen til udtalelserne var en kommentar til den daværende advokats klient fra et af vidnerne. Højesteret fandt – henset til gentagelsesvirkningen af tidligere sanktioner og grovheden af overtrædelsen af god advokatskik – ikke grundlag for at ændre Advokatnævnets afgørelse om sanktionen.
 Højesteret fandt lejlighed til i dommen at udtale sig generelt om omfanget af den domstolsprøvelse, som domstolene skal foretage, når en advokat, der er pålagt en disciplinær sanktion efter retsplejelovens § 147 d, stk. 1, indbringer Advokatnævnets kendelse til prøvelse ved domstolene.
 Højesteret fastslog, at domstolene har adgang til at foretage en udtømmende prøvelse både i relation til Advokatnævnets vurdering af ”god advokatskik” – herunder om en eventuel tilsidesættelse er grov – og i relation til Advokatnævnets fastsættelse af sanktionen i den konkrete sag. Højesteret udtalte herefter, at denne prøvelsesordning efter Højesterets vurdering ikke indebærer, at domstolene nødvendigvis skal tilsidesætte nævnets afgørelse, fordi der kan rejses tvivl om nævnets vurdering. Domstolene må således særskilt vurdere, om der er fornødent grundlag for at tilsidesætte nævnets afgørelse. Ved sanktionsfastsættelsen i den konkrete sag må domstolene tage hensyn til nævnets praksis om sanktionsfastsættelse og ligeledes vurdere, om der er fornødent grundlag for at ændre nævnets sanktionsfastsættelse.
 Højesteret fandt ikke anledning til at tilsidesætte Advokatnævnets praksis vedrørende sanktionsfastsættelsen.
 Højesteret synes ved dommen at anerkende Advokatnævnets særlige ekspertise i vurdering af ”god advokatskik” og den skønsafvejning, der typisk ligger heri. Det må derfor formodes, at domstolene fremover vil være mere tilbageholdende med at ændre nævnets vurdering – i særdeleshed når der er tale om skønsmæssig vurdering af, om en adfærd kan anses for at være i


text:
strid med god advokatskik. Er der derimod tale om en fortolkning af en retlig standard – eksempelvis det nærmere indhold af en lovbestemmelse – kan domstolene ikke forventes at udvise en tilsvarende tilbageholdenhed.
 Også ved sanktionsfastsættelsen må det formodes, at domstolene vil være tilbageholdende med at ændre den ikendte sanktion. Højesteret har ved dommen ”blåstemplet” nævnets praksis vedrørende sanktionsfastsættelsen, som bygger på nævnets bødekatalog, og principperne heri – herunder at
 · der ikke tages hensyn til advokatens indtægtsforhold,
 · normalbøden ved førstegangsovertrædelse som udgangspunkt er 10.000 kr. og 20.000 kr., hvis det er en grov overtrædelse,
 · og at afgørelser, der er truffet inden for de seneste fem år, tillægges gentagelsesvirkning.
 Om Advokatnævnets disciplinære sanktion fandt Højesteret anledning til på ny at fastslå, at en disciplinærbøde ikke er en straf for et strafbart forhold, som fastslået i Højesterets dom af 13. november 2009, og at en disciplinær sanktion for tilsidesættelse af god advokatskik ikke kan antages at være omfattet af art. 7 i EMRK om tiltale og straf for kriminelle forhold, som anført i Højesterets dom af 3. november 1999.
 Det må derfor formodes, at domstolene fremover vil være mere tilbageholdende med at ændre nævnets vurdering – i særdeleshed når der er tale om skønsmæssig vurdering af, om en adfærd kan anses for at være i strid med god advokatskik.
 Højesterets dom vedrørende advokatens tavshedspligt over for klienten
 Højesteret ophævede ved dom af 1. december 2017 Advokatnævnets kendelse af 16. december 2013.
 For Højesteret forelå spørgsmålet, om en advokat havde tilsidesat god advokatskik ved at udlevere kopi af stævningen, hvorpå modpartens beskyttede adresse var anført.
 Advokaten havde hos folkeregistret på sin klients vegne indhentet adressen på klientens tidligere samlever, som havde adressebeskyttelse, til brug for anlæggelse af en retssag vedrørende det økonomiske opgør efter samlivsophævelsen.
 Højesteret udtalte, at en advokat som hovedregel ikke har tavshedspligt over for sin klient om oplysninger, advokaten har modtaget som led i hvervets udførelse. Højesteret fandt, at der med udtrykket ”må ikke videregives til andre private” i CPR-lovens § 44, stk. 1, ikke er tilsigtet en fravigelse af denne hovedregel.
 Da kommunen havde givet adresseoplysningen til advokaten, og da advokaten ikke havde grund til at formode, at der var risiko for, at klienten ville misbruge adresseoplysningerne, fandt Højesteret, at advokaten hverken handlede i strid med CPR-lovens § 44, stk. 1, eller god advokatskik ved til sin klient at udlevere kopi af stævningen, hvorpå den beskyttede adresse var anført.
 Højesteret udtalte, at en advokat som hovedregel ikke har tavshedspligt over for sin klient om oplysninger, advokaten har modtaget som led i hvervets udførelse.
 Højesterets dom vedrørende advokatens tavshedspligt
 Højesteret ophævede ved dom af 13. december 2017 Advokatnævnets kendelse af 6. maj 2014.
 Højesteret skulle i sagen tage stilling til, hvornår en advokat havde pligt til at efterkomme en kurators anmodning om udlevering af advokatens klientkonto og bogholderi vedrørende en klient.
 Advokatnævnet var ved sin afgørelse ikke bekendt med, at skifterettens kendelse om edition havde været påkæret og var blevet stadfæstet, da nævnet traf afgørelse i sagen.


text:
Nævnet lagde ved sin afgørelse vægt på, at skifteretten havde givet pålæg om at udlevere oplysningerne. Advokaten havde således undladt at efterkomme en endelig retsafgørelse.
 Højesteret udtalte, at oplysningerne var omfattet af advokatens tavshedspligt og bemærkede, at denne tavshedspligt ikke ophørte ved klientens konkurs. Om advokaten kunne pålægges at udlevere oplysningerne til kurator beroede derfor på en konkret vurdering af de hensyn, der fremgår af retsplejelovens § 170, stk. 2, og denne vurdering havde skifteretten og landsretten foretaget ved pålægget om edition.
 Højesteret fandt, at advokaten ikke havde haft pligt til at udlevere oplysningerne, før landsrettens afgørelse om kurators editionsanmodning forelå. Advokaten havde således ikke handlet i strid med god advokatskik ved ikke at udlevere oplysningerne på et tidligere tidspunkt end sket.
 Højesteret fandt, at advokaten ikke havde haft pligt til at udlevere oplysningerne, før landsrettens afgørelse om kurators editionsanmodning forelå.
 Højesterets dom af 12. december 2017
 Højesteret stadfæstede Advokatnævnets kendelse og en daværende advokat blev pålagt en bøde på 100.000 kr. for overtrædelse af god advokatskik.
 A, som på daværende tidspunkt var advokat, havde på et dagblads facebookside fremsat beskyldninger mod vidner i en verserende straffesag om, at de efter byrettens opfattelse havde afgivet falsk forklaring for retten. Dette var i strid med god advokatskik, og spørgsmålet for Højesteret var, hvilken sanktion han skulle pålægges.
 Højesteret fandt, at A’s adfærd var en grov overtrædelse af god advokatskik, og lagde vægt på, at beskyldningerne var udtryk for intimidering af vidnerne i en verserende retssag. På den baggrund, og da A tidligere var pålagt flere sanktioner for overtrædelser af god advokatskik, fandt Højesteret, at der ikke var grundlag for at ændre Advokatnævnets afgørelse om at pålægge A en bøde på 100.000 kr.
 Højesterets dom af 1. december 2017
 Advokat havde ikke tilsidesat god advokatskik ved at udlevere sin klients tidligere samlevers adresse til sin klient, selvom den tidligere samlever havde adressebeskyttelse
 I forbindelse med det økonomiske opgør efter en samlivsophævelse ønskede M at anlægge en retssag mod K. M’s advokat, advokat A, anmodede kommunen om at oplyse K’s adresse, idet K havde adressebeskyttelse efter CPR-loven.
 Efter at kommunen havde oplyst adressen til advokat A, udtog han på vegne af M stævning mod K. Han sendte herefter en kopi af stævningen, hvorpå K’s adresse var anført, til M.
 Advokatnævnet fandt, at advokat A herved havde overtrådt forbuddet i CPR-lovens § 44 om at videregive beskyttede adresseoplysninger til "andre private" og derfor havde handlet i strid med god advokatskik.
 Højesteret udtalte, at en advokat som hovedregel ikke har tavshedspligt over for sin klient om oplysninger, advokaten modtager som led i hvervets udførelse, og at bestemmelsen i CPR-lovens § 44 ikke tager sigte på at fravige denne hovedregel.
 Kommunen havde givet adresseoplysningen til advokat A i hans egenskab af partsrepræsentant for M til brug for den retssag, som M ville anlægge mod K, og han havde ikke grund til at formode, at M ville misbruge adresseoplysningen. Højesteret fandt herefter, at advokat A hverken havde overtrådt CPR-lovens § 44 eller god advokatskik.
 Højesterets dom af


text:
13. december 2017
 Ikke i strid med god advokatskik, at advokat afventede editionskendelse, før han udleverede klientkonto- og bogholderioplysninger til kurator
 A var advokat for B, som blev taget under konkursbehandling. Kurator anmodede om udskrift af advokat A’s klientkonto og bogholderi vedrørende B, og da advokat A protesterede herimod, pålagde skifteretten ved en editionskendelse A at udlevere oplysningerne. A kærede afgørelsen, som blev stadfæstet af landsretten, og advokat A udleverede herefter oplysningerne.
 Advokatnævnet havde pålagt advokat A en bøde for at have handlet i strid med god advokatskik ved ikke at have udleveret oplysningerne til kurator.
 Højesteret udtalte, at udskrifterne af klientkonto og bogholderi indeholdt oplysninger om B’s økonomiske forhold, som advokaten var kommet i besiddelse af som led i sit arbejde som advokat for B. Højesteret fandt derfor, at oplysningerne var omfattet af advokatens tavshedspligt og bemærkede, at denne tavshedspligt ikke ophørte ved B’s konkurs.
 Højesteret fandt, at advokat A ikke havde haft pligt til at udlevere oplysningerne, før landsrettens afgørelse om kurators editionsanmodning forelå, hvorfor advokat A ikke havde handlet i strid med god advokatskik ved ikke at udlevere oplysningerne på et tidligere tidspunkt end sket.


text:
Højesteret fastslår: Syn og skøn skal foretages af Retslægerådet | Horten
 Højesteret fastslår: Syn og skøn skal foretages af Retslægerådet
 Højesteret har afsagt kendelse i en sag, der handler om adgangen til syn og skøn ved speciallægeundersøgelse i en arbejdsskadesag. Højesteret slog fast, at udgangspunktet fortsat er, at syn og skøn foretages af Retslægerådet.
 I sagen havde den skadelidte lønmodtagers faglige organisation anlagt sag mod Ankestyrelsen til prøvelse af sagen, hvori Ankestyrelsen havde truffet afgørelse om fastsættelse af varigt mén og erhvervsevnetab.
 Ifølge byretten var det ikke bevist, at Ankestyrelsens vurdering i sagen var forkert. Derfor anmodede den faglige organisation i ankestævningen for Østre Landsret om, at der blev foretaget syn og skøn i form af en speciallægeundersøgelse med henblik på at kortlægge lønmodtagerens gener som følge af arbejdsskaden. Det protesterede Ankestyrelsen imidlertid imod og gjorde gældende, at sagen skulle forelægges Retslægerådet, der eventuelt kunne anmode om en speciallægeerklæring.
 Landsretten afslog ved kendelse begæringen om syn og skøn ved speciallægeundersøgelse, hvorefter den faglige organisation kærede kendelsen til Højesteret.
 Fortsat Retslægerådets kompetence
 Den faglige organisation gjorde som grundlag for påstanden gældende, at den ønskede en vurdering af en mulig dobbeltsidet funktionsnedsættelse som følge af arbejdsskaden, som der endnu ikke havde været foretaget en vurdering af. Da Retslægerådet alene foretager en vurdering ud fra det foreliggende lægelige materiale, og da Retslægerådet normalt ikke vurderer skadelidtes generelle funktion, mente organisationen, at forelæggelse for denne instans ville indebære en unødvendig forlængelse af sagen i forhold til en speciallægeundersøgelse.
 Højesteret stadfæstede imidlertid landsrettens kendelse i sagen og slog fast, at der ikke var grundlag for at fravige udgangspunktet om, at det er Retslægerådet, der foretager syn og skøn i sager som denne. Højesteret bemærkede derudover, at Retslægerådet kan anmode parterne om at indhente yderligere skriftligt materiale til rådet, herunder eventuelt en fornyet lægeundersøgelse, hvis rådet måtte skønne, at det foreliggende materiale ikke giver tilstrækkeligt grundlag for et skøn.
 Retslægerådets funktion
 Retslægerådet er en instans under Justitsministeriet, der består af op til 12 læger. I medfør af retslægerådsloven har rådet til opgave at afgive lægevidenskabelige og farmaceutiske skøn til offentlige myndigheder i sager om enkeltpersoners retsforhold. Det betyder, at det som udgangspunkt er Retslægerådet, der afgiver lægefaglige skøn i forbindelse med sager om personskader.
 Kendelse bekræfter hidtidig fremgangsmåde
 Kendelsen bekræfter, hvad der også hidtil har været udgangspunktet; nemlig at Retslægerådet er den relevante instans, når der skal foretages syn og skøn af lægefaglig eller farmaceutisk karakter.
 Det betyder med andre ord, at parterne i sådanne sager som udgangspunkt ikke i stedet kan vælge at få udarbejdet speciallægeundersøgelser, men at sagen må forelægges Retslægerådet, der i givet fald kan anmode om yderligere lægelig dokumentation ved behov.


text:
Advokaten 7 - Burka, fodlænke og appelsager
 Landsretterne har diskuteret vidner i burka. Nye regler kan begrænse appelsager til Højesteret. Og fod-lænkeordningen udvides.
 Af Ole Dybdahl, landsdommer, Østre Landsret
 Reformiveren var betydelig midt og sidst i 0’erne, hvor vi fik politi- og domstolsreform, nævningere-form, småsagsproces, retsmægling, oprettelse af en tinglysningsret, konfliktråd, elektronisk fodlænke, forældreansvarslov m.v. I den folketingssamling, som sluttede før sommerferien, har vi også fået re-former i form af sænkning af den kriminelle lavalder, ny politiklageordning og nye regler i konkurslo-ven om rekonstruktion.
 Reformbehovet og reformiveren synes imidlertid at være taget noget af, og der synes da også at være et behov for, at alle aktører i retssystemet gives mulighed for igennem en periode at arbejde med de nye strukturer, procesregler m.v.
 Dette betyder imidlertid ikke, at der ikke er behov for justering af de gældende regler, og de lovændringer, som vi som advokater, dommere og anklagere navnlig bør være opmærksomme på fremover, må vel siges at være supplementer til velkendte ordninger.
 En halv 3. instansbevilling
 Efter henlæggelsen af nævningesager til behandling i byretterne i første instans vil der ikke længere komme straffeanker til Højesteret uden 3. instansbevilling fra Procesbevillingsnævnet, og kun civile sager, som er henvist til landsretterne til 1. instansbehandling som principielle, og sager fra Sø- og Handelsretten vil kunne ankes frit til Højesteret. Dette indebærer, at Højesterets sagsportefølje i høj grad kommer til at bestå af sager, hvori Procesbevillingsnævnet har meddelt 3. instansbevilling. I 2008 og 2009 blev der hvert af årene indbragt mere end 50 civile anker og straffeanker med 3. instansbevil-ling.
 Retsplejeloven har indtil nu ikke indeholdt regler om delvis 3. instansbevilling, dvs. om tilladelse til at anke eller kære en afgørelse med hensyn til visse af de krav eller spørgsmål, som sagen omhandler.
 Der er nu indført mulighed for, at Procesbevillingsnævnet kan begrænse en tilladelse til at appellere en landsretsafgørelse til Højesteret som 3. instans til en del af sagen i tilfælde, hvor det kun er den pågældende del af sagen, som har principiel karakter, eller – for straffesagers vedkommende – hvor der kun foreligger særlige grunde i øvrigt i forhold til den pågældende del af sagen.
 Efter de nye regler vil der i straffesager være mulighed for at begrænse en anketilladelse til spørgsmålet om sanktionsfastsættelsen eller til et delspørgsmål med hensyn til sanktionsfastsættelsen, f.eks. spørgsmål om udvisning, rettighedsfrakendelse eller konfiskation. En anketilladelse i en straffesag kan også begrænses til spørgsmålet om rettergangsfejl eller til en eller flere nærmere angivne rettergangsfejl.
 Der er også mulighed for at begrænse en anketilladelse til spørgsmålet om lovanvendelsen eller til et delspørgsmål med hensyn til lovanvendelsen, eksempelvis spørgsmål om forældelse eller nødværge. Begrænsningen kan også ske på den måde, at anken kun omfatter en eller flere af de lovovertrædelser, der er pådømt ved landsrettens dom, eventuelt kombineret med en begrænsning til at angå lovanven-delsen (idet sanktionsfastsættelsen sker samlet for alle lovovertrædelserne). Hvis anketilladelsen begrænses til lovanvendelsen, vil tilladelsen blive suppleret med en bestemmelse om, at Højesteret ud-over spørgsmålet om lovanvendelsen også kan tage stilling til strafudmålingen, hvis


text:
Højesteret ændrer landsrettens afgørelse om lovanvendelsen.
 Som advokat kan der derfor fremover være anledning til i forbindelse med indgivelse af en ansøgning om 3. instansbevilling – eller som modpart i en sådan sag – nærmere at overveje, om der kan være anledning til at fremkomme med bemærkninger om eventuel begrænsning af anken. Procesbevillingsnævnet er dog ikke bundet af parternes synspunkter.
 Vidner i burka
 En problemstilling, der jævnligt har været drøftet blandt dommere og også har været vendt på landsretternes “Øst/Vest møde” i 2009, er, hvordan retterne skal håndtere den situation, at et vidne møder op med burka eller niqab, således at ansigtet er tildækket. Diskussionen har ikke blot været teoretisk, idet det i hvert tilfælde to gange i Østre Landsret er sket, at vidner har afgivet forklaring med tildækket ansigt – i begge tilfælde efter at retten havde fundet det forsvarligt.
 En ny regel i retsplejeloven har skabt klarhed om problemet, idet det udtrykkeligt fastslås, at et vidne ikke under afgivelse af forklaring for retten må bære en beklædningsgenstand, der skjuler vedkommendes ansigt, medmindre retten undtagelsesvis tillader det.
 Begrundelsen for reglen er, at retten får det bedst mulige grundlag for at vurdere bevisførelsen og træf-fe afgørelse, når dommere, nævninge og domsmænd kan se vidnets ansigt og ansigtsudtryk under en vidneafhøring.
 Justitsministeriet anfører i lovforslagets bemærkninger, at også de hidtil gældende regler må antages at indeholde hjemmel til at kræve af et vidne, at hun ikke har tildækket ansigt. Set i lyset af de mange drøftelser om spørgsmålet er det imidlertid hensigtsmæssigt, at der nu er kommet en særskilt regulering.
 Fem måneder i fodlænke
 Efter de hidtil gældende regler har fodlænkeordningen – den ordning der giver adgang til fuldbyrdelse af frihedsstraf på bopælen under intensiv overvågning og kontrol – omfattet personer, der blev idømt fængselsstraf i indtil tre måneder.
 Fra nu af omfatter ordningen alle personer, der idømmes fængselsstraf i indtil fem måneder. Den pågældende skal opfylde en række nærmere angivne betingelser vedrørende bl.a. bolig- og beskæftigelsesforhold. Undtaget fra ordningen er dog visse personer, der er idømt kortvarige fængselsstraffe for overtrædelse af bl.a. våbenloven.
 Der sker i øvrigt ikke ændringer af fodlænkeordningen, idet Justitsministeriet dog vil ændre administrativ praksis, således at den dømte får en vis øget mulighed for ophold uden for bopælen på aktivitetsfrie dage. Baggrunden herfor er udenlandske erfaringer med afsoning med elektronisk fodlænke over længere perioder.
 Udvidelserne af muligheden for at afsone med fodlænke er sket drypvis i de senere år, og realiteten i dag er, at et betydeligt antal ubetingede fængselsstraffe afsones i hjemmet. Det kan i den forbindelse nævnes, at i 2008 var 70 procent af alle frihedsstraffe (ca. 9.000) på fire måneders fængsel og derunder.
 For forsvarere er det derfor vigtigt at være opmærksomme på, at der skete en udvidelse af fodlænkeordningen i forbindelse med rådgivning af deres klienter, herunder i forbindelse med anke.
 3. Instans
 Eksempel fra forarbejderne på 3. instansbevilling til en del af en civil sag:
 A får ved byretten tilkendt 114.000 kr. fra B for afskedigelse i strid med ligebehandlingsloven og


text:
1.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis.
 B anker til landsretten, og A nedlægger for landsretten bl.a. påstand om forhøjelse af godtgørelsen for mangelfuldt ansættelsesbevis. Landsretten stadfæster med hensyn til de 114.000 kr. og forhøjer til 8.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis.
 A får 3. instansbevilling og anker til Højesteret med påstand om yderligere forhøjelse af de 8.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis. B nedlægger herefter for Højesteret påstand om frifindelse for kravet efter ligebehandlingsloven, og om at B skal betale 1.000 kr. for mangelfuldt ansættelsesbevis.
 Efter hidtil gældende ret skulle B’s påstande for Højesteret begge realitetsbehandles.
 Efter lovændringen vil Procesbevillingsnævnet f.eks. kunne begrænse en anketilladelse til Højesteret til kun at angå kravet efter ansættelsesbevisloven, hvis kun dette krav rejser spørgsmål af principiel karakter, og B vil i så fald ikke kunne nedlægge påstand om ændring af landsrettens dom vedrørende ligebehandlingsloven.
 Læs mere om fodlænkeordningen i Advokaten 7/2008 og i 4/2010, hvor landsdommer Svend Bjerg Hansen problematiserer, at domstolene “spiller med blind makker”, når det er overladt til Kriminalforsorgen at træffe afgørelse om afsoning med elektronisk fodlænke.
 Politiklageordningen og de nye regler om rekonstruktion vil blive omtalt i bladet, når disse regler senere træder i kraft.


text:
Advokaten 7 - Hvornår skal der fængsles?
 Praksis fra Højesteret sætter grænser for varetægtsfængsling. Nye sager vil vise, hvad retsfølelsen kan bære.
 Et område, der ofte giver anledning til debat og af og til kritik af politi og domstole, er praksis vedrørende varetægtsfængsling og isolationsfængsling. Det fører bl.a. til, at retsplejelovens kapitel om varetægtsfængsling løbende ændres. Det skete i 2007 med nye regler om isolation og i 2008 med nye regler om begrænsning af langvarige varetægtsfængslinger.
 Domstolene har også “oprustet” på dette område, idet man bl.a. i 2009 og 2010 har afholdt kurser for dommere og andre domstolsjurister om disse emner. Forud for COP15 – FN’s 15. klimakonference i december 2009, hvor man forventede mange anholdelser, inviterede Østre Landsret to forsvarere til at kommentere forholdene omkring varetægtsfængsling i forbindelse med rydningen af Ungdomshuset og det retlige efterspil. Senest har varetægtsfængsling været et tema på det årlige møde i foråret 2011 for alle dommere i Østre Landsrets kreds.
 Disse tiltag synes i hvert fald i et vist omfang at have båret frugt, idet man i Berlingske 31. marts 2011 kunne læse følgende fra forsvarsadvokaternes formand, advokat Henrik Stagetorn:
 “Der er sket en holdningsændring, for tidligere begærede anklagerne nærmest per automatik isolationsfængsling. Også dommerne er mere omhyggelige med at få ordentlige begrundelser, hvis personer kræves fængslet i isolation.”
 Procesbevillingsnævnet synes også at have øje for dette område, idet der i de sidste fem år er blevet meddelt gennemsnitligt syv 3. instansbevillinger årligt vedrørende varetægtsfængsling.
 Det har ført til, at Højesteret har fået anledning til at træffe flere principielle afgørelser, der har kunnet bidrage til afklaring af rækkevidden af de centrale bestemmelser om varetægtsfængsling.
 Den 15-årige røver
 Vigtigst er Højesterets kendelse af 18. april 2011 om en 15-årig ustraffet dreng, som var sigtet for røveri ved en aften i forening med en medgerningsmand under trusler med en kniv at have frataget en jævnaldrende dreng en mobiltelefon og en sølvhalskæde til en samlet værdi af ca. 5.000 kr. Sigtede erkendte sig skyldig og blev varetægtsfængslet i ungdomsinstitution under henvisning til, at der var bestemte grunde til at antage, at han ville vanskeliggøre efterforskningen. Efter to dage blev fængslingsgrundlaget imidlertid ændret til, at retshåndhævelsen efter oplysningerne om forholdets grovhed skønnedes at kræve, at sigtede ikke var på fri fod. Efter tre måneders varetægtsfængsling blev han løsladt, idet hensynet til retshåndhævelsen ikke længere fandtes at kræve, at han var frihedsberøvet. Hovedforhandling skulle her finde sted tre uger senere.
 Højesteret skulle tage stilling til, om den forlængelse af varetægtsfængsling, som var sket efter seks ugers fængsling, var berettiget.
 Højesteret henviser indledningsvis i sine præmisser til en tidligere kendelse fra 1983, hvorefter anvendelse af retshåndhævelsesarrest efter retsplejelovens forarbejder forudsætter, at sigtelsen angår forhold af en sådan grovhed, at der må forventes idømt en langvarig fængselsstraf eller anden strafferetlig foranstaltning af tilsvarende indgribende betydning.
 Højesteret finder herefter, at efter de oplysninger, der forelå om karakteren og grovheden af røveriet og om sigtedes personlige forhold, herunder hans unge alder og ustraffede fortid, måtte han forventes idømt en straf udmålt i


text:
måneder. På den baggrund var betingelserne for varetægtsfængsling under henvisning til hensynet til retshåndhævelsen ikke opfyldt.
 Læren fra Prins Jørgens Gård
 Højesteret tydeliggør med sin formulering, at varetægtsfængsling af hensyn til retshåndhævelsen kræver, at den straf, som forventes idømt, er på mindst et års ubetinget fængsel. Hermed tager Højesteret formentlig også afstand fra bemærkninger om gældende ret i forbindelse med en række lovændringer, hvorefter Højesterets kendelse fra 1983 skal fortolkes således, at den forventede fængselsstraf “kun” skal være mindst otte til ti måneder.
 Kendelsen indeholder ikke yderligere anvisninger for praksis, men undergrænsen for den forventede straf befinder sig formentlig i området et til halvandet års fængsel. Grænsen er nok i den lave ende af dette interval, hvis der er tale om personfarlig kriminalitet som f.eks. røveri. Ved varetægtsfængsling efter domfældelse i byretten skal grænsen formentlig også respekteres, men det må antages, at der i denne situation ikke stilles de helt samme krav til straffens længde som ved varetægtsfængsling før dom.
 Den pæne hæler
 Den anden væsentlige afgørelse, som Højesteret har truffet om varetægtsfængsling, vedrører både retshåndhævelsesarrest og kollusionsarrest (fængsling når der er bestemte grunde til at antage, at sigtede vil vanskeliggøre efterforskningen):
 Sagens tiltalte, der var ustraffet og havde gode personlige forhold, var varetægtsfængslet for groft hæleri. Ved en ransagning af hans hjem og virksomhed blev der bl.a. fundet et større antal designlamper og -møbler. Anklagemyndigheden havde for byretten oplyst, at man forventede en straf på ti måneders til et års fængsel. Byretten bestemte efter syv ugers varetægtsfængsling – to uger før hovedforhandlingen – at han skulle løslades. Af byrettens begrundelse fremgår (lettere redigeret og forkortet) bl.a.:
 Ved Østre Landsrets kendelse af 26. juli 2010 lagde landsretten til grund, at der var bestemte grunde til at antage, at tiltalte på fri fod ville vanskeliggøre forfølgningen i sagen ved at påvirke medtiltalte, sælgeren af designervarerne, der havde afgivet en forklaring, der var belastende for tiltalte. Sælgeren har nu afgivet indenretslig forklaring, og der er derfor, sammenholdt med tiltaltes personlige forhold, ikke længere grund til at antage, at tiltalte på fri fod vil eller vil kunne vanskeliggøre forfølgningen ved at påvirke sælgeren.
 Den tiltale, der er rejst, angår hæleri til et beløb på 473.000 kr. Det fremgår endvidere af tiltalen, at de hælede møbler har været til eget brug og ikke med hensigt til videresalg. Under disse omstændigheder må der forventes en straf udmålt i måneder, og det kan, henset til tiltaltes gode personlige forhold, ikke udelukkes, at straffen vil blive gjort delvist betinget, eventuelt med vilkår om samfundstjeneste. Henset hertil findes hensynet til retshåndhævelsen ikke længere at kræve, at tiltalte forbliver frihedsberøvet.
 Landsretten ændrede denne afgørelse, idet man fandt, at “sælgerens” forklaring i relation til tiltalte ikke var detaljeret i et sådant omfang, at der ikke længere var bestemte grunde til at antage, at tiltalte ville afstemme sin forklaring med ham. Landsretten fængslede tillige under henvisning til hensynet til retshåndhævelsen.
 Højesteret stadfæstede 24. marts 2011 byrettens kendelse. Højesteret fandt således ikke grundlag for fængsling begrundet i hensynet til retshåndhævelsen, hvilket i


text:
lyset af Højesterets afgørelse fire uger senere om den 15-årige røver ikke forekommer overraskende. Måske er hæleri og anden berigelseskriminalitet forbrydelsestyper, hvor end ikke forventningen om f.eks. halvandet års fængsel i almindelighed er tilstrækkelig til at begrunde retshåndhævelsesarrest.
 To nye sager, der i sommer er indbragt for Højesteret, vil i endnu højere grad tydeliggøre praksis på dette meget væsentlige retsområde.
 Højesterets afgørelser i begge de oven for refererede sager er afsagt 6 måneder efter, at de tiltalte var blevet dømt i byretten, hvorfor værdien af afgørelserne formentlig har været begrænset for de pågældende. Afgørelserne, der har en omfattende sagsfremstilling, er imidlertid af stor betydning for retsudviklingen. Afgørelserne er samtidig eksempler på, at der efter Domstolsreformen i 2007 med 3. instansbevillinger i principielle sager kan ske en bedre udnyttelse af Højesterets ressourcer end at træffe afgørelse i konkrete sager vedrørende eksempelvis kontraktforhold uden betydning for andre end parterne i den konkrete sag.
 To sager indbragt for Højesteret i sommeren 2011:
 Tiltalte, der i byretten var blevet idømt minimumsstraffen på fængsel i et år for ulovlig besiddelse af skydevåben under særligt skærpende omstændigheder ved på sin bopæl frit tilgængeligt at have besiddet en pistol med tilhørende ammunition, og som ankede dommen på stedet, blev varetægtsfængslet under anken under henvisning til hensynet til retshåndhævelsen, idet han nu var idømt fængsel i et år. Østre Landsret stadfæstede byrettens afgørelse.
 En 16-årig var sigtet for at have deltaget i et røveri mod en smykkeforretning under brug af maske og attrappistol og med et udbytte på mere end 1,8 mio. kr. En medgerningsmand er blevet idømt fængsel i et år og tre måneder, heraf ti måneder betinget, for røveriet. Byretten fandt, at forholdet havde en sådan grovhed, at hensynet til retshåndhævelsen krævede, at sigtede ikke var på fri fod. Vestre Landsret stadfæstede byrettens afgørelse og varetægtsfængslede tillige under hensyn til kollusionsfaren.
 Kendelsen om røveren: UfR 2011, side 2056 H
 Kendelsen om hæleren: UfR 2011, side 1758 H


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - genoptagelse - årsregulering - grundværdi - fradrag for forbedringer
 31 Oct 2013 11:45
 17 Oct 2013 07:46
 SKM2013.755.HR
 1. afdeling, 355/2012
 Genoptagelse, regulering, grundværdi, forbedringer
 Dommen vedrører genoptagelse af den særlige regulering pr. 1. januar 2003 i et tilfælde, hvor reguleringsåret ligger indenfor genoptagelsesfristen i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2, men hvor de forbedringsarbejder, genoptagelsesanmodningen støttes på, først blev fuldført i 2002, således at den almindelige vurdering for 2002 var korrekt. Ministeriet anerkendte for Højesteret, at der kunne ske genoptagelse af vurderingen pr. 1. oktober 2003, idet denne var en årsomvurdering og ikke en årsregulering.
 Højesteret anførte at SKM2011.1.HR ikke indebærer, at der kan kræves genoptagelse med virkning for et reguleringsår, hvis den ejendomsvurdering, som årsreguleringen er foretaget ud fra, også efter de nye oplysninger, som skatteyderen har fremlagt, må anses for at være materielt korrekt. Under henvisning til, at den almindelige vurdering af 1. januar 2002 ubestridt var korrekt og at der pr. 1. januar 2003 alene skulle foretages en maskinel fremskrivning af grundværdien pr. 1. januar 2002 uden hensyntagen til de forbedringer, der var fuldført i 2002, var reguleringen af grundværdien pr. 1. januar 2003 også korrekt. Appellanten havde derfor ikke krav på at få ansættelsen genoptaget.
 Skatteforvaltningsloven § 33 (dagældende)
 Den juridiske vejledning 2013-2 A.A.8.6
 (advokat Poul Bostrup)
 (kammeradvokaten ved advokat Birgitte Kjærulff Vognsen)
 Poul Søgaard, Thomas Rørdam, Jens Peter Christensen, Lars Hjortnæs og Oliver Talevski.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 12. afdeling den 18 december 2012.
 Sagen er behandlet skriftligt, jf retsplejelovens § 387.
 Appellanten, H1, har gentaget sin påstand.
 Indstævnte, Skatteministeriet, har påstået stadfæstelse med den ændring, at Skatteministeriet anerkender, at vurderingen pr. 1. oktober 2003 af ejendommen ...1 genoptages.
 Skatteministeriets påstand for Højesteret blev fremsat i svarskriftet og er begrundet i, at Skatteministeriet efter landsrettens dom har konstateret, at vurderingen pr. 1. oktober 2003 var en årsomvurdering.
 Sagen for Højesteret angår, om H1 har krav på, at vurderingen pr. 1. januar 2003 af ejendommen ...1 genoptages med henblik på at opnå fradrag i grundværdien for forbedringer, der blev fuldført i 2002. Skatteministeriet har for Højesteret anerkendt, at vurderingen pr. 1. oktober 2003 genoptages.
 Reglerne om genoptagelse sammenholdt med vurderingsloven
 Det fremgår af dagældende skatteforvaltningslovs § 33, stk. 2, at en klageberettiget, der ønsker at få genoptaget en ejendomsvurdering, senest den 1. maj i det fjerde år efter vurderingsårets udløb skal fremlægge oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der kan begrunde ændringen.
 Efter den vurderingslov, der var gældende til og med 2002, blev der foretaget almindelig vurdering af landets ejendomme hvert år pr. 1. januar med ansættelse af ejendomsværdien, grundværdien og eventuelt fradrag i grundværdien for forbedringer. Ved lov nr. 292 af 15. maj 2002 om ændring af vurderingsloven, skattestyrelsesloven og andre skattelove blev denne ordning ændret, således at der med virkning fra 2003 kun skal foretages almindelig vurdering hvert andet år, jf. vurderingslovens § 1. Ved de almindelige vurderinger er vurderingsterminen den 1. oktober i det år, hvori vurderingen foretages, jf. lovens § 2. Året efter den


text:
almindelige vurdering skal der i en række tilfælde foretages omvurdering pr. 1. oktober, jf. lovens § 3.
 Hvis der ikke blev foretaget en omvurdering efter § 3, skulle der i det mellemliggende år pr. 1. oktober alene ske en regulering af ejendoms- og grundværdi under hensyn til den ændring af prisforholdene, der var sket siden den seneste almindelige vurdering, jf. dagældende vurderingslovs § 3 A, der nu er ophævet. Efter overgangsbestemmelsen i ændringslovens § 11, stk. 5, skulle der pr. 1. januar 2003 ske en maskinel fremskrivning af ansættelserne af grundværdien under hensyn til den ændring af prisforholdene, der var sket siden den almindelige vurdering pr, 1. januar 2002. Den maskinelt fremskrevne ansættelse af grundværdien skulle lægges til grund ved beregningen af grundskyld for 2004.
 H1 har til støtte for sin påstand henvist til Højesterets dom af 16. december 2010 gengivet i SKM2011.1.HR vedrørende genoptagelse med henblik på at opnå et større fradrag i grundværdien for forbedringer. I denne dom blev det fastslået, at skatteyderen efter skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2, også kunne kræve genoptagelse med virkning for et reguleringsår, der lå inden for genoptagelsesfristen, dvs. også et år, hvor der ikke blev foretaget en selvstændig ejendomsvurdering, men alene en årsregulering i henhold til den dagældende § 3 A. Dommen indebærer ikke, at der kan kræves genoptagelse med virkning for et reguleringsår, hvis den ejendomsvurdering, som årsreguleringen er foretaget ud fra, også efter de nye oplysninger, som skatteyderen har fremlagt, må anses for at være materielt korrekt. I denne situation er den grundlæggende betingelse for genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2, ikke opfyldt, jf. udtrykket
 "fremlægge oplysninger af faktisk eller retlig karakter, der kan begrunde ændringen".
 Parterne er enige om, at den almindelige vurdering pr. 1. januar 2002 af H1s ejendom er korrekt.
 Pr. 1. januar 2003 skulle der ikke gennemføres en almindelig vurdering af ejendommen, men alene en maskinel fremskrivning af ansættelsen af grundværdien under hensyn til den ændring af prisforholdene, der var sket siden den seneste almindelige vurdering pr. 1. januar 2002, jf. ændringslovens § 11, stk. 5. Der skulle i den forbindelse ikke tages hensyn til de forbedringer, der blev fuldført i 2002. Reguleringen af grundværdien pr. 1. januar 2003 er således også korrekt
 Da der hverken pr. 1. januar 2002 eller pr. 1. januar 2003 foreligger en forkert ejendomsvurdering, finder Højesteret, at H1 ikke har krav på, at vurderingen af ejendommen genoptages med virkning fra 1. januar 2003, jf. skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2.
 Konklusion og sagsomkostninger
 Højesteret stadfæster herefter dommen med den ændring, at Skatteministeriet skal anerkende, at vurderingen pr. 1, oktober 2003 af ejendommen genoptages.
 Under hensyn til sagens udfald skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for landsretten til modparten. I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 betale 25.000 kr. til Skatteministeriet til dækning af udgift til advokatbistand.
 Landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at Skatteministeriet skal anerkende, at vurderingen pr. 1. oktober 2003 af ejendommen ...1 genoptages.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 inden 14 dage efter denne højesteretsdorns afsigelse betale 25.000 kr.


text:
EU & arbetsrätt 3 2015
 – Fælles nordisk retspragmatisme er værd at stå vagt om
 Hur förhåller sig domstolarna i Norden till EU-domstolen och Eftadomstolen? Är de utmanande, följsamma eller kanske övernitiska? Det var ämnet för ett seminarium som EU & arbetsrätt och Welma forskningscenter vid Köpenhamns universitet ordnade i augusti. Bakgrunden var bland annat två uppmärk-sammade arbetsrättsliga mål där den danska Højesteret och den norska Høyesterett tydligt utmanar instanserna i Luxemburg (se EU & arbetsrätt nr 4/2014 s. 1 och 4/2013 s. 1).
 Professor Jens Kristiansen inledde med en djupgående analys av ämnet för seminariet. Kommentatorer var professor Stein Evju, föreståndare Sören Öman och professor Børge Dahl, alla tre med erfarenheter från respektive lands arbetsdomstolar. Här återges Børge Dahls anförande något förkortat.
 Det helt fundamentale problem i samarbejdet mellem de nordiske højesteretter og EU-Domstolen er, at dømmende magt kan udøves på mere end én måde.
 Hvis man tager en lærebog i EU-ret, kan man se EU-Domstolens fortolkningsstil karakteriseret med ord som integrationsfremmende, kreativ og dynamisk. Hvis det ellers er rigtigt, er det naturligvis et problem. For som jeg sagde ved den europæiske FIDE-kongres sidste år med deltagelse af et stort antal dommere, også fra EU-Domstolen:
 Excessive innovation and adventurism by judges is not something you will find in Denmark. Danish judges hold the view that creative judicial activism may endanger the rule of law.
 Denne tilbageholdenhed som dommer er begrundet i hensynet til retssikkerheden og demokratiet. Hvad der retligt set gælder, bør med rimelig sikkerhed være forudsigeligt, og det må i første række være vores lovgivere, som skal bestemme, hvad der skal gælde.
 I EU-samarbejdet og på andre områder, hvor Danmark og de andre nordiske lande har meldt sig ind i en international retsorden, er forholdet mellem jura og politik ikke mere et rent nationalt anliggende. Heri ligger ikke mindst en udfordring, hvis udviklingen internationalt går i retning af at gøre velfærdsidealer til retsstandarder, som nyder såkaldt grund-rettighedsbeskyttelse.
 Det er ikke ligegyldigt, om et forbud mod diskrimination findes i et direktiv vedtaget af Ministerrådet og EU-Parlamentet, eller af EU-Domstolen løftes op til et være et alment EU-princip på traktatniveau. Ligesom det heller ikke ville være ligegyldigt, hvis et lighedsprincip i en dansk lov af Højesteret blev tillagt grundlovskraft.
 Danmarks Højesteret har naturligvis en dansk tilgang til den opgave, som international-iseringen har ført med sig. Hvert land har sit svar på, hvad henholdsvis dommere og vores valgte politikere skal bestemme. Det danske balancepunkt er demokratisk funderet, og det er vigtigt, at udviklingen internationalt ikke bliver så dynamisk og kreativ, at man ikke kan følge med nationalt.
 Som forholdene er i Danmark og de andre nordiske lande kan vi trygt have vores egen tilgang til grænsedragningen mellem jura og politik.
 Det kan godt være, at der ikke står så meget i den danske grundlov om retssikkerhed og ”the rule of law”, men når det kommer til, hvordan det reelt står til med retssikkerheden, så er Danmark nummer 1 på det globale Rule of Law World Index. Danmark er samtidig det land


text:
i verden, hvor korruptionen på de årlige målinger er mindst. Danmark har også i mange år været det land i EU, hvor domstolene nyder størst tillid.
 Når Danmark topper sådanne lister, følger de andre nordiske lande lige efter.
 Så som sagt: Som forholdene er i Danmark og de andre nordiske lande, kan vi trygt have vores egen tilgang til de spørgsmål, internationaliseringen rejser. Nordisk retspragmatisme er en fælles værdi, det er værd at stå vagt om.
 Samtidig skal vi være glade for at være med i fællesskaber, som er retsfællesskaber – små stater er bedre tjent med rettens tale end magtens tale. Men vi må naturligvis ikke for-sømme nogen mulighed for dialog og påvirkning. Ved FIDE-kongressen sidste år sagde jeg også:
 I have to admit that over the years the development of law through the practice of the European Court of Justice have gone beyond the limitations drawn by the notion of legal foreseeability and certainty under Danish law. Time and again, we are confronted with European judgments finding European harmonization to have gone further than our legislator and courts had thought. Time and again, we find ourselves bound by EU law through European judgments beyond our understanding and expectations at the time of commitment.
 Danmark og de nordiske lande i det hele taget er dukse, når det kommer til respekt for og overholdelse af, hvad vi har meldt os ind i internationalt. Vi er i top, når vi ser på implementering og efterlevelse, og i bund, når vi tæller sager om traktatbrud og den slags.
 Man kan regne med, at Danmarks Højesteret vil stille spørgsmål til EU-Domstolen, når der er pligt til det. Jeg tror også, man kan regne med, at Højesteret ikke vil stille spørgsmål, medmindre der er pligt til det – eller stille spørgsmål om andet end det, der er pligt til. Man kan også regne med, at Danmarks Højesteret vil følge EU-Domstolens afgørelser, så langt det går. En grænse er der imidlertid, sådan som Højesteret har fastslået i dommene om grundlovsmæssigheden af Danmarks tilslutning til henholdsvis Maastricht- og Lissabon- traktaten.
 Ved FIDE-kongressen gav jeg udtryk for, at EU-Domstolens fortolkning af arbejdstids-direktivet, hvorefter ferie under sygdom udløser krav om kompensation, ”might seem very symphatetic”, men ”it can hardly be described as foreseeable”. Sagen i sig selv er ikke så vigtig. Sammen med andre rejser den imidlertid ret så fundamentale spørgsmål. Af hensyn til tilliden til domstolene er det vigtigt med dialog med internationale domstole om, at der af hensyn til retssikkerheden er grænser for, hvor kreativ og dynamisk domsmagt kan udøves. Danmarks Højesteret arbejder for at sikre befolkningens tillid til domstolene som rets-sikkerhedens vogter, således som tilfældet heldigvis stadig er i Danmark.
 fhv. højesteretspræsident adj. professor Københavns universitet


text:
Skat.dk: Købesum for fast ejendom i Tyskland berigtiget ved påtagelse af løbende ydelse
 10 Jul 2002 14:15
 2-5-1897-0188
 Ejendom, købesum, løbende ydelse
 En andel af en fast ejendom beliggende i Tyskland blev erhvervet ved, at køberen påtog sig at betale en livrente på 60.312 DM p.a. Livrenten skulle betales, så længe hans ægtefælle – på ca. 30 år på købstidspunktet – var i live, dog maksimalt i 20 år. Efter en samlet bedømmelse kunne der ikke godkendes fradrag for den løbende ydelse, som køberen havde forpligtet sig til at udrede. Ydelserne ansås i stedet for at være afdrag på og forrentning af købesummen på 541.500 DM.
 Ligningsloven § 12, stk. 8
 Sagen er indbragt for domstolene. Der er efterfølgende indgået forlig.
 A klager for indkomstårene 1993 og 1994 over, at skatteankenævnet ikke har godkendt fradrag for løbende ydelse, hhv. 235.352 kr. og 236.845 kr.
 Det fremgår af sagen, at klageren ved Übertragungsvertrag af 27. december 1989 med overtagelsesdato den 15. december 1989 erhvervede en andel på 25 % i ejendomsselskabet B, svarende til 541.500 DM, medens advokat C på vegne af ApS D ligeledes erhvervede en andel på 25 % af selskabet.
 Af aftalen fremgår bl.a., at klageren overtager sælgerens gældsforpligtelse i det tyske kreditinstitut E AG.
 Af tillægsaftale af 30. november 1990 mellem advokat F som sælger og næringsdrivende A og ApS D som købere fremgår:
 "Med overdragelsesaftale af 27.12.1989 har sælger til hver af køberne overdraget en andel på 1/4 af kompagniskabet B til en købspris til hver på DEM 541.500,--. Købsprisen skulle betales ved at fritstille sælger fra dennes forpligtelser over for E AG samt ved, at køberne overtog disse forpligtelser. I stedet for betaling af en købspris aftaler parterne nu betaling af en livrente på nedenstående betingelser:
 1. Livrenten fastsættes for
 a) hr. A til DEM 60.312,-- p.a.
 b) ApS D til DEM 61.180,-- p.a.
 Livrenten skal betales første gang den 1. december 1990 med de ovenstående beløb. Derefter skal livrenterne betales i fire lige store kvartalsbeløb pr. den 1.3., 1.6., 1.9. og 1.12. i ethvert år, således at kvartalsraterne udgør
 a) DEM 15.078,-- for A
 b) DEM 15.295,-- for ApS D,
 begge betales første gang den 1. marts 1991.
 Af en dansk oversættelse af Urkunde des Notars G i X af 21. december 1990 fremgår:
 "Foretaget i X den 20. december 1990.
 Hos mig, G. Notar med embedsadresse i X, var fremmødt personligt:
 1. Hr.F, advokat, boende i X
 - som sælger -,
 2. Hr. A, erhvervsdrivende, boende i Danmark
 3. Hr. direktør C, advokat, Danmark som i nærværende sag ikke handler i eget navn, men på vegne af ApS D, Danmark
 - de under 2. og 3. fremmødte personer - som købere -.
 Begge har tilstrækkeligt kendskab til det tyske sprog.
 De fremmødte anmodede om notarial oprettelse af følgende
 O v e r d r a g e l s e s a f t a l e
 1. Sælger har den 27.12.1989 til køberne ligeligt overdraget sin andel på 50% i ejendomsselskabet B


text:
('Gesellschaft bürgerlichen Rechts' (GbR): omtr. ikke-registreret interessentskab eller kompagniskab), hvis eneste formål er overholdelse af 'Erbbaurecht' * og forvaltning af en forretningsejendom i Y, Tyskland. Denne overdragelse bekræftes hermed. Selskabets ejendom består af i øjeblikket fire butiksenheder og er tinglyst ved Amtsgericht i Y.
 * 'Erbbaurecht': Overdragelig eller arvelig ret til eje/opføre bygninger på anden persons grund.
 2. Ejendomsselskabets eneste aktiv er den under ciffer 1 nævnte forretningsejendom, som med henblik på beregningen af købesummen værdiansættes til DM 2.166.000,--.
 Af denne ejendom erhverver hver af køberne en 1/4 andel eller DM 541.500,--.
 Selskabets langfristede gældsforpligtelser består af et byggelån hos E AG på DM 2.166.000,--. Rente- og afdragsbetalingerne bæres også i fremtiden af sælger. Sælger garanterer, at selskabet ud over forannævnte lån ikke har yderligere gældsforpligtelser med undtagelse af renterne, driftsudgifterne og de faste regelmæssige ydelser som vederlag for 'Erbbaurecht' for sidste kvartal af 1990. For så vidt som gældsforpligtelser vedrører tidsrummet indtil 15.12.1989, betales disse af sælger.
 3. Parterne aftaler i stedet for betalingen af en købesum at betale en livrente på følgende betingelser:
 a) Hr. A til DM 60.312,-- p.a.
 b) ApS D til DM 61.182,-- p.a.
 Livrenten betales første gang den 01. december 1990 med de forannævnte beløb. Herefter betales livrenterne hvert år i fire lige store kvartalsbeløb pr. 01.03., 01.06., 01.09. og 01.12., således at kvartalsraterne for
 a) A er på DM 15.078,--
 b) ApS D er på DM 15.295,50
 betalbar første gang pr. 01. marts 1991.
 2. Livrenten fra hr. A skal betales, så længe fru H lever. I tilfælde af fru H’s død er hr. A fritaget for enhver forpligtelse til at betale den livrente, som er forfalden til betaling efter datoen for fru H’s død.
 Livrenten fra ApS D skal betales, sålænge hr. I, advokat, lever I tilfælde af hr. I’s død er ApS D fritaget for enhver forpligtelse til at betale livrenter, som er forfaldne til betaling efter datoen for hr. I’s død.
 3. Forannævnte livrenter skal, for det tilfælde at fru H og/eller hr. I lever længere, kun betales for et tidsrum af 20 år, regnet fra den 14.12.1989 og indtil 14.12.2009, således at den sidste rate forfalder til betaling den 01.12.2009.
 4. Sælger eller dennes successorer eller cessionarer er berettiget til at behæfte eller overdrage retten til livrenten eller på anden måde at råde over denne
 Dør sælger, medens livrenterettigheden består, skal livrenten fortsat betales til dennes søn K, subsidiært til dennes arvinger, for så vidt som livrenterne ikke er afstået eller på anden måde er overdraget til trediemand og altid kun under hensyntagen til i mellemtiden foretagne transporter til sikkerhed (for fordringen) eller andre behæftelser af livrentetilsagnet.
 5. Livrentetilsagnet og forpligtelsen til at betale livrente skal også være bindende for købernes arvinger og successorer, sålænge livrentetilsagnet er i kraft i henhold til ciffer 2 og 3 i denne aftale.
 6. Køberne forpligter sig i tilfælde af en videreoverdragelse af deres interessentskabsandele til at pålægge deres successor af ejendomsretten at overtage forpligtelserne i henhold til denne aftale og den indledningsvist


text:
nævnte overdragelsesaftale. Sælger kan kun gøre indsigelse mod en sådan rettighedsoverdragelse, såfremt der foreligger en vigtig grund, medmindre køber forpligter sig til fortsat betaling af livrenten eller parterne enes om et beløb til indfrielse af livrenten.
 7. Til sikring af livrentebetalingerne skal der i ejendommen tilhørende interessentskabet (GbR) tinglyses to grundbyrder, som opfylder betingelserne i denne aftale, og som tjener til sikkerhed for betalingen af hver enkelt kvartalsrate, og hvori der kan gøres udlæg, så snart en kvartalsrate ikke betales ved forfald.
 Grundbyrden for den livrente, som hr. A er skyldig, skal slettes den 02. januar 2010 eller efter fru H’s død, hvilken begivenhed der så end måtte indtræffe først, men dog kun, såfremt de indtil indtrædelsen af den begivenhed, som berettiger sletningen, forfaldne livrentebetalinger er betalt.
 Grundbyrden for den livrente, som ApS D er skyldig, skal slettes den 02. januar 2010 eller efter hr. I’s død, hvilken begivenhed der så end måtte indtræffe først, men dog kun, såfremt de indtil indtrædelsen af den begivenhed, som berettiger sletningen, forfaldne livrentebetalinger er betalt.
 8. Skulle køberne efter påkrav fra sælger ikke have betalt forfaldne rater på livrenten inden 2 uger, kan sælger søge sig fyldestgjort i grundbyrden.
 9. Sælger har indgået denne aftale ud fra den antagelse, at kun en del af den af ham modtagne livrente er skattepligtig.
 Køberne har indgået denne aftale ud fra den antagelse, at den livrente, de skal betale, er skattemæssigt fuldt fradragsberettiget, og at kapitalansættelsen for livrenten udgør en del af bygningens værdi, hvorpå der kan foretages en skattefri afskrivning ved beskatningen af den skattepligtige danske indkomst.
 Såfremt nogen af disse antagelser ved en ændring af tysk eller dansk ret skulle vise sig ikke at passe, har den som følge af ovennævnte antagelser ugunstigt stillede part krav på en revision af denne aftale. Formålet med ændringen af denne aftale skal så være at finde en løsning, hvorved sælger modtager et fast beløb, som modsvarer kapitalværdien på den resterende del af livrenten, og som giver køberne rimelige betingelser med hensyn til betalingen af denne værdi.
 Hvis parterne herefter ikke kan enes om en sådan løsning, skal en voldgiftsdommer træffe afgørelse i sagen. Såfremt der ikke kan opnås enighed om voldgiftsdommerens person, skal voldgiftsdommeren udpeges af præsidenten for Sø- og Handelsretten i København.
 10. Sælger skal foranledige, at 'E AG' sletter den i øjeblikket tinglyste 'Grundschuld'* med et beløb svarende til sælgers andel af det lån, som er ydet interessentskabet (GbR), og for hvilket sælger personligt er eneskyldner. Sletningen skal ikke finde sted senere end tinglysningen af grundbyrden.
 * 'Grundschuld' = særlig 'grundbehæftelse' i Tyskland, som ikke findes analogt i dansk ret.
 12. Indtil andet bestemmes vil sælger på købernes vegne sammen med sin medinteressent fortsat forestå forvaltningen af ejendommen. Køberne meddeler ham hermed den nødvendige fuldmagt.
 Forvaltningen sker vederlagsfrit, idet der dog betales det sædvanlige honorar til advokater i forbindelse med førte retstvister.
 13. For at lette forvaltningen skal de dokumenter, som vedrører ejendommen, fortsat opbevares hos sælger, idet køberne dog til enhver tid kan forlange


text:
indseende i disse eller forlange dem udleveret. Hver af køberne har modtaget kopi af de lejeaftaler og låneaftaler, som vedrører ejendommen.
 Af skrivelse af 13. november 1990 fra Statsanstalten til advokatfirmaet L, att. C, der er et svar på en henvendelse af 17. oktober 1990, fremgår, at en løbende ydelse, der skal erlægges i kvartårlige terminer, første gang 1. marts 1990, som vederlag for en købesum på 541.500 DM, og som skal løbe så længe en mand, født i 1950, er i live, dog maksimalt i 20 år, udgør 61.182,29 DM, ligesom en løbende ydelse, der skal erlægges i kvartårlige terminer, første gang 1. marts 1990 som vederlag for en købesum på 541.500 DM, og som skal løbe så længe en kvinde født i 1960 er i live, dog maksimalt i 20 år, udgør 60.311,41 DM.
 Af resultatopgørelse for 1993 og 1994 for ejendommen i Y, fremgår, at husleje udgør henholdsvis 699.897 kr. og 746.727 kr., medens overskud af interessentskabet udgør henholdsvis 602.480 kr. og 649.911 kr., hvoraf klagerens andel på 25 % udgør henholdsvis 150.620 kr. og 162.478 kr. Efter fradrag for livrente på henholdsvis 235.352 kr. og 236.845 kr. og regnskabsassistance på henholdsvis 6.264 kr. og 17.472 kr., eller i alt henholdsvis 241.616 kr. og 254.599 kr., udgør resultat efter særomkostninger for klageren i alt henholdsvis 90.996 kr. og 92.121 kr.
 De stedlige skattemyndigheder har nægtet klageren fradrag for løbende ydelse i indkomstårene 1993 og 1994 på henholdsvis 235.352 kr. og 236.845 kr.
 Skatteankenævnet har ud fra en helhedsbetragtning ikke anset arrangementet for at have realitet i forhold til reglerne om fradrag for løbende ydelser, jf. ligningslovens § 12, stk. 8, nu stk. 7.
 Skatteankenævnet har anført, at det forhold, at retten til ydelserne kan overdrages og således ikke er personlige, fører til, at aftalen ikke reelt er en aftale om løbende ydelser, som opfylder betingelsen for fradrag i ligningslovens § 12.
 Skatteankenævnet har ikke anset den indgåede aftale for at ligge indenfor kerneområdet af ligningslovens § 12, stk. 8, nu stk. 7, idet denne bestemmelse tager sigte på aftægts- og underholdsforpligtelser, og idet forholdene i sådanne tilfælde typisk kun er betinget af den berettigedes dødsfald, ligesom der normalt vil være større sandsynlighed for den berettigedes død inden for en kortere periode.
 I de tilfælde, hvor bestemmelsen er anerkendt i forbindelse med overdragelse af virksomheder, er den samlede betalingsforpligtelse normalt gjort afhængig af virksomhedens overskud i den periode, hvor aftalen løber, og ikke, som i nærværende aftale, på forhånd fastsat til et bestemt beløb, der betales over en nærmere angivet årrække.
 Når der henses til, at ydelsernes bortfald før udløbet af perioden på 20 år er gjort afhængig af klagerens hustru H’s død, og når der videre henses til, at H var 30 år på aftaletidspunktet, er det nævnets opfattelse, at aftalen ikke indeholder en sådan usikkerhed med hensyn til størrelsen af det beløb, som klageren kommer til at udrede, at de løbende ydelser kan anses for omfattet af fradragsretten i ligningslovens § 12, stk. 8.
 Skatteankenævnet er