text:
landsret og højesteret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advokat Kurt Jensen
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Kontraktsret Njord Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager Advokatfirmaet Moltke
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager Skatteret DAHL Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Tvangsauktioner Ajour Advokater ApS
 Advokat, Autoriseret bobestyrer, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advodan Bornholm ApS
 Advokat, LL.M., møderet for landsret og højesteret Ansættelsesret og arbejdsret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Horten Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager Brendstrup & Vium v/Bjarne Vium
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Finansieringsret Fogedret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord DELACOUR Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Kontraktsret Virksomhedsrådgivning Advokatfirmaet Rödstenen I/S
 Ole Gyde Poulsen
 Advokat, Autoriseret bobestyrer, møderet for landsret og højesteret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Advokat Ole Gyde Poulsen
 Advokat, Autoriseret bobestyrer, møderet for landsret og højesteret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Testamente Trolle Advokatfirma Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Ejendomshandel Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord DRACHMANN ADVOKATER I/S
 Niels Skovgård Larsen
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Virksomhedsoverdragelse Abel & Skovgård Larsen, Advokatfirma
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Virksomhedsoverdragelse Horten Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Miljø og Energi Advokatanpartsselskab Hans Haages
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Tyske retsforhold Virksomhedsoverdragelse Mazanti-Andersen Korsø Jensen Advokatpartnerselskab
 Henrik Emil Rasmussen
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager Henrik Rasmussen Advokatanpartsselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Virksomhedsoverdragelse Moalem Weitemeyer Bendtsen Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager LETT Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret og højesteret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Kontraktsret LETT Advokatpartnerselskab
 Advokat Generelle erhvervsforhold Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Rekonstruktion INTERLEX Advokater I/S
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Kontraktsret Selskabsret Nørregaard Mieritz Adv.fa. I/S
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Virksomhedsoverdragelse Finansiel Stabilitet A/S
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Leasing Selskabsret Mazanti-Andersen Korsø Jensen Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advodan Slagelse I/S
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager Njord Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Entrepriseret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Virksomhedsrådgivning Lind Advokataktieselskab
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Pro Lex Advokaterne ApS
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Virksomhedsoverdragelse Legalink Danmark, Advokatfirma Kontorfællesskab
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Rekonstruktion Gorrissen Federspiel Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Obligationsret Rekonstruktion Gorrissen Federspiel Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Erstatningsret og forsikringsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager Spektrum Advokater ApS
 Advokat, Fast værge, møderet for landsret Familieret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advokatfirmaet Graah
 Advokat(L), møderet for landsret Entrepriseret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Abel & Skovgård Larsen, Advokatfirma
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Virksomhedsrekonstruktion Bech-Bruun Advokatfirma
 Advokat, møderet for højesteret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager Advokat Torben Storm Nielsen c/o Avocat Mihaela Nielsen
 Advokat, møderet for landsret Entrepriseret EU-udbud Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advokatfirma Henning Moritzen
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Virksomhedsoverdragelse Moltke-Leth Advokater, Aktieselskab
 Advokat, LL.M., møderet for landsret Finansieringsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Plesner Advokatfirma
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord International erhvervsret Selskabsret Lexsos Advokater I/S
 Preben Østergård
 Advokat, møderet for landsret Familieret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advokatfirmaet Preben Østergård
 John Erling Ulrik Sørensen
 Advokat, møderet for landsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Realkreditinkasso


text:
Advokatfirmaet Bang/Brorsen & Fogtdal Advokatpartnerselskab
 Ole Liedke
 Advokat, møderet for landsret Byggeri Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Medieret Advokatfirmaet Ibfelt, Siebert & Liedke I/S
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Kromann Reumert
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Virksomhedsoverdragelse Bech-Bruun Advokatfirma
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Fast ejendom-boligrådgivning/ejendomsberigtigelse Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Tverskov & Partnere Advokataktieselskab
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Bech-Bruun Advokatfirma
 Advokat, møderet for landsret Familieret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Procedure/retssager Advokatfirmaet Grønbæk og Huuse I/S Ret & Råd Randers
 Advokat, møderet for landsret Familieret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Tvangsauktioner Advokatfirmaet Tage Lysgaard ApS
 Advokat, møderet for landsret Familieret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Advokataktieselskabet Hjerrild & Bisgaard
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Sportens retsforhold Virksomhedsoverdragelse Advokatanpartsselskabet Flemming Jensen
 Advokat, LL.M., møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Selskabsret Virksomhedsrådgivning Accura Advokatpartnerselskab
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Grønlandske retsforhold Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Nuna Advokater ApS
 Advokat, møderet for landsret Erhvervsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord MachenhauerNielsen - Advokater
 Advokat, møderet for landsret Insolvensret/betalingsstandsning/konkurs/akkord Landboret/Landbrugshandler Realkreditinkasso Ret & Råd Fyn A/S

type: other


text:
transportnyhederne.dk » Flytransport » Højesteret har talt - flypassagerer får kompensation for forsinket fly
 Højesteret har talt - flypassagerer får kompensation for forsinket fly
 Mandag 20. juni 2016 kl: 11:09
 Af: Af advokat, ph.d., Lissi Andersen Roost og stud.jur. Maria Duus, Andersen Partners Advokatpartnerselskab
 Højesteret har for nyligt i to sager afgjort, at flyselskaber ikke kan nægte at betale kompensation til passagerer for flyforsinkelse i visse tilfælde af tekniske fejl ved flyet. Der ligger angiveligt mellem 1.300-2.000 lignende sager, som omfatter tusindvis af passagerer, på standby. Sagernes behandling har afventet afgørelserne fra Højesteret med henblik på at få afklaret, hvornår man som flypassager kan forvente kompensation for forsinkelse i anledning af tekniske fejl
 I den ene sag skulle en bedstemor 28. juni 2013 sammen med sit barnebarn rejse med Primera Air fra Billund Lufthavn til Chania Lufthavn på Kreta. Flyet skulle efter planen afgå fra København kl. 06.45 lokal tid med ankomst i Chania kl. 10.55 lokal tid. Flyet gennemgik et dagligt rutinetjek om morgenen 28. juni 2013 kl. 05.30 lokal tid, hvor der ikke blev bemærket noget, men kort tid efter rutinetjekket meldte besætningen om et teknisk problem til ”Operations Control”. Det blev herefter konstateret, at der var en teknisk fejl ved to kontakter, som viser stillingen af flyets flaps på vingerne. Ca. kl. 07.20 lokal tid blev det besluttet, at flyet skulle blive på jorden på grund af fejlen, og Primera Air havde også på dette tidspunkt efterlyst et erstatningsfly. Samtidig efterlyste Primera Air reservedele med henblik på at udbedre fejlen. Ca. kl. 10.30 lokal tid var de nødvendige reservedele fremskaffet, og flyet afgik fra Billund Lufthavn kl. 16.10 lokal tid og ankom til Chania kl. 20.41 lokal tid, dvs. 9 timer og 46 minutter senere end planlagt.
 Den anden sag blev oprindeligt anlagt af 10 flypassagerer, der 22. august 2013 skulle rejse med Primera Air fra Københavns Lufthavn kl. 08.00 lokal tid med planlagt ankomst i Varna Lufthavn i Bulgarien kl. 13.15 lokal tid. Det pågældende fly var blevet godkendt til flyvning fra Ostrava Leos Janácek Lufthavn i Tjekkiet 21. august 2013, men der var senere den samme aften ca. kl. 23.30 lokal tid blevet konstateret en brændstoflækage på flyet. Brændstoflækagen var forårsaget af en revne i et brændstofdæksel på grund af utætheder i pakningsmaterialet. Det blev besluttet, at flyet måtte blive på jorden på grund af fejlen. 22. august 2013 kl. 09.58 lokal tid havde flyselskabet fået meddelelse om, at den nødvendige reservedel til reparationen af brændstofdækslet var lokaliseret i Warszawa Lufthavn. Reservedelen ankom til Tjekkiet samme dag kl. 18.14. Der blev givet meddelelse fra ”Operations Control” om, at flyet var repareret og klar til afgang fra Tjekkiet kl. 20.18 lokal tid. Det var i mellemtiden blevet besluttet, at et andet af Primera Airs fly skulle overtage flyvningen på ruten København-Varna. Kl. 19.00 lokal tid afgik erstatningsflyet fra Københavns Lufthavn, og kl. 00.12 lokal tid landede flyet på den endelige destination i Varna Lufthavn i Bulgarien, dvs. 10 timer og 58 minutter senere end den planlagte


text:
ankomst.
 Samtlige passagerer i de ovennævnte sager krævede herefter kompensation på op til 3.000 kroner per passager af flyselskabet for forsinkelserne. Primera Air havde hidtil afvist at betale kompensationen under henvisning til, at forsinkelserne skyldtes tekniske fejl, som var ekstraordinære omstændigheder, som lå uden for selskabets kontrol. Det var Højesteret imidlertid uenig i.
 I den første sag udtalte Højesteret i sin afgørelse blandt andet, at forsinkelsen skyldtes en teknisk fejl på to kontakter (sensorer), som viser positionen for de flaps, der er på vingernes bagkant. Fejlen blev meldt af flyets Proximity Switch Electronic Unit (PSEU-system), som oplyser om fejl ved flyets enkelte komponenter. Flyproducenten, Boeing, orienterede første gang ved en service bulletin i december 2009 luftfartsselskaberne om, at flere selskaber havde rapporteret om defekte flap-kontakter, og at Boeing havde konstateret, at afisningsvæske kunne trænge igennem forseglingen til kontakterne og gøre dem defekte. Boeing anviste samtidig muligheden for at udskifte de oprindelige kontakter med nyudviklede kontakter, som var bedre forseglede. Primera Air foretog i januar 2010 en vurdering af Boeings anvisning, men valgte i lyset af hidtidige erfaringer ikke at følge Boeings forslag til afhjælpning. Højesteret fandt, at den tekniske fejl i den foreliggende sag ikke kunne anses for en ”usædvanlig omstændighed”, allerede fordi der ikke var tale om et uforudset sikkerhedsproblem. Primera Air var således blevet underrettet af Boeing om flapkontakternes sårbarhed over for indtrængning af afisningsvæske tre et halvt år forud for den aktuelle flyvning, men valgte ikke at følge Boeings forslag om at udskifte flapkontakterne. Under disse omstændigheder var Primera Air ikke fritaget for at betale kompensation til bedstemoren og barnebarnet.
 I den anden sag udtalte Højesteret blandt andet, at forsinkelsen var forårsaget af en teknisk fejl i form af en utæthed ved dækslet til brændstoftanken på undersiden af vingen, som medførte lækage af brændstof. Utætheden skyldtes en revne i tætningsmaterialet (mellemlægget) ved dækslet, der var opstået som følge af indtrængning af fugt og skiftet mellem temperaturer over og under frysepunktet under flyvningerne. Det fremgik af den under sagen indhentede sagkyndige udtalelse, at fejlen skyldtes en uhensigtsmæssig konstruktion i det pågældende mellemlæg. Højesteret lagde til grund, at den uhensigtsmæssige konstruktion medførte en generel sårbarhed over for indtrængende fugt.
 Flyproducenten, Boeing, havde kendt til problemet siden 2009, men det kunne ikke lægges til grund, at Boeing forud for den aktuelle flyvning i august 2013 havde orienteret Primera Air om risikoen for revner i tætningsmaterialet ved dækslerne. Der var heller ikke fra luftfartsmyndighedernes side stillet krav om udskiftning af brændstofdækslerne. Det blev efter den sagkyndige udtalelse lagt til grund, at der blev foretaget kontrol for brændstoflækager i forbindelse med den kontrol af flyet, som udføres før hver start (”Pre Flight Check”). Det var i forbindelse med en sådan kontrol, at den tekniske fejl på flyet blev opdaget. Højesteret fandt på den anførte baggrund, at fejlen måtte anses for opstået i forbindelse med Primera Airs sædvanlige drift, og at udbedring af fejlen ikke lå uden for Primera Airs faktiske kontrol. Der var således ikke - som anført af Primera Air -


text:
grundlag for undtagelsesvis at anse fejlen som en skjult fabrikationsmangel. Da forsinkelsen efter det anførte ikke kunne tilskrives ”usædvanlige omstændigheder”, var Primera Air ikke fritaget for at betale kompensation til de 10 passagerer.
 De to afgørelser fra Højesteret stemmer overens med de domme, der blev afsagt i de samme sager i byretten og landsretten. De er også helt på linje med de domme på området, som er afsagt af EU-domstolen.
 Der skal således være tale om usædvanlige omstændigheder, for at et flyselskab kan blive fritaget for at betale kompensation ved aflysning eller forsinkelse. EU-domstolen fastslog i september 2015, at tekniske fejl ikke udgør sådanne usædvanlige omstændigheder. Dette gælder, selv om den tekniske fejl er opstået pludseligt, og derved kan siges at have skabt uforudsete sikkerhedsproblemer. Netop fordi retten til kompensation har til formål at sikre et højt beskyttelsesniveau for passagerer, skal der mere end blot en teknisk fejl til, at flyselskaberne fritages for at betale kompensation. Kun ved for eksempel skjulte fabrikationsfejl eller skader efter sabotage- eller terrorhandlinger vil tekniske fejl kunne fritage fra at skulle betale kompensation. De tekniske fejl skal således være resultatet af begivenheder, som ikke er et led i det berørte flyselskabs sædvanelige aktivitetsudøvelse og skal ligge uden for flyselskabets faktiske kontrol på grund af fejlens karakter eller oprindelse.
 De netop afsagte domme vil formentligt danne præcedens i tilsvarende sager. Således skulle der i byretterne herhjemme angiveligt ligge mellem 1.300-2.000 lignende sager, som omfatter tusindvis af passagerer, på standby. Sagernes behandling har afventet afgørelserne fra Højesteret med henblik på at få afklaret, hvornår man som flypassager kan forvente kompensation for forsinkelse i anledning af tekniske fejl.
 Flyforsinkelse.dk står bag Højesteretssagen
 Ovenstående artikel glemmer desværre at nævnte, hvem der står bag Højesteretssagen.
 Afgørelsen faldt i april 2016 ud til Flyforsinkelse.dk fordel, og dermed også flypassagernes fordel idét det her blev fastslået at tekniske fejl, automatisk IKKE kan tilskrives at være usædvanlige omstændigheder.
 Det er en stor sejr for passagererne.
 Desværre oplever vi stadig, at nogle flyselskaber stadig ikke responderer på kompensationskrav i tilfælde af tekniske fejl, og det accepterer Flyforsinkelse.dk selvfølgelig ikke.
 Tøv endelig ikke med at kontakte os på www.flyforsinkelse.dk, hvis det på egen hånd, ikke er lykkes dig at indhente din kompensation ifm. tekniske fejl!
 H.C. Andersens Boulevard 37, 5.sal
 23-06-2016 14:53:39


text:
SKAT: Ejendomsvurdering - grundværdifastsættelse - bebyggelsesprocent - udnyttelsesgrad
 22 Nov 2004 10:39
 SKM2004.460.HR
 208/1999
 Ejendomsvurdering, grundværdifastsættelse, bebyggelsesprocent, udnyttelsesgrad
 I en sag om grundværdiansættelse af nogle ejendomme, der var beliggende i et område, for hvilket der ikke var udarbejdet lokalplan, blev det fastslået, at grundværdien med rette var ansat på grundlag af den i kommuneplanen fastsatte maksimale bebyggelsesprocent
 Vurderingsloven § 6, jf. § 13, stk. 1
 Vurderingsvejledningen 2004 - 4 C.1
 Marie-Louise Andreasen, Peter Blok, Per Walsøe, Asbjørn Jensen og Jytte Scharling.
 I tidligere instans er af Vestre Landsrets 3. afdeling truffet delafgørelse i medfør af retsplejelovens § 253 ved kendelse af 30. august 1996 og afsagt dom af 15. marts 1999.
 Appellanten, Sønderborg Andelsboligforening, har principalt nedlagt påstand om, at indstævnte, Skatteministeriet, skal anerkende, at den retlige udnyttelsesgrad på matr. nr. 2949 m.fl., Sønderborg, matr. nr. 2948, Sønderborg, matr. nr. 731, Ulkebøl og matr. nr. 4817, Sønderborg, er 40 %, samt at udnyttelsesgraden for matr. nr. 4702, Sønderborg, er 30% ved fastlæggelsen af de til grundene knyttede rettigheder og byrder af offentligretlig karakter i forbindelse med vurdering efter vurderingsloven, subsidiært at den retlige udnyttelsesgrad er 50 % for alle grundene.
 Parterne er enige om, at sagerne vedrørende ansættelsen af grundværdierne for ejendommene i overensstemmelse med landsrettens dom hjemvises til vurderingsmyndighederne til fornyet behandling. Sagen for Højesteret angår derfor alene det spørgsmål, som landsretten afgjorde ved kendelsen af 30. august 1996 om, hvilken retlig udnyttelsesmulighed vurderingsmyndighederne må lægge til grund ved vurderingen af de omhandlede grunde.
 Sønderborg Andelsboligforening har for Højesteret yderligere gjort gældende, at vurderingsmyndighederne ved værdiansættelsen af grundene ikke har udøvet et konkret individuelt skøn over, om en bebyggelsesprocent på 60 rent faktisk ville være realistisk opnåelig for boligforeningen.
 For Højestesteret er der fremkommet yderligere oplysninger.
 I brev af 18. april 2000 til andelsboligforeningens advokat fra Sønderborg Kommune hedder det:
 "I skrivelse af 29. marts 2000 har De, under henvisning til den mellem Skatteministeriet og Deres klient Sønderborg Andelsboligforening verserende sag, anmodet Sønderborg Kommune om at oplyse, hvorvidt og i hvilket omfang konkrete omstændigheder og særlige retlige og fysiske forhold blev taget i betragtning, i forbindelse med udarbejdelsen og vedtagelsen af kommuneplan 1984 - 92 for Sønderborg Kommune, for så vidt angår ovennævnte ejendomme. De ønsker navnlig oplyst, om der ved vedtagelsen af kommuneplanen er foretaget et konkret skøn over, hvor høj bebyggelsesprocenten på de pågældende grunde lovlig kan være.
 Under henvisning hertil kan det oplyses, at der ikke, i forbindelse med udarbejdelsen og vedtagelsen af kommuneplanen for de enkelte specifikke områder i kommuneplanens rammer, er arbejdet detaljeret med generelle bebyggelsesregulerende bestemmelser. En egentlig bearbejdning af de bebyggelsesregulerende bestemmelser finder sted ved udarbejdelse og vedtagelse af en lokalplan for det specifikke område.
 Kommuneplanens rammebestemmelser er således udtryk for, hvad der maksimalt kan tillades opført af bebyggelse m.v. på ejendommen, under forudsætning af, at det indarbejdes i en lokalplan.
 Det tilføjes, at det er kommunens opfattelse, at rammerne for de pågældende ejendomme vil kunne udnyttes fuldt ud, forstået på den måde, at såfremt de pågældende grunde var ubebyggede, ville en


text:
anmodning om bebyggelse i overensstemmelse med kommuneplanen og dennes maksimale rammebestemmelser blive imødekommet, gennem udarbejdelsen af en lokalplan for de pågældende områder."
 Til brug for Højesteret er der indhentet skønserklæring af januar 2002 og supplerende skønserklæring af 4. juli 2002 afgivet af de for landsretten udmeldte syns- og skønsmænd. I skønserklæringen af januar 2002 hedder det bl.a.:
 "Supplerende spørgsmål
 I den af Vestre Landsret i sag nr. B 1651/92, 3. afdeling udmeldte syns- og skønsforretning vedrørende appellantens grunde fremgår som svar på det supplerende spørgsmål H følgende:
 "Efter syns- og skønsmændenes vurdering vil der næppe kunne udstedes en byggetilladelse til etageboligbyggeri med en bebyggelsesprocent på 60, idet de alm. generelle bestemmelser i byggereglementet fra 1982 samt de på side 11 i syns- og skønsrapporten anførte forhold skønnes ikke at kunne opfyldes i fuldt omfang."
 Med henblik på en nærmere belysning af denne udtalelse bedes syns- og skønsmændene besvare følgende spørgsmål for hver af de i denne sag omhandlede ejendomme, matr. nr. 2948, Sønderborg, matr. nr. 2949, Sønderborg, matr. nr. 4702, Sønderborg, matr. nr. 4817, Sønderborg samt matr. nr, 731 Ulkebøl.
 Spørgsmålene bedes besvaret ud fra de retlige og faktiske forhold ved foretagelse af 18. almindelige vurdering.
 Vil det være muligt lovligt at udnytte kommuneplanens ramme for maksimal bebyggelsesprocent fuldt ud på appellantens ejendomme?
 Vil der i givet fald kunne opnås byggetilladelse til gennemførelse af et projekt, der udnytter den i spørgsmål A udfundne maksimalt mulige bebyggelsesprocent?
 Hvis spørgsmål B besvares benægtende, hvilken bebyggelsesprocent vil der da maksimalt kunne opnås byggetilladelse til?
 I h.t. brev dateret 20.1.2001 fra advokatfa. Tommy V. Christiansen skal besvarelsen foretages uden hensyntagen til den faktiske bebyggelse på en enkelte grundarealer, men der skal tages højde for de faktiske forhold.
 VEDR. FODUDSÆTNING I:
 Samtlige byrder i henhold til kommuneplanlov, kommuneplan, den gældende byggelov med tilhørende byggereglement samt de specielle tinglyste deklarationer skal respekteres.
 Deklarationerne i h.t. bilag 3, 4, 5 og 6 er i princippet enslydende og medfører at bebyggelserne kun må anvendes til de formål, de godkendte planer forudsætter. Efter syns- og skønsmændenes opfattelse har deklarationerne det formål, at begrænse udnyttelsen til det oprindelige formål, der angives i de godkendte byggeplaner.
 VEDR FORUDSÆTNING II:
 Byrderne, der er anført på bilag nr. 3, 4, 5 og 6 skal ikke medtages som forudsætning.
 Svar A 1 med forudsætning I:
 I h.t. den foreliggende kommuneplans ramme er det lovligt at udnytte den maksimale bebyggelsesprocent fuldt ud på appellantens ejendomme . ...
 Svar A 1 med forudsætning II:
 Samme besvarelse som pkt.: svar A 1 med forudsætning I . ...
 Svar B 1 med forudsætning I:
 I henhold til bestemmelserne i den foreliggende kommuneplan vil det teoretisk være muligt at opnå en byggetilladelse med en bebyggelsesprocent på 60. Efter syns- og skønsmændenes vurdering vil det i praksis næppe være muligt at opnå en byggetilladelse med en bebyggelsesprocent 60 når kravene i Bygningsreglementet fra 1982 skal opfyldes m.h.t.:
 Opholdsarealer ...
 Bebyggelsens parkeringsarealer ...
 Adgangs- og tilkørselsforhold ...
 Arealer til brandsikring ...
 Bebyggelsens højde ...
 Lysforhold ...
 Svar B 1 med forudsætning


text:
II:
 Samme besvarelse som pkt.: Svar B 1 med forudsætning I.
 Svar B 2 med forudsætning I:
 Teoretisk vil derpå de ubebyggede grundarealer kunne udarbejdes mange forskellige bebyggelsesplaner.
 I praksis vil det ikke kunne lade sig gøre, når Bygningsreglementet fra 1982 skal følges . ...
 Der kan ikke angives en bestemt maksimal mulig bebyggelsesprocent. Bebyggelsesprocenten vil være afhængig af vurderingen af et specifikt bebyggelsesforslag for det enkelte grundareal.
 Svar B 2 med forudsætning II:
 Samme besvarelse som pkt.: Svar B 2 med forudsætning I."
 Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaringer af skønsmændene, statsautoriseret ejendomsmægler og valuar P. Møller Jensen og direktør Kurt Heinze.
 "Vedr. svar på spørgsmål A1, forudsætning I
 Med lovligt mener skønsmændene, at der ikke er noget i lovgivningen, der forhindrer udnyttelsen med den maksimale bebyggelsesprocent. Skønsmændene har foretaget en beregning af, om det teoretisk er lovligt at udnytte bebyggelsesprocenten med 60 %. De har ikke taget stilling til, om det praktisk vil være umuligt.
 Vedr. svar på B1 og B2, forudsætning I
 Skønsmændene forklarede, at de først har undersøgt, om der er et tilstrækkeligt areal til bebyggelse med en udnyttelsesprocent på 60. Hvis svaret er bekræftende, kan der i bygningsreglementet være begrænsninger med hensyn til antal etager, bygningshøjde, opholdsarealer, lysforhold m.v., som beskrevet. Som grunden og servitutterne er, kan det efter deres mening næppe lade sig gøre at bebygge op til 60 %. Med formuleringerne på svar B 1 "næppe være muligt" og svar B2 "vil ikke kunne lade sig gøre", er der ikke tilstræbt en gradsforskel, men formuleringen "næppe være muligt" er en bevidst formulering. Det er deres erfaring, at selv om det praktisk og teoretisk kan lade sig gøre at udnytte bebyggelsen med 60 %, kan den politiske beslutningsproces formentlig yderligere vanskeliggøre en byggetilladelse på 60 %. Det er ikke muligt at sætte det ind i et skema, og det er et puslespil at få det til at gå op, når alle forskrifter skal overholdes. Hvis én mulighed vælges, kan det udelukke andre muligheder fra at blive opfyldt."
 Det følger af Statsskattedirektoratets vejledning af 16. februar 1987 pkt. 3, litra c, om særlige problemer vedrørende anvendelsen af etagearealprincippet, som gengivet af landsretten, at etagemeterpriserne i områder, hvor bebyggelsesprocenten alene er reguleret i en kommuneplan, er "fastsat ud fra kendskabet til salgspriserne i forhold til rammebestemmelserne". I det omfang, dette princip er iagttaget ved fastsættelsen af etagemeterprisen, er der herved taget hensyn til, at den bebyggelsesprocent, der er fastsat i kommuneplanen, ikke altid kan opnås. På denne baggrund og i øvrigt af de grunde, der er anført i landsrettens kendelse, tiltræder Højesteret, at det ikke i sig selv kan anses for en fejl, at vurderingsmyndighederne har ladet kommuneplanens bebyggelsesprocent indgå i vurderingsgrundlaget som sket. Højesteret finder endvidere, at vurderingsmyndighedernes anvendelse af generelle retningslinjer i forbindelse med vurdering af grundværdierne ikke kan anses for at stride imod forvaltningsretlige principper.
 Som følge heraf stadfæster Højesteret dommen, herunder landsrettens kendelse af 30. august 1996.
 Landsrettens dom, herunder kendelsen af 30. august 1996, stadfæstes.
 I sagsomkostninger for


text:
LatestNewsResource | Latest News | Højesteret omstødte påstand om Alfa-Bank 6 milliarder rubler
 Højesteret omstødte påstand om Alfa-Bank 6 milliarder rubler
 Retslige Bestyrelsen om økonomiske tvister af Højesteret (SC) i Rusland har afvist kravet af Alfa-Bank udfordrende inddrivelse af seks milliarder rubler til fordel for virksomheden "Stroynovatsiya". Dette er angivet i pressemeddelelsen af kredit organisation, ankom i edition "Tapes.ru".
 Dermed har Højesteret stadfæstede dommen fra den Niende voldgift appelretten på 11 februar 2016.
 "Højesteret, der er aftalt med argumenter af Alfa-Bank, domstole (i første instans og appelretten) ignoreret de grundlæggende borgerlige princip — uafhængighed af bankgaranti fra den primære forpligtelse, det er fastsat, at den retslige handlinger i første instans og appelretten er i strid med loven", - erklærede i beskeden.
 Udover, at Højesteret tog hensyn til den kendsgerning, at de lavere retsinstanser, der tidligere har overvejet denne sag, har ignorerede beslutninger om tvister mellem de samme parter allerede trådt i kraft.
 Direktør for den juridiske Afdeling i alpha Bank Michael Grishin har understreget, at Banken i første omgang var overbeviste om rigtigheden af deres position og "tilfreds med afgørelsen fra Højesteret".
 I oktober 2015, Moskva voldgiftsret opfyldt de krav, som ingeniørfirmaet "Stroynovatsiya" (træder i gruppen "Summen") til alpha Bank for summen mere end 6 milliarder rubler. Sagsøgers påstand var bekymret for, betalt af Banken i 2013, midler på anmodning af Roszheldor.
 Som forklaret i Bankens finansielle struktur har stillet en bankgaranti for "Stroynovatsiya" inden for rammerne af den statslige kontrakt om opførelse af jernbanen Kyzyl-Kuragino i forbindelse med udviklingen af mineralske ressourcer base i Republikken Tuva. Bankgaranti 44.3 milliarder rubler blev ydet for at sikre de forpligtelser af byggefirma, før Roszheldora (underordnede til det Ministerium for transport). Men i 2012 kontrakt med "Stroynovatsiya" Roszheldora blev opsagt ensidigt efter den Føderale Agentur, der efterspørges fra alpha Bank til at betale i henhold til garantien, balance af ubrugte midler i forvejen betaling i mængden af fem milliarder rubler. Pengene blev overført Roszheldora. I svar, Stroynovatsiya har indgivet en retssag mod Banken på seks milliarder (herunder renter af lånt penge og relaterede tab), i betragtning af overførsel af midler, et misbrug af retten, at antallet af senge op i en serie af forsøg blev afvist af Højesteret i den russiske Føderation.


text:
To nye domme om ansattes erstatningsansvar efter markedsføringsloven - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret har den 26. januar afsagt to domme vedrørende ansattes erstatningsansvar for handlinger i strid med markedsføringsloven. I den ene sag blev en ansat og dennes nye arbejdsgiver dømt til at betale erstatning for deres handlinger, mens det i den anden sag ikke fandtes bevist, at to ansattes handlinger var i strid med markedsføringsloven.
 I henhold til markedsføringsloven § 19 må en person, der via et tjenesteforhold i en virksomhed retmæssigt har fået kendskab til eller rådighed over virksomhedens erhvervshemmeligheder, ikke viderebringe eller benytte sådanne hemmeligheder.
 Markedsføringslovens § 1 foreskriver endvidere, at erhvervsdrivende skal udvise god markedsføringskik under hensyntagen til forbrugerne, erhvervsdrivende og almene samfundsinteresser.
 Herudover har en lønmodtager en streng loyalitetspligt i forhold til arbejdsgiveren, så længe ansættelsesforholdet består. Dette medfører blandt andet, at denne skal afstå fra konkurrerende handlinger.
 En ansat var erstatningsansvarlig
 Den første dom omhandlede en medarbejder, der var ansat som sælger i en virksomhed. Medarbejderen opsagde sin stilling i december 2004 med fratrædelse i udgangen af januar 2005. Medarbejderen blev sygemeldt i januar 2005. Højesteret fandt det bevist, at medarbejderen havde arbejdet for en konkurrerende virksomhed, mens han var sygemeldt. Medarbejderen havde blandt andet bistået konkurrenten med udarbejdelse af et tilbud rettet mod en af den oprindelige arbejdsgivers kunder. Dette medførte, at kunden i marts 2005 meddelte, at de ville skifte leverandør til konkurrenten.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at medarbejderen havde videregivet erhvervshemmeligheder men fandt, at han groft havde tilsidesat sin loyalitetsforpligtigelse i forhold til den oprindelige arbejdsgiver ved at have foretaget konkurrerende handlinger, der kunne skade dennes virksomhed. Medarbejderen havde hermed handlet ansvarspådragende. Højesteret bemærkede derimod, at medarbejderen i januar 2005 var ansat, ikke erhvervsdrivende, og derfor ikke kunne anses for selvstændigt at have overtrådt markedsføringslovens § 1.
 Derudover angav Højesteret, at den konkurrerende virksomhed havde handlet i strid med god markedsføringsskik, og altså overtrådt markedsføringslovens § 1, da den havde gjort brug af medarbejderens bistand ved udarbejdelsen af tilbuddet til den potentielle kunde. Virksomheden måtte have indset, at medarbejderen tilsidesatte sine forpligtigelser over for den oprindelige arbejdsgiver. Den konkurrerende virksomhed havde dermed tillige handlet ansvarspådragende.
 Medarbejderen og konkurrenten blev derfor kendt solidarisk erstatningsansvarlige for det tab, som den oprindelige arbejdsgiver havde fået ved tabet af kunden. Erstatningen blev fastsat til kr. 300.000.
 To ansatte havde ikke handlet ansvarspådragende
 I den anden dom skiftede medarbejder 1 og medarbejder 2 i slutningen af 2005 ansættelse fra et ejendomsadministrationsselskab S1 til et andet ejendomsadministrationsselskab S2. Kort tid herefter opsagde fire boligforeninger den administrationsaftale, som de havde med S1. De fire boligforeninger indgik i stedet en aftale med S2.
 S1 krævede herefter erstatning fra medarbejder 1 og medarbejder 2 for det tab, de havde lidt, ved at de fire boligforeninger havde opsagt deres administrationsaftaler. S1 anførte, at medarbejder 1 og medarbejder 2 havde gjort brug af S1's erhvervshemmeligheder og dermed handlet i strid med god markedsføringsskik.
 Højesteret fandt i denne sag, at det bevismæssigt måtte lægges til grund, at de fire boligforeningerne selv havde taget


text:
initiativ til at skifte ejendomsadministrator, eftersom de ikke var tilfredse med S1. Foreningerne havde selv henvendt sig til medarbejder 1. Det var herudover ikke bevist, at medarbejder 1 og medarbejder 2's eventulle anvendelse af S1's formularer havde fremskyndet dette administratorskifte.
 Højesteret konkluderede herefter, at det ikke var blevet godtgjort, at S1 havde lidt et tab som følge af medarbejder 1 og medarbejder 2's handlinger. Medarbejderne blev herefter frifundet for kravet om erstatning.
 Den førstnævnte dom er primært interessant derved, at den nye arbejdsgiver blev anset for solidarisk ansvarlig på grund af adfærd i strid med markedsføringslovens § 1. Et sådant ansvar kan komme på tale i særligt oplagte eller grove tilfælde, hvor det må stå den konkurrerende virksomhed klart, at den medvirker til en retsstridig adfærd.
 Yderligere er den førstnævnte dom interessant derved, at Højesteret anfører, at det forhold at medarbejderen på tidspunktet for bistanden til den konkurrerende virksomhed var ansat, ikke erhvervsdrivende, fører til at markedsføringslovens § 1 ikke er overtrådt selvstændigt af medarbejderen. Dette synes at være et brud med den hidtidige antagelse i den juridiske litteratur.
 I sager om erstatning for krænkelse af erhvervshemmeligheder viser det sig ofte, at virksomhederne har ganske vanskeligt ved at påvise, at erhvervshemmeligheder er udnyttet, og at det er udnyttelsen af oplysningerne, som har været årsag til et økonomisk tab. Meget ofte vil der også være andre konkurrerende årsager til, at virksomheden mister kunden, og det er en vanskelig sag at få belyst nøjagtigt, hvad der skete hos konkurrenten. De to domme illustrerer på forskellig vis de bevismæssige udfordringer vedrørende krænkelsen, tabet og tabsopgørelsen.


text:
Republikkens præsident, højesteretspræsidenter, ministre og excellencer, kolleger og venner:
 Allerførst ønsker jeg Islands højesteret hjerteligt tillykke med de 100 år.
 Dernæst en stor tak til Højesteret for den ære, man viser mig ved som repræsentant for retsvidenskaben at lade mig til at tale for denne ærede forsamling på denne helt særlige dag.
 Som alle i lokalet ved, fødtes Højesteret for præcis 100 år siden som et naturligt skridt hen imod Islands selvstændighed, der på bedste nordiske vis skete venskabeligt og harmonisk.
 Første skridt blev taget i 1849, da den danske (og islandske) enevælde sluttede og hele riget fik sin første grundlov. Andet skridt skete med loven af 1871, hvor Island fik sin egen forfatning og dermed et selvstyre svarende til det, Færøerne og Grønland har den dag i dag. Men det tredje og store skridt skete den 30. november 1918 med Forbundsloven, der gjorde Island til en selvstændig, suveræn stat i personalunion med Danmark.
 Hverken Grønland eller Færøerne tog dette skridt, selv om sprogargumentet også her gjorde sig gældende. Her fungerer den danske Højesteret fortsat som øverste instans. Så selv om Islands selvstændighed under egen præsident først blev en realitet i 1944, havde Island dermed i enhver henseende fået sit eget retssystem med suveræne lovgivende, udøvende og dømmende magter. Jubilæet i dag er altså ikke kun et højesteretsjubilæum. Det er også et jubilæum for det selvstændige og uafhængige islandske retssystem.
 Retssystemer bygges nemlig ikke kun op ved hjælp af lovgivning. Som jeg skal vende tilbage til, kræves også intellektuelle råvarer i form af en selvstændig og kritisk juridisk teori. Et betydningsfuldt forarbejde hertil var allerede gjort i 1908 da der for første gang blev undervist i islandsk ret på en islandsk læreanstalt (Lagaskólinn). Men nok så vigtigt er det, at landets første universitet, Islands Universitet, blev grundlagt i 1911.
 I dag eksisterer der et tæt og varmt samarbejde mellem universitetsjurister i Island og de andre nordiske lande, blandt andet gennem de Nordiske Juristmøder, der i øvrigt holdes her i Reykjavik i år i august. Men også i det daglige foregår et løbende samarbejde. Selv har jeg haft den store glæde at have forelæst ved begge landets universiteter og deltaget som opponent ved videnskabelige afhandlinger.
 Men tilbage til dette jubilæum!
 Som bekendt har Island nordisk rekord i levetid: næsten 81 år for mænd og godt 85 år for kvinder. Alligevel oplever kun få mennesker at blive 100 år. Men for en domstol er 100 år ikke en alder, som det er værd at tale om.
 Den danske Højesteret fejrede i 2011 sit 350 års jubilæum. Højesteret er dermed nok den ældste stadigt virkende højesteret i verden. Men regner man i det antal år, hvor den danske Højesteret har fungeret uafhængigt, er alderen dog noget lavere: I årene 1661-1849 var Højesteret nemlig den enevældige konges domstol. Den kom til verden som en konsekvens af den ”absolutisme”, som foruden Danske Lov også skabte en hæderlig og effektiv embedsmandstradition. Som et lille spor af denne status er højesteretsdommernes uniform en embedsmandsuniform.
 Det er et


text:
lille kuriosum i historien om Islands højesteretshistorie, at Island teknisk set fortsatte under enevælden efter junigrundloven af 1849, fordi den aldrig blev sat i kraft her. Årsagen hertil lå dog ikke en særlig trang til underkastelse men i at landet arbejdede henimod at få sin egen forfatning, hvilket skete i 1874. Men først ved den dansk-islandske forbundslov af 30. november 1918 var grundlaget skabt for, at den danske Højesteret ved Islands beslutning måtte blive erstattet med Islands egen højesteret.
 Den svenske Högsta domstolen kom 138 år senere, i 1789 (samme år som den amerikanske Supreme Court). Det skete som led i Gustav III’s forsøg på at indføre absolutismen i Sverige. Men allerede 20 år efter, i 1809, blev den i vid udstrækning frigjort fra kongemagten. Også svenskerne beholdt dog længe reminiscenserne af enevælden. Helt frem til 1974 afsagdes domme fra Högsta domstolen ”i Kungens namn”
 Norges Høyesterett kom i 1814 og fejrede jubilæum sammen med Eidsvollsforfatningen for snart 6 år siden. Men den danske Højesteret blev først for alvor uafhængig med grundlovens af 1849 ”kun” 71 år før Islands.
 Derimod er 100 år en høj alder for de internationale domstole, som i dag – på godt og ondt – opnår langt større politisk opmærksomhed og presseomtale end de nationale højesteretter.
 Og det er disse internationale domstole, som jeg vil tage udgangspunkt i mine følgende bemærkninger. Nærmere bestemt:
 EU-domstolen i Luxembourg (herefter forkortet EUD), som blev oprettet allerede i 1952 med etableringen af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab.
 Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg (i det følgende forkortet EMD), som blev etableret i1959 efter forinden, den 3. september 1958 at være anerkendt af Island.
 Og sidst men ikke mindst EFTA-domstolen fra 1994, der med sine 3 dommere og sin traktatmæssige pligt til at følge EUD i et og alt inden for EØS-rettens anvendelsesområde er en slags ”lillebror” til EU-domstolen.
 At disse internationale domstole trods deres unge alder og snævre mandater får mere politisk opmærksomhed og mere presseomtale end hæderkronede nationale højesteretter skyldes først og fremmest den fortolkningspraksis, som de undertiden har anlagt, og som ofte beskrives med det udtryk, som efter min opfattelse rummer kaster et vigtigt perspektiv på arbejdet i en højesteret, nemlig dens grad af aktivisme.
 Begrebet domstolsaktivisme er forholdsvis nyt, og i en kreds som denne med både jurister og ikke-jurister kræver det en forklaring. Overordnet set handler det om, hvornår en domstol kan påtage sig rollen som regelgiver, og dermed udøve en slags politisk funktion.
 Her vil ikke-juristerne i salen jo nok spørge, hvordan en domstol kan det? Skal dommerne ikke bare lade parterne fremføre deres sag, og derefter træffe sin afgørelse inden for det udfaldsrum, som det relevante retsgrundlag efterlader?
 Jo – det skal den selvfølgelig. Men ganske ofte hænder det, at de regler, som domstolen skal anvende, enten indeholder tvetydigheder, konflikter med andre regler eller blot uklarheder. Og når det forekommer, kan domstolen jo ikke bare vise sagen fra sig som ”politisk”. Så må den selvfølgelig løse sagen, selv om udfaldet ikke på forhånd kunne læses


text:
ud af reglen.
 Når en domstol gør det, udøver den magt, som i princippet ligeså godt kunne være udøvet af lovgiveren – hvis loven havde været præcis. Og derfor er det relevant at anskue den øverste domstol som en forfatningsretlig magtfaktor, hvis rolle må være bestemt i forfatningen.
 Men hvad er så forfatningens svar på dette spørgsmål?
 Artikel 61, 1. pkt., i Islands grundlov fastslår herom (ligesom § 64 i den danske), at dommere i deres kald alene har at rette sig efter loven.
 Denne bestemmelse er vigtig. Den udtrykker et princip, som blev formuleret af den store oplysningsfilosof, Charles Louis de Secondat, Baron quieu: Han sagde, at dommerne kun skal være ”den mund, som udtaler lovens ord, ... livløse væsener, som hverken kan tillempe dens kraft eller strenghed.”
 Dommerne skal altså ledes af loven og uden at lade sine personlige holdninger spille ind på resultatet. Er dommeren i tvivl, må han se på lovens forarbejder og konsekvenser, og ikke på sine egne subjektive holdninger mv.
 I dag nyder princippet i Montesquieus magtfordelingslære almen tilslutning i alle moderne forfatninger. Men man skal huske på, at disse tanker blev skabt før de moderne demokratier – ja midt under enevælden. I et demokratisk samfund kan hans meget bastante afvisning af, at dommerne overhovedet kan agere som en magtfaktor, ikke længere opretholdes som konsekvent princip. Her er alle enige om, at der kan ske en retsudvikling ved domstolene, herunder gennem præjudikater.
 Samtidig er der forskellige synspunkter på, hvordan dette kan ske. Som udviklingen af Islands retssystem illustrerer, kan forskellige retskulturer begrunde forskellige synspunkter herom – synspunkter der får betydning for, hvor ”aktivistiske” dommerne kan være, men også på hvordan dommerne udnævnes og processerne gennemføres.
 Helt grundlæggende kan man pege på nogle forskelle mellem de kulturer, der er opbygget inden for civil law-familien, som også kendes på kontinentet og i norden og i common law-familien, som vi kender det i Commonwealth-området og i USA):
 Civil law-juristen ser det retlige univers i et fintmasket system af principper, hovedregler og undtagelser, hvoraf mange (som det f.eks. er tilfældeti Frankrig og Tyskland) finder udtryk i lovgivningen, herunder i forskellige civillovbøger. Hvis civil law-juristen oplever en lovgivning som frustrerende og ikke kan få en domstol overtalt til at afbøde denne frustration, vil han vende sig mod lovgiveren.
 Til forskel herfra ser common law-juristen retsreglerne som mere singulære og usystematiske. Han vil i højere grad tænke i mere abstrakte begreber og grundsætninger hvis bæredygtighed netop først kommer til udtryk i mødet med en domstol, hvor de så efter grundig og overbevisende procedure finder udtryk i leading cases, som herefter definerer gældende ret for fremtiden.
 Derfor har dommerne i common law-systemer langt større magt end i civil law-systemer. Og i øvrigt også langt større anseelse: En oplyst amerikaner kender alle ni dommere i Supreme Court. Når en ny dommer udpeges i USA igangsættes en politisk proces, der på godt og ondt – og ofte på ondt – sætter personlighed i fokus. Det ser vi aldrig i et civil law-land.
 Men


text:
netop her er holdningerne forskellige ved de unge internationale domstole og ved de ældre nordiske. Og jeg vender mig i det følgende til de to væsentligste for Island: EMD og (i via EFTA-domstolen) EUD.
 Som sagt kom EMD til verden i 1959 efter at EMRK kort forinden var vedtaget. EMD er imidlertid ikke en international domstol i traditionel forstand. Hovedparten af dens afgørelser træffes efter individuelle klager rejst mod enkeltpersoner over påståede krænkelser i deres hjemlande. I 2019 modtog domstolen 44.500 klager, hvoraf 38.480 uden videre blev afvist. ”Kun” 2.187 blev herefter afgjort ved dom. Ved udgangen af 2019 stod 59.800 sager i kø for at blive behandlet.
 Denne ubestridelige succes hænger i nogen grad sammen med, at ganske mange ansøgere rent faktisk får medhold i deres klage – også selv om indholdet af de enkelte konventionsbestemmelser måske ikke umiddelbart giver løfte herom. Gennem de sidste fire årtier har EMD således udvidet sine fortolkninger af konventionen, så de – efter EMD’s udsagn – lever op til ”present day conditions”.
 Det ideologiske grundlag for denne praksis reflekteres f.eks. i denne udtalelse:
 ”Although the primary purpose of the Convention system is to provide indi-vidual relief, its mission is also to determine issues on public-policy grounds in the common interest, thereby raising the general standards of protection of human rights and extending human rights jurisprudence throughout the community of the Convention States.”
 EMD giver her udtryk for en politisk opfattelse, som mange nok vil være enig i, men som ikke desto mindre er politisk – nemlig at den del af den retlige regulering for Europarådets 820 millioner store befolkning, som skal ske via fortolkninger af EMK med tilhørende protokoller, bør løftes. EMD forstås altså her som en politisk faktor, som driver menneskerettighedsbeskyttelsen frem, uanset hvad den lovgiver, som har skabt disse rettigheder, måtte mene.
 Men er det da ikke indlysende, at vi gerne vil beskytte menneskerettighederne så godt som muligt, vil man kunne indvende? Er alle ikke enige om det?
 Jo, måske. Men også kun måske. For svaret på dette spørgsmål beror på, hvilke menneskerettigheder, vi taler om.
 Tænker man f.eks. på dem, der dagligt krænkes i Tyrkiet – ja, så kan vi svare ja. Ingen her i Norden vil kunne anerkende de angreb på ytringsfriheden og interneringer af anderledes tænkende, herunder dommere, som sker her.
 Ser man derimod på de mange sager, som EMD løbende afgør mod lande i Nordeuropa, hvor retten til ”familieliv” fører til forbud mod at udvise kriminelle udlændinge, hvor retten til ”privatliv” indebærer forbud mod støj fra lufthavne og natklubber, og hvor retten til ”informations¬frihed”, indebærer et forbud mod at sætte en parabolantenne op på en udlejningsejendom, ja så befinder vi os på retsområder i samfundet, hvor der kan være nok så mange, lige gode, synspunkter. Og det er navnlig, når de unge internationale domstole udvikler deres aktivisme på disse områder, at synspunkterne brydes.
 I dag er der fuld enighed om, at vi bør beskytte de grundlægende rettigheder – dem der dagligt krænkes i Tyrkiet. Men der er


text:
stor uenighed om, hvorvidt menneskerettighederne også skal føre til fortolkninger, som tvinger de enkelte medlemsstater til at sikre ophold for kriminelle udlændinge, til at indrette arbejdsmarkedet på bestemte måder eller give indsigt i offentlige dokumenter under bestemte vilkår. Og denne uenighed reflekteres ofte gennem de kraftige dissenser, som netop de nordiske dommere ved EMD ofte afgiver.
 Voteringerne ved EMD er selvfølgelig fortrolige. Men ved at læse dommene kan man godt få det indtryk, at de ikke kun angår jura, men måske snarere har form af retspolitiske debatter mellem forskellige holdninger. Dermed er det efter min opfattelse blevet legitimt at spørge, om ikke EMD er blevet en politisk magt, som det er berettiget at kritisere på politisk grundlag.
 En sådan holdning blev fremført fra dansk side, da Danmark i årene 2017-2018 var formand for Europarådet. Temaet var ligefrem gjort til en del af denne regerings grundlag med en bemærkning om, at der er »behov for at se kritisk på den måde, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dynamiske fortolkning har udvidet rækkevidden af dele af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 Den danske regeringsindsats førte til en politisk proces i Europarådets medlemskreds, der resulterede i en såkaldt Københavnererklæring af 13. april 2018, der indeholdt visse forsigtige signaler til EMD om at vise tilbageholdenhed i sine dynamiske fortolkninger. Om erklæringen får nogen mærkbar effekt, vides endnu ikke.
 For kritik af denne art kan være vanskelig at rejse. Når man fremfører den, mødes man ofte med det synspunkt, at EMD har været garanten for den udvikling af menneskerettighederne, som er sket i perioden efter krigsafslutningen i 1945, og at man anfægter denne udvikling ved at kritisere domstolen.
 Det er imidlertid værd at bemærke, at EMD først er blevet aktivistisk i en forholdsvis høj alder. Den danske juraprofessor og retsfilosof Alf Ross, der i 1959 blev udpeget som den første danske dommer ved EMD, mente tilmed, at der aldrig ville blive brug for domstolen. Han beskrev systemet i sin artikel ”En arbejdsløs domstol” (1964). På det tidspunkt var ikke en eneste sag nået frem til domstolen. Ross bebrejdede Kommissionen denne forsigtige kurs.
 Først under den kolde krig fik menneskerettighedstænkningen en politisk betydning, som senere slog igennem i retssystemet. Det skete i henholdsvis USA og Europa og med forskellige begrundelser. Menneske¬rettighederne kom ind i amerikansk politik efter Vietnam-krigen ved indgangen til Jimmy Carters præsidentperiode og i takt med, at Amnesty International som den første toneangivende NGO kæmpede samvittighedsfanger i store dele af verden.
 At EMD er blevet aktivistisk hænger sammen med flere forhold. Den politiske udvikling, som for 40 år siden placerede menneskerettighederne på den politiske arena udgør ét. Den individuelle klageadgang, som blev indført i __ udgør et andet. Og frem for alt betyder det noget, at EMD i konsekvens af disse to faktorer, har fået et særligt mandat, der går ud på at fremme beskyttelsen af ”menneskerettighederne”. Et mandat, som domstolen så har valgt at fortolke som en forpligtelse til at søge at drive menneskerettighederne stadigt videre.
 Netop dem slags snævre mandater påvirker ofte graden af aktivisme hos


text:
domstole. Et eksempel herpå er den amerikanske Court of Appeal for the Federal Circuit (CAFC). Den blev etableret for at levere kyndige bidrag til forståelsen af, hvornår opfindelser kunne patenteres. Resultatet blev en særdeles patentvenlig linje, som ofte er blevet kritiseret og underkendt af Supreme Court. Da Danmark i 2015 stemte om den Europæiske Patentdomstol var en del af modstanden netop begrundet med frygten for noget tilsvarende.
 En anden international domstol, som har påtaget sig et mandat – nemlig at fremme den europæiske integrationsproces – er EUD. Og det var faktisk om denne domstol, at begrebet domstolsaktivisme første gang blev påvist. Det var min nu desværre afdøde professorkollega, Hjalte Rasmussen, som fremlagde synspunktet i 1986 sin doktorafhandling ”On law and policy in the European Court of Justice, A Comparative Study in Judicial Policymaking”.
 Da disputatsen udkom vakte den en vis opsigt: Kunne det virkelig passe, at en domstol, som jo i en moderne forfat er dømmende og derfor hverken ”lovgivende” eller ”udøvende” med rette kunne beskyldes for at være dømmende? Det anså mange nok for provokerende, ja ligefrem injurierende.
 Men tiderne skiftede, og i dag er denne skepsis almindelig forekommende, selv for EU-jurister. Et læseværdigt udtryk herfor foreligger i et festskriftsbidrag skrevet af det danske justitsministeriums topembedsmand på området, Nina Holst Kristensen. Indlægget har den sigende titel: ”Hvor får de det fra?” og er trykt i Festskrift til Jens Fejø (2012).
 Og da en af Hjalte Rasmussens ph.d.-studerende, Nick Hækkerup, 12 år senere forsvarede sin ph.d.-afhandling om ”Kontrol og sanktioner i EF-retten”, bemærkede han nærmest henkastet (s. 270 f.):
 ”Det er almindelig kendt, at EF-Domstolen har en meget aktivistisk og retsskabende fortolkningsstil til fordel for snævrere integration af Fællesskabet”.
 Nick Hækkerup er i dag Danmarks Justitsminister, og i den egenskab afgav han den 21. oktober 2019 et svar i Folketinget på spørgsmålet, om det er den danske regerings opfattelse, ”at EU-Domstolen generelt dømmer aktivistisk?” I ministerens svar herpå angives nogle eksempler, hvor den danske regering har forsøgt at påvirke EU-domstolen til at udvise større tilbageholdenhed i sine fortolkninger. Svaret slutter:
 ”Regeringen vil også fremover i visse sager argumentere for, at Domstolen bør anlægge en mindre vidtgående fortolkning af EU-retten.”
 Bortset herfra har Danmark dog ikke taget mere formelle skridt herom overfor EU, men der foregår løbende dialoger om spørgsmålet, både mellem de folkevalgte og mellem domstolene.
 Med konstateringen af, at både EMD og EUD er eksponenter for en aktivistisk domstolstradition opstår nu spørgsmålet om også de nordiske højesteretter kan siges at være aktivistiske?
 Når jeg nærmer mig dette spørgsmål, er jeg af sproglige grunde nødt til at lægge nogle begrænsninger. Jeg forstår hverken islandsk eller finsk og begrænser mig derfor til at se på domstolstraditionerne i Danmark, Norge og Sverige.
 Stiller man spørgsmålet, om disse domstole er ”aktivistiske” i den betydning, jeg netop har slået fast – altså at de udøver deres fortolkningsopgave med det formål at skabe ny ret i stedet for at fortolke eksisterende ret i lyset af bestemte på forhånd givne målsætninger – mener jeg klart at


text:
kunne besvare det med et klart nej.
 En væsentlig forklaring herpå er, at vore højesteretter er sat i verden for at varetage klassiske roller som leverandører af konfliktløsningstjenester mellem i stridende parter – ikke for at fungere som redskab for det ene eller anden politiske formål, som f.eks. at sikre øget integration eller udvikling af menneskerettigheder.
 Selve det forhold, at vore øverste domstole er generalist-domstole (dette gælder i hvert fald i Island, Danmark og Norge, men ikke i Finland og Sverige, hvor der også findes en Högsta Forvaltningsdomstol), rummer nærmest en garanti for, at de ikke på forhånd ”identificerer sig” med ét af disse modstående hensyn. Heldigvis.
 Derimod kan der klart svares ja til, at vore egne domstole i vid udstrækning udvikler ny ret gennem sin praksis i overensstemmelse med anerkendte juridiske ræsonnementer og retskildeprincipper. Sådan er det i dag, og sådan har det altid været.
 Det ligger også klart, at de nordiske højesteretter i dag spiller en større rolle som ”regelgivere” end tidligere. Det er der flere grunde til.
 Én grund ligger i, at lovgivningen er blevet mere og mere kompliceret i dag end før og derfor indeholder stadigt flere umiddelbart uforståelige og måske modsætningsfyldte dele, som kræver afklaring. Dertil kommer, at vi ser stadigt flere skønselementer, som netop først forventes at få indhold i mødet med den praktiske virkelighed. Dermed har politikerne selv bedt domstolene om at træde frem og afklare, hvordan en generel idé skal omsættes til konkrete løsninger. En sådan magtfordeling er helt uproblematisk.
 En anden grund til, at vore højesteretter i dag spiller en større rolle for retsudviklingen end tidligere er, at procesordningerne har ændret sig. Med den store proces- og domstolsreform, som Island gennemførte i 2018, fik landet en ny 2.-instans, som er kommet til at fungere som appeldomstol, medens Højesteret fungerer som præjudikatdomstol. Også i Danmark har forskellige ændringer i vor procesordning gjort den danske Højesteret til en ”præjudikatdomstol” – et udtryk, som bl.a. er benyttet af den forhenværende præsident for den danske Højesteret Børge Dahl.
 Også de øvrige nordiske lande har oplevet en sådan rolleforandring. I Sverige har Högsta domstolens praksis på formuerettens område har således allerede givet anledning til debat i svensk juridisk teori. Og billedet for Norge er det samme. Med (tidligere professor) Carsten Smith som præsident indledte den norske højesteret en klar retsskabende linje med det formål om at bidrage til retsafklaring og retsudvikling.
 Men er denne udvikling så til gavn for retssystemet? Svarer på dette spørgsmål beror på, hvilket retsområde man anskuer:
 Er der tale om et retsområde, som den moderne lovgiver ikke prioriterer, kan det være til stor nytte, at Højesteret gennem prægnante præmisser sætter linjen. Denne nytteværdi oplever vi både i Danmark og Sverige på store dele af den almindelige formueret.
 Samme nytteværdi kan man opleve, på områder, hvor der pludselig melder sig en ny sagstype eller om forståelsen af ny lovgivning. Relevante pejlemærker udstukket af den øverste domstol på grundlag af prøvelsen af enkeltsager kan spare lovgiveren for at skulle vedtage opfølgende lovgivning og give


text:
det praktiske retsliv en efterspurgt vejledning.
 På begge disse områder vil selv en ”aktivistisk” linje ikke være problematisk, fordi den jo ikke fratager lovgiveren nogen magt. Er et politisk flertal utilfreds med retsstillingen, kan det jo blot tage skridt til en ny lovgivning.
 De problematiske tilfælde opstår, når den øverste domstol fortolker forfatningen på en måde, der lægger grænser for de folkevalgte, f.eks. ved at erklære lovgivning ugyldig. På dette punkt bør domstolene føre en meget tilbageholdende linje, hvis ikke den vil beskyldes for at tiltage sig magt på bekostning af et politisk flertal.
 En sådan tilbageholdende linje har den danske Højesteret ført.
 Det så vi første gang i to domme, der blev afsagt for ca. et halvt århundrede siden om udleveringen af de islandske håndskrifter, U 1967.22 H og U 1971.299 H.
 I den første sag fandt et flertal (8 ud af 13) af Højesterets dommere, at den lovændring, som ændrede fundatsen for Arne Magnussens Legat af 18. januar 1760 med den virkning, at en væsentlig del af stiftelsens håndskrifter skulle overføres til Islands Universitet, var beskyttet efter grundlovens § 73, selv om loven var vedtaget ud fra den forudsætning, at der alene var tale om en almindelig regulering af ejendomsretsforholdene.
 I den anden sag fastslog Højesteret, at stiftelsen ikke havde lidt noget tab. I begge sager underkendte Højesteret den opfattelse af ekspropriationsværnet, som Folketinget havde lagt til grund.
 Først med Højesterets dom i den såkaldte Tvind-sag, U 1999.841 H erklærede Højesteret en lov ugyldig – i dette tilfælde en singulær lov, der ville fratage en privat part retten til et statstilskud, som ellers ville bestå. Dommen var på mange måder skelsættende, fordi Højesteret for første gang erklærede en lov ugyldig. Men var den aktivistisk? Ikke efter min opfattelse. Dens resultat har ikke været anfægtet i statsretlig teori, af den gode grund, at begrundelsen i hovedsagen følger de principper, der har været udviklet i denne teori.
 Som sagt mener jeg, at en domstol kun bør underkende en demokratisk vedtaget lovgivning, hvis der foreligger et særdeles sikkert retligt grundlag herfor. Optimalt vil det være, om der findes støtte for dette skridt i den juridiske teori.
 Men i alle tilfælde bør en sådan underkendelse kun ske efter en indgående sagsbehandling, der sikrer, at alle aspekter af denne kritiske problemstilling er belyst.
 De domme, som den danske Højesteret har afsagt om grundlovsmæssigheden af en lov, har været genstand for indgående prøvelse, intens mundtlig procedure og indgående votering blandt de medvirkende dommere.
 I lyset af det kan man stille spørgsmålet, om de mange domme fra EMD, der som konsekvens indebærer, at den nationale lovgiver skal omgøre en demokratisk fastsat lov, er genstand for en tilsvarende intens sagsbehandling.
 Svaret på dette spørgsmål kan nærmest læses ud af den statistik, jeg omtalte før. 2.187 afgjorte sager svarer til godt 10 sager pr. arbejdsdag. Og selv om mange af disse sager beror på ”well-established practice” ligger det klart, at sagsbehandlingen ved EMD, selv i storkammersager, foregår langt hurtigere end ved de nationale domstole. Man gør overvejende


text:
brug af skriftlighed, frem for mundtlig procedure mv., og sagsbehandlingen støtter sig på et stort antal administrative medarbejdere. Hertil kommer, at selve voteringsformen indebærer, at dommerkollegiet præsenteres for et domsudkast, som danner grundlag for voteringen, idet dissenser affattes af den enkelte dommer.
 Både i Sverige og Norge er der tradition for, at en domsbegrundelse former sig med udgangspunkt i de medvirkende dommeres vota. I hvert votum fremtræder den enkelte dommers udførlige, begrundelse for dommens resultat. De retskildemæssige fordele herved er klare: Domslæseren får indblik i den bevisvurdering og retsopfattelse, der ligger til grund for de enkelte led i argumentationen.
 I Danmark og Island er der derimod tradition for, at dommerne i et kollegium samler sig om en fælles begrundelse, der derfor ofte fremstår som et kompromis: Når voteringen i Højesteret er afsluttet, samles dommerne om selve præmisskrivningen. Deler retten sig i et flertal og mindretal, vil man ofte afpasse de respektive begrundelser over for hinanden, så domslæseren kan se, hvor det præcis er, at retten deler sig.
 Jeg nærmer mig afslutningen på dette indlæg. Og hvis jeg her må vende tilbage til Montesquieu ligger en væsentlig del af den problemstilling, som jeg her har behandlet i det princip om ”checks and balances”, som han opstillede.
 Anvendt på den dagens emne er det betænkeligt, hvis en domstol er aktivistisk om et retsgrundlag, som ikke er under kontrol af de folkevalgte. Det bør den kun gøre i kvalificerede tilfælde og efter en indgående sagsbehandling.
 En sådan kontrol af de folkevalgte eksisterer, når de nationale domstole udfylder – og måske også ændrer – gældende regler. For de folkevalgte kan jo blot ændre disse regler, hvis den er uenig i fortolkningen.
 Vanskeligere stiller det sig, når en domstol bruger forfatningen til at underkende en demokratisk vedtagen lov. Det bør domstolen kun gøre, hvis det forfatningsretlige grundlag og den ledsagende argumentation er gennemprøvet – og kun efter indgående sagsbehandling.
 I denne fintmaskede magtbalance spiller også de retslærde – altså den juridiske teori – en væsentlig rolle. Synspunkter for og imod domstolsaktivisme bør drøftes i faglige debatter mellem de retslærde.
 Sådanne debatter har vi da også haft.
 Højesterets domme i sagerne om de islandske håndskrifter gav anledning til intens behandling i den juridiske teori.
 Det samme gælder de domme, vor Højesteret har afsagt om forholdet mellem national dansk ret og EU-retten, senest i den såkaldte Ajos-sag fra efteråret 2016. Her fandt den danske Højesteret – til mange EU-juristers overraskelse – at dommerskabt EU-ret ikke kan gøres gældende i forhold mellem private, hvis den strider med skreven national ret. Men forud for denne afgørelse var gået en intens behandling af problemstillingen i flere tidsskriftsartikler, som utvivlsomt har spillet en rolle for domsresultatet.
 Helt så indgående debatter har vi ikke haft om kompetenceafgrænsningen mellem den nationale lovgiver og EMD, når EMD-praksis strider grundlæggende mod dansk retsopfattelse.
 En af grundene hertil kan være, at man debatterer mod en instans, som befinder sig langt borte, og som er sammensat af dommere, som man for hovedpartens vedkommende ikke kender.
 En anden


text:
grund kan være, at de nordiske lande har valgt selv at inkorporere EMRK i national ret. Når der opstår en regelkonflikt med EMD’s dynamiske praksis, skyldes den med andre ord en national lov, som i princippet enkelt kunne ændres ved en ny national lov.
 En tredje grund kan ligge i, at der ganske enkelt mangler en kritisk juridisk doktrin, der forholder sig til de problemer, der kan opstå i mødet mellem national ret og EMD-ret og i mødet mellem den ene eller anden internationale konventionsforpligtelse på menneskerettens område.
 Et eksempel på et sådant skisma foreligger i en principiel sag, som for tiden verserer ved Højesteret om, hvorvidt et barn født af en ”surrogatmoder” kan adopteres af den biologiske mor. I nogle særdeles udførlige præmisser citerer Østre Landsret en EMD-dom fra 2014 og en tilhørende dugfrisk Advisory Opinion fra 2019, som betonede barnets ret til ”familieliv” (som jo falder under EMD’s kompetence). Alligevel valgte landsretten at lægge vægt på beskyttelsen af barnet i FN’s børnekonvention. Adoption blev derfor nægtet.
 Desværre deltager de retslærde ikke altid så flittigt i disse debatter, herunder med kritik af EMD’s dynamiske fortolkninger. Forklaringen herpå kan være, at den enkelte forsker personligt er enig i disse fortolkninger. Eller at kritik mod EMD let kan misforstås som modstand mod selve menneskerettighedsidéen.
 Men debatten er vigtig, og jeg ved fra mange dialoger med gode islandske venner og kolleger, at den også føres her i landet.
 Derfor glæder det mig meget, at man har gjort dette fine arrangement til en anledning til at sætte fokus på den.
 Og med denne afsluttende erkendelse sender jeg endnu et varmt og dybtfølt tillykke til Islands Højesteret på den store dag.


text:
Revisorer frifundet i MemoryCard-sagen
 Højesteret har for nylig frifundet de tidligere revisorer for MemoryCard Technology A/S i en langstrakt sag, hvor konkursboet efter MemoryCard Technology A/S havde sagsøgt revisorerne med krav om kr. 100 mio. i erstatning.
 På trods af at Højesteret fandt, at revisorerne havde handlet ansvarspådragende i forbindelse med regnskabsaflæggelsen, idet de blandt andet burde have taget forbehold for værdiansættelsen af varelageret og for værdiansættelsen af et tilgodehavende, fandt Højesteret det ikke godtgjort, at der var årsagsforbindelse mellem de ansvarspådragende fejl og tabet. Det var således ikke godtgjort, at et forbehold for værdiansættelserne ville have ført til, at selskabets bestyrelse havde indstillet eller tilpasset selskabets drift eller, at bankerne havde nægtet fortsat långivning. Højesteret omgjorde således Vestre Landsrets dom, der havde dømt revisorerne til at betale en erstatning stor kr. 100 mio. med tillæg af renter.
 Dommens resultat er på linje med Højesterets dom fra 2014, hvor Højesteret frifandt revisorerne i det tidligere eHuset A/S i en lignende sag og med samme begrundelse.
 Det er herudover værd at bemærke sig, at Højesteret i MemoryCard-sagen, ligesom i eHuset-sagen, slog fast, at det forhold at en kreditor har lidt tab i forbindelse med et selskabs konkurs ikke forhindrer denne i at rejse et erstatningskrav direkte mod selskabets tidligere ledelse eller revisorer uanset, om selskabets konkursbo måtte gøre det samme, og omvendt, da konkursboets krav på erstatning hviler på et andet grundlag end den enkelte kreditors krav, uanset om de ansvarspådragende fejl måtte være de samme.
 Læs dommen på Højesterets hjemmeside
 Er du interesseret i at høre mere, kan du kontakte advokat Peter Bang, der har ført adskillige revisoransvarssager for både Landsretterne og Højesteret.


text:
Afskedigelse ikke usaglig, og den gennemførte partshøring var tilstrækkelig
 Medarbejderen blev ansat i Udenrigsministeriet i august 1976 og havde siden september 2000 udført arbejde som ambassaderåd på en ambassade.
 På grund af finanslovsforslaget for 2002 blev Udenrigsministeriet nødt til at afskedige medarbejdere. Kriterierne, for udvælgelsen af hvem der skulle afskediges, var fastsat på baggrund af en overordnet vurdering af personalestrukturen sammenholdt med de fremtidige opgaver, der skulle varetages.
 Den 6. februar 2006 modtog medarbejderen en skrivelse fra Udenrigsministeriet, hvori det blev varslet, at ministeriet overvejede at afskedige ham, og medarbejderen blev i den forbindelse givet en frist på 14 dage til at fremkomme med en udtalelse. Skrivelsen indeholdt derudover de kriterier, som forventedes anvendt ved udvælgelsesproceduren. Medarbejderen anførte hertil, at Udenrigsministeriet burde lægge høj vægt på hans anciennitet og alder ved vurderingen af, om han skulle afskediges. Derudover anmodede medarbejderen om aktindsigt i sin sag.
 Udenrigsministeriet besvarede ikke medarbejderens anmodning om aktindsigt, før ministeriet den 21. februar 2006 afskedigede medarbejderen. Medarbejderen anførte herefter, at den skete afskedigelse var usaglig, og at der ved afskedigelsesproceduren ikke var foretaget fornøden partshøring.
 Højesteret lagde til grund, at opsigelsen af medarbejderen skete som led i afskedigelsen af et større antal medarbejdere, hvilket var begrundet i nedskæringer som følge af manglende bevillinger. Højesteret udtalte herefter, at skrivelsen af den 6. februar 2006 oplyste medarbejderen om de kriterier, der ville blive fulgt ved afgørelsen af, hvem der skulle afskediges.
 Højesteret fandt efter bevisførelsen, at afskedigelsen af medarbejderen ikke var usaglig, hvorfor denne ikke havde krav på godtgørelse efter funktionærlovens § 2b.
 Højesteret udtalte derudover, at ministeriet burde have besvaret medarbejderens anmodning om aktindsigt. Dette fandtes dog ikke efter Højesterets vurdering konkret at have haft væsentlig betydning.
 Sluttelig udtalte Højesteret, at sagsbehandlingsreglerne skal bidrage til saglige beslutninger i afskedigelsessager. Når afskedigelsen var saglig, kan tilsidesættelsen af sagsbehandlingsreglerne – her medarbejderens adgang til aktindsigt – ikke i sig selv udløse et krav på kompensation.
 Dommen slår fast, at offentligt ansatte med høj anciennitet ikke nyder samme beskyttelse mod opsigelse, som den der følger af Afskedigelsesnævnets praksis på LO/DA’s område. Dette er i overensstemmelse med gældende praksis på området.
 Derimod er Højesterets afsluttende bemærkning om, at tilsidesættelsen af sagsbehandlings-reglerne ikke i sig selv kan udløse et krav på kompensation, værd at hæfte sig ved. Der kan enten være tale om en ny praksis, hvor overholdelse af de forvaltningsretlige regler ved afskedigelser indenfor det offentlige er sekundær i forhold til afskedigelsens saglighed eller en understregning af den gældende praksis, hvor manglende iagttagelse af de forvaltningsretlige regler kun giver ret til kompensation, hvis der kan dokumenteres konkret væsentlighed.
 Den endelige afklaring af, rækkevidden af Højesterets afsluttende bemærkninger vil formentlig foreligge, når Højesteret tager stilling til den af DJØF mod Arbejdsmarkedsstyrelsen anlagte sag, hvor DJØF i to instanser har fået medhold i at der skulle kompenseres for forvaltningsretlige sagsbehandlingsfejl til trods for, at et afskedigelsesnævn havde erklæret afskedigelsen for saglig. Denne sag domsforhandles i Højesteret den 29. maj 2007.
 I sager mod Staten fremføres allerede nu ofte den første af de ovenfor


text:
2016 Havelågeskatten ØL giver Skat medhold
 2016 Havelågeskatten i forhold til Schweiz hvor udlandsdanskeren bor og har boet siden 2009.
 En dansker, der bor i Schweiz, slipper ikke for at betale 45 millioner kroner til statskassen.
 Det har Østre Landsret afgjort. Sagen blev behandlet af landsretten som første instans. Det skyldes, at den er principiel.
 - Hvis han havde fået medhold i, at han ikke skulle afdrage, er der ingen tvivl om, at det også ville få betydning for andre i samme situation, siger Søren Hørsbøl Jensen fra Kammeradvokaten, som har ført sagen på vegne af Skat.
 Udlandsdanskeren er eneanpartshaver i en virksomhed. Han flyttede fra Danmark for snart ni år siden, og hans anparter blev i den forbindelse vurderet til at være over 500 millioner værd.
 Når man flytter fra landet, skal man betale skat af sine anparter og aktier, ligesom man ville gøre, hvis man havde solgt dem. Reglen skal forhindre, at man kan slippe for at betale skat ved at flytte.
 Man kan dog få henstand, hvilket betyder, at man kan vente med at betale, til man sælger. Udlandsdanskeren fik henstand på næsten 240 millioner.
 I 2008 besluttede selskabets bestyrelse, at der skulle udloddes 100 millioner kroner til udlandsdanskeren. Generalforsamlingen blev holdt, kort inden at nye regler på området trådte i kraft.
 De nye regler betød blandt andet, at udlandsdanskere skulle lave en oversigt over aktier og anparter, som de ejede, da de flyttede og fortsat ejede.
 Udlandsdanskeren mente, at han efter udlodningen skyldte 45 millioner kroner mindre til skattemyndighederne. Ifølge ham var selskabet nemlig blevet mindre værd, efter pengene var blevet udloddet.
 Det var både Skat og Østre Landsret uenig i.
 Udlandsdanskeren mente også, at han ikke burde betale omkring 250.000 kroner af på gælden. Det krævede Skat, efter han i 2009 fik udloddet endnu 2,5 millioner kroner, som stammede fra udbytte fra selskabet.
 Udlandsdanskeren hævdede, at kravet var dobbeltbeskatning, fordi han også betalte skat i Schweiz. Heller ikke det synspunkt fik han medhold i. De 250.000 kroner var ikke skat, men afdrag på en gæld til skattemyndighederne, mente landsretten.
 2017- Havelåge beskatningen
 Beskatning af værdipapirer ved fraflytning fra Danmark.
 Skat har ophævet hidtige regler uden at sætte noget i stedet.
 Skatteborgerne bliver herved udsat for et helt utroligt vacuum og derved fritløbende subjektive vurderinger.
 Vurderinger af Tommy V. Christiansne ekspert på skat.
 Anparter:Højesteret traf den 20. december 2017 afgørelse i en sag om værdiansættelse af anparter ved fraflytning. Afgørelsen har betydning for virksomhedsejere, der påtænker emigration til et mere skattevenligt klima, og må også forventes at få betydning for generationsskifte af virksomheder.
 Værdiansættelse af unoterede (ikke-børsnoterede) aktier ved overdragelse, herunder særligt ved generationsskifte eller emigration, er en af de tilbagevendende problemstillinger i skatteretten, der gennem tiden har givet anledning til mange sager mellem Skat og aktionærerne.
 Det skattemæssige udgangspunkt for værdiansættelsen er det enkle, at aktierne skal værdiansættes til handelsværdien. De skatte- og afgiftsmæssige konsekvenser af en konkret disposition opgøres på baggrund af handelsværdien.
 Overdrages f.eks. en post aktier til et barn som en gave,


text:
skal forældrene som udgangs-punkt beskattes, som havde de solgt aktierne til barnet til handelsværdien, og barnet skal gaveafgiftsbeskattes af værdien. Under visse betingelser er det dog muligt at anvende særlige lempelsesregler i form af succession.
 Ved emigration skal en aktionær efter den såkaldte skatteflugtspakke fra 1987 som følge af emigrationen og dermed ophør af skattepligt til Danmark som udgangspunkt beskattes på samme måde, som hvis aktierne var blevet solgt på fraflytningstidspunktet. Tankegangen er, at aktionæren skal beskattes af den værdistigning, der er indtrådt, medens aktionæren har været skattepligtig til Danmark. Denne fraflytningsbeskatning betegnes undertiden i fagsproget med det maleriske udtryk "havelågebeskatning". Aktiernes handelsværdi på tidspunktet for emigrationen vil her danne udgangspunkt for fraflytningsbeskatningen.
 Til forskel fra børsnoterede aktier, hvor det typisk er muligt uden videre at fastslå aktier-nes handelsværdi på baggrund af en konstateret børskurs, kan det være langt mere van-skeligt at fastslå en kurs for unoterede aktier. Som eksempel kan nævnes generationsskif-te eller fraflytningsbeskatning vedrørende aktier i et familieejet selskab, hvor der aldrig har været solgt aktier til fremmede, og hvor virksomheden ad åre har udviklet sig fra en beskeden lokal virksomhed med få ansatte til et globalt millionforetagende.
 Problemet opstår, hvis aktierne skal værdiansættes til et formål eller i en forbindelse, hvor der ikke er fremmed køber på banen. Skal aktierne værdiansættes i forbindelse med overdragelse til et barn eller ved flytning til udlandet, vil aktionæren i sagens natur ønske en lav værdi for derved at minimere beskatningen. Dette gælder selvsagt særligt, hvis der sker tilflytning til et land, hvor kursgevinster på aktier er skattefri.
 Standardregler for værdiansættelsen
 Usikkerheden omkring værdiansættelse i sådanne situationer har ført til, at Skat ved efterprøvelsen af aktionærernes værdiansættelse i en lang årrække har taget udgangs-punkt i standardiserede beregningsregler for opgørelse af værdien af unoterede aktier.
 I et omfattende cirkulære fra 1982, der også indeholder de velkendte regler om værdiansættelse af fast ejendom, herunder den såkaldte +/- 15 pct.'s regel, er der således fastsat regler om værdiansættelse af aktier. Cirkulæret vedrørte ganske vist kun overgang ved arv og gave, men i praksis blev reglerne anvendt i alle tilfælde, hvor aktionærernes værdiansættelse ikke nødvendigvis afspejlede værdien i handel og vandel ved salg til en fremmed.
 Om unoterede aktier fremgik af 1982-cirkulæret, at for så vidt der ikke kan fremskaffes oplysninger om handelsværdien ud fra stedfundne omsætninger, eller omsætningerne har fundet sted under forhold, som bevirker, at den anvendte overdragelseskurs er uegnet som udtryk for handelsværdien, kan aktionæren i stedet anvende den såkaldte "formue-skattekurs".
 Formueskattekursen blev - som navnet antyder - oprindeligt anvendt i forbindelse med opgørelse af grundlaget for beregning af formueskat. Men med 1982-cirkulæret kunne kursen også anvendes i forbindelse med værdiansættelse af unoterede aktier ved overdragelse og anden overgang af aktier. Og da formueskatten faldt væk i 1996, blev formueskattekursen fastholdt som beregningsregel i 1982-cirkulæret.
 Der er ingen tvivl om, at en opgørelse af unoterede aktiers værdi til formueskattekursen i mange tilfælde førte frem til en meget gunstig værdiansættelse for aktionærkredsen.
 I 2000 blev der derfor udstedt et nyt sæt regler om


text:
værdiansættelse af unoterede aktier. Værdiansættelsesreglerne blev herefter todelte: Cirkulæret fra 1982 skulle fremover kun omfatte overgang af aktier ved arv og gave, medens cirkulæret fra 2000 skulle omfatte overgang mellem nærtstående i andre tilfælde end overgang ved arv og gave.
 Helt frem til 2015 fungerede de to regelsæt herefter sideløbende. I 2015 ophævede den daværende skatteminister imidlertid den del af 1982-cirkulæret, der vedrørte værdiansættelse af aktier, da reglerne angiveligt nu blev opfattet som et "skattehul". En noget sen erkendelse kunne man anføre, men en aktuel sag fra november 2014, omtalt i artiklen "Gaveoverdragelse - unoterede anparter - værdiansættelse - vurdering efter pengetank-reglen og anvendelse af 1982-værdiansættelsescirkulæret - SKM2015.57.SR" havde vist, at værdiansættelsesreglerne kunne føre til meget skæve resultater, jf. nærmere nedenfor.
 Gælder standardreglerne i alle tilfælde?
 Såvel hos Skat som i vide kredse på rådgiversiden havde det hidtil været lagt til grund, at aktionærer et langt stykke ad vejen havde krav på at værdiansætte aktier i overens-stemmelse med Skats standardregler, herunder reglerne om værdiansættelse af aktierne til formueskattekursen. Muligvis bortset fra helt marginale tilfælde var det antaget at gælde også i tilfælde, hvor der forelå tydelige indikationer på, at aktierne var væsentligt mere værd, end hvad standardberegningerne førte frem til.
 I en sag afgjort af Skatterådet i november 2014 blev sagen sat på spidsen. Skatterådet nåede her frem til - på linje med, hvad der var antaget i vide kredse - at aktionærer ved en gaveoverdragelse af unoterede aktier havde et retskrav efter 1982-cirkulæret på at anvende formueskattekursen som udtryk for handelsværdien, når der ikke kunne fremskaffes oplysninger om handelsværdien ud fra stedfundne omsætninger, eller omsætningerne havde fundet sted under forhold, som bevirkede, at den anvendte overdragelseskurs var uegnet som udtryk for handelsværdien, og der ikke var særlige omstændigheder, der talte for en fravigelse af formueskattekursen.
 Sagens udfald vakte en del opmærksomhed og var medvirkende årsag til, at den daværende skatteminister, som allerede nævnt, den 5. februar 2015 ophævede reglerne i 1982-cirkulæret om værdiansættelse af aktier.
 Afgjort ved Højesteret den 20. december
 Spørgsmålet om, hvorvidt aktionærerne har et retskrav på at anvende de nu ophævede beregningstekniske regler om formueskattekursen i 1982-cirkulæret og det senere cirku-lære fra 2000 har nu været forelagt for Højesteret i en sag om værdiansættelse af unote-rede anparter ved fraflytning.
 Højesteret vurderede situationen således, at en anpartshaver ikke har et ubetinget og i alle tilfælde gældende retskrav på at værdiansætte unoterede anparter til den værdi, som Skats standardregler fører frem til.
 Udover naturligvis det juridiske grundlag skal Højesterets konklusion utvivlsomt ses i lyset af omstændighederne i den konkrete sag. Set med skatteyderøjne var netop denne sag måske ikke den mest optimale sag som grundlag for at få konstateret et retskrav på at anvende Skats beregningsregler, i det omfang juraen i øvrigt måtte give grundlag for et sådant krav.
 Den konkrete sag drejede sig som nævnt om værdiansættelsen af unoterede anparter ved emigration fra Danmark til Schweiz, og herunder i første række spørgsmålet om, hvor-vidt anpartshaveren havde et retskrav på, at anparterne blev værdiansat, enten efter principperne i


text:
1982-cirkulæret eller efter principperne i det senere udstedte cirkulære fra 2000.
 Anpartshaveren havde købt de pågældende anparter for 95,7 mio. kr. af sin mor i 2009, og spørgsmålet var nu, hvilken værdi der skulle lægges til grund ved emigrationen til Schweiz den 29/11 2010.
 Anpartshaverens beregning af anparternes værdi efter 1982-cirkulæret viste en værdi på 6.250 kr., medens anpartshaverens værdiansættelse efter 2000-cirkulæret førte frem til en negativ værdi på knap 2,6 mio. kr.
 Ved emigrationen til Schweiz den 29/11 2010 havde anpartshaveren værdiansat anparterne til 1,25 mio. kr.
 Da anpartshaveren mente at have et retskrav på at anvende én af de to værdier, som han havde regnet sig frem til efter Skats cirkulærer, anmodede han i forbindelse med emigrationen Skat om et bindende svar på spørgsmålet om, hvorvidt anparterne kunne værdiansættes til de ovennævnte 1,25 mio. kr.
 For så vidt Skat ikke mente at kunne anerkende denne værdi, forespurgte anpartshaveren videre til, hvilken værdi anparterne så kunne fastsættes til.
 Skat besvarede det første spørgsmål benægtende, dvs. at anpartshaveren ikke kunne anvende en værdi på 1,25 mio. kr. som grundlag for beregning af skatten ved fraflytning.
 Som svar på det andet spørgsmål oplyste Skat, at anparterne på baggrund af to forskellige værdiansættelsesmetoder kunne værdiansættes til 150 mio. kr.
 Anpartshaveren indbragte det bindende svar, først for Landsskatteretten, og siden for domstolene, hvor anpartshaveren nedlagde påstand i første række om, at anparterne ved emigrationen i 2010 skulle værdiansættes til 1,25 mio. kr. med henvisning til, at han - summarisk gengivet - havde et retskrav på at værdiansætte anparterne ved fraflytningen efter reglerne i henholdsvis 1982-cirkulæret og 2000-cirkulæret.
 For det tilfælde, at anpartshaveren ikke fik medhold i dette krav, skulle Skat (efter an-partshaverens subsidiære påstand) pålægges at foretage en fornyet værdiansættelse, da Skats beregning efter anpartshaverens opfattelse var fejlbehæftet.
 Skatteministeriet påstod frifindelse, og anførte til støtte herfor - summarisk gengivet - at det var åbenlyst, at selskabets handelsværdi ikke udgjorde hverken 6.250 kr., minus 2.574.454 kr. eller 1.250.000 kr., og at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Skats vurdering af anparternes værdi. Ministeriet henviste herunder til, at anpartshaveren hverken ved en sagkyndig vurdering eller på anden måde havde dokumenteret, at der var grundlag for at tilsidesætte Skats vurdering.
 Hverken Østre Landsret eller Højesteret fandt grundlag for at imødekomme anpartshaverens synspunkter.
 Højesteret konstaterede som det første, at den værdi, der efter reglerne om beskatning ved fraflytning skal beskattes, er anparternes handelsværdi, dvs. det beløb, som aktierne vil kunne indbringe ved et salg på det åbne marked.
 Højesteret fastslog dernæst, at beregningsreglerne for værdiansættelse af unoterede anparter i 1982-cirkulæret var udtryk for en vejledende hjælperegel til ansættelse af handelsværdien bl.a. i tilfælde, hvor der ikke var oplysninger om anparternes handelsværdi ud fra stedfundne omsætninger. Det samme gjaldt efter Højesterets opfattelse for reglerne i 2000-cirkulæret i tilfælde, hvor handelsværdien af unoterede anparter ikke kendes.
 Som tredje led i Højesterets begrundelse tilkendegav Højesteret, at hjælpereglerne i de to cirkulærer under de givne omstændigheder førte til en værdi, som var, hvad Højesteret betegnede som markant lavere end anparternes


text:
værdi på fraflytningstidspunktet.
 Som grundlag for denne konklusion fra Højesterets side henviste Højesteret bl.a. til en række nøgletal for selskabets virksomhed, herunder kvartalsbalancen/regnskabet udarbejdet i oktober 2010 og den senere årsrapport for 2010, samt ledelsens forventninger til den fremtidige drift for selskabet.
 På denne baggrund fandt Højesteret, at Skat ved værdiansættelsen med rette havde set bort fra hjælpereglerne og i stedet havde fastsat anparternes værdi efter et skøn. Og videre, at Skats skøn ikke havde ført til en værdiansættelse, som måtte anses for åbenbart urimelig.
 Højesteret nåede således frem til, at værdiansættelsesreglerne i henholdsvis 1982-cirkulæret og 2000-cirkulæret var vejledende.
 Det nye er, at Højesteret anerkendte, at Skat var berettiget til at fravige disse vejledende anvisninger, når der var grundlag for at antage, at handelsværdien - som i denne sag - afveg markant fra værdiansættelserne i henhold til 1982-cirkulæret henholdsvis 2000- cirkulæret.
 At der rent faktisk var tale om "markant højere" værdier, har Højesteret formentlig anset for understøttet af den omstændighed, at skatteyderen ikke havde søgt at få fastlagt handelsværdien ved en sagkyndig vurdering.
 Tilbage står nu det fremadrettede spørgsmål om, hvornår der må anses at foreligge en sådan forskel mellem på den ene side den værdi, som de beregningstekniske hjælperegler i værdiansættelsescirkulæret fra 2000 fører frem til og på den anden side, hvad der må antages at være de faktiske handelsværdier.
 Den foreliggende sag har i denne henseende næppe givet anledning til den store tvivl hos Højesteret, da afvigelsen var overvældende.
 Det er dog næppe dristigt at antage, at Skat fremover vil forsøge at få fastsat en handelsværdi på bekostning af en standardiseret værdiansættelse i henhold til værdiansættelsescirkulæret i tilfælde, hvor de relative forskelle er mindre end i nærværende sag.
 Spørgsmål, der udvælges til besvarelse, kan bringes under mærke, men redaktionen skal kende spørgerens identitet og adresse. Redaktionen forbeholder sig ret til at redigere og forkorte spørgsmål.
 mere under Skattepligt til Danmark?


text:
TDC Landsklub: 2015-12-04
 1. halvleg vundet ved EU-domstolen
 EU-Domstolens Generaladvokat har i et offentliggjort forslag til afgørelse, givet lønmodtagerne medhold i årelang strid. Det sker i spørgsmålet om danske private arbejdsgiveres pligt til at betale godtgørelse til ældre funktionærer med lang anciennitet som bliver afskediget, men som fortsætter på arbejdsmarkedet
 Det er endnu for tidligt at lade champagnepropperne sprænge, medmindre naturligvis det sker som led i forberedelserne til det forestående nytår.
 Selv om generaladvokaten fra EU-domstolen i sit forslag til afgørelse afviser arbejdsgivernes påstande, er EU-domstolen ikke forpligtet til at følge Generaladvokatens forslag. Men statistisk sker det i fire ud af fem sager.
 Og når EU-domstolen kommer med sin endelige afgørelse om formentlig 6 til 9 måneder, skal sagen tilbage til Højesteret i Danmark, som i september 2014 sendte spørgsmålene til EU-domstolen.
 EU-domstolen underkendte funktionærlovens retspraksis
 Baggrunden er, at EU-domstolen helt tilbage i oktober 2012 fandt, at den danske funktionærlov var i strid med EU-lovgivningens forbud mod aldersdiskrimination. Sagen blev oprindelig rejst af Ingeniørforeningen i Danmark mod Region Syddanmark. Regionen havde afskediget en funktionær med mere end 12 års anciennitet. Men alene fordi han var fyldt 60 år fulgte Regionen retspraksis på området og udbetalte ikke den fratrædelsesgodtgørelse som yngre funktionærer med samme anciennitet ellers ville få udbetalt. EU-domstolen nåede frem til, at fordi den ældre afskedigede funktionær ikke gik på pension, men derimod kunne dokumentere, at han fortsatte sin erhvervsmæssige karriere på arbejdsmarked, var der tale om aldersdiskrimination.
 Retstilstande hos offentlige arbejdsgivere er afklaret
 Det var Vestre Landsret som dengang havde forespurgt EU-domstolen, om den danske retspraksis var forenelig med EU-direktivet om aldersdiskrimination. Nu gik sagen tilbage til Vestre Landsret. Men inden sagen blev genoptaget af landsretten fulgte Region Syddanmark i den konkrete sag EU-domstolens afgørelse og udbetalte fratrædelsesgodtgørelsen samt sagens omkostninger.
 Efterfølgende blev en række prøvesager i tilsvarende sager anlagt ved såvel Vestre Landsret som Østre Landsret. Alle prøvesagerne blev anket til Højesteret. Og i januar 2014 afgjorde Højesteret prøvesagerne anlagt mod offentlige arbejdsgivere. Og i de tilfælde, hvor lønmodtagerne kunne dokumentere, at de var fortsat på arbejdsmarkedet, blev de offentlige arbejdsgivere i medfør af EU-domstolens afgørelse dømt af Højesteret til at foretage efterbetaling. Dengang udtalte Højesteret, at man alene havde taget stilling til retstilstanden for offentlige arbejdsgivere.
 Retstilstand mod private arbejdsgivere er fortsat uafklaret
 Det var herefter planen at prøvesagerne mod private arbejdsgivere skulle være afgjort i august 2014. Men under sagerne for Højesteret gjorde de private arbejdsgivere gældende, at de blot havde fulgt den danske lovgivning til punkt og prikke. De mente ikke, at det var deres ansvar at Folketinget havde implementeret EU-direktivet forkert. Arbejdsgivernes synspunkt var, at hvis de nu skulle foretage tilbagebetaling, ville det svare til at lovgive med tilbagevirkende kraft. Og det vil stride mod et afgørende retssikkerhedsmæssigt princip.
 Arbejdsgivernes synspunkter var ganske analogt med en tilsvarende sag, hvor EU-domstolen gav arbejdsgiverne medhold. Det var sager om erstatningsferie ved sygdom under ferie. Sagerne opstod i tidspunktet mellem EU-domstolens afgørelse om erstatningsferie i 2009 og indtil den danske ferielov blev ændret i 2012. Her


text:
nåede EU-domstolen frem til, at danske arbejdsgivere alene var forpligtet af ferieloven, selv om ferieloven var i modstrid med EU-retten.
 På grund af de private arbejdsgiveres synspunkter under den nye sag om fratrædelsesgodtgørelse besluttede Højesteret i september 2014 at spørge EU-domstolen om, hvilke retsprincipper der vægtes højest: Er private arbejdsgivere direkte forpligtet af EU-lovgivningen selv om det er i modstrid med national lovgivning, eller vægter retsprincippet om, at man ikke lovgiver med tilbagevirkende kraft højere. Generaladvokaten har i sit forslag til afgørelse i denne sag afvist arbejdsgivernes synspunkt.
 ”Opsigtsvækkende” forslag til afgørelse
 Generaladvokatens forslag af til afgørelse i sagen om fratrædelsesgodtgørelse blev offentliggjort i slutningen af november 2015. Og den adskiller sig dermed fra tidligere afgørelser truffet af EU-domstolen. Nogle af de relativ ganske få juridiske iagttagere som har kommenteret generaladvokatens forslag til afgørelse, benævner da også forslaget til afgørelse for opsigtsvækkende.
 Og derfor er det endnu for tidligt at begynde at skåle for en sejr. Som nævnt venter vi nu på, at EU-domstolen indenfor formentlig 6-9 måneder kommer med sin endelige afgørelse. Og EU-domstolen er ikke forpligtet til at følge forslaget til afskedigelse, selv om det ofte sker. Når EU-domstolen har afgjort sagen, skal Højesteret genoptage prøvesagerne. Og til slut skal teleafdelingerne og TDC i de mere end 100 ventende sager nærlæse Højesterets afgørelser for at konstatere om de umiddelbart kan anvendes til at forlige de verserende sager.
 Afskedigelse meddelt efter 1. februar 2015
 De sager som nu venter, drejer sig alle om sager, hvor afskedigelsen er meddelt før den 1. februar 2015. For afskedigelser meddelt den 1. februar 2015 eller senere gælder en ændret funktionærlov, således at alle funktionærer med mere en 12 års anciennitet får fratrædelsesgodtgørelse uanset alder og uanset om man fortsætter sin erhvervsmæssige karriere. Eneste undtagelse er, hvis ansættelsesforholdet ophører på grund af pligtig afgangsalder. Undtagelsen skyldes, at der i den situation - juridisk set - ikke er tale om afskedigelse, men derimod udløb af en ansættelsesaftale.


text:
Skat.dk: Afvisning, grundlag for besvarelse påklaget til højesteret
 15 Jan 2013 08:49
 18 Dec 2012 13:12
 SKM2013.40.SR
 11-209186
 Skat, formalitet
 Skatterådet afviser, at besvare spørgsmålene, da Spørger har indbragt grundlaget for domstolene. Vestre Landsret har truffet afgørelse om, at Spørgers kunstneriske virksomhed er hobbyvirksomhed. Denne afgørelse er anket til Højesteret, og det må derfor lægges til grund, at Spørger ikke er enig i afgørelsen. En besvarelse af de stillede spørgsmål må derfor anses for at være af teoretisk karakter, da grundlaget, at spørgers virksomhed er hobbyvirksomhed, er det spørgsmål, der skal afgøres af højesteret.
 Den juridiske vejledning 2012-2, afsnit A.A.3.9.
 Kan Skatterådet bekræfte, at Spørgers salg af X-samling skattemæssigt er at betragte som salg af private aktiver, således at vederlaget er indkomstopgørelsen uvedkommende, jf. statsskatteloven § 5?
 Kan Skatterådet bekræfte, at Spørgers salg af egne frembragte værker er at betragte som salg af private aktiver, således at vederlaget er indkomstopgørelsen uvedkommende, jf. statsskatteloven § 5.
 Kan Skatterådet bekræfte, at Spørgers salg af bogen "xx", hvortil Kunstrådet har ydet tilskud, skattemæssigt er at betragte som salg af private aktiver, således at indtægter fra bogsalg er indkomstopgørelsen uvedkommende, jf. statsskatteloven § 5?
 Kan Skatterådet bekræfte, at projektstøtte fra Kunstrådet, som Spørger modtager til fremtidige kunstprojekter, anses for endeligt retserhvervet i det indkomstår, hvor Kunststyrelsen i henhold til de generelle retningslinjer for støtte godkender projektregnskabet, og støttemodtagers tilbagebetalingspligt dermed ophører, således at beløbet medregnes ved indkomstopgørelsen (hobbyindkomst) i dette år?
 Hvis spørgsmål 4 besvares bekræftende. Kan Skatterådet bekræfte, at Spørger i så fald aktivere sine udgifter til projektet, således at disse modregnes i projektstøtten i det indkomstår, hvor denne retserhverves, som led i opgørelsen af et skattemæssigt nettoresultat af projektet (hobbyindkomst)?
 Kan Skatterådet bekræfte, at Spørger kan aktivere/passivere projektudgifter/ projektstøtte og først medregne et eventuelt nettoresultat ved indkomstopgørelsen (hobbyindkomst) i det indkomstår, hvor projektet er afsluttet, og projektregnskab dermed kan udarbejdes, selvom tilskudsgiver (virksomheder, fonde, legater mv.) ikke har betinget projektstøtte af, at Spørger indsender projektregnskab for godkendelse?
 Kan Skatterådet bekræfte, at Spørgers indtægter
 a. ved foredragsvirksomhed
 b. i form af udstillingshonorar,
 c. kunstlegater
 skattemæssigt være at betragte som hobbyindkomst?
 Spørger har siden 19xx'erne drevet virksomhed som kunstner. Spørger debuterede som 23-årig, er medlem af Billedkunstnernes Forbund og har siden sin debut arbejdet intensivt med den kunstneriske udtryksform.
 Spørger er tillige medlem af Akademi for de Skønne Kunster, Akademiraadet.
 Statens Kunstfond har tildelt spørger en livsvarig ydelse, hvilket skete med henvisning til Spørgers talent og kvaliteten af Spørgers kunstneriske produktion. Ydelsen er forbeholdt en eksklusiv gruppe skabende kunstnere.
 Spørger har udover den livsvarige ydelse modtaget talrige legater og støtte som anerkendelse af sin kunst.
 X er en global kunstform af demokratisk tilsnit, hvor alle kunstnere kan deltage. Beskrivelse udeladt.
 Spørgers kunstsamling vedr. X er kunst- og kulturhistorisk unik. (Fond) har bevilget en million kroner i støtte til en ph.d forskerstilling, således at samlingen kan blive registreret og systematiseret. Udover (fond)s støtte, giver et museum og et universitet også støtte.
 Når dette forskningsprojekt er gennemført, er det planen, at samlingen skal erhverves af Museet.