text:
række ydelser, herunder brændstof til den leasede bil. På baggrund af kundens tilvalg beregnede G8 en månedlig samlet leasingafgift. G8 gjorde under sagen gældende, at "fleet management"-konceptet adskilte sig på væsentlige punkter fra konceptet i Auto Lease-sagen, hvilket medførte, at selskabets fradragsret for købsmoms af brændstoffet måtte anerkendes. Herudover udgjorde brændstofydelsen efter G8s opfattelse en bi-ydelse i forhold til G8s leasingtjenesteydelse, som bestod i billeasing, således at det momsmæssige beskatningssted for brændstofydelsen var Tyskland, jf. 6. momsdirektivs artikel 9, stk. 1, jf. momslovens § 15, stk. 1. Højesteret afviste fradragsret for G8 under henvisning til, at retten til som ejer at råde faktisk over brændstoffet var overdraget til kunderne og ikke til G8. Højesteret tiltrådte, at der var tale om en finansiel transaktion, der ikke berettigede det tyske leasingselskab til fradragsret for momsen af brændstoffet i henhold til momslovens § 37, stk. 1.
 Afgørende for, om der i nærværende sag er sket "levering af et gode" til leasinggiver, eller om de i sagen omhandlede leasingaftaler reelt har karakter af aftaler om finansiering af køb af brændstof, beror herefter på hvem - leasinggiver, leasingtager eller serviceselskabet - der fra benzinselskabet i hovedsagen har fået overdraget retten til som ejer faktisk at råde over brændstoffet. Ved vurderingen af, hvem der fra G2 A/S har fået overdraget retten til som ejer faktisk at råde over brændstoffet, må der som udgangspunkt lægges på vægt indholdet af de aftaler, der er indgået mellem parterne.
 Det følger af dommen i Auto Lease-sagen samt af Højesterets dom i G8-sagen, at følgende momenter indgår i bedømmelsen af aftalerne: 1) Hvem der faktisk får leveret brændstoffet, 2) hvem der bestemmer, på hvilken måde brændstoffet anvendes og til hvilke formål, 3) for hvis regning og risiko leveringen finder sted, 4) hvem der bestemmer brændstoffets kvalitet og mængde, samt 5) hvem der bestemmer tidspunktet for købet af brændstoffet. I nærværende sag skal der lægges vægt på følgende momenter:
 H1.1 GmbH er 100 pct. ejet af H1 ApS, og H1.1 GmbH er dermed en del af H1.2 A/S-koncernen. Dermed er H1.1 GmbH omfattet af skattekontrollovens § 3 B. Selvangivelsespligtige efter skattekontrollovens § 3 B, stk. 1, skal efter § 3 B, stk. 5, udfærdige og opbevare skriftlig dokumentation for, hvorledes priser og vilkår er fastsat for de kontrollerede transaktioner. H1.1 GmbH er efter skattekontrollovens regler forpligtet til skriftlig at kunne dokumentere, hvorledes priser og vilkår for samhandlen mellem H1.1 GmbH, H1.2 A/S og H1.3 ApS er fastsat. Det bestrides, at sådan dokumentation kan være "forudsætninger" for aftalen, som ikke foreligger på skrift.
 Da hverken leasingaftalen eller serviceaftalen indeholder begrænsninger i leasingtageren H1.2 A/S ́ adgang til at råde over brændstoffet, må det - uanset H1.1 GmbH ́s oplysninger om påståede indgåede mundtlige aftaler - lægges til grund, at leasingtageren, der får leveret brændstoffet direkte fra de enkelte tankanlæg, selv kan bestemme, på hvilken måde brændstoffet anvendes. Leasingtageren kan endvidere selv bestemme, til hvilke formål brændstoffet anvendes, herunder om brændstoffet anvendes til rutebuskørsel eller turistbuskørsel, samt om kørslen sker i ind- eller udland.


text:
Der gælder således heller ingen begrænsninger i leasingtagerens adgang til selv at vælge brændstoffets mængde samt tidspunktet for påfyldning af brændstoffet.
 Den omstændighed, at det tyske leasingselskab H1.1 GmbH, serviceselskabet H1.3 ApS og H1.2 A/S er koncernforbundne i H1.2 A/S-gruppen, og at denne koncern ejer en omfattende portefølje af busser, der er indsat på en stor mængde forskellige busruter i ind- og udland, taler også afgørende imod, at leasingtageren reelt skulle være underlagt de begrænsninger, som H1.1 GmbH hævder. Særligt i den foreliggende situation, hvor parterne er interesseforbundne og formålet med konstruktionen har været at opnå en momsmæssig fordel ved at udnytte den forskellige momsmæssige behandling af personbefordring i Danmark og Tyskland, kan der ikke lægges vægt på påståede mundtlige aftaler og forudsætninger, som parterne under den rejste momssag om brændstofindkøbet har en klar interesse i at hævde eksistensen af. Derimod må det lægges til grund, at de nævnte begrænsninger mellem de koncernforbundne selskaber ikke reelt er gældende, men alene er konstrueret for at unddrage arrangementet den samme bedømmelse som i Auto Lease-sagen og G8-sagen. Der er ikke fremlagt nogen form for objektiv dokumentation for, at begrænsningerne skulle være gældende mellem de interesseforbundne parter i H1.2 A/S-koncernen.
 Hertil kommer som nævnt, at leasingaftalen er indgået mellem interesseforbundne parter på så usædvanlige vilkår, at aftalerne ikke uden videre kan tillægges virkning efter deres indhold. I modsætning til det af H1.1 GmbH anførte, gælder der således ifølge aftalerne ingen begrænsninger i leasingtagers adgang til "full-service", og leasingtageren kan ifølge aftalen kræve, at det enkelte motorkøretøj til enhver tid er i hel stand og funktionsdueligt, uden at det efterfølgende er muligt at foretage reguleringer i leasingydelsen. En sådan aftalekonstruktion synes kun muliggjort af, at parterne er interesseforbundne.
 Leasingaftalen indeholder således ingen nærmere regulering af leasingtagerens forpligtelser og rettigheder i leasingperioden, herunder eksempelvis vilkår for leasingtagerens ret til at anvende motorkøretøjet, parternes muligheder for opsigelse inden udløbet af leasingperioden, parternes misligholdelsesbeføjelser, pligten til betaling af grønne afgifter, leasingtagerens forpligtelse til tilbagelevering af motorkøretøjet efter leasingperiodens udløb, overdragelse af parternes rettigheder og forpligtelser i henhold til leasingaftalen, værneting i tilfælde af tvister mellem parterne osv.
 Det bestrides endvidere som udokumenteret, at den fremlagte serviceaftale medfører nogen indskrænkning i H1.2 A/S ́ rådighed over brændstoffet.
 H1.1 GmbH anførte under sagens behandling for Landsskatteretten, at konceptet også blev anvendt i forhold til busselskaber uden for H1.2 A/S-gruppen, men under skriftvekslingen for retten har H1.1 GmbH oplyst, at denne oplysning ikke var korrekt, idet forhandlingerne med tredjemand strandede. Det forhold, at der ikke er indgået tilsvarende leasingaftaler med uafhængige tredjemænd, bestyrker, at de i sagen omhandlede aftaler ikke er indgået på armslængdevilkår, men derimod alene for at opnå en afgiftsmæssig fordel.
 Det forhold, at leasingtageren betaler en fast månedlig pris for hele leasingydelsen, der ikke er til genstand for regulering i leasingperiodens løbetid, og at der ikke efterfølgende foretages reguleringer for det faktiske brændstofforbrug, kan ikke føre til et andet resultat. Det er således oplyst, at H1.1 GmbH selv betaler en fast ydelse til det koncernforbundne serviceselskab H1.3

type: other


text:
ApS, som også inkluderer brændstof. Dermed påhviler der reelt ikke H1.1 GmbH en økonomisk risiko som følge af udsving i prisen på brændstof.
 Det forhold, at H1.1 GmbH har haft mulighed for at foretage efteropkrævning som følge af f.eks. ændrede brændstofpriser, taler tillige for, at der ikke er sket levering af brændstof, men derimod finansiering af køb af brændstof. Det gælder uanset, om H1.1 GmbH som følge af interessefællesskabet med H1.2 A/S konkret måtte have undladt at foretage efteropkrævning.
 Selv hvis det uanset disse momenter måtte lægges til grund, at H1.1 GmbH påtog sig en økonomisk risiko for udsving i prisen på brændstof, medfører dette ikke i sig selv efter en samlet bedømmelse af momenterne i sagen, at leasingarrangement falder uden for "Auto Lease-princippernes" anvendelsesområde.
 I G8-dommen fastslog Højesteret således, at det forhold, at leasinggiveren i et vist omfang påtog sig den økonomiske risiko for udviklingen i prisen på brændstof, ikke medførte at G8 under de i sagen i øvrigt foreliggende omstændigheder kunne anses for at have opnået en ejers råden over brændstoffet. Som i G8-sagen gælder i denne sag, at leasingtageren ifølge de i sagen fremlagte aftaler i øvrigt havde en ubegrænset råderet over brændstoffet, hvorfor leasingarrangement ikke adskiller sig på en sådan måde fra de i Auto Lease-sagen og G8-sagen omhandlede arrangementer, at der er grundlag for en anden momsmæssig bedømmelse.
 De foran nævnte momenter i sagen taler således for at anse leasingtager som den, der har fået overdraget retten til som ejer faktisk at råde over brændstofydelsen. Dertil kommer, at H1.1 GmbH har nægtet at fremlægge den foretagne fakturering fra benzinselskabet, og at den fremlagte erklæring fra benzinselskabet alene omfatter H1.3 ApS ́ erhvervelse af anlægsmateriel, mindre udstyr og reparationer. På denne baggrund må det ved rettens bevisvurdering lægges til grund, at faktureringen fra benzinselskabet af brændstof er sket direkte til H1.2 A/S som køber af benzinen, jf. herved retsplejelovens § 344, stk. 2.
 Allerede af disse grunde gøres det gældende, at H1.1 GmbH ́s ikke har fradragsret for momsen af indkøbt brændstof, idet der var tale om en aftale om finansiering af leasingtagerens køb af brændstof, og ikke aftaler om H1.1 GmbH ́s indkøb og videresalg af brændstof til leasingtageren.
 1.2 Misbrug af momssystemet
 Til støtte for den principale påstand gøres det i anden række gældende, at de i sagen omhandlede transaktioner med rette er tilsidesat momsmæssigt af SKAT, idet der foreligger et tilfælde af misbrug af momssystemet. Domstolen har i sin faste praksis opstillet to betingelser for, at der foreligger misbrug af fællesskabsretten, herunder af det fælles momssystem i 6. momsdirektiv. For det første skal der være tale om et sammenfald af objektive omstændigheder, hvoraf det fremgår, at det formål, som fællesskabsbestemmelserne forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i disse bestemmelser formelt er overholdt. For det andet skal der være et subjektivt element, der består i ønsket om at drage fordel af fællesskabsbestemmelserne ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel, jf. herved bl.a. dom af 14. december 2000


text:
i sag C110/99, Emsland-Stärke, præmis 52 og 53, dom af 29. april 2004 i de forenede sager C-487/01 og C-7/02, Gemeinte Leusden og Holin Groep BV, præmis 78.
 Domstolen har endvidere ved dom af 21. februar 2006 i sag C-255/02, Halifax plc m.fl., udførligt beskrevet de kriterier, der indgår i det momsretlige princip om forbud mod misbrug. Domstolen fastslog i dommens præmis 69, at anvendelsesområdet for fællesskabsretten ikke kan udstrækkes til at dække erhvervsdrivendes retsstridige transaktioner, som ikke har fundet sted som led i almindelige kommercielle transaktioner, men alene har til formål retsstridigt at opnå fordele hjemlet i fællesskabsretten, hvorved Domstolen bl.a. henviste til Emsland-Stärke-dommen. I præmis 70 fastslog Domstolen, at dette princip om forbud mod misbrug også finder anvendelse på momsområdet, og i præmis 71, at bekæmpelse af afgiftssvig, afgiftsunddragelse og muligt misbrug er formål, som anerkendes og støttes i 6. momsdirektiv.
 Domstolen har i den nævnte praksis angivet en række elementer, der kan tages i betragtning ved afgørelsen af, om en afgiftsfordel er hovedformålet med de pågældende transaktioner. Bl.a. kan transaktionernes "rent kunstige karakter tillige med juridiske, økonomiske og/eller personlige forbindelser mellem de omhandlede aktører" tages i betragtning, jf. dom i sag C-425/06, Part Service, og Halifax-dommen, præmis 81.
 Det skal i øvrigt bemærkes, at Domstolen i Part Servicedommen, jf. navnlig præmis 40-45 og 62, gør det klart, at "hovedformålet" skal forstås bogstaveligt: Hvis hovedformålet er retsstridigt at opnå fordele hjemlet i fællesskabsretten, foreligger der således et misbrug af momsreglerne, også selv om der eventuelt kan peges på visse kommercielle hensyn, som også varetages. Det er derfor ikke afgørende, om hovedformålet med arrangementet med den koncerninterne transaktion var, at H1.1 GmbH kunne levere brændstof til H1.2 A/S til en lavere pris end en ekstern leverandør. Denne udokumenterede oplysning forklarer ikke, hvorfor leverandøren af brændstoffet skulle være et af H1.2 A/S-koncernen oprettet leasingselskab hjemmehørende i Tyskland. Den eneste forklaring herpå er den afgiftsmæssige besparelse.
 Hertil kommer, at det fremgår af de objektive omstændigheder i sagen, at arrangementet strider imod momslovens og 6. momsdirektivs fradragsregler, hvis formål ikke opnås, hvis arrangementet anerkendes, idet formålet med reglerne bl.a. er at sikre, at der alene indrømmes fradrag for udgifter, der vedrører momspligtige transaktioner. Efter den danske momslovs § 13, stk. 1, nr. 15, er personbefordring i Danmark momsfritaget, hvoraf følger, at sådan virksomheds momsbelagte indkøb ikke er fradragsberettiget.
 På baggrund af det anførte gøres det gældende, at det i sagen omhandlede leasingarrangement har karakter af misbrug af momssystemet, hvorfor H1.1 GmbH ́s fradragsret ikke kan anerkendes.
 1.3 Vedrørende sagsøgerens rentepåstand
 De enkelte poster i den principale påstand er rentemæssigt opgjort som følger:
 Påstand 1) vedrører efterangivelse af moms for perioden 1. januar 2006 til 31. marts 2008. Begyndelsestidspunkt for rentepåstanden den 23. maj 2009 er forfaldsdatoen for kravet efter SKATs afgørelse af 30. april 2009.
 Påstand 2) - 4) vedrører afgiftstilsvarene for 2.-4. kvartal 2008. Begyndelsestidspunktet for rentepåstandene er udløbet af angivelsesfristen for hvert af kvartalerne, jf. momslovens § 57, stk. 3, om angivelsesfristerne for kvartalsafregnende virksomheder. Forfaldstidspunktet for skatter og afgifter


text:
er efter opkrævningslovens § 2, stk. 4, samtidig med angivelsesfristens udløb.
 Påstand 5) - 6) vedrører afgiftstilsvar for henholdsvis 1. halvår og 2. halvår 2009, hvor sagsøgeren var halvårsafregnende for moms. Begyndelsestidspunkt for rentepåstandene er udløbet af angivelsesfristen, jf. momslovens § 57, stk. 4, om halvårsafregnende virksomheder. For en ordens skyld bemærkes, at lov nr. 175 af 12. marts 2009 om midlertidig udskydelse af betalingsfristerne for indeholdt A-skat og arbejdsmarkedsbidrag samt moms ikke har betydning for fristerne, idet H1.1 GmbH først overgik til at være halvårsafregnende pr. 1. januar 2009, jf. lovens § 8, stk. 1.
 Af sagsøgerens principale påstand følger, at H1.1 GmbH skal betale i alt kr. 9.587.602 eksklusive renter til Skatteministeriet. Dette beløb er det samlede omtvistede momsbeløb for perioden 1. januar 2006 - 31. december 2009, som sagen vedrører. Dette beløb skal forrentes efter opkrævningslovens § 7. Der er tale om efteropkrævning af momsbeløb, som er udbetalt af SKAT som negative momstilsvar til H1.1 GmbH med urette. Efteropkrævningen af moms er en følge af, at H1.1 GmbH under sin danske momsregistrering har angivet og efterangivet for lave momstilsvar, idet der er angivet fradrag for købsmoms af brændstof med urette. Det korrekte momstilsvar for de omhandlede afgiftsperioder er derfor ikke betalt rettidigt. Det bemærkes, at såfremt retten giver sagsøgeren medhold i den principale påstand, indebærer dette en tilsidesættelse af Landsskatterettens kendelse af 14. december 2010, således at H1.1 GmbH aldrig materielt har været berettiget til de angivne momsfradrag, som derfor skal tilbagebetales til SKAT med renter.
 Det er uden betydning for forrentningen af momsbeløbene efter opkrævningslovens § 7, at H1.1 GmbH i sin tid indbetalte momsen til SKAT i overensstemmelse med SKATs afgørelse af 30. april 2009 og efterfølgende ikke fik fradrag for momsen af brændstof (i tiden indtil Landsskatterettens kendelse), idet H1.1 GmbH efter Landsskatterettens kendelse fik de negative momstilsvar for perioden 1. januar 2006 - 31. december 2009 udbetalt med tillæg af en rentegodtgørelse. H1.1 GmbH kompenseres for den periode, hvor momsbeløbene rent faktisk har været indbetalt til SKAT ved, at den til H1.1 GmbH udbetalte rentegodtgørelse på i alt kr. 1.341.321,10 ikke kræves tilbagebetalt ifølge sagsøgerens endelige påstand.
 2. Det momsmæssige beskatningssted for levering af brændstof (den subsidiære påstand).
 Hvis retten måtte finde, at H1.1 GmbH må anses for at have fået leveret et gode i form af brændstof og dermed er berettiget til fradrag i medfør af momslovens § 37, stk. 1, gøres det i første række gældende, at det momsmæssige beskatningssted for selskabets brændstofleverancer til de danske busselskaber er Danmark og ikke Tyskland. Dette medfører, at H1.1 GmbH ́s brændstofleverancer skal pålægges dansk moms og ikke tysk moms som sket.
 Det gøres gældende, at brændstofleverancen må anses for en selvstændig vareleverance og ikke en bi-ydelse til leasingydelsen, således at beskatningsstedet er Danmark, jf. momslovens § 14, stk. 1.
 Det bemærkes, at en enig landsret i G8-sagen udtalte, at der var tale om en levering af brændstof med leveringssted her i landet, jf. dissensen til landsrettens dom, der tiltrådtes i en ex tuto-udtalelse


text:
fra flertallet.
 Kernen i levering af tjenesteydelserne i forbindelse med udlejning af køretøjer ved leasing består i at forhandle, udfærdige, underskrive og gennemføre leasingkontrakten ved at stille køretøjet fysisk til rådighed for kunden, idet køretøjet forbliver leasingselskabets ejendom, jf. herved præmis 18 i EU-Domstolens dom i sag C-190/95, ARO Lease. For den gennemsnitlige forbruger er køb af brændstof derimod en selvstændig leverance, der er uafhængig af selve leasingadministrationen. Brændstoffet kan købes hos en hvilken som helst leverandør, og er således ikke en uadskillelig og accessorisk del af at lease en bus hos et leasingselskab. I den konkrete sag er det derfor heller ikke afgørende, at leasingtageren i henhold til leasingaftalen betaler en fast månedlig leasingafgift, der inkluderer udgiften til brændstof, jf. præmis 31 i Domstolens dom i sag CPP-sagen.
 2.1 Misbrug af momssystemet
 Til støtte for den subsidiære påstand gøres det i anden række gældende, at de i sagen omhandlede transaktioner skal tilsidesættes ud fra en misbrugsbetragtning, og at beskatningsstedet skal anses for at være Danmark, jf. det ovenfor anførte.
 3. Sagsøgtes formelle indsigelser.
 3.1 Anbringendet om skift af praksis
 H1.1 GmbH har til støtte for anbringendet om praksisskifte anførte, at skattemyndighederne i en årrække har været bekendt med tilsvarende konstruktioner, som har været opfattet som lovlige og legitime i momsmæssig henseende.
 H1.1 GmbH påberåber sig i denne forbindelse tidligere skatteminister Svend-Erik Hovmands brev af 2. april 2004 til Danske Busvognmænd (optrykt i Kollektiv Trafik 2-2008). H1.1 GmbH henviser endvidere til tidligere skatteminister Kristian Jensens svar på spørgsmål nr. 1 og 2 af 4. oktober 2006 til Folketingets Skatteudvalg. Endelig henviser H1.1 GmbH til tidligere skatteminister Kristian Jensens svar på spørgsmål nr. 304 af 27. juni 2007 til Folketingets Skatteudvalg.
 Bevisbyrden for eksistensen af en bestemt administrativ praksis, der er i strid med momsloven, påhviler den afgiftspligtige person, der påberåber sig en sådan praksis, jf. SKM2005.446.HR. H1.1 GmbH har således bevisbyrden for, at der skulle have eksisteret en administrativ momspraksis, hvorefter der - i strid med momsloven - er blevet indrømmet fradrag for momsen af udenlandske leasingselskabers udgifter til indkøb af brændstof i Danmark, der tankes af en dansk leasingtager på danske tankstationer, uanset at der efter en samlet bedømmelse af transaktionerne i arrangementet i momsmæssig henseende er tale om aftaler om finansiering af leasingtagerens køb af brændstof og ikke om leasingselskabets køb af brændstof og viderelevering heraf til leasingtageren. Denne bevisbyrde har H1.1 GmbH ikke løftet.
 De påberåbte ministersvar fra 2006 og 2007 og brevet til Danske Busvognmænd fra 2004 dokumenterer ikke, at der har foreligget en anden og lempeligere praksis med hensyn til den momsmæssige bedømmelse af indkøb af brændstof i dansk-tyske personbil- og busleasingarrangementer, end den bedømmelse, som skattemyndighederne har foretaget i nærværende sag. Ministersvarene hviler på en forudsætning om, at leasingarrangementet har et reelt indhold, hvortil kommer, at svaret alene i generelle vendinger henviser til indholdet af momsreglerne i forhold til dansk-tyske busleasingarrangementer. Der er ingen omtale i svarene af, hvorledes indkøbet af brændstof behandles momsmæssigt. Det fremgår alene, at selve leasingydelsen anses for momspligtig i


text:
Tyskland, hvis leasingselskabet er etableret dér. Dette har skattemyndighederne da også anerkendt i nærværende sag, lige som tilfældet var i sagen om G8 Leasing GmbH. Noget andet er, hvad der gælder for indkøbet af brændstof, der tankes på danske tankstationer.
 For så vidt angår indkøb af brændstof i grænseoverskridende leasingarrangementer gælder den praksis, der følger af EU-Domstolens dom i Auto Lease-sagen af 6. februar 2003 samt af Højesterets dom i G8 Leasing-sagen, der vedrørte afgiftstilsvaret for det tyske leasingselskab i perioden fra 11. februar 2003 - 31. maj 2003. Det bemærkes, at Told- og Skattestyrelsen allerede ved meddelelse af 11. februar 2003 (SKM2003.58.TSS) fulgte op på Domstolens dom i Auto Lease-sagen, idet meddelelsen fastslog, at aftaler om brændstoflevering mellem en leasingtager og en leasinggiver under omstændigheder som de i Auto Lease-sagen foreliggende anses for at være en kontrakt om finansiering af brændstof. Meddelelsen havde virkning for nye leasingaftaler med brændstofadministration fra den 11. februar 2003 og for eksisterende leasingaftaler med brændstofadministration fra den 11. maj 2003. Denne praksis blev endvidere indføjet i Momsvejledningen med direkte henvisning til dommen i Auto Lease-sagen og TSS-meddelelsen, jf. første gang Momsvejledningen 2004-1 (fra marts 2004), pkt. D.2.1 og pkt. D.11.11.4.1. Alle efterfølgende udgaver af Momsvejledningen har indeholdt de samme afsnit.
 Det bestrides således, at SKATs afgørelse i nærværende sag skulle være udtryk for en praksisændring.
 3.2 Anbringendet om berettigede forventninger
 H1.1 GmbH gør derudover gældende, at selskabet har opnået en berettiget forventning om, at skattemyndighederne ville godkende de momsmæssige fradrag. H1.1 GmbH henviser til støtte herfor til, at skattemyndighederne tidligere har udbetalt moms på baggrund af H1.1 GmbH ́s momsangivelser og til en e-mail af 3. oktober 2008 fra en skattemedarbejder.
 SKAT har imidlertid ikke på noget tidspunkt forud for afgørelsen af 30. april 2009 taget aktivt stilling til berettigelsen af H1.1 GmbH ́s momsfradrag for indkøb af brændstof i forbindelse med de af selskabet indsendte momsangivelser. Den omstændighed, at SKAT i en periode har udbetalt negativ moms til H1.1 GmbH i henhold til selskabets egne momsangivelser - uden nærmere efterprøvelse af fradragene - kan ikke i sig selv etablere en retsbeskyttet forventning for H1.1 GmbH om, at man havde ret til momsfradrag for indkøbet af brændstof, jf. Den juridiske vejledning 2012-2, pkt. A.A.4.3.3 med henvisninger til praksis og f.eks. U1997.302H.
 Den af SKAT fremsendte mail af 3. oktober 2008 kan heller ikke medføre, at SKAT har bibragt H1.1 GmbH en retsbeskyttet forventning om, at SKAT frafaldt kravet for perioden før 3. kvartal 2008. Mailen opfylder således ikke de grundlæggende betingelser for at statuere, at der foreligger en sådan berettiget forventning, herunder at SKAT positivt har tilkendegivet, at kravet for tidligere perioder frafaldes, og at tilkendegivelsen skal være afgivet før det tidspunkt, hvor den skatte- eller afgiftspligtige person disponerede. H1.1 GmbH og de øvrige koncernforbudne parter i leasingarrangementet har således ikke indrettet sig i tillid til en tilkendegivelse fra SKAT.
 Til støtte for såvel synspunktet om skift af praksis som forventningsprincippet har H1.1 GmbH tillige henvist til to skrivelser fra ToldSkat til revisionsfirmaet R2.


text:
Skrivelserne indgår i sagen vedrørende G5 GmbH og ikke i nærværende sag.
 Allerede fordi de nævnte skrivelser hverken er stilet til H1.1 GmbH eller andre selskaber i H1.2 A/S-koncernen, kan H1.1 GmbH ikke støtte ret på disse som grundlag for en berettiget forventning om en bestemt momsmæssig behandling af det foreliggende leasingarrangement.
 Skrivelserne dokumenterer i øvrigt ikke, at der fandtes en fast og entydig praksis, der godkendte brændstofleverancer i leasingarrangementer som en integreret del af leasingydelsen.
 Som det fremgår af korrespondancen fra 2001-2002, synes der mellem de lokale told- og skatteregioner at have været tvivl om, hvorvidt brændstof kunne indgå som en integreret del af en ydelse vedrørende leasing af en bus, idet regionerne havde forskellige opfattelser af dette spørgsmål. Det fremgår endvidere af skrivelserne, at spørgsmålet ville blive forelagt Told- og Skattestyrelsen som overordnet myndighed. Told- og Skattestyrelsen har dog aldrig tilkendegivet, at levering af brændstof skal anses for en integreret del af leasingydelsen, og et sådant udsagn fremgår heller ikke af styrelsens meddelelse af 11. februar 2003.
 3.3 Prøvelse af ministeriets subsidiære påstand
 H1.1 GmbH har endvidere gjort gældende, at ministeriets subsidiære påstand ikke kan prøves af retten, idet skatteforvaltningslovens § 49 ifølge H1.1 GmbH udgør en begrænsning for, hvilke spørgsmål Skatteministeriet kan inddrage i en sag.
 Det følger af fast retspraksis, at ministeriet kan inddrage nye påstande under sagens behandling for domstolene og fremsætte nye anbringender, jf. U1996.1021H og SKM2011.242.HR. Det er i disse domme fastslået, at skatteforvaltningslovens §§ 48 og 49, der uændret viderefører skattestyrelseslovens §§ 31 og 32, ikke er til hinder for dette.
 Hertil kommer, at der er en nær sammenhæng mellem den nedlagte subsidiære påstand og det spørgsmål, der er genstanden for den principale påstand, og påstanden vedrører identiske faktuelle forhold. Den subsidiære påstand bliver således alene aktuel, såfremt retten måtte give H1.1 GmbH medhold i, at selskabet har indkøbt brændstof her i landet og har videreleveret brændstoffet til leasingtageren H1.2 A/S. For dette tilfælde har ministeriet - som fremgået - til støtte for den subsidiære påstand gjort gældende, at der i givet fald er tale om en selvstændig levering af en vare, der har beskatningssted her i landet, og ikke en bi-ydelse til leasingydelsen. Der er således tale om en direkte konsekvens af, at sagsøgte skulle få medhold i sagens hovedspørgsmål. Der er endvidere tale om afgiftstilsvaret for den samme periode. Derfor kan ministeriets påstand ikke afskæres under henvisning til skatteforvaltningslovens § 49.
 3.4 Forhøjelsesfristerne i skatteforvaltningsloven
 Endelig har H1.1 GmbH gjort gældende, at der ikke på nuværende tidspunkt kan ske en regulering af selskabets afgiftstilsvar for perioden 1. januar 2006 - 31. december 2009 med den begrundelse, at selskabet skal betale salgsmoms af leverancerne af brændstof til leasingtageren. Det er anført, at SKATs afgørelse alene handler om fradragsret for købsmoms af H1.1 GmbH ́s indkøb af brændstoffet, og at en sådan alternativ forhøjelse af afgiftstilsvaret ikke kan finde sted, fordi den ikke har været varslet rettidigt af SKAT.
 Hertil gøres i første række gældende, at fristreglerne er overholdt, da den subsidiære


text:
påstand indebærer en forhøjelse af afgiftstilsvaret for den samme periode som omhandlet i SKATs afgørelse (blot med en anden begrundelse), og da der ikke vil være tale om en skærpelse af den allerede foretagne forhøjelse af afgiftstilsvaret. I nærværende sag udspringer momskravet af én og samme transaktion, nemlig leasingtagerens eller leasingselskabets indkøb af brændstof, som sker samtidig med leasingtagerens fysiske tankning heraf i Danmark (der samtidig ved tankningen får brændstoffet leveret). Indkøbet og leveringen af brændstoffet sker således på samme tid i kraft af tankningen. Der er i fast retspraksis anerkendt, at en forhøjelse af en skatteansættelse vedrørende det samme forhold og den samme indkomst (det samme skattekrav), men med en ændret begrundelse, er mulig, jf. U1989.1064H, U1996.97H og SKM2001.498.HR.
 I anden række gøres det gældende, at ministeriets subsidiære påstand er en direkte følge af, at myndighederne i givet fald ikke har fået medhold i, at der er tale om en finansiel transaktion, idet transaktionen da er omkvalificeret til at være et køb (og et videresalg) af brændstof, hvorfor kravet er fremsat rettidigt, jf. skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 2.
 Det bemærkes, at 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 2, er overholdt, idet den subsidiære påstand blev nedlagt i stævningen indgivet inden for 3 måneders fristen i skatteforvaltningsloven. Starttidspunktet for beregningen af reaktionsfristen kan således tidligst være datoen for Landsskatterettens kendelse, der gav H1.1 GmbH medhold i, at selskabet havde fradragsret for momsen af udgiften til brændstoffet.
 Sagen har grundlæggende tre juridiske hovedproblemstillinger. Hvorvidt retten i en dom skal tage stilling til samtlige problemstillinger afhænger af rettens vurdering og konklusion angående de enkelte problemstillinger.
 De tre hovedproblemstillinger er beskrevet i afsnit 1.1.-1-3, hvor afsnit 1.1 relaterer sig til Skatteministeriets principale påstand og afsnit 1.2-1.3 relaterer sig til Skatteministeriets subsidiære påstand. Herudover er der to tværgående problemstillinger, som er beskrevet i afsnit 1.4 og 1.5. Påstandsdokumentet er opbygget således, at H1.1 GmbHs anbringender er angivet i umiddelbar forlængelse af beskrivelsen af de enkelte problemstillinger.
 Samtlige henvisninger til momsloven i nærværende påstandsdokument er henvisninger til dagældende momslov.
 1.1. Om H1.1 GmbH har fradrag for dansk købsmoms i henhold til momslovens § 7, stk. 1:
 Denne problemstilling relaterer sig til Skatteministeriets principale påstand og til H1.1 GmbHs påstand 1 om frifindelse.
 Det første spørgsmål retten her skal tage stilling til er, hvorvidt det kan lægges til grund, at H1.1 GmbH har fået leveret brændstof af H1.3 ApS, som foreskrevet i momslovens § 37 stk. 2 nr. 1. Der foreligger levering af brændstoffet til H1.1 GmbH, hvis H1.1 GmbH har haft retten til som ejer at råde over brændstoffet, jf. momslovens § 4 stk. 1. "Retten til som ejer at råde" er et EU-retligt begreb og er bl.a. defineret i Auto-Lease dommen (C-185/01), præmis 32. Levering forudsætter ikke fysisk råden, jf. SKM2010.621.HR.
 Retten skal dernæst tage stilling til, hvorvidt H1.1 GmbHs "fuldserviceaftaler" med H1.2 A/S reelt har karakter af en aftale om finansiering af H1.2 A/S ́ køb af brændstof, jf. momslovens § 13 stk. 1 nr. 11 litra a. Ifølge fast


text:
EU-retlig praksis skal bestemmelserne om momsfritagelse, og dermed momslovens § 13 stk. 1 nr. 11 litra a, fortolkes indskrænkende og ud fra en objektiv vurdering af transaktionens karakter. Det kan som ubestridt lægges til grund, at såfremt der ikke er tale om finansiering, jf. momslovens § 13 stk. 1 nr. 11 litra a, så er der sket levering af brændstoffet til H1.1 GmbH, jf. momslovens § 37 stk. 2 nr. 1.
 Der foreligger momsfritaget finansiering af H1.1 GmbHs levering af brændstof til H1.2 A/S, hvis det efter en konkret og objektiv vurdering kan lægges til grund, at H1.1 GmbH har ydet kredit til H1.2 A/S, jf. momslovens § 13 stk. 1 nr. 11 litra a og momsvejledningen 2008-3, pkt. D 11.11.4. Det er i retspraksis blevet konstateret, at der foreligger finansiering i henhold til momslovens § 13 stk. 1 nr. 11 litra a, hvor der mellem leasingtager og leasingiver er sket efterfølgende regulering af den pris som leasingtageren skulle betale for brændstoffet, og reguleringen var en følge af leasingtagerens faktisk konstaterede forbrug, jf. Auto-Lease dommens præmis 12, 35 og 36 og SKM2009.25.HR.
 Såfremt retten når frem til, at der er sket levering af brændstoffet til H1.1 GmbH, jf. momslovens § 37 stk. 2 nr. 1, jf. § 4 stk. 1, og at der ikke er tale om momsfritaget finansiering, jf. momslovens § 13 stk. 1 nr. 11 litra a, skal H1.1 GmbH frifindes for så vidt angår Skatteministeriets principale påstand.
 Til støtte for H1.1 GmbHs påstand 1, gøres det overordnet gældende, at H1.1 GmbH har fradrag for dansk købsmoms i henhold til momslovens § 37, stk. 1.
 Det gøres til støtte herfor gældende, at der er sket levering af brændstoffet til H1.1 GmbH, jf. momslovens § 37 stk. 2 nr. 1 jf. § 4 stk. 1, idet H1.1 GmbH havde retten til som ejer at råde,
 leveringen af brændstoffet til H1.1 GmbH skete efter aftale mellem H1.1 GmbH og H1.3 ApS,
 brændstoffet var en del af den "fuldserviceaftale" om levering af "funktionsduelig" bus, der var indgået mellem H1.1 GmbH og H1.2 A/S,
 det følger af aftaleforholdet mellem H1.1 GmbH og H1.2 A/S, at den buskørsel, brændstoffet skulle anvendes til, var begrænset til de kørselskontrakter, der var indgået mellem H1.2 A/S og deres kunder, og som var fremvist i forbindelse med aftaleindgåelsen mellem H1.1 GmbH og H1.2 A/S, hvorfor H1.1 GmbH bestemte hvordan og til hvilket formål, det påfyldte brændstof skulle anvendes,
 der alene kunne tankes "Transportdiesel" fra de af H1.3 ApS opstillede tankanlæg, og videre at der i henhold til aftalen kun kunne ske påfyldning fra disse anlæg, og endelig at der blev foretaget fuld tankning ved hvert service- og påfyldningsstop, hvorfor H1.1 GmbH bestemte type, kvalitet og mængde af det påfyldte brændstof,
 der var nøje fastlagte tidspunkter og steder for påfyldningen, entydigt fastlagt for hver enkelt bus. H1.1 GmbH bestemte således tidspunktet og stedet for påfyldningen, jf. vognløbsliste (ruteplan) fremlagt for bus 626 som eksempel.
 H1.1 GmbH havde påtaget sig en økonomisk risiko for leveringen af "fuldservice"-ydelsen herunder brændstoffet


text:
til H1.2 A/S, idet H1.2 A/S betalte et fast månedlig vederlag, hvorfor H1.1 GmbH bar risikoen for udsving i bl.a. brændstofpriserne (men også udsving i fx priserne på reservedele) samt størrelsen af bl.a. brændstofforbruget (men også fx reparationsbehovet),
 H1.1 GmbH havde påtaget sig leveringsrisikoen overfor H1.2 A/S, idet H1.1 GmbH var forpligtet til at levere "fuldservice"-ydelsen til H1.2 A/S, uanset om H1.3 ApS var i stand til at levere serviceydelsen til H1.1 GmbH,
 H1.1 GmbH på et hvilket som helst tidspunkt de facto, kunne stoppe leverancerne til H1.2 A/S, ved meddelelse herom til H1.3 ApS,
 H1.1 GmbH henset til et eller flere af ovenstående momenter, havde retten til som ejer at råde over brændstoffet.
 Det gøres videre gældende, at der ikke er tale om H1.1 GmbHs finansiering af H1.2 A/S køb af brændstof, jf. momslovens § 13 stk. 1 nr. 11 litra a. Til støtte herfor gøres det gældende,
 H1.3 ApS ́ påfyldning af de omhandlede busser, blev foretaget som led i opfyldelsen af serviceaftalerne mellem H1.1 GmbH og H1.3 ApS, og skete for H1.1 GmbHs regning og i H1.1 GmbHs navn,
 det alene var H1.1 GmbH, der overfor H1.3 ApS indestod for betalingen af det faktiske forbrug af brændstof,
 de månedlige ydelser fra H1.2 A/S til H1.1 GmbH udgjorde et fast beløb, der ikke var genstand for regulering i forhold til egentlig forbrug af brændstof eller andet,
 aftalerne om "fuldservice", ikke på objektivt grundlag og i realiteten var aftaler om H1.1 GmbHs finansiering af H1.2 A/S brændstofforbrug.
 Der er sket levering af brændstoffet til H1.1 GmbH § jf. momslovens § 37 stk. 2 nr. 1 jf. § 4 stk. 1. H1.1 GmbH er herefter berettiget til at fradrage købsmomsen, jf. momslovens § 37 stk. 1, idet der ikke er tale om H1.1 GmbHs finansiering af H1.2 A/S brændstofforbrug, jf. momslovens § 13, stk. 1, nr. 11, litra a.
 1.2. Kan Skatteministeriet få domstolsprøvet den subsidiære påstand i materien (formalitetsindsigelser):
 Denne problemstilling relaterer sig til Skatteministeriets subsidiære påstand og til H1.1 GmbHs påstand 3-5.
 H1.1 GmbH har i forhold til Skatteministeriets subsidiære påstande nedlagt følgende påstande vedrørende formaliteten; principalt afvisning (påstand 3), subsidiært frifindelse (påstand 4) og som alternativ hertil, hjemvisning til fornyet behandling (påstand 5). For så vidt angår hjemvisningspåstanden, som alternativ til de øvrige påstande, henvises der til pkt. E) nedenfor.
 I relation til Skatteministeriets subsidiære påstand er der 4 problemstillinger vedrørende formaliteten, som retten skal tage stilling til. Disse 4 problemstillinger er beskrevet i afsnit A-D nedenfor.
 A) Prøvelsesbegrænsningen i skatteforvaltningslovens § 49:
 Retten skal tage stilling til, om skatteforvaltningslovens § 49 konkret medfører en prøvelsesbegrænsning i nærværende sag, således at Skatteministeriets subsidiære påstand ikke kan prøves ved domstolene.
 Det følger af skatteforvaltningslovens § 49, at Skatteministeren alene kan indbringe spørgsmål for domstolene, som er afgjort af Landsskatteretten. Ved behandlingen af dette spørgsmål skal der bl.a. tages stilling til fortolkningen og rækkevidden af Højesterets dom gengivet i SKM2011.242.HR. Det fremgår af SKM2011.242.HR, at vurderingen af om skatteforvaltningslovens § 49 i det konkrete tilfælde indeholder en prøvelsesbegrænsning, helt


text:
overordnet omhandler to emner: 1) En identitetsbetragtning (A.1) og 2) de skatteprocessuelle ansættelses- og varslingsfrister i skatteforvaltningsloven (A.2).
 A.1. Retten skal her tage stilling til, om der er en sådan identitet mellem Skatteministeriets primære (fradragsret for køb af brændstof) og subsidiære påstand (momsmæssige beskatningssted for salg af brændstof), at den subsidiære påstand kan behandles af retten, uden at indholdet af den subsidiære påstand (momsmæssige beskatningssted for salg af brændstof) har indgået i skattemyndighedernes oprindelige ansættelse, eller har været behandlet eller afgjort af Landsskatteretten.
 A.2. Retten skal dernæst tage stilling til, om de skatteprocessuelle ansættelses- og varslingsfrister i skatteforvaltningsloven konkret begrænser prøvelsesadgangen, jf. skatteforvaltningslovens § 49 og SKM2011.242.HR. Skatteministeriet har i Processkrift 1 oplyst, at have anvendt den ekstraordinære ansættelsesfrist i skatteforvaltningslovens § 32 stk. 1 nr. 2 som hjemmel for nedlæggelse af den subsidiære påstand, hvorfor det er denne fristregel, der er genstand for vurderingen. Spørgsmålet om denne fristregels anvendelse udgør tillige en selvstændig problemstilling i relation til skatteministeriets subsidiære påstand jf. pkt. B nedenfor. Dette skal forstås på den måde, at såfremt retten finder, at skatteforvaltningslovens § 49 ikke er til hinder for prøvelse af Skatteministeriets subsidiære påstand, skal retten herudover selvstændigt tage stilling til om varslings- og ansættelsesfristerne i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 2 jf. stk. 2 er iagttaget. Der henvises i det hele til pkt. B nedenfor for gennemgang af problemstillingen vedrørende skatteforvaltningslovens § 32 stk. 1 nr. 2.
 Såfremt der ikke er identitet mellem den af Landsskatteretten trufne afgørelse og Skatteministeriets subsidiære påstand, og/eller skatteforvaltningslovens ansættelses- og varslingsfrister ikke er iagttaget, skal der ske afvisning af Skatteministeriets subsidiære påstand, jf. skatteforvaltningslovens § 49.
 B) Varslings- og ansættelsesfrister, jf. skatteforvaltningslovens §§ 31 og 32:
 Retten skal tage stilling, om Skatteministeriet kan varsle en ny ansættelse af H1.1 GmbHs salgsmoms, i form af den subsidiære påstand, for perioden 1. januar 2006 til 31. december 2009 i medfør af den ekstraordinære frist i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 2. Det kan lægges til grund som ubestridt, at den ordinære ansættelsesfrist i skatteforvaltningslovens § 31 er sprunget for hele eller dele af den i påstanden omhandlede periode. Skatteministeriet har i Processkrift 1 som nævnt oplyst, at have anvendt den ekstraordinære ansættelsesfrist i skatteforvaltningslovens § 32 stk. 1 nr. 2 som hjemmel for nedlæggelse af den subsidiære påstand.
 Det bemærkes, at en materiel prøvelse af Skatteministeriets subsidiære påstand, som den er formuleret, forudsætter, at skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 2 jf. stk. 2 er overholdt. Skatteministeriets subsidiære påstand angår hjemvisning til opgørelse og ikke til behandling, hvorfor SKAT ikke efterfølgende vil have mulighed for at inddrage de skatteprocessuelle varslings- og ansættelsesfrister, idet SKAT blot vil skulle foretage en opgørelse. Formuleringen af Skatteministeriets subsidiære påstand udgør efter H1.1 GmbHs opfattelse af retsforholdets karakter en klar omgåelse af de skatteprocessuelle varslings- og ansættelsesfrister, hvorfor retten selvstændigt må tage stilling til, om disse er overholdt, forinden der sker en materiel prøvelse af Skatteministeriets subsidiære påstand. Skatteministeriet vil, såfremt ansættelsesfristerne ikke konkret er overholdt, have anvendt varslingen angående H1.1 GmbHs købsmoms


text:
til at foretage ændring angående H1.1 GmbHs salgsmoms. Dette er ikke muligt uden for den snævre undtagelse om fristgennembrud i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 2 og kan alene ske ved overholdelse af 6 måneders fristen i § 32, stk. 2.
 Skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 2 finder anvendelse, hvor der er foretaget en ændring af et afgiftstilsvar, og hvor den ændring der nu ønskes foretaget, er en direkte følge af denne tidligere ændring. Retten skal derfor i første omgang tage stilling til om Landsskatteretten ved sin kendelse, overhovedet foretog en ændring af et afgiftstilsvar.
 Det bestrides, at Landsskatteren foretog en ændring af et afgiftstilsvar i skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 2`s fortand, henset til at Landsskatteren tiltrådte H1.1 GmbHs afgiftsangivelser. Det bestrides dog ikke, at Landskatteretten ændrede SKATs afgørelse.
 Hvis retten måtte konstatere, at Landsskatteretten foretog en ændring af et afgiftstilsvar bliver det andet spørgsmålet, der skal tages stilling til, om den ændring Skatteministeriets subsidiære påstand er udtryk for, er en direkte følge af den ændring Landsskatteretten i givet fald foretog.
 For at der er tale om en direkte følge, jf. skatteforvaltningslovens § 32 stk. 1 nr. 2, kræves ifølge SKATs juridiske vejledning 2012-2 pkt. A.A.8.3.2.1.2.2, at der skal være en relevant og direkte årsagssammenhæng mellem den ansættelse, der giver anledning til følgeændringen og følgeændringen. Det vil sige, at den ændring Landsskatteretten i givet fald foretog, skal have været direkte årsag til den ændring, som den subsidiære påstand er udtryk for.
 Indeholder Landsskatterettens kendelse ikke en ændring af et afgiftstilsvar, som anvendelsen af Skatteforvaltningslovens § 32, stk. 1, nr. 2 forudsætter, eller er Skatteministeriets subsidiære påstand ikke en direkte følge af Landsskatterettens eventuelle ændring, skal der ske afvisning eller frifindelse.
 C) Det generelle anvendelsesområde for skatteforvaltningsloven § 32:
 Retten skal videre tage stilling, om Skatteministeriet under alle omstændigheder er afskåret fra at anvende de ekstraordinære frister i skatteforvaltningslovens § 32. Dette som følge af, at de ekstraordinære frister i skatteforvaltningslovens § 32 bygger på den klare forudsætning, at SKAT er uden skyld i, at de ordinære frist- og varslingsregler i Skatteforvaltningslovens § 31 ikke er overholdt, jf. Forarbejderne til skatteforvaltningslovens § 32 (dagældende skattestyrelseslov § 35C), Folketingstidende 2002/3002, Tillæg A, pkt. 2.5.2. Retten skal her inddrage, at fristreglerne i sig selv medfører, at visse ansættelsesændringer ikke kan fremsættes efter den ordinære frists udløb, uanset om en foretagen ansættelse herved eventuelt måtte være materielt ukorrekt, jf. Fristudvalgets Betænkning, januar 2003, pkt. 7.2.2.5.3. Retten skal således tage stilling til, hvorvidt SKAT allerede på et tidligere tidspunkt kunne og burde have foretaget varsling angående H1.1 GmbHs salgsmoms.
 De her nævnte betragtninger er samlet udtryk for, at SKAT har påtaget sig en standpunktsrisiko, ved at fravælge at foretage varsling af H1.1 GmbHs salgsmoms indenfor de ordinære frister.
 Det kan lægges til grund som ubestridt, at SKAT var bekendt med alle relevante oplysninger omkring H1.1 GmbHs leveringer i henhold til "fuldserviceaftalen" med H1.2 A/S og H1.1 GmbHs momsmæssige behandling heraf allerede i 2008, jf. bl.a. SKATs mail af 29. august 2008


text:
og 3. oktober 2008.
 Kunne SKAT på et tidligere tidspunkt have foretaget varsling angående det momsmæssige beskatningssted for H1.1 GmbHs salg af brændstof, er forudsætningerne for anvendelse af de ekstraordinære frist- og varslingsregler i skatteforvaltningslovens § 32 ikke opfyldt, hvorfor der skal ske afvisning eller frifindelse.
 D) Forældelse
 Retten skal her tage stilling til, om en eller flere momskvartalsperioder omhandlet af Skatteministeriets subsidiære påstand er forældede, jf. forældelseslovens § 3.
 Ifølge forældelseslovens § 2 stk. 1 regnes forældelsesfristen fra forfaldstidspunktet, hvilket udgør det tidligste tidspunkt til hvilket fordringshaveren kunne kræve fordringen opfyldt. Forfaldstidspunktet for de enkelte afgiftskrav er i nærværende sag det tidspunkt, hvor salgsmomsen ville have været forfalden til betaling, dvs. angivelsesfristens udløb jf. SKATs juridiske vejledning 2012-2 pkt. A.A.9.3.
 H1.1 GmbH indgav momsregnskab kvartalsvis, dvs. at momsen forfaldt til betaling hver d. 10. maj, 10. august, 10. december og 10. februar. Forældelsesfristen for hver rate regnes for sig. jf. SKATs juridiske vejledning 2012-2 pkt. A.A.9.3.
 Forældelsesfristen er 3 år, jf. forældelseslovens § 3 stk. 1. Forældelsesfristen er 3 år, selvom fordringerne er stiftet inden forældelseslovens ikrafttræden, idet der ikke inden 1. januar 2011 er taget forældelsesafbrydende skridt, jf. forældelsesloven § 30 stk. 1. Skatteministeriet nedlagde den subsidiære påstand den 11. marts 2011.
 Er en eller flere momskvartalsperioder forældet vil Skatteministeriets subsidiære påstand, efter H1.1 GmbHs opfattelse af retsforholdet karakter, være udtryk for omgåelse af forældelsesreglerne.
 Såfremt en eller flere momskvartalsperioder er forældet skal der ske afvisning eller frifindelse.
 E) Hjemvisning til fornyet behandling:
 Henset til det i dette afsnit 1.2. pkt. B og D ovenfor anførte om formuleringen af Skatteministeriets subsidiære påstand, har H1.1 GmbH nedlagt en alternativ påstand 5, om hjemvisning til fornyet behandling. Herigennem gives der SKAT som 1. instans mulighed for, at varsle og træffe afgørelse om H1.1 GmbHs salgsmoms i overensstemmelse med de gældende skatteprocessuelle frist- og varslingsregler, forældelsesreglerne og den almindelige kompetencefordeling mellem SKAT og Skatteministeriet opretholdes.
 Til støtte for påstand 3-5 gøres det vedrørende formaliteten gældende:
 A) At retten ikke kan behandle Skatteministeriets subsidiære påstand, jf. skatteforvaltningslovens § 49, hvorfor denne skal afvises.
 Til støtte herfor gøres det gældende, at der ikke er den fornødne identitet mellem Skatteministeriets principale og subsidiære påstand, og videre at SKM2011.242.HR må forstås således, at det er en forudsætning for Skatteministeriets mulighed for at nedlægge påstand som sket, at de skatteprocessuelle varslings- og ansættelsesfrister tillige er overholdt for så vidt angår den subsidiære påstand. Der er intet i Højesterets præmisser, der indikerer, at Højesteret ønsker, at tilsidesætte de af lovgiver fastsatte frist- og varslingsregler, tværtimod understreger Højesteret reglernes relevans og aktualitet. Det bestrides, at varslings- og ansættelsesfristerne er overholdt.
 B) At, de skatteprocessuelle varslings- og ansættelsesfrister er til hinder for, at Skatteministeriet kan få prøvet den subsidiære påstand, idet påstanden angår hele perioden 1. januar 2006 til 31. december 2009. I den forbindelse kan det som ubestridt lægges til grund, at de almindelige varslings- og ansættelsesfrister i skatteforvaltningslovens § 31 er sprunget for hele eller dele af påstandsperioden.
 Det bestrides, at den ekstraordinære fristregel i skatteforvaltningsloven §


text:
32, stk. 1, nr. 2 finder anvendelse.
 Det bestrides, at Landskatteretten foretog en ændring af et afgiftstilsvar jf. ordlyden i § 32, stk. 1, nr. 2, idet Landsskatteretten tiltrådte H1.1 GmbHs afgiftsangivelser.
 Såfremt retten lægger til grund, at Landsskatteretten foretog en ændring af H1.1 GmbHs afgiftstilsvar, bestrides det, at den ændring den subsidiære påstand er udtryk for, er en direkte følge af den ændring Landsskatteretten i så fald foretog.
 Til støtte for, at der ikke er den forskriftsmæssige relevante og direkte årsagssammenhæng mellem Landsskatterettens kendelse og Skatteministeriets subsidiære påstand, gøres det gældende,
 Skatteministeriets subsidiære påstand om momsmæssigt beskatningssted i Danmark for H1.1 GmbHs leverance af brændstoffet, ikke er en direkte afledt følge af selve fastlæggelsen af fradragsretten, idet fradrag gives, hvis der er foretaget levering fra H1.3 ApS til H1.1 GmbH jf. pkt. 1.1. ovenfor,
 H1.1 GmbHs salgsmoms på brændstof, opkræves i Danmark, hvis H1.1 GmbHs leverance af brændstoffet har momsretligt beskatningssted i Danmark, at H1.1 GmbHs salgsmoms på brændstof, opkræves i Tyskland, hvis H1.1 GmbHs leverance af brændstoffet har momsretligt beskatningssted i Tyskland,
 spørgsmålet om hvorvidt beskatningsstedet er Danmark eller Tyskland afhænger af, hvorvidt H1.1 GmbHs leverancer var en sammensat ydelse eller ej, jf. pkt. 1.3. nedenfor,
 Landskatterettens vurdering og behandling af spørgsmålet om fradragsretten, på ingen måde har den direkte konsekvens, at der skal tages stilling til, hvorvidt H1.1 GmbHs leverance var en sammensat ydelse eller ej, idet H1.1 GmbH har retskrav på fradrag for købsmoms, hvis der er sket levering, uanset om H1.1 GmbHs leverance til H1.2 A/S var en sammensat ydelse eller ej,
 der derfor ikke er nogen relevant og direkte årsagssammenhæng mellem den af Landsskatteretten påståede foretagne ændring, og Skatteministeriets subsidiære påstand om det momsmæssige beskatningssted for H1.1 GmbHs leverance af brændstoffet.
 C) At SKAT 1. instans kunne have foretaget varsling af den ændring, som den subsidiære påstand er udtryk for på et tidligere tidspunkt, hvorfor forudsætningerne for anvendelse af de ekstraordinære frist- og varslingsregler i skatteforvaltningslovens § 32 ikke er opfyldt. Det gøres i den forbindelse gældende,
 SKAT allerede i 2008 var bekendt med de faktiske og retlige omstændigheder i en sådan grad, at agterskrivelse, angående det momsmæssige beskatningssted for H1.1 GmbHs ydelser, kunne have været afgivet under iagttagelse af de ordinære frister,
 SKAT har påtaget sig en standpunktsrisiko, ved at fravælge at foretage varsling af H1.1 GmbHs salgsmoms indenfor fristerne, og videre at Skatteministeriet ikke ensidigt og efterfølgende kan rulle dette standpunkt tilbage, udenom de ordinære frister,
 6 måneders fristen i Skatteforvaltningslovens § 32, stk. 2 ikke er iagttaget.
 D) At en eller flere momskvartalsperioder omhandlet af den subsidiære påstand er forældet, jf. forældelseslovens § 3. Til støtte herfor gøres det gældende;
 forældelsesfristen for de enkelte momskvartalsperioder omhandlet af Skatteministeriets subsidiære påstand er 3 år, jf. forældelseslovens § 3 stk. 1,
 forældelsesfristen ikke på noget tidspunkt, før Skatteministeriets stævning af 11. marts 2011, har været suspenderet eller afbrudt, det gøres til støtte herfor gældende,
 SKAT ikke har været i utilregnelig uvidenhed om de faktiske forhold, tværtimod havde SKAT allerede i 2008 fuldt kendskab


text:
til de faktiske forhold, jf., mail fra SKAT af 29. august 2008 og 3. oktober 2008,
 SKATs afgørelse af 30. april 2009 herefter ikke medfører suspension eller fristafbrydelse, for momskvartalsperioder forfaldne før denne dato,
 Landskatterettens kendelse af 14. december 2010 ikke medfører suspension eller er fristafbrydelse, for momskvartalsperioder forfaldne før denne dato,
 kravet først er indtalt ved stævning af 11. marts 2011,
 SKATs ukendskab til eksistensen eller den rette fortolkning af det retlige grundlag for kravet - ikke medfører suspension af forældelsesfristen, jf. forældelseslovens § 3, stk. 2.
 E) At henset til formuleringen af Skatteministeriets subsidiære påstand, skal der gives SKAT som 1. instans mulighed for, at varsle og træffe afgørelse om H1.1 GmbHs salgsmoms i overensstemmelse med de gældende skatteprocessuelle frist- og varslingsregler, forældelsesreglerne, og den almindelige kompetencefordeling mellem SKAT og Skatteministeriet.
 Det gøres sammenfattende gældende, at formalitetsindsigelserne ovenfor pkt. A-D hver for sig eller i forening skal medføre afvisning, frifindelse eller hjemvisning til fornyet behandling af Skatteministeriets subsidiære påstand.
 1.3. Materiel prøvelse af Skatteministeriets subsidiære påstand:
 Denne problemstilling relaterer sig til Skatteministeriets subsidiære påstand og til H1.1 GmbHs påstand 4 om frifindelse.
 Det retten her skal tage stilling til er, hvorvidt det momsmæssige beskatningssted for brændstoffet var Danmark eller Tyskland, og herunder om H1.1 GmbHs levering af en "funktionsduelig bus" var en sammensat ydelse, hvor brændstoffet udgjorde en bi-ydelse til hovedydelsen "funktionsduelig bus".
 Ved selvstændig levering af en vare er det momsmæssige beskatningssted Danmark, såfremt varen ikke forsendes eller transporteres, og varen befinder sig i Danmark på leveringstidspunktet, jf. momslovens § 14 stk. 1 nr. 1. Ved levering af en tjenesteydelse (herunder en leasingydelse) er det momsmæssige beskatningssted det land, hvor den afgiftspligtige virksomhed, der har leveret tjenesteydelsen, har etableret enten stedet for sin økonomiske virksomhed eller et fast forretningssted, jf. momslovens § 15 stk. 1. Ved sammensatte ydelser skal bi-ydelsen behandles på samme måde, som den hovedydelse, den er en del af. I forbindelse med sondringen hovedydelser/bi-ydelser dækker begrebet ydelse også levering af en vare.
 Retten skal således tage stilling til, om H1.1 GmbHs brændstofleverancer til H1.2 A/S udgjorde en bi-ydelse til "fuldservice"-leasingydelsen - "funktionsduelig bus", således at det momsmæssige beskatningssted for den samlede tjenesteydelse var Tyskland, jf. momslovens § 15 stk. 1. Eller, om brændstofleverancerne, i forhold til "fuldservice"- leasingydelsen - "funktionsduelig bus", udgjorde en selvstændig vareleverance, således at det momsmæssige beskatningssted var Danmark, jf. momslovens § 14 stk. 1 nr. 1.
 Vurderingen af om der er tale om en sammensat ydelse er af EU-retlig karakter, og er bl.a. behandlet i Card Protection Plan dommen (C-349/96), præmis 27, 29 og 30, i en dissens i Østre Landsret dom gengivet i SKM2009.25.HR og i Aktiebolaget NN, (C-111/05), præmis 22-25. Det fremgår heraf, at det centrale ved vurderingen af om der er tale om en sammensat ydelse er, om brændstofleverancen for den gennemsnitlige forbruger (her et rutebusselskab) udgjorde et mål i sig selv, eller blot var et middel til at udnytte H1.1 GmbHs hovedydelse - "funktionsduelig bus". I vurderingen kan det indgå, om ydelsen funktionsduelig bus er én


text:
samlet transaktion, som det vil være kunstigt at opdele.
 Havde brændstofleverancerne karakter af en bi-ydelse til hovedydelsen "funktionsduelig bus", er det momsmæssige beskatningssted Tyskland, jf. momslovens § 15 stk. 1, hvorfor H1.1 GmbH skal frifindes.
 Til støtte for H1.1 GmbHs påstand 4 gøres det overordnet gældende, at brændstoffets momsmæssige beskatningssted er Tyskland, jf. momslovens § 15 stk. 1.
 Det gøres til støtte herfor gældende, at den "fuldservice"-ydelse, funktionsduelig bus, som H1.1 GmbH skulle levere, var en sammensat ydelse, hvor brændstoffet udgjorde en bi-ydelse, hvorfor brændstoffets momsmæssige beskatningssted følger hovedydelsens beskatningssted, som er Tyskland,
 brændstofleverancerne, for den gennemsnitlige aftager (et rutebusselskab), ikke er et mål i sig selv, men er et middel til at kunne udnytte "fuldservice"-leasingydelsen, funktionsduelig bus, efter sit formål,
 aftalen om "fuldservice" inkluderer brændstof som en helt naturlig del af princippet om levering af en funktionsduelig bus,
 der er tale om en samlet tjenesteydelse leveret af H1.1 GmbH,
 H1.1 GmbH har opkrævet og betalt tysk moms af den fulde leasingydelse, herunder brændstof, og at Skatteministeriets påstand om betaling af dansk moms medfører dobbelt påligning af afgift, hvilket strider mod grundprincippet i den EU-retlige regulering af momssystemet.
 1.4. Tværgående problemstillinger - Misbrug:
 Denne problemstilling relaterer sig til Skatteministeriets principale og subsidiære påstand.
 Skatteministeriet har gjort gældende, at de i sagen omhandlede transaktioner momsmæssigt skal tilsidesættes i henhold til den EU-retlige misbrugsklausul, idet Skatteministeriet mener, at der konkret foreligger misbrug af momssystemet.
 Misbrug forudsætter, at de formelle betingelser i lovgivningen er opfyldt, men at forholdet konkret må karakteriseres som retsstridigt, hvorfor i øvrigt berettigede fradrag eller transaktioner skal tilsidesættes.
 Den EU-retlige misbrugsklausul er udviklet gennem EU-domstolens praksis, og er udviklet til værn mod kunstige og usædvanlige transaktioner. De generelle kriterier for statuering af misbrug er bl.a. angivet i Halifax dommen (C-255/02), præmis 73, 74 og 75, kommenteret af Flemming Lind Johansen i SR-Skat 2/2006, og er endvidere behandlet i RBSD dommen (C277/09), præmis 20, 21 og 55, som er meget lig nærværende sag.
 Retten skal i den forbindelse inddrage, at afgiftspligtige personer har ret til at vælge en sådan struktur for virksomhedsdriften, at deres afgiftstilsvar reduceres, og at misbrugsklausulens anvendelsesområde forudsætter, at den afgiftspligtige har opnået en afgiftsfordel, som det ville stride mod momsdirektivets formål at tildele, jf. bl.a. Halifax dommen (C-255/02), præmis 73 og 74.
 Det bestrides, at de i sagen omhandlede transaktioner er udtryk for misbrug, jf. den EU-retlige misbrugsklausul, og derfor momsmæssigt kan tilsidesættes. Til støtte herfor gøres det gældende,
 der er en klar forretningsmæssig begrundelse for H1 ApS-koncernens anvendelse af et Dansk-tysk leasingarrangement,
 arrangementets opbygning, og etableringen af H1.1 GmbH i Tyskland, havde det formål, at H1 ApS-koncernen skulle kunne drive konkurrencedygtig virksomhed med rutebuskørsel i Danmark,
 den momsbesparelse, der var en følge af arrangementets konstruktion, hverken tilgik H1.1 GmbH eller andre selskaber i H1 ApS-koncernen, men derimod tilgik de offentlige kasser i form af lavere priser på kollektiv trafik, hvilket hele tiden har været Skatteministeriet bekendt, jf. Skatteministerens svar til Folketingets Skatteudvalg, samt brev optrykt i artikel for Kollektiv Trafik,
 H1 ApS-koncernens anvendelse af et


text:
Dansk-tysk leasingarrangement ikke medfører en fordel, som det ville stride mod formålet med momsdirektivet og momsloven at tildele.
 1.5 Tværgående problemstillinger - Berettigede forventninger:
 Denne problemstilling relaterer sig til H1.1 GmbHs påstand 2, om frifindelse mod betaling af et mindre beløb (kr. 4.349.390) end det påstævnte.
 Retten skal tage stilling til om H1.1 GmbH har haft en berettiget forventning, på hvilken der kan støttes ret. En berettiget forventning om at SKAT alene ville nægte fradrag for H1.1 GmbHs købsmoms for momskvartalsperioderne efter 2. kvartal 2008, dvs. for 3. kvartal 2008 til og med 4. kvartal 2009, hvilket fradragsbeløb i Processkrift A beløbsmæssigt ubestridt er opgjort til kr. 4.349.390.
 I relation til H1.1 GmbHs påstand 2 gøres det gældende, at SKAT alene kan kræve tilbagebetaling, for udbetalt momsfradrag, for 3. kvartal 2008 til og med 4. kvartal 2009. Det gøres til støtte herfor gældende,
 H1.1 GmbH har haft en generel berettiget forventning om, at brændstof var en integreret del af H1.1 GmbHs ydelse, jf. SKATs brev af 22. februar 2001 til R2, og brev af 4. februar 2002 til G10, at SKATs svar var kendt i branchen, herunder ved H1.1 GmbH,
 Skatteministeren har fastholdt denne generelle berettigede forventning, ved sit svar til Skatteudvalget af 11. oktober 2006 og svar af 8. august 2007,
 denne generelt berettigede forventning, blev konkret ved SKATs e-mail af 3. oktober 2008, idet SKAT her angiver, at der ikke for peiroden 3. kvartal 2008 og fremover vil blive givet fradrag for købsmoms vedrørende brændstof.
 Det bestrides, at der er hjemmel til at opkræve renter efter opkrævningslovens § 7, som angivet i Skatteministeriets principale påstand.
 Opkrævningslovens § 7 finder anvendelse, hvor et beløb ikke betales rettidig, eller der er ydet henstand med betalingen. H1.1 GmbH har betalt rettidigt i henhold til SKATs afgørelse af 30. april 2009, for perioden 1. kvartal 2006 til og med 3. kvartal 2008, ved frivillig indbetaling - foretaget i protest. Beløbet er således betalt rettidigt og der er ikke givet henstand. Der henvises i øvrigt til SKM2003.393.DEP.
 Da H1.1 GmbH fik medhold ved Landskatteretten, indgav H1.1 GmbH efterangivelse for perioden 4. kvartal 2008 til og med 4. kvartal 2009. For så vidt angår denne periode, giver det ikke mening at tale om manglende rettidig betaling eller henstand, da der ikke har været nogen moms at betale, al den stund at H1.1 GmbH skulle have moms tilbage.
 Opkrævningslovens § 7 gælder ifølge sin ordlyd alene hvor betaling sker for sent i forhold til ordinære frister og påkrav, og/eller hvor der er ydet henstand med betalingen. Betaling af renter kræver udtrykkelig lovhjemmel.
 Det gøres gældende, at SKM2010.396.HR, ikke kan føre til et andet resultat, idet Skatteministeriets rentepåstand i den pågældende sag ikke var omtvistet, hvorfor Højesteret ikke tog stilling til spørgsmålet.
 H1.1 GmbH skal herefter frifindes for Skatteministeriets rentepåstand.
 Sagens vidererækkende betydning:
 Det er i stævningen oplyst, at sagen har betydning for en række andre sager. Denne henvisning angår to tilsvarende sager, der nu er afgjort ved Landskatteretten, G5 GmbH sagen og G8 GmbH-sagen.
 Det


text:
gøres gældende, at nærværende sag er atypisk idet Skatteministeriet undtagelsesvis har valgt at indbringe en Landsskatteretskendelse til gunst for en virksomhed for domstolene. For det tilfælde, at Skatteministeriet overvejende skulle få medhold, gøres det gældende, at hver part skal bære egne omkostninger. Dette særligt henset til, at H1.1 GmbH ikke har omkostningsgodtgørelse under nærværende domstolsprøvelse, uagtet at der ved Landsskatterettens behandling af sagen blev givet 100 % omkostningsgodtgørelse.
 Retten kan endvidere lægge vægt på, at Landskatteretten ligesom SKAT ikke tog stilling til spørgsmålet om brændstoffets momsmæssige beskatningssted som Skatteministeriets subsidiære påstand angår, hvorfor sagen, grundet forhold der ikke kan tilregnes H1.1 GmbH, har fået et ganske omfattende omfang. Det være sig både i forhold til H1.1 GmbHs formalitetsindsigelser i tilknytning hertil samt det materielle indhold af Skatteministeriets subsidiære påstand. For så vidt angår disse dele af sagen har H1.1 GmbH ikke kunne anvende det materiale og de juridiske analyser, der var udarbejdet til brug for sagen ved Landsskatteretten.
 For det tilfælde at H1.1 GmbH skulle få medhold, gøres det gældende, at de sædvanlige vejledende takster for udgifter til advokatbistand i proceduresager skal fraviges i opadgående retning. I den forbindelse kan retten lægge vægt på, at sagen angår flere komplicerede og principielle problemstillinger af både skatteprocessuel og EU-retlig karakter, hvilket har nødvendiggjort et ekstraordinært stort tidsforbrug.
 H1.1 GmbHs adgang til momsfradrag ved køb af brændstof i forbindelse med selskabets leasingvirksomhed bygger især på, hvorvidt H1.1 GmbH har udøvet en ejers rådighed over brændstoffet, herunder om brændstoffet er blevet leveret til selskabet.
 Det retlige grundlag for vurderingen hviler på tidligere regler i momslovens § 37, stk. 1, jf. blandt andet artikel 5, stk. 1, i 6. momsdirektiv, hvorefter levering af et gode må forstås som overdragelse af retten til som ejer at råde over et materielt gode.
 Rækkevidden af bestemmelserne er blandt andet fastlagt i tidligere afgørelser fra EF-domstolen. Der henvises til dom af 8. februar 1990 (sag C320/88, Shipping and Forwarding Enterprise Safe), og dom af 6. februar 2003 (sag C-185/01, AutoLease Holland BV).
 Det kan herefter antages, at det er den faktiske og ikke den retlige råden, der er afgørende for bedømmelsen, og at en række konkrete omstændigheder og faktorer har betydning for forståelsen og afgrænsningen af reglerne, således som det i øvrigt fremgår af Højesterets dom af 1. december 2008 (SKM2009.25.HR).
 Leasingvirksomheden i denne sag foregår mellem koncernforbundne selskaber og aftalepartnere, der er ejet og kontrolleret af brødrene A og B.
 Det er karakteristisk for de leasingaftaler, der danner grundlag for virksomheden og samarbejdet mellem H1.1 GmbH og H1.2 A/S, og for de serviceaftaler, der er indgået mellem H1.1 GmbH og H1.3 ApS, at aftalerne fremstår særdeles kortfattede og standardiserede og uden angivelse af nærmere vilkår blandt andet med hensyn til regulering af leasingydelsen og forbruget af brændstof eller i øvrigt for så vidt angår virkningerne af misligholdelse af selskabernes samarbejde og deres indbyrdes forpligtelser.
 Aftalerne rummer endvidere ingen begrænsninger i H1.2 A/S ́ adgang til at råde over brændstof, der er leveret fra de enkelte tankanlæg, og selskabet


text:
er således ikke ifølge aftalerne begrænset med hensyn til anvendelsen af brændstoffet. Det kan endvidere ikke på grundlag af aftalerne fastslås, at H1.1 GmbH har adgang til at disponere over brændstoffet, ligesom det ikke kan antages, at der påhviler selskabet en reel økonomisk risiko som følge af ændringer i prisen for brændstof.
 Med henvisning til de ovenfor nævnte og fremhævede punkter i det skriftlige aftalegrundlag for leasingvirksomheden mellem de koncernforbundne selskaber finder retten ikke, at aftalerne mellem H1.1 GmbH og H1.2 A/S om tankning af brændstof indeholder reelle aftaler om H1.1 GmbHs køb og salg af brændstof til H1.2 A/S. Arrangementet kan betegnes som finansiering af H1.2 A/S ́ køb af brændstof.
 Efter en samlet vurdering har H1.1 GmbH herefter ikke i momsretlig henseende adgang til at udøve en ejers rådighed over brændstoffet, og selskabet har derfor ikke fradragsret for moms af indkøbt brændstof.
 Efter de foreliggende oplysninger, herunder med henvisning til det fremlagte brev og de fremlagte svar fra to tidligere skatteministre samt korrespondance mellem skattemyndighederne og H1.1 GmbH og et revisionsfirma, er der ikke grundlag for at imødekomme sagsøgtes synspunkt om en berettiget forventning om en bestemt momsretlig behandling af leasingarrangementet eller i øvrigt en skatteretlig ændring af praksis for arrangementer af tilsvarende karakter.
 Sagsøgerens principale påstand tages herefter til følge, idet der for så vidt angår beregningen af renter henvises til opkrævningsloven § 7 som nærmere anført i påstanden.
 Sagen er indbragt af Skatteministeriet, og har videregående betydning for andre sager. Hver part bør herefter bære egne omkostninger.
 Sagsøgte skal inden 14 dage til sagsøgeren betale:
 Hver part bærer egne omkostninger


text:
To nye sager om medarbejderes erstatningsansvar efter markedsføringsloven - IUNO
 To nye sager om medarbejderes erstatningsansvar efter markedsføringsloven
 Højesteret har taget stilling til, om medarbejdere er omfattet af markedsføringslovens regel om god markedsføringsskik, og i hvilket omfang de kan ifalde erstatningsansvar, når de har medvirket til, at virksomhedens forretningsforbindelser overgår til en anden virksomhed.
 Højesteret (249/2009): Ingen årsagssammenhæng
 I den ene sag mente en tidligere arbejdsgiver, at to medarbejdere havde kopieret og medbragt materiale til deres nye arbejdsgiver i strid med markedsføringslovens regler om medarbejderes pligt til ikke at benytte erhvervshemmeligheder. I denne sag var spørgsmålet derfor, om de tidligere medarbejdere havde medvirket til, at flere af den tidligere arbejdsgivers forretningsforbindelser nu overgik til medarbejdernes nye arbejdsgiver.
 Sø- og Handelsrettens dom blev stadfæstet, da Højesteret ikke fandt, at forretningsforbindelsernes afbrydelse af forholdet til medarbejdernes gamle arbejdsgiver, skyldtes medarbejdernes handlinger og eventuelle kopiering eller efterligning af materiale. Forretningsforbindelserne havde på eget initiativ ønsket at stoppe samarbejdet grundet utilfredshed med virksomheden og havde derfor henvendt sig til de to medarbejderes nye arbejdsgiver.
 Allerede fordi der ikke var en årsagsforbindelse mellem den tidligere arbejdsgivers tab og de to medarbejderes handlinger, kunne medarbejderne ikke ifalde erstatningsansvar efter markedsføringsloven. På grund af sagens omstændigheder tog Højesteret ikke stilling til, om markedsføringsloven i øvrigt var overtrådt, eller om de øvrige betingelser for erstatning var opfyldt.
 Højesteret (18/2010): Grov tilsidesættelse af loyalitetspligt
 I den anden sag havde en medarbejder under en sygemeldingsperiode fra sin arbejdsplads arbejdet for en anden virksomhed og udarbejdet et tilbud til en kunde, som på daværende tidspunkt var kunde hos medarbejderens arbejdsgiver. Højesteret anså dette som en grov tilsidesættelse af medarbejderens pligt til loyalt at varetage sin arbejdsgivers interesser og pligten til at undgå handlinger til skade for virksomheden.
 Højesteret mente desuden, at den virksomhed, som overtog kunden, måtte have indset, at medarbejderen tilsidesatte sine forpligtelser over for sin arbejdsgiver. Virksomheden havde på den baggrund overtrådt markedsføringslovens regel om god markedsføringsskik. Højesteret bemærkede, at medarbejderen ikke kunne overtræde reglen om god markedsføringsskik, da den kun er gældende for erhvervsdrivende. Højesteret tog ikke stilling til, om medarbejderen var ansvarlig for medvirken til overtrædelsen, da den beroede på virksomhedens udnyttelse af medarbejderens illoyale adfærd, som i sig selv var ansvarspådragende.
 Højesteret nåede frem til, at medarbejderens og virksomhedens handlinger havde medvirket til, at kunden skiftede fra medarbejderens arbejdsgiver til den anden virksomhed. Medarbejderen og virksomheden blev derfor fundet solidarisk erstatningsansvarlige, og erstatningen fastsattes til 300.000 kr., selvom påstanden lød på knap 1,9 mio. kr. Højesteret var enig med Sø- og Handelsrettens afgørelse, men afgjorde sagen på et helt andet grundlag, nemlig den almindelige loyalitetspligt frem for markedsføringsloven.
 Den almindelige loyalitetspligt gælder kun under ansættelsen og i opsigelsesperioden. Sanktionsmulighederne er derfor begrænsede efter fratræden, når medarbejdere ikke er omfattet af reglen om god markedsføringsskik. Dog lader det til, at der i sagen åbnes op for, at en medarbejder efter omstændighederne i stedet kan blive ansvarlig for medvirken til overtrædelse af reglen i markedsføringsloven.
 Sagerne illustrerer, at det er vanskeligt for virksomheder at løfte bevisbyrden for, at


text:
Ny højesteretsdom fastslår principper for afslag i forbedringer i andelsbolig
 5-12-2014 Adv. Finn Träff
 Ny højesteretsdom afklarer endeligt hvor omfattende et afslag der kan kræves ved mangler i en forbedring købt sammen med en andelsbolig.
 Højesteret har i november 2014 afsagt en ny dom om mangler ved en forbedring i en andelsbolig, Højesteretsdom af 6. november 2014 (sag 131/2013).
 I sagen blev der taget stilling til nogle principper i forbindelse med opgørelse af et krav om forholdsmæssigt afslag i forbindelse med mangler ved et badeværelse.
 Andelen var blevet solgt til maksimalprisen på kr. 245.919, hvoraf forbedringsforhøjelse for det pågældende badeværelse udgjorde 35.920 kr.
 Det lå fast efter et syn og skøn, at badeværelset ikke var korrekt udført, og at omkostningerne til udbedring ville udgøre kr. 175.000 inkl. moms.
 Køber forlangte herefter, at sælger skulle betale kr. 175.000.
 Det er tidligere antaget – helt grundlæggende – at et afslag i forbedringer kun kan gives maksimalt med det, forbedringen har kostet sælger. Det betyder, at hvis badeværelset har kostet 38.720 kr., så kan afslaget heller ikke blive større.
 Ved afgørelsen af Højesteret blev det til et afslag på 27.000 kr. til køber, og det passer derfor ind i den tidligere praksis.
 I argumentationen anførte Højesteret, at afslaget ikke gives i forbedringen alene. Dette beskrev man således:
 Afslaget foretages i den samlede købesum. Det forhold, at købesummen efter andelsboliglovens regler om maksimalpris skal specificeres, herunder på andel i foreningsformuen og individuelle forbedringer, ændrer ikke på, at et eventuelt afslag kan foretages i hele købesummen.
 Men Højesteret skrev også, at når man handler til maksimalpris, må man gå ud fra, at man også med kendskab til manglerne, ville have handlet til den nedsatte maksimalpris. Dette beskrev man således:
 Højesteret etablerer således en formodning om, at man – hvis man havde kendt til manglerne – stadig ville have handlet til maksimalprisen. Derved bliver der reelt i disse situationer kun tale om afslag i forbedringen.
 Højesteret fandt dog også anledning til at anføre, at hvis man havde handlet til markedspris, ville de almindelige principper for udmåling af afslag også gælde. Dette beskrev man således:
 Højesteret bemærker, at selv om parterne ikke havde handlet andelsboligen til maksimalprisen, men til en lavere markedsværdi, skal afslaget ikke udmåles til et beløb svarende til de samlede udbedringsudgifter, som anslået af skønsmanden. Udmålingen skal ske efter en samlet bedømmelse under hensyn til bl.a. følgende forhold: Der skal i almindelighed ses bort fra udgifter til udbedring af skader på bygningsbestanddele, som det påhviler tredjemand at vedligeholde. Endvidere skal udgifterne omregnes til prisniveauet på handelstidspunktet, og der skal tages hensyn til køberens nytte af forbedringen fra handelstidspunktet til udbedringen samt værdien af, at der ved udbedring sker udskiftning af gammelt med nyt.
 Dette er værd at repetere, at selvom man tager udgangspunkt i udbedringsudgifterne, så:
 1. Får man ikke afslag for noget, som foreningen skal betale for.
 2. Får man kun afslag på grund af prisniveauet på handelstidspunktet.
 3. Skal man foretage fradrag i afslaget for den tid, som køber har haft nytte


text:
af forbedringer.
 4. Skal man foretage fradrag i afslaget for at udskifter gammelt med nyt.
 Vi ser efterhånden en del mangelsager vedrørende andelsboliger. Det er nok en naturlig konsekvens af, at efterhånden som andelsboligerne er blevet temmelig dyre, er købers forventninger og krav også steget.
 Vi gør hvad vi kan for at hjælpe foreningerne med at undgå disse sager. Andelsboligen bliver ofte besigtiget, vurderet, undersøgt og kontrolleret, og mange sager undgås på den måde. Det er dog vigtigt at holde fast i, at foreningen som sådan ikke har noget ansvar for andelsboligens stand, og de vurderingsrapporter der bliver udarbejdet, bliver primært udarbejdet for at sikre, at bestyrelsen ikke godkender værdien af forbedringer med et højere beløb end tilladt.
 Grundlæggende er en mangelssag altid imellem køber og sælger, og foreningen yder ikke nogen form for garanti for forbedringer eller lignende. Foreningen er derfor ikke part i disse sager, selvom bestyrelsen eller administrator nogle gange – i bedste mening – prøver at hjælpe til at løse sagerne.
 Det vil ofte være det bedste for alle parter.
 Det man også kan se i Højesteretssagen er, at de samlede omkostninger ved at føre sagen i 3 instanser, afholde syn og skøn, osv. næppe har været under 200.000 kr. samlet set. Hertil kommer de ikke-økonomiske omkostninger, som parterne har haft, ved at skulle have den økonomiske usikkerhed hængende over hovedet fra februar 2011, hvor byretssagen blev anlagt og til november 2014, hvor Højesterets dom blev afsagt.
 Derfor er et forlig næsten altid at foretrække for alle parter, selvom det måske ikke altid lever op til ens egen opfattelse af hvad der er retfærdigt. En sag har jo altid to sider.


text:
Civilproces - Procesmåden
 Midlertidige afgørelser om forbud eller påbud
 Nye påstande og anbringender
 Mundtlighedsprincippet
 Udeblivelse og genoptagelse
 Det kontradiktoriske princip
 Forhandlingsmaksimen
 Forlig og dommertilkendegivelser
 Domsbegrundelse
 Domssproget
 Retssproget
 Bekg. nr. 1091 af 25.09.2017 om ibrugtagning af domstolenes sagsportal i borgerlige retssager og sager om optagelse af bevis om borgerlige krav
 Bekg. nr. 665 af 19.05.2015 om visitation m.v. ved adgang til retterne (fra 01.06.2015)
 Bekg. nr. 664 af 19.05.2015 om ikrafttræden af § 1, nr. 3 (delvist), og § 1, nr. 5, i lov om ændring af retsplejeloven (Sikkerhed i retssale) (01.06.2015)
 Retningslinier for brug af e-mail og anden digital kommunikation med domstolene - dec. 2014
 Vejledning af 27.06.2014 om behandling af civile sager ved byretterne
 Advokatrådet: Den gode proces, advokaters arbejde ved domstolene 3. udg., juni 2017, 38 sider
 Finn Taksøe-Jensen: Materiel procesledelse i borgerlige sager, disputats, 1976, 664 sider, DJØF. Anmeldt af Erik Siesby i UfR 1976 B.165-174.
 Maria Louise Staffe: Retsretorik, 1. udg. aug. 2008, 243 sider, Forlaget Thomson. Anmeldt af Kurt Bardeleben i ADV nr. 10/2008 p. 48-49: Når retorik (måske) vinder retssager
 Håkun Djurhuus og Christian Lundblad: Procesdokumenter i civile sager, 1. udg., juni 2011, 271 sider, Thomson Reuters
 Janus Beyer: Retorik i retten Bedre forelæggelse, afhøring og procedure, 1. udg, 2013, 256 sider, Hans Reitzels Forlag
 Erik Eldjarn: Materiell prosessledelse. 1.udg., 2016, 352 sider, Cappellen Damm Akademisk. Anmeldt af Clement Salung Petersen i UfR 2017 B. 92
 Christian Lundblad, Håkon Djurhus og Mette Mortensen: Procesdokumenter og digital retssagsbehandling i civile sager, 1. udg., nov. 2018, 359 sider, Karnov Group.
 J. Bangert i UfR 1974 B.258-268: Betænkning om behandlingen af borgerlige sager. Bet. nr. 698/1974.
 Peter Deleuran i UfR 1990 B.187-190: Skriftlig behandling i civile sager. (Der argumenteres for en udvidet anvendelse af skriftlig behandling af civile sager på både byrets- og landsretsniveau).
 ADV 1991.80-81: De nye regler om forberedelsen af borgerlige ankesager ved højesteret.
 Peter Garde og Ulla Høeg i JUR 1991.80-81: Skriftlig forelæggelse og procedure i praksis.
 Peter Garde i UfR 1994 B.15-16: Retsbogsudskrift til tiltalte? Et eksempel på regelkrydsning.
 Advokaten nr. 10/1997 1-4: Regler om forberedelse af borgerlige ankesager ved Højesteret. Vejledning om forberedelse af og domsforhandling i borgerlige ankesager ved Højesteret.
 Asger Thylstrup i Lov & Ret nr. 3/1997 p. 33-34: Advokatens respekt for sit eget fag må retableres.
 Christian Lundblad i ADV 1999.176-177: Proceduren ved Østre Landsret. (Omtale af seminar på hotel Scandinavia d. 21.05.1999)
 Bjarne Christiansen i ADV 2002.20-21: Ændringer i Vestre Landsret.
 Niels Gangsted-Rasmussen i Lov & Ret nr. 3/2002 p. 28-30: Tidsspilde med rettens pleje.
 Lene Rosenmeier i ADV nr. 3/2013 p. 8-18: Tema. Best practice i retten (Advokatrådet har samlet best practice i en ny guide ‘Den gode proces', der giver overblik fra det øjeblik, sagen går i gang. Den gode proces - Pernille Backhausen - Vi skal være bedre til at tage røret - Mette Østergaard - Alt der, der ikke handler om jura - Søren Storgaard - Der står intet om jargonen i retsplejeloven - Mathilde Kleis)
 Lene Rosenmeier i ADV nr. 9/2013 p. 8-20:


text:
En god proces - Den vigtigste ingrediens er kommunikation - Hold følelserne udenfor - Hold dig inden for en halv time - Brug pausen som et effektivt værktøj
 Lise Ravnkilde i ADV nr. 9/2013 p. 35: Nye regler om digital kommunikation med retterne
 Niels Schiersing i ET 2015.305-314: Om "mock-trials" (I artiklen beskriver forfatteren anvendelsen af en simuleret mundtlig forhandling, kaldet “mock-trial”, som led i forberedelsen af komplekse eller økonomisk betydningsfulde rets- og voldgiftssager og redegør for de enkelte led heri. )
 Lotte Wetterling i ADV nr. 6/2017 p. 8-13: Gensidig respekt og lysten til at samarbejde
 Hanne Hauerslev i ADV nr. 6/2017 p. 15: Praktiske vink og gode råd
 Klint Klingberg Jensen i ADV nr. 8/2017 p. 38-41: Når tvister skaber værdi
 UfR 1998.315 VLK (FM 1998.79): Sagsøgte havde i duplikken gjort gældende, at omstødelsessagen var for sent anlagt. Dette kunne ske, jf. RPL § 357, stk. 2, 2. pkt., og da sagsøgeren ikke havde protesteret inden 1 uge, kunne indsigelsen fremsættes.
 UfR 2001.1178 ØLK: Sagsøgte var berettiget til at fremsætte nye anbringender i påstandsdokumentet, jf. RPL § 363, stk. 1, nr. 2.
 UfR 2003.798 HD: Udflytternes Forsikring G/S havde anlagt sag mod Bjergsted Kommune med påstand om erstatning på 748.394 kr. for udgifterne til påbudte afværgeforanstaltninger efter udsivning fra olietank. ØL frafandt kommunen, da sagen var anlagt 20 måneder efter 6-måneders fristens udløb. Sagen blev anlagt i 1997. Under den efterfølgende skriftveksling afgav Bjergsted Kommune svarskrift, duplik og yderligere processkrifter uden at fremsætte indsigelse om søgsmålsfristen, og der blev efter kommunens begæring afholdt syn og skøn, bl.a. om afværgeforanstaltningernes hensigtsmæssighed og omkostningernes rimelighed. Først i et processkrift af 25. 01.2001 - efter at kommunens advokat den 19.10.2000 havde meddelt landsretten, at sagen for hans vedkommende var klar til berammelse - anførte kommunen som yderligere anbringende til støtte for sin frifindelsespåstand, at søgsmålsfristen var overskredet. Under disse omstændigheder måtte kommunen anses for at have frafaldet at gøre gældende, at sagen var anlagt for sent. Højesteret tog herefter forsikringsselskabets påstand til følge, således at dommen ophævedes, og sagen hjemvistes til fortsat behandling ved landsretten.
 UfR 2007.2948 VLK: I en sag om erstatning efter en arbejdsulykke fremsatte A dagen før hovedforhandlingen i Hjørring Byret anmodning om tilladelse til at forhøje posten vedr. tabt arbejdsfortjeneste fra 226.925,60 kr. til 501.504,20 kr. A’s advokat oplyste om grunden til denne ændring, at A dagen før hovedforhandlingen var blevet opmærksom på, at den tabte arbejdsfortjeneste var opgjort på et forkert grundlag. Byretten afslog anmodningen. VL udtalte, at der ikke var oplyst omstændigheder, der godtgjorde, at det var undskyldeligt, at begæringen om forhøjelse af påstanden ikke var fremkommet på et tidligere tidspunkt, og der forelå heller ikke oplysninger om, hvorvidt en tilladelse til forhøjelse ville berøve sagsøgte muligheden for at varetage sine interesser. En nægtelse af tilladelse til den ønskede forhøjelse måtte imidlertid antages at kunne medføre et uforholdsmæssigt tab for A, hvorved bemærkedes, at sagen angik erstatning efter en arbejdsulykke. VL tog derfor A’s påstand til følge, jf. RPL § 363, stk. 1, nr. 3,


text:
eventuelt således at der af byretten blev truffet bestemmelse om genoptagelse af hovedforhandlingen.
 UfR 2009.762 HKK: Selskabet A indgav i d. 07.04.2005 en begæring til fogedretten i København om nedlæggelse af forbud mod selskabet N i forbindelse med N's lancering af et lægemiddel. A påstod forbud nedlagt mod markedsføring og salg af lægemidlet, da det efter A's opfattelse var i strid med A's allerede eksisterende patentrettigheder. A tilbagekaldte forbudsbegæringen d. 29.08.2005 ca. 14 dage før den mundtlige forhandling i fogedretten, og anmodede retten om at fastsætte sagsomkostninger. N blev af fogedretten tilkendt et samlet beløb på 509.400 kr. i sagsomkostninger, hvoraf 450.000 kr. var til dækning af advokatudgifter og 59.400 kr. var til dækning af udgifter i forbindelse med ensidigt indhentede sagkyndige erklæringer, fogedretten tilkendte dog ikke N sagsomkostninger til dækning af udgifter til sagkyndig bistand. N kærede fogedrettens afgørelse til ØL med påstand om forhøjelse af beløbet. ØL stadfæstede fogedrettens afgørelse. Herefter kærede både N og A ØL's afgørelse til HR. HR udtalte, at A's undladelse af at kære fogedrettens omkostningsafgørelse til ØL ikke indebar afkald på at kære ØL's afgørelse til HR med påstand om nedsættelse af de sagsomkostninger, som selskaberne ved fogedrettens afgørelse var blevet pålagt at betale. Under kære af en fogedsag kunne der fremsættes nye påstande under de betingelser, der var anført i RPL § 383 og § 384, der måtte antages at finde analog anvendelse, jf. tillige RPL § 587, stk. 4. HR nedsatte sagsomkostningerne til dækning af udgifter til advokatbistand til 350.000 kr. Fogedretten havde tilladt fremlæggelse af to ensidige indhentede sagkyndige erklæringer, da de efter fogedrettens opfattelse været rimelige og påkrævede for sagens forsvarlige udførelse. HR fandt ikke grundlag for at tilsidesætte denne vurdering og tiltrådte derfor, at disse udgifter indgik i fastsættelsen af sagsomkostningerne. Der var i sagen ikke påvist andre særlig forhold, der ville kunne begrunde, at udgifterne til anden sagkyndig bistand, skulle godtgøres som sagsomkostninger.
 UfR 2009.2003 VLD: I 2005 købte forbrugeren K en VW Beetle Cabriolet af sælgeren S for 343.080 kr. Ifølge K's faktura var bilen, som var godkendt af først de tyske og så de danske synsmyndigheder, blevet ombygget til en cabrioletmodel i USA. K reklamerede efterfølgende over forskellige faktiske mangler ved bilen og fik på et tidspunkt bilen synet hos Applus Bilsyn. Ved synet blev der fundet forskellige fejl ved bilen, og i fejloversigten var det bl.a. nævnt, at K skulle skaffe dokumentation for ”karosseriændringer, herunder styrke- og vridingsstabilitet, og for underramme/forstærkning”. K hævede som følge af manglerne købet, jf. KBL § 78, og forlangte mod udlevering af bilen købesummen tilbagebetalt og forskellige udgifter erstattet, herunder udgifter til kreditomkostninger, forsikring og vægtafgift, jf. KBL § 80, stk. 1, nr. 4. Retten i Viborg fandt, at bilen led af en væsentlig mangel, og K's påstand om ophævelse af handlen og tilbagebetaling af købesummen blev derfor taget til følge. BR fandt dog ikke, at der var tale om en tilsikring efter KBL § 80, stk. 1, nr. 4. For VL tog S bekræftende til genmæle med hensyn


text:
til spørgsmålet om ophævelse. VL gav K medhold med henvisning til, at det måtte anses for en afgørende forudsætning for et forbrugerkøb af en bil, at den lovligt og sikkerhedsmæssigt forsvarligt kunne benyttes til kørsel her i landet, og at denne forudsætning måtte sidestilles med en tilsikring. VL fandt ikke grundlag for mod K's protest, at tillade en af S – først ved hovedforhandlingens afslutning i VL – fremsat ny betalingspåstand.
 UfR 2010.1675 HD: Entreprenøren S indgik betinget købsaftale med Hvidovre Kommune, K, om køb af nogle bygninger med henblik på indretning til andelsboliger. Efter andelsboligforeningen, B, var blevet stiftet, overdrog S en del af ejendommen til B, som samtidig indgik totalentreprisekontrakt med S. Inden byggeriet var færdigt, gik S konkurs, og såvel K som B måtte afholde en række udgifter i forbindelse med byggeriets færdiggørelse. Sagen angik, om og i givet fald i hvilket omfang K kunne kræve de afholdte udgifter betalt af banken, M, under en garanti, som M havde stillet for S' opfyldelse af sine forpligtelser efter den betingede købsaftale. M havde med forbehold for tilbagesøgning udbetalt det beløb til K, som den havde krævet dækket under garantien. M krævede nu ca. 6,7 mio. kr. tilbagebetalt. HR bestemte, at K skulle betale 2,5 mio. kr. tilbage til M. HR fandt, at der uden M's samtykke var sket en væsentlig forøgelse af dens risiko, som måtte føre til en nedsættelse af M's betalingsforpligtelse. Nedsættelsen blev skønsmæssigt fastsat til 2,5 mio. kr., som skulle tilbagebetales ud over et allerede betalt beløb på godt 5.000 kr., som M blev tilkendt ved ØL's dom. For HR blev der fremsat 2 nye anbringender. K's anbringende, om at M's garanti skulle dække hele projektet, blev tilladt fremsat, mens M's anbringende om bristende forudsætninger pga. en opdeling af entreprenørgarantien på byggeriets 2 afdelinger blev nægtet fremsat, jf. RPL § 384.
 UfR 2010.1328 HKK: To selskaber, S, havde begæret et udlæg mod selskaberne, K, hvilket VL ved en kendelse ophævede. A, anlagde herefter sag med påstand om erstatning, jf. RPL § 505. Ingen af parterne var, forinden afsigelsen af VL's kendelse, blev underrettet om denne, da VL, fejlagtigt, havde sendt retsbogsudskriften til en forkert adresse. Først d. 13.10.2004, blev den sendt til A's advokat på en rigtig adresse. Som følge af RPL § 505, stk. 3, afviste VL søgsmålet med begrundelsen, at fristen var d. 08.07.2005. Det blev anført, at stævningen var modtaget med telefax d. 07.01.2005, men den originale stævning først kom frem d. 13.01.2005. For HR anførte A, at fristen ikke skulle regnes fra d. 08.10.2004, men fra d. 12.10.2004, da det først var på det tidspunkt, de havde modtages retsbogudskriften. S anførte, at A ikke ved VL's afgørelse havde afgivet en proceserklæring om, at afsigelsen skulle bestrides. HR udtalte, at A i sin kære kunne gøre nye anbringender gældende jf. RPL § 393, stk. 5. HR udtalte ydermere, at fristen, jf. RPL § 505, stk. 1, 1. pkt. først begyndte at løbe fra det tidspunkt, hvor A burde kende alle forhold, hvorefter


text:
et krav kunne støttes. Retsudskriften kunne først være modtaget d. 13.10.2004. Den originale stævning, der blev modtaget d. 13.01.2005, var derfor rettidig. HR ophævede på denne baggrund VL's bestemmelse om afvisning og hjemviste sagen til realitetsbehandling.
 UfR 2011.2126 VLK: Fogedretten i Kolding nægtede udsættelsesanmodning af to lejere, L. Begrundelsen var, at udlejeren, U, havde vist retsfortabende passivitet. Anmodningen var begrundet med, at L ikke havde betalt det aftalte depositum. U kærede afgørelsen til VL og anførte, at lejemålet var tidsbegrænset til d. 31.10.2010, hvorefter U var fritstillet mht. om lejemålet skulle fortsætte og på hvilke vilkår. L tilkendegav i december 2010, at de ville udnytte den til dem tillagte forkøbsret. Der opstod herved en forpligtelse for parterne til at købe og sælge ejendommen pr. 31.12.2010. U gjorde derfor gældende, at der ikke længere bestod et lejemål efter overtagelsesdagen, og da købsaftalen med rette var ophævet pga. misligholdelse, var der intet andet grundlag for at besidde ejendommen. L protesterede mod, at U kunne få lov til at fremsætte de nye anbringender, som havde sammenhæng med L's manglende udnyttelse af den forkøbsret til ejendommen, de var tillagt. L anførte, at de nye anbringender ikke havde været behandlet i fogedretten, og hvis de tillodes, ville toinstansprincippet blive gjort illusorisk. VL slog først fast, at anbringenderne havde sammenhæng med L's udnyttelse af forkøbsretten. Anbringenderne var ikke blevet gjort gældende overfor fogedretten, og havde de været gjort gældende ved fogedretsbehandlingen, ville fogedretten ikke have kompetent til at behandle dem. Tvisten skulle i stedet for behandles ved de alm. domstole. Trods den vide adgang i RPL § 597 til at fremsætte nye anbringender under kæremål, tillod VL derfor ikke, at U fremsatte nye anbringender.
 UfR 2012.1710 HKK: En landbrugsejendom hvorpå der blev udvundet grus, var begæret tvangsauktioneret pga. konkurs. I forbindelse med afholdelsen af denne, blev der rejst spørgsmål vedr. fordelingen af panthaverregnskabets overskud, samt hvorvidt indtægter i form af graveafgifter var at opfatte som en del af ejendommens pant. Fogedretten vedtog, at et overskud i medfør af KL § 87 stk. 1 skulle tilfalde panthavere i den prioriterede orden, endvidere fandt man ikke at de pågældende graveafgifter kunne medtages i ejendommens pant. Denne skulle således holdes udenfor pågældende overskud. Afgørelsen blev efterfølgende stadfæstet af såvel VL som HR, i henhold til fogedrettens begrundelse. For HR var der imidlertid af konkursboet fremsat ny subsidiær påstand, som HR afviste kunne fremlægges under sagen. Dette skete med henvisning til at der ved stillingtagen til en sådan, ville ske pådømmelse af forhold der ikke havde været fremlagt de øvrige instanser.
 UfR 2014.2 ØLK: Sagsøger, A, pådrog sig en faldskade og nedlagde i den forbindelse påstand om, at Rødovre Kommune, K, skulle betale en erstatning på 7.075 kr. K tog bekræftende til genmæle, men anførte at betaling skete uden anerkendelse af ansvar eller årsagssammenhæng. A ønskede herefter at ændre sin påstand, således at K skulle anerkende at være erstatningsansvarlig, hvilket Retten i Glostrup tillod. ØL stadfæstede BR's kendelse, idet A under de foreliggende omstændigheder, hvorunder K havde anført, at betaling


text:
skete uden anerkendelse af ansvar og årsagssammenhæng, ikke fandtes at være afskåret fra at nedlæggende den omhandlende anerkendelsespåstand.
 UfR 2014.756 ØLK: A fremlagde 2 1⁄2 måned for sent nye påstande og anbringender, der inkluderede ikke føromtalte problemstillinger vedr. MFL. B anmodede om, at disse påstande og anbringender ikke kunne anvendes pga. den sene fremsættelse. Retten i Lyngby fandt ikke, at der forelå så særlige grunde, at der skulle ses bort fra overskridelsen af tidsfristen for processkriftet. BR fandt, at de nye påstande og anbringende skulle afskæres. ØL fastslog efter RPL § 358, stk. 1 og RPL § 363, at parter som hovedregel gerne måtte fremsætte nye påstande og anbringender. Derudover var det efter RPL § 353 ikke angivet, hvilke spørgsmål processkriftet skulle tage stilling til. ØL fastslog, at der ikke efter det indleverede afsluttende processkrift var indtrådt præklusion. A var derfor ikke afskåret fra at fremsætte nye påstande og anbringender. A's nye påstande og anbringender blev tilladt.
 UfR 2014.2785 HD: Sagen angik, om Randers Kommune, K, med rette havde pålagt appellanterne, A, forblivelsespligt i forhold til et lokalt kraftvarmeværk, og om Energiklagenævnet, E, med rette havde stadfæstet denne beslutning. HR fastslog for det første, at A ikke havde udvist retsfortabende passivitet med hensyn til sagsanlæg, da der i varmeforsyningsloven i 2004 ikke var en frist for indbringelse af afgørelser til domstolene. Derefter fandt HR bl.a., at E's afgørelser opfyldte kravene til begrundelse, og at kommunens beslutning om forblivelsespligt ikke var truffet med tilbagevirkende kraft, idet de opsigelser, som A havde afgivet, ikke havde fået virkning, da forblivelsespligten blev besluttet. Et nyt anbringende for HR om at A burde have været fritaget for forblivelsespligt, fordi de havde træfyr, blev afskåret på grund af passivitet, idet det ikke længere var muligt at oplyse sagen forsvarligt på dette punkt. K og E blev derfor frifundet.
 FM 2015.73 VLK: Sagsøger anlagde sag med påstand om betaling af ca. 2,7 mio. kr. Sagsøgte nedlagde påstand om frifindelse og rejste et modkrav på 400.000 kr. På et tidspunkt hævede sagsøger sagen. Da sagsøgte fastholdt modkravet på ca. 400.000 kr., ønskede sagsøger at genoptage sagen. Byretten nægtede at genoptage sagen. VL opfattede sagsøgers påstande under kæremålet således, at sagsøger ønskede på ny at nedlægge sine betalingspåstande. Sagsøger, der har hævet sagen for sit vedkommende, må processuelt anses for afskåret fra under den verserende sag mod sagsøgtes protest på ny at nedlægge sine betalingspåstande. Det forhold, at sagsøger muligvis stiltiende havde forudsat, at modparten frafaldt sit krav, kunne ikke føre til andet resultat. VL havde ikke herved taget stilling til, om sagsøger måtte anses for at have opgivet sine eventuelle krav i materiel henseende, eller om sagsøger frit kunne anlægge sag på ny vedrørende sine betalingspåstande.
 FM 2016.41 VLK: Bilag der ikke indgik ved huslejenævnets afgørelse, da bilaget blev sendt for sent, kunne fremlægges som bilag i boligretssagen.
 UfR 2018.3683 VLK: Krav anmeldt efter fristen i KL § 133, stk. 1’s udløb afvist, da kravene skulle anses som nye selvstændige påstande og ikke som en forhøjelse af de


text:
oprindelige påstande
 Som følge af kurators indstilling om ikke at godkende restfordringer af tilkendte sagsomkostninger anlagde to selskaber, A, sag d. 21.11.2016 mod konkursboet, B, med påstand om betaling af restfordringerne. A tog forbehold for at hæve påstanden for mistede leasingsindtægter og udgifter til sikkerhedsstillelse. A nedlagde påstand d. 18.04.2017 vedr. de mistede leasingsindtægter og udgifterne til sikkerhedsstillelse, hvilket blev udskilt til særskilt afgørelse. B påstod, at da fristen på fire uger efter KL § 133, stk. 1 var udløbet, skulle A’s krav afvises. Skifteretten i Sønderborg fandt, at restfordringerne og de yderligere krav havde fælles oprindelse, og at A havde taget forbehold for at hæve påstanden i stævningen d. 21.11.2016. Sagen var stadig under forberedelse, og KL § 133 afskar ikke generelt en kreditor fra at forhøje en påstand. Kravene blev herefter fremmet til realitetsbehandling. VL fandt, at ifølge forarbejderne var formålet med den korte frist efter KL § 133, stk. 1 at opnå en hurtigere bobehandling. Det måtte forventes, at en kreditor allerede inden fordringsprøvelsesmødet havde gjort sig klart, hvorvidt kurators indstilling om afvisning af kravene kunne anerkendes. A’s yderligere påstand nedlagt d. 18.04.2017 vedr. mistede leasingsindtægter og udgifter til sikkerhedsstillelse var ikke omfattet af de krav om sagsomkostninger, som blev nedlagt i stævningen d. 21.11.2016. Påstanden kunne derfor ikke betegnes som en forhøjelse, men skulle i stedet anses som nye selvstændige påstande vedr. andre krav. B’s afvisningspåstand blev derfor taget til følge. Det kunne ikke føre til et andet resultat, at der var taget forbehold i stævningen om at hæve påstanden. (2-1)
 Oluf Engell i Festskrift i anledning af grundlovens 150 års jubilæum, udgivet af Advokatsamfundet juni 1999 p. 77-86: Offentlighed og mundtlighed i videst muligt omfang.
 H. Wendler Pedersen i JUR 1977.401-411: Forholdet mellem domstolenes og klagenævnenes behandling af forbrugersager.
 UfR 1976.783 ØLK: Sagsøgtes anmodning om, at sag blev forelagt for Rejsebureau-Ankenævnet, blev ikke taget til følge, da den fremsatte indsigelse om, at beløbet var betalt, ikke var en klage vedr. en vare eller arbejds- eller tjenesteydelse.
 UfR 1978.154/2 HKK: Sagsøgtes anmodning om, at sag blev forelagt for Forbrugerklagenævnet blev ikke taget til følge, da den fremsatte indsigelse om, at M ikke hæftede for olieleverancer til H, ikke var en klage vedr. en vare eller arbejds- eller tjenesteydelse.
 UfR 1997.18/1 VLK: I en sag om mangler ved VVS-arbejde var skønserklæring afgivet d. 06.08.1996, og domsforhandling var d. 12.08.1996 blevet berammet til foretagelse d. 18.10.1996. Den 02.10.1996 begærede parterne domsforhandlingen udsat, da de ønskede at stille skriftlige spørgsmål til skønsmanden. Retten i Fjerritslev afslog udsættelsen, hvilket blev tiltrådt af VL.
 UfR 1997.1264 VLK: Ejendomsmægler E havde sagsøgt sælger S til betaling af mæglersalær på 34.100 kr. S påstod frifindelse på grund af E's grove misligholdelse og begærede sagen udsat på forelæggelse for Dansk Ejendomsmæglerforenings klagenævn. Byretten tog begæringen til følge, jf. RPL § 361. VL fandt ikke sagen egnet til behandling ved klagenævnet, jf. RPL § 361, stk. 1, 2. pkt., idet tvisten skulle afgøres på grundlag af bevisførelse i form af afhøring af parter og vidner.