text:
Almindelige domstole - Slovakiet
 Dette afsnit indeholder oplysninger om opbygningen af de almindelige domstole i Slovakiet.
 Almindelige domstole – indledning
 Distriktdomstole (okresné súdy) fungerer som domstole i første instans i civil- og strafferetlige sager, medmindre andet er fastsat i domstolens procesregler. De behandler også sager vedrørende valglovgivningen, hvor dette foreskrives i en særlig lov.
 Regionale domstole (krajské súdy) fungerer som domstole i anden instans i civilretlige og strafferetlige sager, der er behandlet af distriktsdomstole i første instans. Regionale domstole behandler forvaltningssager som domstole i første instans, medmindre andet foreskrives i en særlig lov. Regionale domstole behandler også andre sager, hvis det bestemmes ved særlige love (f.eks. loven om beskyttelse mod aflytning af kommunikation).
 Den Slovakiske Republiks højesteret (Najvyšší súd Slovenskej republiky) behandler ordinære appeller iværksat til prøvelse af afgørelser truffet af distriktsdomstolene og den særlige kriminalret, når dette er fastsat ved lov.
 Den Slovakiske Republiks højesteret behandler ligeledes ekstraordinære appeller iværksat til prøvelse af afgørelser truffet af distriktsdomstole, regionale domstole, den særlige kriminalret og højesteret, når dette er fastsat ved lov. Den Slovakiske Republiks højesteret behandler sager vedrørende kompetencekonflikter mellem domstole og statsforvaltningsorganer.
 Den Slovakiske Republiks højesteret kan også overføre en sag til en anden domstol end den kompetente domstol, når dette bestemmes ved lov og er fastsat i domstolens procesregler.
 Der findes yderligere oplysninger på Det slovakiske justitsministeriums websted.
 Opbygningen af de almindelige domstole
 De slovakiske domstole
 De slovakiske domstole omfatter:
 distriktsdomstole
 regionale domstole
 den særlige kriminalret
 Den Slovakiske Republiks højesteret.
 Domstolenes jurisdiktion
 Distriktsdomstole behandler civil- og strafferetlige sager som domstole i første instans, medmindre andet fastsættes i domstolenes procesregler.
 Distriktsdomstole behandler også sager vedrørende valglovgivningen, hvor dette foreskrives i en særlig lov.
 Regionale domstole behandler som domstole i anden instans civilretlige og strafferetlige sager, der er behandlet af distriktsdomstole i første instans.
 Domstolenes procesregler definerer de civilretlige og strafferetlige sager, som de regionale domstole skal behandle i første instans.
 Regionale domstole behandler administrative sager i første instans, medmindre andet angives i en særlig lov.
 De regionale domstole behandler også andre sager, hvis dette er bestemt i særlige love (lov nr. 166/2003 om beskyttelse af privatlivets fred mod uautoriseret brug af informationsteknologi og om ændring af visse andre love).
 Den særlige kriminalret behandler strafferetlige sager og andre sager som fastsat i domstolens procesregler.
 Højesteret behandler og pådømmer:
 ordinære appeller iværksat til prøvelse af afgørelser truffet af de regionale domstole og af den særlige kriminalret, hvis dette bestemmes i domstolenes procesregler
 ekstraordinære appeller iværksat til prøvelse af afgørelser truffet af de regionale domstole, den særlige kriminalret og højesteret, hvis dette bestemmes i domstolenes procesregler
 kompetencetvister mellem domstole og statsforvaltningsorganer
 overførsel af sager til en anden domstol end den kompetente, hvis dette bestemmes i domstolenes procesregler
 andre sager, hvis det foreskrives i loven eller i en international traktat.
 Højesteret udfører kontrol af retsinstansernes praksis i sager, hvor der er afsagt en retskraftig dom.
 Højesteret sikrer også en ensartet fortolkning og anvendelse af lovgivningen og andre alment gældende retsforskrifter ved hjælp af:
 sine egne afgørelser
 vedtagelse af udtalelser, der skal sikre en


text:
Højesteretsdom -Bøder for videregivelse af fortrolige oplysninger
 HØJESTERETS DOM i sag 78/2011
 (advokat Tyge Trier for begge, beskikket)
 I tidligere instanser er afsagt dom af Københavns Byret den 3. juni 2010 og af Østre Landsrets 5. afdeling den 14. december 2010.
 I pådømmelsen har deltaget ni dommere: Peter Blok, Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen,Poul Søgaard, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Henrik Waaben, Michael Rekling og Oliver Talevski.
 Dommen er anket af de tiltalte, T1 og T2, med påstand om frifindelse, subsidiært strafbortfald og mest subsidiært formildelse.
 Anklagemyndigheden har påstået skærpelse af landsrettens dom.
 Frifindelsen i forhold 1 og 2 på grund af forældelse er ikke indbragt for Højesteret. For Højesteret drejer sagen sig derfor alene om anklageskriftets forhold 3 om overtrædelse af straffelovens § 152.
 T1 og T2 har opfyldt bestemmelsen i landsrettens dom om godtgørelse til A.
 T1 og T2 har til støtte for deres frifindelsespåstand anført, at T1 ikke er omfattet af personkredsen i straffelovens § 152, og at T2 ikke uberettiget har videregivet fortrolige oplysninger.
 Gerningsindholdet i § 152 er derfor ikke realiseret. Videregivelsen skete til Bastard Film A/S på forsvarlig måde og under overholdelse af sikkerhedsforskrifter som led i det journalistiske arbejde. Arbejdet som journalist indebærer, at der foreligger materiel atypicitet.
 De tiltalte har handlet i tillid til, at der forelå det fornødne samtykke fra Københavns Kommunes ledende medarbejdere og Fælledgårdens ledelse. Dertil kommer, at sløringen medførte, at de involverede ikke kunne genkendes i offentligheden. Der foreligger derfor ikke forsæt i forhold til straffelovens § 152, ligesom lovens § 152 e fører til frifindelse.
 De tiltaltes eventuelle formelle lovovertrædelse er samlet set af beskeden karakter sammenholdt med, at emnet havde en væsentlig og meget betydelig offentlig interesse. Den kritiske journalistik var væsentlig for almenhedens opfattelse af forholdene i ældreplejen og behandlingen af de svageste. Hensynet til nyhedsformidlingen skal veje tungt, jf. Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10, hvorfor der også af den grund skal ske frifindelse.
 Dertil kommer, at strafferetlige sanktioner alene bør anvendes over for medierne i forhold til privatlivskrænkelse, hvis der foreligger særlige omstændigheder, hvilket der ikke gør i den foreliggende sag. En sag som denne bør i givet fald alene sanktioneres civilretligt og eventuelt ved forelæggelse for Pressenævnet.
 Omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, eller dennes analogi er sprunget i forhold til Københavns Politis indstilling af efterforskningen, idet kredsen af mistænkte var særdeles begrænset.
 Sagen mod de tiltalte er også for så vidt angår forhold 3 forældet helt eller delvist, jf. straffelovens § 93, stk. 1, nr. 1, jf. § 94, stk. 1, idet T2 afleverede sine optagelser efter afslutningen af de enkelte vagter. Der er efter det oplyste ikke afleveret optagelser til Bastard Film efter den 28. januar 2006. Videregivelsen til DR er ikke foretaget af de tiltalte. At forhold 3 er forældet, følger endvidere af, at sagens forfølgning har været standset på ubestemt tid, jf. § 94, stk. 6.
 Sagen kan som udgangspunkt kun gennemføres efter privat påtale, da det alene er private interesser, der er krænket, jf. straffelovens § 152

type: other


text:
f, stk. 1. Offentlig påtale kan herefter alene ske, når forurettede anmoder herom, hvilket kun er sket for så vidt angår A.
 Subsidiært gøres det gældende, at de tiltaltes personlige forhold, baggrunden for de tiltaltes aktiviteter og sagens forhold i øvrigt udgør sådanne særligt formildende omstændigheder, at straffen bør bortfalde eller i hvert fald formildes. Dette vil være i overensstemmelse med praksis i denne type sager og med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10.
 Anklagemyndigheden har anført, at straffelovens § 152 er overtrådt ved videregivelse af fortrolige oplysninger om beboere på omsorgscentret Fælledgården. Sagen angår således - i overensstemmelse med byrettens bevisbedømmelse - ikke videregivelse af videooptagelser foretaget med skjult kamera af de fysiske rammer på omsorgscentret eller af de ansatte på centret.
 T2 søgte efter forudgående aftale med T1 ansættelse i offentlig tjeneste med henblik på at opnå adgang til fortrolige oplysninger om forholdene på Fælledgården for at videregive disse til offentligheden. Dette er kernen i anvendelsesområdet for straffelovens § 152, og der foreligger således ikke materiel atypicitet.
 Oplysningerne om de fire beboere, som denne sag drejer sig om, vedrører beboernes rent private og særdeles intime forhold. Oplysningerne er baseret på optagelser i de pågældendes egne hjem og viser beboerne i ydmygende situationer. Det følger af det regelsæt for vikarer, som T2 fik udleveret ved sin ansættelse, og af forvaltningslovens § 27, at de oplysninger, som hun fik adgang til gennem sin ansættelse, utvivlsomt er fortrolige. Der er derfor med videregivelsen sket en overtrædelse af straffelovens § 152.
 Det bestrides ikke, at optagelse med skjult kamera og videregivelsen af optagelserne tjente et anerkendelsesværdigt formål og skabte en omfattende debat om forholdene på landets plejehjem. Der må imidlertid ved vurderingen af, hvorvidt videregivelsen af oplysninger om beboernes helbredstilstand skete til berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse, lægges vægt på oplysningernes meget private og krænkende karakter. Plejehjemsbeboere er i forvejen særligt udsatte som følge af sygdom eller svækkelse, og hverken beboerne eller deres pårørende havde på forhånd eller efterfølgende givet samtykke til, at oplysningerne blev videregivet. Det var uanset sløringen muligt for en bredere kreds at genkende beboerne. Videregivelsen af optagelserne af beboerne i de særdeles intime situationer med omtale af deres helbredsforhold var endvidere ikke nødvendig for at opnå formålet med udsendelsen. Der må under de givne omstændigheder lægges større vægt på hensynet til at værne om beboernes privatliv end på hensynet til at sikre pressens ytringsfrihed og mulighed for at virke som "public watchdog", jf. Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10. Videregivelsen af oplysninger om beboernes helbredstilstand m.v. skete derfor ikke i berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse, jf. straffelovens § 152 e.
 Der er ikke grundlag for at frifinde de tiltalte som følge af udløb af omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, idet de tiltalte ikke kunne anse sig som sigtede den 11. maj 2007, da Københavns Politi besluttede at indstille efterforskningen.
 Der er ikke grundlag for at statuere forældelse efter straffelovens § 93, jf. § 94. Der er tale om en fortsat forbrydelse, hvor videregivelsen til DR skete, efter at


text:
T2s ansættelse var slut, det vil sige senere end den 29. januar 2006. Da de tiltalte den 29. januar 2008 blev sigtet, blev forældelsesfristen afbrudt, og forfølgningen har ikke på noget tidspunkt efter afbrydelsen af forældelsesfristen været standset på ubestemt tid.
 Der er ikke alene tale om krænkelse af rent private interesser, jf. straffelovens § 152 f, stk. 1, da det offentlige utvivlsomt har en retlig interesse i, at plejehjemspersonalets tavshedspligt bliver overholdt, dels for at sikre, at de ofte svage og udsatte plejehjemsbeboere ikke krænkes, dels for at sikre fortroligheden i det offentlige plejesystem. De tiltaltes overtrædelse af straffelovens § 152 er derfor undergivet offentlig påtale. Dertil kommer, at de forurettede har anmodet om offentlig påtale, jf. § 152 f, stk. 2.
 Navnlig henset til karakteren af de oplysninger, som de tiltalte videregav, er der grundlag for at skærpe den udmålte straf.
 Pressenævnet har ved en kendelse af 31. oktober 2006 taget stilling til bl.a. en klage fra A over udsendelsen i DR den 21. maj 2006. I Pressenævnets kendelse hedder det bl.a.:
 "Optagelser af [A], der er beboer på Fælledgården, er vist på en sådan måde, at det ikke kan udelukkes, at han vil kunne genkendes af personer, der kender ham...
 Parterne har over for Pressenævnet afgivet modstridende forklaringer om, hvorvidt beboeren har irriteret hud, eller der er tale om et sidde-/liggesår. På grund af de begrænsede muligheder for at føre bevis for Pressenævnet, kan Nævnet ikke tage stilling til, hvilken beskrivelse, der er den rigtige.
 Pressenævnet finder det som udgangspunkt betænkeligt at bringe optagelser indhentet med skjult kamera, uden at efterfølende samtykke er tilvejebragt. En sådan fremgangsmåde kan endvidere kun være berettiget efter en nøje afvejning af den samfundsmæssige interesse i forhold til den enkeltes krav på beskyttelse i hvert tilfælde. I dette tilfælde er hensynet til beskyttelsen af den enkeltes personlige anseelse så tungtvejende, at anvendelsen af skjult kamera som sket til optagelser af beboeren i forbindelse med gennemførelse af nedre toilette ikke er berettiget. Det påhvilede endvidere Danmarks Radio at sikre en effektiv anonymisering af beboeren, hvilket ikke er sket. Beboeren har ikke givet samtykke til at bringe optagelserne, og har heller ikke givet andre fuldmagt til at give samtykke på hans vegne. Der foreligger derfor i forhold til beboeren en tilsidesættelse af god presseskik, og Nævnet udtaler sin kritik heraf."
 Under sagens behandling ved Københavns Byret bestemte retten, at hovedforhandlingen i første omgang skulle begrænses til spørgsmålet, om sagen skulle afvises på grund af overskridelse af omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, i relation til Københavns Politis afgørelse af 11. maj 2007. De tiltalte nedlagde påstand om, at sagen skulle afvises, og anklagemyndigheden nedlagde påstand om, at de tiltaltes påstand ikke skulle tages til følge. Ved Københavns Byrets kendelse af 7. april 2010 blev påstanden om afvisning ikke taget til følge. I byrettens begrundelse for afgørelsen hedder det:
 "Det fremgår af sagen, at advokat Jesper Langemark den 11. juli 2006 på vegne af en række beboere og ansatte på Omsorgscentret Fælledgården indgav en


text:
politianmeldelse mod de to tiltalte for overtrædelse af straffelovens § 152, § 264a og § 264d og mod de to tiltalte og generaldirektør i Danmarks Radio, Kenneth Plummer, for overtrædelse af straffelovens § 264d, jf. medieansvarslovens §§ 16 og 26, i forbindelse med offentliggørelsen af nogle optagelser med skjult kamera fra Fælledgården i Danmarks Radios udsendelse Magasinet Søndag den 21. maj 2006.
 I følge det oplyste modtog advokat Tyge Trier på vegne de to tiltalte en kopi af politianmeldelserne fra advokat Jesper Langemark.
 Ved brev af 11. maj 2007 stilet til advokat Jesper Langemark besluttede Københavns politi i medfør af retsplejelovens § 749, stk. 2, at indstille efterforskningen i sagen.
 Afgørelsen blev af advokat Jesper Langemark påklaget til Statsadvokaten, der ved afgørelse af 1. august 2007 besluttede, at efterforskningen skulle fortsætte.
 Omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, gælder efter sin ordlyd kun tilfælde, hvor der formelt er rejst sigtelse. Det antages dog i forarbejderne, at omgørelsesfristen også gælder, hvor der formelt ikke er rejst en sigtelse, men hvor personen med føje har anset sig som sigtet.
 Københavns Politi havde på tidspunktet for beslutningen om at indstille efterforskningen hverken sigtet eller afhørt de nu tiltalte med en sigtets rettigheder. Herefter, og da der heller ikke efter de i øvrigt foreliggende oplysninger har foreligget en sådan konkret mistanke rettet mod de pågældende, at de i relation til retsplejelovens § 724, stk. 2, må betragtes som personer, der har været sigtet, finder omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, ikke anvendelse.
 Anklagemyndighedens påstand tages derfor til følge."
 Højesteret har under hovedforhandlingen fået forevist den tv-udsendelse, som DR viste den 21. maj 2006.
 Af de grunde, der er anført af byretten, tiltræder Højesteret ligesom landsretten, at omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2, ikke finder anvendelse.
 Den overtrædelse af straffelovens § 152, stk. 1, som T1 og T2 er tiltalt for, angår - bl.a. under hensyn til det fortrolighedsforhold, som må gælde i en omsorgs- og plejeinstitution - ikke alene private interesser. Det tiltrædes derfor, at forholdet er undergivet offentlig påtale.
 Vedrørende spørgsmålet om forældelse har landsretten fundet det bevist, at T2 og T1 som led i det samlede projekt videregav eller medvirkede til videregivelse af fortrolige oplysninger først til Bastard Film A/S og derefter - efter den 29. januar 2006 - til DR. Der er således som anført af landsretten tale om en fortsat forbrydelse, der blev realiseret også i tiden efter den 29. januar 2006, hvorfor forældelsen blev afbrudt inden 2-års fristens udløb ved, at politiet den 29. januar 2008 sigtede de tiltalte. Forholdet er derfor ikke forældet efter straffelovens § 93, stk. 1, nr. 1, jf. § 94, stk. 1 og 5. Af de grunde, der er anført af landsretten, tiltrædes det, at forfølgningen i sagen ikke i tiden efter sigtelsen har været standset på ubestemt tid, jf. straffelovens § 94, stk. 6.
 Som anført af landsretten var T2 som ansat på Fælledgården underlagt tavshedspligt med hensyn til fortrolige oplysninger, hun fik kendskab til i forbindelse med sit arbejde, herunder


text:
om beboernes helbredsforhold, jf. straffelovens § 152, stk. 1. T2 handlede efter forudgående aftale med og tilskyndelse fra T1, som derfor vil kunne straffes for medvirken til en overtrædelse af straffelovens § 152, stk. 1, begået af T2.
 Højesteret tiltræder endvidere, at de filmoptagelser foretaget med skjult kamera, som T1 og T2 i ikke-sløret form videregav til Bastard Film og DR, og hvoraf dele i sløret form blev vist i tv, indeholdt fortrolige oplysninger om beboere på Fælledgården, herunder om de pågældende beboeres helbredsforhold.
 Sagen angår herefter den afvejning af hensynet til de pågældende beboere på Fælledgården over for hensynet til pressens ytringsfrihed, som skal foretages efter straffelovens § 152, stk. 1, jf. § 152 e, nr. 2, således som disse bestemmelser skal fortolkes i lyset af Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 10.
 Det er ubestridt, at videregivelsen af optagelserne skete til brug for en tv-udsendelse, som omhandlede spørgsmål af væsentlig samfundsmæssig interesse. Heroverfor står imidlertid, at optagelserne, som blev videregivet, efter Højesterets opfattelse indebar grove krænkelser af beboernes privatliv, jf. herved også artikel 8 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Optagelserne viste således beboerne i meget intime situationer i deres hjem, herunder afklædte, under toiletbesøg og under plejepersonalets bistand med udførelse af intimhygiejne, uden at beboerne havde samtykket hertil.
 Den sløring af beboerne, som blev foretaget i den efterfølgende tv-udsendelse, sikrede ganske vist, at de ikke kunne genkendes af offentligheden, men hindrede ikke, at de kunne genkendes af pårørende og bekendte. Højesteret tiltræder, at denne sløring, hvis omfang T1 og T2 havde accepteret, under de foreliggende omstændigheder, hvor beboerne blev vist i meget intime situationer, ikke kan anses for tilstrækkelig.
 Efter en samlet afvejning finder Højesteret, at hensynet til at belyse mulige kritisable forhold på omsorgscentret Fælledgården ikke berettigede de nævnte grove krænkelser af beboernes privatliv.
 Hertil kommer, at det efter Højesterets opfattelse ikke kan antages at have været nødvendigt at videregive optagelser af beboere på omsorgscentret i meget intime situationer. Den rejste kritik, hvorefter der forekom tryksår hos beboere på Fælledgården, og hvorefter det forekom, at beboere lå med samme ble i meget lang tid, kunne således efter Højesterets opfattelse have været fremført uden at bringe disse optagelser.
 Højesteret tiltræder herefter, at videregivelsen af de fortrolige oplysninger ikke var berettiget efter straffelovens § 152, stk. 1, jf. § 152 e, nr. 2, således som disse bestemmelser skal fortolkes i lyset af artikel 10 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 Højesteret finder ikke grundlag for at lade straffen bortfalde. Af de grunde, der er anført af landsretten, finder Højesteret straffene passende bestemt.
 T1 og T2 skal solidarisk betale sagens omkostninger for Højesteret, dog at T1 af salæret til deres fælles forsvarer skal betale 41.250 kr. + moms, mens T2 skal betale 33.750 kr. + moms.


text:
Skadelidte fik medhold i Landsretten. Erstatning - erhvervsevnetab. - Erstatningsadvokaterne.dk
 Skadelidte fik medhold i Landsretten. Erstatning – erhvervsevnetab
 Erstatning – Erhvervsevnetab
 Østre Landsrets dom af 31. marts 2015
 22. afd., sag B-4060-13 Boer efter [person1]v/[person2] (advokat Michelle Louise Bunk, besk.) mod Ankenævnet for Patienterstatningen tidl. Patientskadeankenævnet (Kammeradvokaten v/advokat Henrik Nedergaard Thomsen)
 Erstatningsansvarsloven § 2
 Erstatningsansvarsloven § 5
 Lene Jensen, Steen Mejer og Rune Wold
 Resume: Sagen vedrørte spørgsmålet, om der skal ydes erstatning for tab af erhvervsevne efter erstatningsansvarslovens § 5, når skadelidte er afgået ved døden efter, at et varigt erhvervsevnetab er indtrådt, men inden at Patientforsikringen har truffet afgørelse om erhvervsevnetabet. Der var mellem sagens parter enighed om, at [person1] som følge af den anerkendte behandlingsskade var fuldstændig uarbejdsdygtig fra sygemeldingen den 26. november 2008 og frem til sin død den 26. april 2009. Ankenævnet havde ikke bestridt, at [person1]s erhvervsevnetab – således som det fremgik af Arbejdsskadestyrelsens udtalelse af 28. oktober 2014 var 100 %, såfremt det skulle udmåles retrospektivt pr. 13. december 2008. Det hedder i erstatningsansvarslovens § 5, at der tilkommer skadelidte erstatning for tab af erhvervsevne, såfremt en personskade har medført varig nedsættelse af skadelidtes evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde. Om den tidsmæssige afgrænsning mellem denne erstatningspost og erstatning for tabt arbejdsfortjeneste hedder det i lovens § 2, at sidstnævnte erstatning ydes indtil det tidspunkt, hvor det er muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne. Det fremgik af sagen, at [person1] ved brev af 17. februar 2009 fra overlæge [person2] – kun et par måneder før sin død – modtog oplysning om, at der i forbindelse med en undersøgelse af ham tilbage i 2004 var sket en fejl, og at der derfor var mulighed for erstatning fra Patientforsikringen. Det fremgik endvidere, at [person3] herefter den 22. juni 2009 – et par måneder efter [person1]s død – anmeldte sagen til Patientforsikringen, der den 23. juni 2011 traf afgørelse vedrørende spørgsmålet om erhvervsevnetabserstatning. Under disse omstændigheder og navnlig henset til, at såvel Arbejdsskadestyrelsen i sin udtalelse af 28. oktober 2014 som ankenævnet i sin afgørelse af 9. januar 2015 havde vurderet, at [person1] på baggrund af journalnotat af 13. december 2008 ikke havde nogen resterhvervsevne i behold på dette tidspunkt, fandt landsretten, at det den 13. december 2008 var muligt at skønne over [person1]s fremtidige erhvervsevne, jf. erstatningsansvarslovens § 2. Ankenævnet burde derfor anerkende, at boet efter [person1] var berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne. Den af Højesteret i U.2008.1386H og flere følgende domme fastslåede praksis, hvorefter pligten til at yde erstatning for tabt arbejdsfortjeneste fortsætter, indtil Arbejdsskadestyrelsens udtalelse foreligger, eller der på forsvarligt grundlag er foretaget et rimeligt skøn over erhvervsevnetabet og udbetalt erstatning herfor – hvilke domme vedrører spørgsmålet om den tidsmæssige rækkevidde af pligten til at yde erstatning for tabt arbejdsfortjeneste – fandtes i den foreliggende situation, hvor patientskaden som følge af myndighedernes fejl først blev anmeldt og sagen afgjort efter skadelidtes død, ikke at kunne fore til en ændret vurdering. ?
 Anket til Højestret den


text:
14/04 2015
 Denne sag, der er anlagt ved Retten i Hillerød den 30. september 2013, blev ved kendelse af 20. december 2013 henvist til behandling ved Østre Landsret i medfør af retsplejelovens § 226, stk. 1.
 Spørgsmålet i sagen er, om der skal ydes erstatning for tab af erhvervsevne efter erstatningsansvarslovens § 5, når skadelidte er afgået ved døden efter, at et varigt erhvervsevnetab er indtrådt, men inden at Patientforsikringen har truffet afgørelse om erhvervsevnetabet.
 Boet efter [person1] v/[person3] (herefter benævnt boet) har nedlagt påstand om, at Ankenævnet for Patienterstatningen (herefter benævnt ankenævnet) skal anerkende, at boet er berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne, og at erhvervsevnetabet skal fastsættes til 100 %, hvorfor sagen skal hjemvises til ankenævnet til beregning af erstatningsbeløbet, subsidiært at boet er berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne, hvorfor sagens skal hjemvises til fornyet afgørelse med henblik på udmåling af erstatning for erhvervsevnetab og mest subsidiært, at sagen skal hjemvises til ankenævnet til fornyet afgørelse.
 Ankenævnet har påstået frifindelse, subsidiært hjemvisning.
 Procesbevillingsnævnet har ved afgørelse af 11. november 2013 meddelt boet fri proces efter retsplejelovens § 329. Boet har retshjælpsdækning.
 [person1] blev i perioden april 2004 til marts 2008 behandlet på en række hospitaler med henblik på udredning for anfald med ubehag, lav puls, bleghed, kvalme og hjertebanken. Udredningsforløbet blev afsluttet uden korrekt diagnose.
 Efter sygemelding den 26. november 2008 på grund af kraftige rygsmerter blev [person1] indlagt på [Hospitalet], hvor han den 16. december 2008 blev informeret om, at han led af ondartet fæokromocytom (binyremarvssvulst).
 I brev af 17. februar 2009 til [person1] skrev overlæge, dr.med. [person2], [Hospitalet], bl.a. følgende:
 Jeg skriver til dig idet vi har konstateret, at der i forbindelse med din undersøgelse i afdelingens ambulatorium tilbage i 2004 er sket en fejl. Ved gennemgang af prøvesvarene fra 2004 har det vist sig, at udskillelsen af adrenalin og noradrenalin allerede den gang var forhøjet. Det vil sige, at der på daværende tidspunkt var mistanke om fæokromocytom (svulst i binyre med overproduktion af adrenalin og noradrenalin)
 Det er med stor beklagelse, at du nu er i en situation, hvor du er blevet svært syg med fæokromocytom, der har bredt sig til andre organer end binyrerne. Min vurdering er, at der vil være mulighed for erstatning fra patientforsikringen.
 Til orientering er der vedlagt information vedr. klagemuligheder, patientforsikring og patientvejledning. I den forbindelse vil jeg meget gerne tilbyde dig og din familie en samtale til uddybning af ovenstående og fremvisning af dokumentation.
 [person1] døde den 26. april 2009.
 [person1]s enke, [person3], indgav på boets vegne anmeldelse om patientskade, som Patientforsikringen modtog den 23. juni 2009.
 Til brug for sagens behandling indhentede Patientforsikringen speciallægeerklæring af 22. februar 2010 fra overlæge, dr.med. [person4], hvori det bl.a. hedder:
 Sygdommen har ubehandlet en alvorlig prognose og i dette tilfælde forårsaget patientens tidlige død. Tumoren var malign og prognosen forværres betydelig, når der kommer spredning til andre organer. Der går mere end 4 år fra første henvisning til sygdommen diagnosticeres, og svulsten spredes til knogler, rygmarv og hjerne i


text:
denne periode. Denne ventetid har betydet, at tumoren med overvejende sandsynlighed har udviklet sig fra en lokal tumor med god prognosen til en dissemineret sygdom uden mulighed for kurativ behandling, og patientenen har mistet ca. 25 leveår ved forsinkelsen i værste tilfælde.
 Alternativt, dvs. at tumoren allerede ved henvisning var spredt lokalt, havde patienten også haft særdeles gode muligheder for overlevelse ved efterfølgende stråleterapi og kemobehandling.
 Patientforsikringen anerkendte ved afgørelse af 13. juli 2010, at [person1] var blevet påført en patientskade, idet rette diagnose efter den erfarne specialists standard skulle være stillet i 2004, og idet [person1] med overvejende sandsynlighed afgik ved døden som følge af den forsinkede diagnose. Patientforsikringen fandt ved samme afgørelse, at [person1] var berettiget til 757.340 kr. i godtgørelse for varigt mén samt svie og smerte, som skulle udbetales til boet. Med henblik på beregning af eventuel erstatning for indkomsttab blev boet bedt om at fremsende yderligere dokumentation i form af [person1]s virksomheds årsregnskaber for årene 2001-2009.
 Ved afgørelse af 23. juni 2011 tilkendte Patientforsikringen yderligere 2.732.728 kr. i erstatning svarende til 485.000 kr. for tabt arbejdsfortjeneste udbetalt til boet, 1.846.728 kr. i forsørgertabserstatning og 141.500 kr. i overgangsbeløb udbetalt til [person3] samt 259.500 kr. i forsørgertabserstatning udbetalt til [person1]s søn, [person5]. Patientforsikringen afviste at yde erstatning for tab af erhvervsevne, idet erstatning for tabt arbejdsfortjeneste blev tilkendt frem til dødstidspunktet. I afgørelsens begrundelse hedder det bl.a.:
 TABT ARBEJDSFORTJENESTE (se vejledningens pkt. 2)
 Vi har fundet boet efter [person1] berettiget til en skønsmæssigt fastsat erstatning for tabt arbejdsfortjeneste på 485.000,- kr. Erstatningen forrentes fra den 5. december 2010 svarende til en måned efter modtagelsen af det nødvendige regnskabsmateriale til opgørelse af erstatningen.
 Det er ved fastsættelsen af den skønsmæssige erstatning lagt til grund, at [person1] frem til han afgik ved døden den 26. april 2009 drev selvstændig virksomhed (IPR v/[person1]), og at virksomheden lukkede i 2009 som følge af dødsfaldet uden, at der havde været omsætning i dette år.
 På baggrund af de indsendte driftsregnskaber for perioden 2001 til og med 2008 og med støtte i de skattemæssige oplysninger (R75) udgjorde driftsresultaterne i disse år:
 2001: 1.116.176,- kr.
 2002: 88.914,- kr.
 2003: 981.370,- kr.
 2004: 799.842,- kr.
 2005: 1.161.772,- kr.
 2006: 1.285.983,- kr.
 2007: 1.369.211,- kr.
 2008: 649.269,- kr.
 Et gennemsnit af denne årrækkes driftsresultater viser et middelresultat på 971.895,- kr. [person1] modtog efter vores oplysninger ikke dagpenge eller lignende ydelser på noget tidspunkt i perioden
 Vi har herefter lagt vægt på, at den gennemsnitlige månedlige indtjening på baggrund af ovenstående udgjorde ca. 80.995,- kr., idet vi også har lagt vægt på, at indtjeningen i årene inden symptomernes opståen var stigende. Endvidere har vi lagt vægt på, at [person1] alene som følge af behandlingsskaden oplevede kraftige symptomer som følge af spredning af kræft i november 2008, at han herefter ikke arbejdede frem til han afgik ved døden i april 2009, og at han ikke modtog dagpenge eller lignende ydelser i denne periode.
 For 6 måneders manglende indtægt med udgangspunkt i ovennævnte gennemsnitlige månedlige indtjening har vi


text:
skønsmæssigt fastsat erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste til 485.000,- kr.
 Bemærk, at vores betragtninger vedrørende [person1]s indtægter frem til hans dødsfald også danner grundlag for vores skøn over hans årsløn ved beregningen af forsørgertabserstatningerne.
 ERHVERVSEVNETAB (se vejledningens pkt. 5)
 Boet efter [person1] er ikke berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne efter erstatningsansvarslovens § 5.
 Patientforsikringen har tidligere ydet erstatning for erhvervsevnetab i tilsvarende sager. Vi har i oktober 2010 besluttet at ændre denne praksis, således at der herefter ikke længere ydes erstatning for erhvervsevnetab i sager, hvor skadelidte er afgået ved døden, inden vi har truffet afgørelse om erhvervsevnetabet.
 Vores praksisændring er begrundet i højesteretspraksis. Efter seneste højesteretspraksis skal der være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erhvervsevnetabserstatning indtræder. Der må således hverken opstå ”overlapning” eller “huller” mellem de to erstatningsposter ved erstatningsdækningen. Vi henviser til Højesterets dom af 6. oktober 2008 (Ugeskrift for Retsvæsen 2009 s. 138) og domme af 18. november 2009 (Ugeskrift for Retsvæsen 2010 s. 436 og s. 451). Det betyder, at erstatning for erhvervsevnetab skal træde i stedet for erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, når erstatningen for den tabte arbejdsfortjeneste ophører, og der er et fremtidigt økonomisk tab for skadelidte.
 I denne sag er der ydet erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til [person1]s død. Hans økonomiske tab som følge af patientskaden er således fuldt kompenseret ved erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste. Hvis der også blev ydet erstatning for tab af erhvervsevne, ville dette medføre “overlap” mellem de to erstatningsposter.
 Det betyder, at boet efter [person1] ikke har et krav på erhvervsevnetabserstatning at indtræde i. Boet er derfor ikke berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne.
 Ved brev af 21. september 2011 klagede boet til ankenævnet over Patientforsikringens afgørelse af 23. juni 2011 vedrørende spørgsmålet om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og erhvervsevnetab.
 Ved ankenævnets afgørelse af 4. april 2013 blev Patientforsikringens afgørelse opretholdt med den ændring, at erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste skønsmæssigt blev fastsat til 700.000 kr. I begrundelsen for ankenævnets afgørelse hedder det bl.a.:
 Nævnet kan herefter tiltræde, at der ikke er grundlag for tilkendelse af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste for perioden forud for november 2008.
 Da Patientforsikringen ikke inden [person1]s død kunne foretage et rimeligt skøn over erhvervsevnetabet, har boet efter [person1] krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til det tidspunkt, hvor han afgik ved døden. Opgørelsen af erstatningen skal ske med udgangspunkt i den indtægt, som han forventeligt kunne have oppebåret, hvis patientskaden ikke var indtrådt.
 Patientskadeankenævnet kan med den af Patientforsikringen anførte begrundelse tiltræde, at der ikke er grundlag for tilkendelse af erstatning for tab af erhvervsevne, jf. erstatningsansvarslovens § 5. Det er således nævnets vurdering, at [person1] som følge af sin død ikke havde et fremtidigt indtægtstab, der skal kompenseres ved erstatning for tab af erhvervsevne, og at det faktiske indtægtstab er fuldt kompenseret ved tilkendelsen af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til hans dødstidspunkt. Da der endvidere ikke forud for dødsfaldet blev foretaget en bedømmelse af erhvervsevnetabet, som bragte


text:
retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør, er der ikke noget erstatningskrav, der kan falde i arv.
 Under retssagen er der indhentet vejledende udtalelser af 28. oktober 2014 og 16. december 2014 fra Arbejdsskadestyrelsen efter erstatningsansvarslovens § 10 vedrørende [person1]s erhvervsevnetab forud for dødsfaldet.
 I udtalelse af 28. oktober 2014 hedder det bl.a.:
 Vurdering af erhvervsevnetabet
 Erhvervsevnetabet er 100 procent
 Vi har lagt vægt på, at det er sandsynliggjort, at [person1] havde en fuld erhvervsevne forud for skaden, fordi han arbejdede fuld tid uden begrænsninger.
 Vi vurderer, at [person1] i et fremtidigt perspektiv uden sygdom og dødsfald ville have haft et resultat før renter på omkring 1.8 million i aktuelt niveau.
 Grundlaget for vores vurdering af erhvervsevnen efter skaden er at:
 • [person1] havde binyrecancer med metastaser til columna, cerebrum og lever
 • [person1] fra medio november 2008 havde stærke smerter fra columna
 • [person1] udviklede medullært tværsnitsyndrom 13. december 2008
 • [person1] afgik ved døden i september [april] 2009
 Det er Arbejdsskadestyrelsens opfattelse, at kravet på et erhvervsevnetab opstår, når det er muligt midlertidigt eller endeligt at foretage et skøn over erhvervsevnetabet på mindst 15 procent.
 Det er herunder vores opfattelse, at såfremt der kunne været foretaget en vurdering af erhvervsevnetabet på et tidspunkt, hvor selskabet i stedet for vælger fortsat at udbetale tabt arbejdsfortjeneste, fører dette ikke til, at der ikke skal fastsættes et erhvervsevnetab.
 Vi finder herefter, at der – på trods af, at vores udtalelse først er afgivet efter [person1]s død – skal fastsættes et erhvervsevnetab, såfremt det forud for tidspunktet i september 2009, hvor [person1] afgik ved døden var muligt midlertidigt eller endeligt at vurdere erhvervsevnetabet.
 Ved disse vurderinger anses oplysningerne i sagen for at have foreligget på det tidspunkt de er dateret selvom at de først er tilgået sagen/ Arbejdsskadestyrelsen på et senere tidspunkt.
 Det er på baggrund af de lægelige oplysninger den 13. december 2008 vores vurdering, at [person1] fra dette tidspunkt, hvor han udviklede medullært tværsnitsyndrom, var fuldt uarbejdsdygtig. Herunder vurderer vi, at han allerede grundet de stærke smerter fra columna havde et svært nedsat arbejdsmæssigt funktionsniveau i november 2008.
 Selvom der ikke forud for tidspunktet for [person1]s død havde været erhvervsrettede tiltag eller afprøvninger, er det vores vurdering, at hans helbredsmæssige tilstand og de deraf afledte funktionsbegrænsninger forud for det tidspunkt, hvor han afgik ved døden var afklaret og beskrevet i en sådan omfang, at det var muligt at foretage en varig vurdering af erhvervsevnetabet.
 Vi har lagt vægt på, at [person1] ud fra en lægefaglig vurdering er varigt fuldt uarbejdsdygtig grundet smerter og svækkelse den 13. december 2008.
 Vores medicinske lægekonsulent har deltaget i ovennævnte vurderingen af funktionsniveauet.
 Vi vurderer derfor, at [person1]s erhvervsevne efter den 13. december 2008 var nedsat med 100 procent.
 Arbejdsskadestyrelsen har ved udtalelse af 16. december 2014 bekræftet, at styrelsens vurdering af 28. oktober 2014 er den samme, såfremt den korrekte dødsdato, dvs. den 26. april 2009 og ikke september 2009, lægges til grund.
 På baggrund af Arbejdsskadestyrelsens vejledende udtalelse af 28. oktober 2014


text:
tog ankenævnet stilling til, om behandlingen af sagen skulle genoptages. Ved brev af 9. januar 2015 meddelte ankenævnet, at sagen ikke genoptages. I begrundelsen for afgørelsen hedder det bl.a.:
 Arbejdsskadestyrelsen har i sin vejledende udtalelse fastslået, at [person1] på baggrund af de lægelige oplysninger den 13. december 2008 var fuldt uarbejdsdygtig, og at han allerede i november 2008 havde svært nedsat arbejdsmæssigt funktionsniveau.
 Denne vurdering findes at være overensstemmende med Patientskadeankenævnets vurdering i afgørelsen af 4. april 2013, idet nævnet ved periodiseringen af retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste fastslog, at [person1] var berettiget til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste fra november 2008.
 Nævnet vurderede i sin afgørelse af 4. april 2013 endvidere, at boet efter [person1] havde krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til det tidspunkt, hvor han afgik ved døden, idet Patientforsikringen ikke inden [person1]s død kunne foretage et rimeligt skøn over erhvervsevnetabet, som bragte retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør. Der er således ikke – som Arbejdsskadestyrelsen har forudsat i sin vejledende udtalelse – tale om, at Patientforsikringen har valgt at udbetale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i stedet for at foretage en vurdering af erhvervsevnetabet.
 Efter ankenævnets vurdering var [person1] som følge af den anerkendte behandlingsskade fuldstændig uarbejdsdygtig frem til sin død, og der foreligger ikke oplysninger om, at han havde konkurrerende erhvervshindrende lidelser. Endvidere må det på baggrund af journalnotat af 13. december 2008 vurderes, at han på dette tidspunkt ikke havde nogen resterhvervsevne i behold. Nævnet bestrider derfor ikke den af Arbejdsskadestyrelsen foretagne vurdering, hvorefter [person1] på baggrund af en retroperspektiv vurdering af journalmaterialet fra [Hospitalet] den 13. december 2008 havde et erhvervsevnetab på 100 %.
 Nævnet finder dog fortsat, at [person1] – og dermed boet – ikke har noget krav på erstatning for tab af erhvervsevne, da der består en retlig forpligtelse til at yde erstatning for tabt arbejdsfortjeneste helt frem til dødstidspunktet. På tidspunktet, hvor erhvervsevnetabet kunne og blev vurderet, var der ikke et fremtidigt indtægtstab. Om behandlingsskaden måtte være årsag til, at vurderingen af erhvervsevnetabet først blev foretaget efter dødstidspunktet, er i denne sammenhæng uden betydning, og kan efter nævnets opfattelse ikke ændre på den af Højesteret fastslåede retsstilling om periodiseringen mellem erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne.
 Erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne skal dække den skadelidtes indtægtstab i levende live, og [person1] er kompenseret for sit fulde indtægtstab frem til sin død. Endvidere er der ydet erstatning for tab af forsørger til [person1]s efterladte med i alt 2.106.228 kr. Den omstændighed, at Arbejdsskadestyrelsen finder, at der efter den skadelidtes død skal fastsættes et erhvervsevnetab på grundlag af oplysninger, som først forelå til vurdering efter skadelidtes død, og at boet dermed er berettiget til en væsentlig overkompensation for det faktisk lidte tab, præjudicerer ikke Ankenævnet for Patienterstatningens afgørelse.
 Der er enighed mellem parterne om, at erhvervsevnetabet ville have været 100 % den 13. december 2008, såfremt ankenævnet på afgørelsestidspunktet skulle have vurderet, om [person1]s havde et varigt erhvervsevnetab inden sin død, og at ankenævnet i


text:
givet fald ved udmåling af erhvervsevnetabserstatning kan modregne udbetalt erstatning for tabt arbejdsfortjeneste for perioden efter den 13. december 2008.
 Boet har i det væsentligste procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 26. januar 2015, hvori det bl.a. anføres:
 Til støtte for den nedlagte påstand, gøres det gældende,
 at boet efter [person1] er berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne, jf. Erstatningsansvarslovens § 5,
 at erhvervsevnetabet udgør 100 %, jf. parternes enighed om udmålingen,
 at erhvervsevnetabserstatning falder i arv, jf. ulovbestemte principper herom samt retspraksis,
 at der ikke er hjemmel til at træffe afgørelse om fuldstændig bortfald af de efterladtes krav på erstatning for tab af erhvervsevne,
 at den omstændighed at Patientskadeankenævnet har udbetalt erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, jfr. Erstatningsansvarslovens § 2, frem til det tidspunkt, hvor [person1] afgik ved døden, ikke fratager boet efter [person1] retten til erstatning for tab af erhvervsevne, jfr. Erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt. og § 5 samt retspraksis og fast administrativ praksis,
 at Patientskadeankenævnets afgørelse af 4. april 2013 er i strid med gældende ret,
 at Patientskadeankenævnets praksisændring, således at der nu ikke længere ydes erstatning for tab af erhvervsevne, jfr. Erstatningsansvarslovens § 5, hvis skadelidte er afgået ved døden, inden der var truffet afgørelse om erhvervsevnetabet, er ulovlig, idet denne praksisændring er uden fornøden hjemmel og i strid med gældende ret,
 at Patientskadeankenævnet ikke med henvisning til Højesterets domme i Ugeskrift for Retsvæsen 2009, side 138 og Ugeskrift for Retsvæsen 2010, side 436 og side 451, har hjemmel til at fratage boet efter [person1] retten til erstatning for tab af erhvervsevne, idet de nævnte Højesteretsdomme alene omhandler spørgsmålet om, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, jfr. Erstatningsansvarslovens § 2, består frem til det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tab af erhvervsevne indtræder, og ikke omhandler problemstillingen som i nærværende sag, nemlig erstatning for erhvervsevnetab ved mellemkommende død. Der er således tale om 2 forskellige erstatningsposter, nemlig tabt arbejdsfortjeneste (Erstatningsansvarslovens § 2) og erhvervsevnetab (Erstatningsansvarslovens § 5).
 at Patientskadeankenævnet ikke kan vælge alene at kompensere boet efter [person1] med den midlertidige ydelse, nemlig erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i henhold til Erstatningsansvarslovens § 2, når der foreligger fyldestgørende oplysninger om, at patientskaden har medført et livsvarigt tab af evnen til at tjene penge ved eget arbejde, således et erhvervsevnetab, jfr. Erstatningsansvarslovens § 5.
 Herefter skal jeg fremkomme med følgende supplerende bemærkninger og anbringender:
 Erstatnings- og godtgørelseskrav falder i arv efter ulovbestemte principper. Sådanne krav falder i arv uden videre, også selvom skadelidte ikke selv havde gjort kravet gældende inden dødsfaldet. Dette fremgår af forarbejderne til Erstatningsansvarsloven samt af retspraksis.
 Det gøres gældende, at gældende ret er uændret i forhold til gældende ret forud for ændringen af Erstatningsansvarsloven i 2002, hvorefter erstatningsposter falder i arv uden videre, jf. forarbejderne til lovændringen i 2002. Det vil sige, at posterne – blot deres eksistens påvises – falder i arv uden begrænsninger. Dette gælder, uagtet at postens eksistens ikke var fastslået på tidspunktet for dødsfaldet, herunder krav om erstatning for tab af erhvervsevne, hvor der er


text:
tale om situationen ”mellemkommende død”, jf. bl.a. 2005.2390H.
 Det gøres således gældende, at Patientskadeankenævnet ved afgørelsen af 4. april 2013 foretager en ulovlig ændring af den ovenfor nævnte gældende praksis. Der er ikke tale om en ændring af en praksis vedrørende en skønsmæssig vurdering, men derimod tale om en ændring af praksis vedrørende en ren retlig vurdering. Det gøres derfor gældende, at en sådan praksisændring kræver klar hjemmel.
 Det gøres videre gældende, at [person1] havde et fremtidigt dokumenteret indtægtstab, der skal kompenseres ved erstatning for tab af erhvervsevne, jf. erstatningsansvarslovens § 5, og Patientskadeankenævnet kan ikke vælge alene at kompensere tabet med erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, jf. erstatningsansvarslovens § 2, idet det gøres gældende, at det forud for dødsfaldet den 26. april 2009 var muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over det varige erhvervsevnetab, jf. Erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, pkt. 2.
 I nærværende sag har det igennem længere tid frem til [person1]s død i april 2009 stået klart, at patientskaden ville medføre et varigt erhvervsevnetab, og dette kunne forud for tidspunktet for [person1]s død i april 2009 fastsættes til 100 %. Den omstændighed, at Patientskademyndighederne først træffer afgørelse efter dødsfaldet ændrer ikke på den omstændighed, at patientskaden inden da har medført et sikkert erhvervsevnetab, og ændrer derfor ikke på den omstændighed, at boet efter [person1] har krav på erstatning for tab af erhvervsevne.
 De af Patientskadeankenævnet påberåbte domme til støtte for Patientskadeankenævnets synspunkter – U.2008.2601H, U.2009.138H, U.2010.436H og U.2010.451H – kan ikke påberåbes som hjemmel til at fratage boet efter [person1] retten til erstatning for tab af erhvervsevne. Sagsøgte anvender/fortolker således de nævnte Højesteretsdomme forkert. De nævnte Højesteretsdomme omhandler således alene spørgsmålet om periodisering af kravet på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i henhold til erstatningsansvarslovens § 2.
 Der er således ikke i nogen af de nævnte domme tale om en blot tilnærmelsesvis lignende problemstilling som i nærværende sag. Dommene handler således om krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, som er en ganske anden erstatningspost end i nærværende sag, der drejer sig om krav på erstatning for erhvervsevnetab ved mellemkommende død.
 Der ses således hverken i lovens forarbejder, i retspraksis, i litteraturen eller i andre anerkendte retskilder at være støtte for det synspunkt, som Patientskadeankenævnet således uden hjemmel har omsat til en praksisændring med meget betydelig retsvirkning for de efterladte i en situation som i nærværende sag.
 Højesteret har i dom gengivet i U.2012.2922H udtrykkeligt anført, at: ”Det fremgår af forarbejderne til erstatningsansvarsloven, at det som hidtil er overladt til retspraksis, hvordan godtgørelse og erstatning skal beregnes i tilfælde af, at skaden skyldes flere samvirkende skadesårsager, eller at skadelidte afgår ved døden, efter at erstatningskravet er gjort gældende, men inden der er truffet afgørelse om skadelidtes erstatningskrav (»mellemkommende død«). Det er således i forarbejderne til erstatningsansvarsloven forudsat, at der som i hidtidig retspraksis i visse tilfælde af samvirkende skadesårsager og mellemkommende død kan ske en reduktion af krav på godtgørelse og erstatning.” I den forbindelse henvises bl.a. til U.2005.2390H.
 Erstatningsansvarsloven indeholder ikke regler om bortfald af krav på erstatning for


text:
tab af erhvervsevne, hvis en skadelidt afgår ved døden forud for det tilfældige tidspunkt, hvor det måtte passe Patientforsikringen at træffe afgørelse i sagen. Fejlen/patientskaden (fejl nr. 1) burde selvsagt ikke være sket, og selvsagt burde der ikke gå 4 år, før man opdager patientskaden (fejl nr. 2), og som følge deraf umuliggør en tidligere anmeldelse og dermed en tidligere afgørelse. Det bliver således tilfældigheder, som afgør, om erstatning for erhvervsevnetab falder i arv, hvis Patientskadeankenævnets afgørelse stadfæstes. Dette vil stride imod den ulovbestemte lighedsgrundsætning.
 Hvis sagsøgtes praksisændring findes lovlig af landsretten, indebærer dette, at det bliver det til enhver tid tilfældige tidspunkt for myndighedens afgørelse, der bestemmer retsvirkningerne af en regel (her en mangeårig retspraksis). Tidspunktet for anvendelse af en regel (retspraksis) bør naturligvis ikke være afgørende for retsvirkningerne af reglen (retspraksis).
 Hvis sagsøgte får medhold, vil dette derudover medføre en retsstilling, som er egnet til at skabe mistanke om, hvorvidt patientskademyndighederne spekulerer i at trække tiden, så de skadelidte ikke opnår erstatning for tab af erhvervsevne. En sådan retstilstand har næppe været lovgivers intention.
 Det er nu ubestridt, at erhvervsevnetabet forud for dødsfaldet kunne fastsættes til 100 %. Sagsøgte har således i afgørelse af 9. januar 2015, jf. ekstrakten side 194ff anført følgende: ”Efter ankenævnets vurdering var [person1] som følge af den anerkendte behandlingsskade fuldstændig uarbejdsdygtig frem til sin død, og der foreligger ikke oplysninger om, at han havde konkurrerende erhvervshindrende lidelser. Endvidere må det på baggrund af journalnotat af 13. december 2008 vurderes, at han på dette tidspunkt ikke havde nogen resterhvervsevne i behold. Nævnet bestrider derfor ikke den af Arbejdsskadestyrelsen foretagne vurdering, hvorefter [person1] på baggrund af en retrospektiv vurdering af journalmaterialet fra [Hospitalet] den 13. december 2008 havde et erhvervsevnetab på 100 %”, jf. ekstrakten side 197, 7. afsnit.
 Tvisten er herefter koncentreret til, om [person1] var berettiget til at få fastsat et erhvervsevnetab pr. den 13. december 2008. Således anfører sagsøgte videre i afgørelsen, jf. ekstrakten side 197n og 198ø: ”Nævnet finder dog fortsat, at [person1] – og dermed boet – ikke har noget krav på erstatning for tab af erhvervsevne, da der består en retlig forpligtelse til at yde erstatning for tabt arbejdsfortjeneste helt frem til dødstidspunktet. På tidspunktet, hvor erhvervsevnetabet kunne og blev vurderet, var der ikke et fremtidigt indtægtstab. Om behandlingsskaden måtte være årsag til, at vurderingen af erhvervsevnetabet først blev foretaget efter dødstidspunktet, er i denne sammenhæng uden betydning, og kan efter nævnets opfattelse ikke ændre på den af Højesteret fastslåede retsstilling om periodisering mellem erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og tab af erhvervsevne.”
 Sagsøgtes ovenstående synspunkter bestrides. Det gøres gældende, at kravet på erhvervsevnetab opstår, når det er muligt midlertidigt eller endeligt at foretage et skøn over erhvervsevnetabet på mindst 15 %. Dette skøn kunne foretages forud for dødsfaldet, og erhvervsevnetabet kunne således fastsættes til 100 % den 13. december 2008. Hertil bemærkes, at Arbejdsskadestyrelsen er enig med sagsøger i: ” at såfremt der kunne være foretaget en vurdering af erhvervsevnetabet på et tidspunkt, hvor selskabet (her Patienterstatningen/Patient-skadeankenævnet) i stedet


text:
vælger fortsat at udbetale tabt arbejdsfortjeneste, fører dette ikke til, at der ikke skal fastsættes et erhvervsevnetab (min fremhævning)”, jf. udtalelsen side 3 (ekstrakten side 184, afsnit 5). Arbejdsskadestyrelsen er således i lighed med sagsøger uenig i sagsøgtes ovennævnte synspunkter.
 [person1] blev forud for dødsfaldet pådraget et varigt indtægtstab, der skal kompenseres ved erstatning for tab af erhvervsevne, jf. erstatningsansvarslovens § 5, og den omstændighed, at erhvervsevnetabet først udmåles efter, at [person1] er afgået ved døden, ændrer ikke på, at erhvervsevnetabet er opstået forud for dødsfaldet, og dermed falder i arv uden videre.
 Når der skal træffes den materielt rigtige afgørelse, må oplysningerne i sagen anses for at have foreligget på det tidspunkt, hvor de er dateret, selvom de først er tilgået sagen på et senere tidspunkt.
 Den omstændighed, at der de facto ikke blev skønnet den forud for dødsfaldet, herunder den 13. december 2008, hvor erhvervsevnetabet ifølge parterne kunne fastsættes til 100 %, ændrer ikke på den omstændighed, at der kunne skønnes den 13. december 2008, hvilket er det afgørende for, at erhvervsevnetabet opstod senest den 13. december 2008 eller i hvert fald forud for dødsfaldet den 26. april 2009, og dermed falder i arv. De retsstiftende kendsgerninger var således indtrådt forud for det tidspunkt, hvor [person1] afgik ved døden.
 Skadelidte og de efterladte bliver på grund af den meget sene opdagelse af fejlen – ca. 5 år efter skadestidspunktet i 2004 – først bekendt med selve patientskaden kort tid inden døden indtræder den 26. april 2009, jf. brev af 17. februar 2009 fra [Hospitalet] til [person1], jf. ekstrakten side 133. Der er således tale om 2 fejl. Først selve patientskaden (fejl nr. 1), og dernæst den alt for sene opdagelse af fejlen/patientskaden (fejl nr. 2). Det kan imidlertid ikke være skadelidtes / de efterladtes risiko, at patientskaden først opdages kort tid inden, at [person1] afgår ved døden, ligesom det ej heller kan være skadelidtes / de efterladtes risiko, at sagsbehandlingstiden er lang. Det vil være ganske urimeligt, om de efterladte skulle bære risikoen for sådanne forhold, som de efterladte på ingen måde har indflydelse på, ligesom det vil være i strid med gældende ret, hvis disse tilfældigheder bliver afgørende for, om ret til erstatning for tab af erhvervsevne falder i arv.
 Derfor er det netop korrekt, som også anført af Arbejdsskadestyrelsen, at kravet på erhvervsevnetab opstår, når det er muligt midlertidigt eller endeligt at foretage et skøn over erhvervsevnetabet på mindst 15 %, og at dette skøn skal foretages på baggrund af sagens oplysninger, der må anses for at have foreligget på det tidspunkt, hvor de er dateret, selvom de først er tilgået sagen på et senere tidspunkt.
 Det bestrides, at den nu foreliggende retspraksis vedrørende sammenspillet mellem erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og erstatning for tab af erhvervsevnetab medfører, at sagsøger ikke er berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne. Det bestrides således, at denne retspraksis om periodisering af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, medfører hjemmel til at ændre den mangeårig klare praksis om erstatning for tab af erhvervsevne


text:
ved såkaldt mellemkommende død. Den nu foreliggende højesteretspraksis handler om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, jf. Erstatningsansvarslovens § 2, som er en ganske anden erstatningspost end erstatning for tab af erhvervsevne, jf. Erstatningsansvarslovens § 5, som denne sag handler om.
 De foreliggende domme om periodisering af tabt arbejdsfortjeneste støtter derimod sagsøgers synspunkt om, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, når der kan foretages et kvalificeret skøn over det faktiske varige erhvervsevnetab, idet retten til erstatning for tab af erhvervsevne hér indtræder. Der må ikke være ”huller” eller ”overlap” mellem disse 2 poster. Denne retspraksis følger af de efterhånden mange domme, og jeg er derfor helt enig i sagsøgtes synspunkt desangående. Sagsøger havde ret til erstatning for tab af erhvervsevne den 13. december 2008, hvor sagsøgers ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophørte, og det bestrides derfor, at sagsøger er fuldt ud kompenseret ved den tilkendte erstatning for tabt arbejdsfortjeneste.
 Det bemærkes derfor også, at sagsøger er af den opfattelse, at der i en kommende udmålingsafgørelse fra Patienterstatningen / Patientskadeankenævnet, skal ske fradrag for den erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, som sagsøgte fejlagtigt har udbetalt efter den 13. december 2008, idet retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste her ophører, jf. erstatningsansvarslovens § 2, stk.1, 2. pkt., og skal afløses af erstatning for tab af erhvervsevne, jf. erstatningsansvarslovens § 5. Der skal således ikke ske ”overlapning” mellem disse erstatningsposter, og dette medfører, at det for meget udbetalte beløb i erstatning for tabt arbejdsfortjeneste skal fradrages.
 Det fremgår af Arbejdsskadestyrelsens udtalelse, at Arbejdsskadestyrelsen vurderer, at afdøde [person1] i et fremtidigt perspektiv uden sygdom og dødsfald ville have haft et resultat i sin virksomhed før renter på ca. 1,8 million i aktuelt niveau. Som det fremgår af ekstrakten side 137ff. vurderer speciallæge [person4], at [person1] i værste tilfælde har mistet ca. 25 leveår grundet forsinkelsen af diagnosen, dvs. anslået 15 arbejdsdygtige år, da [person1] var 52 år, da han døde som følge af skaden. Ved en årlig indkomst på 1,8 mio. betyder dette et erhvervsevnetab, der reelt kan opgøres til ca. kr. 21 mio. efter aldersfradrag, jf. erstatningsansvarslovens § 9. Også af denne grund er sagsøger ikke kompenseret ved hverken erstatning for tabt arbejdsfortjeneste eller forsørgertabserstatning, der i alt samlet udgør mindre end kr. 3 mio.
 Sammenfattende gøres det derfor gældende, at der er grundlag for at tilsidesætte Patientskadeankenævnets afgørelse af 4. april 2013 om afslag på erstatning for tab af erhvervsevne, idet der ikke er hjemmel til ændre denne praksis, hvilket den nu foreliggende udtalelse fra Arbejdsskadestyrelsen også støtter. Der er således tale om en ulovlig praksis ændring. Det bestrides således, at der er hjemmel til at omgøre den mangeårige retspraksis for tilkendelse af erstatning for tab af erhvervsevne ved mellemkommende død.
 Ankenævnet har i det væsentligste procederet i overensstemmelse med påstandsdokument af 27. januar 2015 (korrigeret den 30. januar 2015), hvori det bl.a. anføres:
 Der er ikke grundlag for at tilsidesætte ankenævnets afgørelse af 4. april 2013 (bilag l) om afslag på erstatning for tab af erhvervsevne, jf. erstatningsansvarslovens § 5.
 Erstatning


text:
for tab af erhvervsevne efter erstatningsansvarslovens § 5 vedrører den skadelidtes varige nedsættelse af evnen til at skaffe sig indtægt ved arbejde og træder altså i stedet for den skadelidtes mistede erhvervsindtægt gennem resten af livet, dog med de aldersbestemte begrænsninger i erstatningsansvarslovens § 9.
 Afgår den skadelidte ved døden, har den efterlevende ægtefælle ret til erstatning for tab af forsørger og et overgangsbeløb efter erstatningsansvarslovens §§ 13 og § 14a, ligesom efterlevende børn ret til erstatning for tab af forsørger efter erstatningsansvarslovens § 13.
 De nedenfor anførte højesteretsdomme afklarede en retlig tvivl om den indbyrdes sammenhæng mellem erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2 og erstatningen for tab af erhvervsevne efter erstatningsansvarslovens § 5.
 Det følger af disse domme, at kravet på erstatning for tab af erhvervsevne først opstår på det tidspunkt, hvor kravet på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, altså det tidspunkt, hvor det er muligt at skønne midlertidigt eller endeligt over det varige erhvervsevnetab.
 Højesteret tog i U 2008.1386H stilling til ophørstidspunktet for erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2 og anførte bl.a.:
 “Efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. l, skal der, når det må antages, at skadelidte vil lide et varigt erhvervsevnetab, ydes erstatning for tabt arbejdsfortjeneste indtil det tidspunkt, hvor det er muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne. Dette indebærer, at det ikke i sig selv er tilstrækkeligt for at bringe forpligtelsen til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør, at skadelidte må antages at lide et varigt erhvervsevnetab, der berettiger til erstatning herfor, dvs. på mindst 15 %. Det er tillige en forudsætning, at det er muligt – bl.a. under inddragelse af de hensyn, der er nævnt i lovens§ 5, stk. 2 – at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne. Der skal således foreligge et forsvarligt grundlag for det konkrete skøn, også når skønnet er midlertidigt, fordi den skadelidtes erhvervsmæssige situation ikke er afklaret.
 Det følger endvidere af erstatningsansvarslovens § 2, stk. l, § 5, stk. 2, § 10, stk. 1, og § 16, stk. 1, at en skadevolder eller dennes forsikringsselskab, der er af den opfattelse, at der er skabt grundlag for – eventuelt midlertidigt – at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevnetab, og derfor ikke længere mener sig forpligtet til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, enten selv må udøve et rimeligt skøn og udbetale erstatning for erhvervsevnetab i forhold hertil eller anmode Arbejdsskadestyrelsen om en udtalelse om erhvervsevnetabsprocenten. Forpligtelsen til at udbetale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste vedvarer, indtil Arbejdsskadestyrelsens udtalelse foreligger, medmindre skadevolder eller forsikringsselskabet forinden på forsvarligt grundlag har foretaget et rimeligt skøn over erhvervsevnetabet og udbetalt erstatning for erhvervsevnetabet i forhold hertil.”
 Højesteret udtalte i U 2008.260lH, at pligten til at yde erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ikke ophører, blot fordi skadelidte bevilges et fleksjob, så længe skadevolderen ikke har fulgt principperne i U 2008.1386H.
 Højesteret anførte i U 2009.138H, at virkningstidspunktet for erstatningen for tab af erhvervsevne efter arbejdsskadesikringsloven var afgørende for ophørstidspunktet for erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarsloven. Af præmisserne fremgår:
 “Efter ordlyden


text:
af erstatningsansvarslovens § 2, stk. l, 2. pkt., og dens forarbejder må bestemmelsen forstås således, at der skal være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for erhvervsevnetab indtræder, således at der ved erstatningsdækningen hverken opstår »overlapning« eller »huller« mellem de to erstatningsposter.
 På denne baggrund må skæringstidspunktet mellem A ‘s erstatning for· tabt arbejdsfortjeneste og hans erstatning for mistet erhvervsevne fastsættes til den l. februar 2005.”
 Højesteret vægtede dermed princippet om, at der ikke må opstå “overlapning” mellem de to erstatningsposter, altså ingen overkompensation, over princippet i U 2008.1386H om den tidsmæssige udstrækning af erstatningen for tab af arbejdsfortjeneste.
 Højesteret udtalte i U 2010.436H og U 2010.451H, at erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste også kun løber indtil virkningstidspunktet for erhvervsevnetabserstatning ifølge en midlertidig afgørelse og ikke indtil den endelige afgørelse. I førstnævnte dom hedder det bl.a.:
 “Det kan således konstateres, at den forudsætning om tidsperspektivet for bedømmelsen af erhvervsevnetabet ved midlertidige afgørelser, der er lagt til grund ved affattelsen af erstatningsansvarslovens § 2, stk. l, 2. pkt., har vist sig ikke at kunne opretholdes for så vidt angår afgørelser efter arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4. Dette kan imidlertid efter vores opfattelse ikke føre til, at midlertidige afgørelser efter§ 31, stk. 4, herefter “ikke længere skulle være omfattet af erstatningsansvarslovens § 2, stk. l, 2. pkt. Hvis dette var tilfældet, ville det nævnte formål med samordningen mellem erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og erstatning for erhvervsevnetab – at sikre, at der ved erstatningsdækningen hverken opstår overlapning eller huller mellem de to erstatningsposter – ikke kunne opnås for så vidt angår sådanne midlertidige afgørelser.
 Som følge af det anførte finder vi, at det ved midlertidige afgørelser efter dagældende § 31, stk. 4, i arbejdsskadesikringsloven – på samme måde som ved endelige afgørelser efter § 31, stk. l – er virkningstidspunktet for tilkendelsen af erhvervsevnetabserstatning, der må lægges til grund som det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, medmindre der er grundlag for at tilsidesætte virkningstidspunktet.
 På denne baggrund må skæringstidspunktet mellem A’s erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og hans erstatning for mistet erhvervsevne fastsættes til den 10. august 2004, således at erstatningen for mistet erhvervsevne fra denne dato træder i stedet for erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste.”
 Højesteret modificerede også her principperne i U 2008.1386H og betonede på ny, at der ikke må ske overkompensation.
 Der skal altså være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tab af erhvervsevne indtræder. Der må hverken være “overlap” eller “hul” i erstatningen.
 Efter denne afklaring af reglernes indbyrdes sammenhæng ændrede Patientforsikringen oktober 2010 praksis for tilkendelse af erstatningen for tab af erhvervsevne i en sag som den foreliggende, jf. nærmere herom i Patientforsikringens afgørelse af 23. juni 2011 (bilag 12).
 Der er ikke grundlag for det anbringende, som boet efter [person1] har fremført i stævningen, nemlig at ankenævnet med urette har ændret praksis. Ankenævnet havde ikke inden Patientforsikringens beskrevne praksisændring


text:
haft sager til bedømmelse af erstatningen for tab af erhvervsevne i en sag som den foreliggende. Ankenævnet har kun haft Patientforsikringens nye praksis til bedømmelse og har i den foreliggende sag tiltrådt Patientforsikringens afgørelse.
 Ankenævnet gør gældende, at [person1] ikke havde et fremtidigt indtægtstab, der kan kompenseres ved erstatning for tab af erhvervsevne. Hans faktiske indtægtstab blev erstattet fuldt ud ved tilkendelsen af erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til dødsfaldet, og dødsfaldet indebar, at der ikke opstod et krav om erstatning for tab af erhvervsevne, som kunne falde i arv.
 Ankenævnet gør endvidere gældende, at der ikke før dødsfaldet var mulighed for at foretage en bedømmelse af erhvervsevnetabet, som bragte retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør, og der burde allerede derfor heller ikke være noget krav om erstatning for tab af erhvervsevne, der kunne falde i arv.
 [person1]s død indebar til gengæld, at hans efterladte ægtefælle og efterlevende børn fik forsørgertabserstatning efter erstatningsansvarslovens §§ 13-14, ligesom hans efterladte ægtefælle fik et overgangsbeløb efter erstatningsansvarslovens § 14a.
 Det gøres herefter gældende, at boet ikke havde et krav på erstatning for tab af erhvervsevne, fordi [person1] afgik ved døden, inden Patientforsikringen havde adgang til at træffe afgørelse om erhvervsevnetabet, og at ankenævnet derfor med rette afviste boets krav herom.
 Arbejdsskadestyrelsen har i den vejledende udtalelse af 28. oktober 2014 (bilag 34) ganske vist anført, at [person1]s erhvervsevnetab kunne opgøres alene på grundlag af de lægelige oplysninger til 100 % pr. den 13. december 2008.
 Ankenævnet gør imidlertid gældende, at Arbejdsskadestyrelsens vejledende udtalelse ikke præjudicerer afgørelsen af denne sag, og at der altså ikke er grundlag for at fastsætte [person1]s erhvervsevnetab som følge af den anerkendte patientskade til l00 %.
 [person1]s tabte arbejdsfortjeneste som følge af patientskaden skal opgøres som sket i ankenævnets afgørelse af 4. april 2013 (bilag l), dvs. til et skønsmæssigt tab på kr. 700.000,- vedrørende perioden fra den 26. november 2008, hvor han blev sygemeldt, til den 29. april 2009, hvor han afgik ved døden.
 Selv om det ideelt set havde været muligt at skønne over det fremtidige erhvervsevnetab den 13. december 2008, var det altså ikke muligt for Patientforsikringen eller ankenævnet at foretage dette skøn på det pågældende tidspunkt, allerede fordi patientskaden først blev anmeldt den 23. juni 2009, og det skete derfor heller ikke.
 Der er to overordnede grunde til, at Arbejdsskadestyrelsens vejledende udtalelse ikke præjudicerer afgørelsen af denne sag.
 For det første har Arbejdsskadestyrelsen på side 3 i den vejledende udtalelse med urette anset grundlaget for skønnet for at foreligge allerede den 13. december 2008:
 “Ved disse vurderinger anses oplysningerne i sagen for at have foreligget på det tidspunkt de er dateret selvom at de først er tilgået sagen/Arbejdsskadestyrelsen på et senere tidspunkt.”
 For det andet har Arbejdsskadestyrelsen på side 3 i den vejledende udtalelse med urette inddraget følgende element i vurderingen:
 “Det er herunder vores opfattelse, at såfremt der kunne være foretaget en vurdering af erhvervsevnetabet på et tidspunkt, hvor selskabet i stedet for vælger fortsat at udbetale tabt arbejdsfortjeneste, fører dette ikke


text:
til, at der ikke skal fastsættes et erhvervsevnetab.”
 Disse forhold kan muligvis være relevante ved vurderingen af, om det var berettiget, at skadevolderen eller forsikringsselskabet på et givent tidspunkt valgte at udbetale erstatning for erhvervsevnetabet for at bringe erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste til ophør, eller om udbetalingen af denne erstatningspost skulle fortsætte, jf. U 2007.3088H og U 2007.3095H.
 Disse forhold har derimod ikke betydning for vurderingen af ankenævnets fastsættelse af erhvervsevnetabet som følge af patientskaden.
 Patienterstatningen og ankenævnet kan nemlig ikke fastsætte erhvervsevnetabet, før patientskaden er anmeldt, og der vil tillige altid gå noget tid med den nødvendige sagsbehandling, før der foreligger et forsvarligt grundlag, som gør det muligt at foretage et rimeligt skøn over det fremtidige erhvervsevnetab.
 Højesteret fastslog i U 2008.1386H som anført, at erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2 løber, indtil Arbejdsskadestyrelsens vejledende udtalelse om det fremtidige erhvervsevnetab foreligger, medmindre skadevolderen eller forsikringsselskabet forinden (l) på forsvarligt grundlag (2) har foretaget et rimeligt skøn over erhvervsevnetabet og (3) udbetalt erstatning for erhvervsevnetabet i forhold hertil.
 Højesteret tilføjede i U 2014.184H, at det ikke kan bringe forpligtelsen til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør, hvis Arbejdsskadestyrelsens vejledende udtalelse alene indeholder en minimumsvurdering og ikke en vurdering af det faktiske, varige erhvervsevnetab.
 Højesteret udtalte også som anført i U 2009.138H og i U 2010.436H, at der skal være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tab af erhvervsevne indtræder, og at der altså hverken må være “overlap” eller “hul” i erstatningen.
 Retsstillingen er med andre ord sådan, at Arbejdsskadestyrelsens vejledende udtalelse om det fremtidige erhvervsevnetab som hovedregel dels standser pligten til at udbetale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, dels etablerer pligten til at udbetale erstatning for erhvervsevnetab, og at undtagelserne her er restriktive.
 Ankenævnet kan derfor ikke fastsætte erhvervsevnetabet retrospektivt pr. et tidspunkt, hvor de faktiske forhold måske nok opfyldte betingelserne for at fastsætte et erhvervsevnetab, men hvor grundlaget endnu ikke forelå, og hvor der altså heller ikke var grundlag for at bringe pligten til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør.
 Det samme resultat følger tillige af U 2014.814H, hvor Højesteret udtalte:
 “... det ikke i sig selv er tilstrækkeligt for at bringeforpligtelsen til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste til ophør, at skadelidte må antages at lide et varigt erhvervsevnetab, der berettiger til erstatning herfor, dvs. på mindst 15 %. Det er tillige en forudsætning, at det er muligt – bl.a. under inddragelse af de hensyn, der er nævnt i lovens § 5, stk. 2 – at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne, og der skal foreligge et forsvarligt grundlag for det konkrete skøn, også når skønnet er midlertidigt, fordi den skadelidtes erhvervsmæssige situation ikke er afklaret.”
 Ankenævnet henviser endvidere til det lovforberedende arbejde i forbindelse med ændringen af erstatningsansvarslovens § 2 ved lov nr. 610 af 14. juni 2011:
 “Spørgsmål 52:
 Det er Justitsministeriets opfattelse, at skadelidte i den nævnte situation vil have krav på tabt arbejdsfortjeneste, indtil Arbejdsskadestyrelsens udtalelse


text:
foreligger. Det vil således fremover være sådan, at forpligtelsen til at udbetale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste vedvarer, indtil Arbejdsskadestyrelsen udtalelse foreligger, hvis en skadevolder eller dennes forsikringsselskab ikke selv foretager et rimeligt skøn på forsvarligt grundlag over erhvervsevnetabet og udbetaler erstatning i forhold hertil, jf. Justitsministeriets besvarelse af spørgsmål 51 vedrørende lovforslaget.”
 Ankenævnet fastholder herefter, at [person1] og dermed også boet med den tilkendte erstatning for tabt arbejdsfortjeneste er kompenseret fuldt ud frem til dagen for dødsfaldet, og at der derfor ikke kan fastsættes et erhvervsevnetab.
 Der er mellem sagens parter enighed om, at [person1] som følge af den anerkendte behandlingsskade var fuldstændig uarbejdsdygtig fra sygemeldingen den 26. november 2008 og frem til sin død den 26. april 2009. Ankenævnet har ikke bestridt, at [person1]s erhvervsevnetab – således som det fremgår af Arbejdsskadestyrelsens udtalelse af 28. oktober 2014 – var 100 %, såfremt det skulle udmåles retrospektivt pr. 13. december 2008.
 Det hedder i erstatningsansvarslovens § 5, at der tilkommer skadelidte erstatning for tab af erhvervsevne, såfremt en personskade har medført varig nedsættelse af skadelidtes evne til at skaffe sig indtægt ved arbejde. Om den tidsmæssige afgrænsning mellem denne erstatningspost og erstatning for tabt arbejdsfortjeneste hedder det i lovens § 2, at sidstnævnte erstatning ydes indtil det tidspunkt, hvor det er muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne.
 Det fremgår af sagen, at [person1] ved brev af 17. februar 2009 fra overlæge [person2] – kun et par måneder før sin død – modtog oplysning om, at der i forbindelse med en undersøgelse af ham tilbage i 2004 var sket en fejl, og at der derfor var mulighed for erstatning fra Patientforsikringen. Det fremgår endvidere, at [person3] herefter den 22. juni 2009 – et par måneder efter [person1]s død – anmeldte sagen til Patientforsikringen, der den 23. juni 2011 traf afgørelse vedrørende spørgsmålet om erhvervsevnetabserstatning.
 Under disse omstændigheder og navnlig henset til, at såvel Arbejdsskadestyrelsen i sin udtalelse af 28. oktober 2014 som ankenævnet i sin afgørelse af 9. januar 2015 har vurderet, at [person1] på baggrund af journalnotat af 13. december 2008 ikke havde nogen resterhvervsevne i behold på dette tidspunkt, finder landsretten, at det den 13. december 2008 var muligt at skønne over [person1]s fremtidige erhvervsevne, jf. erstatningsansvarslovens § 2. Ankenævnet bør derfor anerkende, at boet efter [person1] er berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne.
 Den af Højesteret i U.2008.1386H og flere følgende domme fastslåede praksis, hvorefter pligten til at yde erstatning for tabt arbejdsfortjeneste fortsætter, indtil Arbejdsskadestyrelsens udtalelse foreligger, eller der på forsvarligt grundlag er foretaget et rimeligt skøn over erhvervsevnetabet og udbetalt erstatning herfor – hvilke domme vedrører spørgsmålet om den tidsmæssige rækkevidde af pligten til at yde erstatning for tabt arbejdsfortjeneste – findes i den foreliggende situation, hvor patientskaden som følge af myndighedernes fejl først blev anmeldt og sagen afgjort efter skadelidtes død, ikke at kunne føre til en ændret vurdering.
 Boets principale påstand tages herefter til følge.
 Efter de nedlagte påstande, sagens forløb og udfald skal ankenævnet i sagsomkostninger betale 300.000


text:
kr. til boet til dækning af udgifter til advokatbistand inkl. moms og 4.000 kr. til statskassen til dækning af retsafgift.
 Ankenævnet for Patienterstatningen skal anerkende, at boet efter [person1] v/[person3] er berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne, og at erhvervsevnetabet skal fastsættes til 100 %, hvorfor sagen hjemvises til Ankenævnet for Patienterstatningen til beregning af erstatningsbeløbet.
 Sagen har tidligere været kort refereret på EA’s profil her på FB. Her får I dommen i sin helhed.
 Erstatningsbeløbet udgør ca. 8 mio kroner med tillæg af renter.
 Kammeradvokaten har anket dommen til Højesteret. Vi har anmodet om en skriftlig – og dermed hurtigere – behandling af denne sag for Højesteret. Denne anmodning tiltrådte Højesteret uagtet Kammeradvokaten ønskede en mundtlig forhandling.
 Vi forventer derfor, at kunne bringe Højesterets dom i sensommeren/efteråret 2015 – “allerede”.
 Skadelidte fik medhold i Landsretten. Erstatning – erhvervsevnetab.2016-12-302016-12-30/wp-content/uploads/2016/12/logo-erstatningadv.jpgErstatningsadvokaterne.dkhttps://www.erstatningsadvokaterne.dk/wp-content/uploads/2016/03/michelle-bunk-1.jpg200px200px


text:
Skat.dk: D.A.4.1.2 Levering mod vederlag
 Dette afsnit beskriver de betingelser, der skal være opfyldt, hvis en leverance skal anses for sket mod vederlag.
 Direkte sammenhæng
 Retsforhold
 Ulovlige leveringer
 Levering af ydelser mod vederlag forudsætter, at der er en direkte sammenhæng mellem ydelsen og vederlaget. Ydelser er derfor kun momspligtige, hvis der mellem tjenesteyderen og aftageren er et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser, idet vederlaget til tjenesteyderen udgør momsgrundlaget for ydelsen til aftageren.
 I denne forbindelse dækker begrebet ydelse også levering af en vare.
 Levering af ydelser mod vederlag forudsætter, at der består en direkte sammenhæng mellem ydelsen og vederlaget. Se EF-domstolens dom i sag C-154/80, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats GA, præmis 12, og dommen i sag C-102/86, Apple and Pear Development Council, præmisserne 11 og 12.
 Kontingenter, årsgebyrer mv.
 Betingelsen om en direkte sammenhæng mellem ydelsen og vederlaget er opfyldt, selvom en forening opkræver årlige bidrag af sine medlemmer, og bidraget er uafhængigt af medlemmernes faktiske brug af foreningens faciliteter og andre ydelser. Det at stille faciliteterne og ydelserne til permanent rådighed for medlemmerne udgør i sig selv en ydelse. De årlige bidrag udgør vederlaget for denne ydelse. Se EF-domstolens dom i sag C-174/00, Kennemer Golf & Country Club, præmisserne 39-42.
 Ubrugte billetter
 Momsudvalget har i en retningslinje vedtaget med enstemmighed udtalt, at når en kunde betaler for en flybillet, men hverken bruger den eller ændrer bookingen, kan kundens betaling til flyselskabet ikke kvalificeres som et tilbageholdt depositum som kompensation for tab, men skal anses for at udgøre en modydelse for en tjenesteydelse stillet til rådighed af flyselskabet og dermed en momspligtig ydelse. Bemærk, at EU-domstolen efterfølgende kom til et lignende resultat i dommen i de forenede sager C-250/14 og C-289/14, Air France-KLM og Hop!-Brit Air.
 Udvalget udtalte videre næsten enstemmigt, at når betalingen for flybilletten helt eller delvis tilbagebetales til kunden på grund af aflysning eller ændring af den oprindelige booking, skal afgiftsgrundlaget reduceres i overensstemmelse med momssystemdirektivet art. 90, stk. 1.
 Skattestyrelsen deler udvalgets opfattelse.
 Se retningslinje WP 778, DOK A fra Momsudvalget, der er vedtaget på baggrund af drøftelser på udvalgets 99. møde.
 Om Momsudvalget og retningslinjer, se D.A.1.4.
 Delvis tilskudsfinansierede aktiviteter
 Momsudvalget har i en retningslinje, med næsten enstemmighed, tilkendegivet den opfattelse, at en levering af goder eller ydelser kun er momspligtig, hvis der består en direkte sammenhæng mellem leveringen og et vederlag i momssystemdirektivets artikel 2(1)(a) og (c) ́s forstand.
 Momsudvalget er endvidere, med næsten enstemmighed, af den opfattelse, at :
 Det ikke nødvendigvis kræver, at vederlaget er lig markedsværdien af leverancen eller at vederlaget dækker omkostningerne ved leverancen før, at betingelsen er opfyldt
 Betingelsen om en direkte sammenhæng mellem leverancen og vederlaget betyder ikke nødvendigvis at aktiviteter, der hovedsageligt men ikke udelukkende, finansieres af generelle tilskud, som ikke har en direkte sammenhæng med leverancen, altid skal anses for at falde udenfor momsens anvendelsesområde.
 Skattestyrelsen er enig i udvalgets opfattelse.
 Se retningslinje WP 759, DOK C fra Momsudvalget, der er vedtaget på baggrund af drøftelser på udvalgets 96. møde.
 Om Momsudvalget og retningslinjer, se


text:
afsnit D.A.1.4.
 Forsknings- og innovationsaktiviteter under EU Framework Programmes
 Momsudvalget har i en retningslinje vedtaget med næsten enstemmighed udtalt, at ved finansiering, bortset fra offentlig tilvejebringelse, som stilles til rådighed for deltagere til deres forsknings- og innovationsaktiviteter under EU Framework Programmes (Horizon 2020 og tidligere FP7), og hvor det ikke er tanken at overdrage ejerskabet til Kommissionen, skal tilskuddet til en deltager anses for at være en støtte, der ikke er knyttet til prisen på en levering af varer eller ydelser.
 Hvis det skulle forekomme, at Kommissionen overtager ejerskab til resultater, der er udviklet ved aktiviteter, som er finansieret under EU Framework Programmes, skal tilknytningen mellem overdragelse af ejerskabet til resultater frembragt af en deltager, der har modtaget et tilskud, og tilskuddet, der er stillet til rådighed for denne deltager, ikke anses for at være tilstrækkelig direkte til, at betaling af tilskuddet kan anses for et vederlag for overdragelsen.
 Se retningslinje fra Momsudvalget, der er vedtaget på udvalgets 101. møde, den 20. oktober 2014, dokument I.
 Reward-baseret crowdfunding
 Reward-baseret crowdfunding er kendetegnet ved, at en erhvervsdrivende lægger en ide til et erhvervsprojekt på en crowdfunding platform. Herefter er det muligt for interesserede at yde finansiering til projektet. Til gengæld for forhåndsfinansieringen modtager bidragsyderne forskellige slags varer og/eller ydelser, som er afhængige af størrelsen af bidraget. Opnår projektet fuld finansiering inden udløbet af en bestemt frist sættes erhvervsprojektet i produktion, og bidragsyderne kan gøre krav på de varer og/eller ydelser, som de er blevet stillet i udsigt. Opnår projektet ikke fuld finansiering inden fristens udløb, tilbagebetales de erlagte bidrag. Se eksempelvis SKM2015.254.SR.
 Momsudvalget har i en retningslinje vedtaget med enstemmighed udtalt, at reward-baseret crowdfunding, hvor en person giver et bidrag til et crowdfunding projekt mod en levering af et ikke-finansielt produkt i form af varer og/eller ydelser, skal udgøre en levering mod vederlag, som er omfattet af momssystemdirektivet, når der foreligger en direkte forbindelse mellem levering af varerne/ydelserne og betalingen af bidraget, samt når modtageren af bidraget er en afgiftspligtig person og som handler i egenskab af en sådan.
 Betalingen fra bidragsyderen vil i disse tilfælde udgøre en forudbetaling for de pågældende varer/ydelser, hvoraf der skal betales moms på betalingstidspunktet, jf. momssystemdirektivets artikel 65, såfremt varerne/ydelserne er præcist definerede, når betalingen sker.
 Momsudvalget bemærker endvidere, at uanset det betalte bidrag overstiger markedsværdien af de pågældende varer/ydelser, skal leverancerne alligevel i princippet anses for omfattet af momssystemdirektivets anvendelsesområde.
 Momsudvalget udtaler videre, men alene med næsten enstemmighed, at i de situationer, hvor værdien af varerne/ydelserne alene er symbolske eller i øvrigt totalt uden forbindelse til det ydede bidrag, må bidraget anses for en donation, der ikke udgør vederlag for en leverance.
 Såfremt bidraget til erhvervsprojektet sker mod en finansiel ydelse i form af eksempelvis en procentdel af fremtidige indtægter, udtaler Momsudvalget enstemmigt, at overdragelsen af en sådan immateriel rettighed skal anses for en levering mod vederlag, såfremt betingelserne i momssystemdirektivets artikel 2 er opfyldt. Såfremt den finansielle ydelse består i levering af aktier eller andre værdipapirer, vil leverancen kunne omfattes af momsfritagelsen i


text:
artikel 135, stk. 1, litra f. Sker betalingen af bidraget mod en ydelse i form af renter på et lån, så vil betalingen af disse blive anset for omfattet af momsfritagelsen i artikel 135, stk. 1, litra b, såfremt bidragsyderen er en afgiftspligtig person.
 Endelig udtaler momsudvalget enstemmigt, at den platform, som udbyder crowdfunding projekter, må anses for at udøve økonomisk virksomhed. Næsten enstemmigt bemærker momsudvalget, at levering af platformens ydelser må anses for at være levering af ydelser mod vederlag, som er momspligtige, medmindre der er tale om en momsfritaget finansiel ydelser omfattet af artikel 135 i momssystemdirektivet.
 Skattestyrelsen er enig i alle ovenstående udtalelser om reward-baseret crowdfunding. Bemærk, at formuleringen "såfremt varerne/ydelserne er præcist definerede, når betalingen sker" ikke skal tages til udtryk for, at der gælder andre betingelser for, at momspligten indtræder på tidspunktet for forudbetalingen, end de almindelige betingelser, som er beskrevet i afsnit D.A.7.2.5.
 Se retningslinje fra Momsudvalget, der er vedtaget på baggrund af drøftelser under udvalgets 102. møde, den 30. marts 2015, dokument H.
 Gratis internetydelser - Samtykke til at anvende persondata
 Momsudvalget har i en retningslinje enstemmigt erklæret sig enig i, at når en person for som bruger at få adgang til it-ydelser, som en afgiftspligtig person tilbyder uden betaling i penge, giver den afgiftspligtige person et samtykke til at anvende personens persondata, så udgør personens tilrådighedsstillelse af data ikke en økonomisk aktivitet, og der er derfor ikke en momspligtig levering af en ydelse, medmindre personen i forbindelse med tilrådighedsstillelsen anvender menneskelige eller materielle ressourcer på samme måde som en producent, handlende eller tjenesteyder i den forstand, som udtrykkene anvendes i momssystemdirektivets artikel 9, stk. 1, 2. afsnit.
 Momsudvalget har ligeledes enstemmigt erklæret sig enig i, at når en afgiftspligtig person stiller it-ydelser til rådighed uden betaling i penge til en bruger af internettet i bytte for brugerens samtykke til at anvende personens persondata, så udgør tilrådighedstillelsen ikke en momspligtig transaktion, så længe at ydelserne tilbydes til alle brugere af internettet, uanset mængden og kvaliteten af de persondata, som brugerne hver især stiller til rådighed, sådan at ingen direkte sammenhæng mellem de it-ydelser, der stilles til rådighed, og vederlaget i form af de modtagne persondata kan påvises.
 Se retningslinje fra Momsudvalget, der er vedtaget på baggrund af drøftelser under udvalgets 111. møde, den 30. november 2018, dokument B (WP 967).
 Følgeretsvederlag mv.
 Ved direktiv 2001/84/EF af 27. september 2001 om følgeret for ophavsmanden til et originalkunstværk er der indført en vis harmonisering af EU-landenes regler om følgeretsvederlag. Se evt. også ophavsretslovens § 38. Ophavsmandens følgeret til et originalkunstværk er en uoverdragelig og ufrasigelig ret til et vederlag baseret på salgsprisen ved videresalg af det pågældende kunstværk efter ophavsmandens første afhændelse af det. Retten finder anvendelse på - som udgangspunkt - alt videresalg, hvor der som sælgere, købere eller formidlere deltager professionelle på kunstmarkedet, herunder auktionshuse, kunstgallerier og alle kunsthandlere i øvrigt. Se EU-domstolens dom i sag C-51/18, Kommissionen mod Østrig.
 Ved direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af


text:
ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet er der indført regler om rimelig kompensation til rettighedsindehaverne, hvis EU-landene vælger at tillade fysiske personer at reproducere værker mv. på medier til privat brug eller andre ikke-kommercielle formål. Se evt. ophavsretslovens §§ 39-46 a om blankbåndsvederlag. Sådanne vederlag (kompensation) er ikke vederlag i momslovens forstand. Se EU-domstolens dom i sag C-37/16, SAWP.
 Ydelser kan kun anses for udført mod vederlag og er derfor kun momspligtige, hvis der mellem tjenesteyderen og aftageren består et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser, idet vederlaget til tjenesteyderen udgør momsgrundlaget for ydelsen til aftageren. Se EF-domstolens dom i sag C-16/93, Tolsma, præmis 14.
 En ydelse er momspligtig, selvom parterne i en aftale om udveksling af ydelser har aftalt, at tjenesteyderen kun er moralsk forpligtet til at levere den aftalte ydelse, og at aftageren ikke kan påberåbe leveringsforpligtelsen ved domstolene. Se EF-domstolens dom i sag C-498/99, Town & County Factors Ltd, præmisserne 20-24.
 Betingelsen om, at der mellem tjenesteyderen og aftageren skal bestå et retsforhold, der vedrører en gensidig udveksling af ydelser, kan godt anses for opfyldt, selvom aftalen er indgået mellem to enheder inden for den samme juridiske person, og at der derfor civilretligt er tale om en intern aftale. Betingelsen vil være opfyldt, hvis de to enheder momsmæssigt er dele af to forskellige afgiftspligtige personer. Betingelsen vil således være opfyldt, hvis den ene enhed er medlem af en fællesregistrering i et EU-land, og den anden enhed enten ikke er medlem af en fællesregistrering eller er medlem af en anden fællesregistrering.
 Se omtalen af SKM2016.344.SR nedenfor og omtalen i afsnit D.A.3.3.1 af momsudvalgets retningslinje om fællesregistreringer på baggrund af dommen i sag C-7/13, Skandia America Corp. (USA), filial Sverige.
 Se evt. også afsnit D.A.3.3.2 om delregistreringer.
 Rette indkomstmodtager
 Den som ikke er rette indkomstmodtager af et beløb, er ikke momspligtig heraf. Se SKM2012.519.BR. Se om en beslægtet problemstilling afsnit D.A.11.1.2.3 om rette omkostningsbærer.
 De fleste domme fra EU-domstolen om, hvornår der er tale om levering mod vederlag, handler om levering af ydelser. Der er efter Skattestyrelens opfattelse imidlertid ingen grund til at antage, at domstolen skulle være kommet til et andet resultat i de pågældende domme, hvis de i stedet havde handlet om levering af varer.
 Samkørsel anses ikke som en ydelse, der leveres mod vederlag i henhold til momslovens § 4, stk. 1.
 Ved samkørsel forstås, at to eller flere personer, der skal samme vej, kører i den enes bil og deler transportudgifterne. Det anses også for samkørsel, når en passager sættes af eller stiger på i løbet af køreturen, også selv om dette må føre til en mindre afvigelse fra førerens rute.
 De betalinger, som bilejeren modtager fra passagererne til dækning af deres andel af udgifterne til brændstof, løbende vedligeholdelse, slid på dæk og serviceeftersyn mv. og evt. broafgift, færgeoverfart og lignende skyldes, at bilejeren og passagererne deler nogle fælles udgifter. Det er uden betydning, hvorledes aftalen om samkørsel er blevet etableret. Dette indebærer, at der fx gælder samme regler for samkørsel til og


text:
fra en fælles arbejdsplads, som der gælder, hvis bilejeren offentligt har udbudt kørelejligheden, fx på en internetportal. Se SKM2016.536.SKAT. Se afsnit C.A.4.3.3.1.3 om den skattemæssige behandling.
 I denne retningslinje fra Momsudvalget forstås ved "platforme for deleøkonomi" afgiftspligtige personer, som driver online markedspladser, som gør det muligt for individuelle brugere af platformene, der ønsker at levere varer og ydelser, og individuelle brugere af platformene, der ønsker at erhverve varer og ydelser, at etablere forbindelse.
 Momsudvalget udtaler med enstemmighed, at leveringer af varer eller ydelser, der foretages af enkeltpersoner til andre brugere via platforme for dele økonomi, mod vederlag i form af penge, skal anses for afgiftspligtige transaktioner, som er afgiftspligtige efter artikel 2 i momssystemdirektivet, hvis personen ved at levere disse varer eller ydelser udøver en økonomisk aktivitet, som kvalificerer ham som en afgiftspligtig person efter artikel 9 i momssystemdirektivet.
 Udvalget udtaler næsten enstemmigt, at leveringer af varer eller ydelser, der foretages af enkeltpersoner til andre brugere via platforme for dele økonomi, i bytte for andre varer eller ydelser også skal anses for afgiftspligtige transaktioner, som er afgiftspligtige efter artikel 2 i momssystemdirektivet, hvis personen ved at levere disse varer eller ydelser udøver en økonomisk aktivitet, som kvalificerer ham som en afgiftspligtig person efter artikel 9 i momssystemdirektivet.
 Udvalget udtaler næsten enstemmigt, at for at en sådan transaktion kan være momspligtig efter artikel 2 i momssystemdirektivet, skal det godtgøres, at der er en direkte forbindelse mellem transaktionen, der foretages af personen, og vederlaget i naturalier, som han modtager til gengæld. Udvalget udtaler med enstemmighed, at vurderingen af, om en sådan direkte forbindelse eksisterer, skal foretages på grundlag af den enkelte sag.
 Udvalget udtaler næsten enstemmigt, at ydelser, der af platforme for deleøkonomi stilles til rådighed for deres brugere, skal udgøre afgiftspligtige transaktioner, som er afgiftspligtige efter artikel 2 i momssystemdirektivet, på betingelse af at leveringen foretages mod vederlag. Udvalget udtaler med enstemmighed, at fritagelser i medfør artikel 135, stk. 1, i momssystemdirektivet finder anvendelse, hvor transaktionerne udgør finansielle ydelser, som er omfattet af denne bestemmelse.
 Se retningslinje fra Momsudvalget, der er vedtaget på baggrund af drøftelser på udvalgets 105. møde den 26. oktober 2015, dokument B. (Working paper no 889).
 Ulovlige leveringer mod vederlag er momspligtige på samme måde som lovlige leveringer, bortset fra tilfælde, hvor der ikke kan være tale om konkurrence mellem en lovlig økonomisk sektor og en ulovlig økonomisk sektor. Se EF-domstolens dom i sag C-283/95, Karlheinz Fischer, præmisserne 19-23.
 Om hvornår tilskud udgør vederlag eller indgår i vederlaget, se afsnit D.A.8.1.1.7.
 Afgørelsen i stikord Yderligere kommentarer
 C-410/17, A OY
 1Artikel 2, stk. 1, litra a) og c), i Rådets direktiv 2006/112/EF sammenholdt med artikel 14, stk. 1, og artikel 24, stk. 1, skal fortolkes således, at når en nedrivningsvirksomhed, i henhold til en nedrivningskontrakt, er forpligtet til at udføre nedrivningsarbejder og kan videresælge metalskrot, der er indeholdt i nedrivningsaffaldet, da omfatter nedrivningskontrakten en levering af ydelser mod vederlag, dvs. udførelsen af nedrivningsarbejderne, og desuden en levering af varer mod vederlag, dvs. leveringen af metalskrot, hvis nedrivningsvirksomheden ansætter


text:
leveringen af metalskrot til en værdi, som virksomheden tager i betragtning ved fastsættelsen af den tilbudte pris for udførelse af nedrivningsarbejderne.
 2) Artikel 2, stk. 1, litra a) og c), i direktiv 2006/112, sammenholdt med artikel 14, stk. 1, og artikel 24, stk. 1, skal fortolkes således, at når en nedrivningsvirksomhed, i medfør af en nedrivningskontrakt, køber en vare til demontering og forpligter sig til at demontere og bortskaffe denne vare samt at bortskaffe det heraf fremkomne affald, da omfatter kontrakten en levering af varer mod vederlag, dvs. leveringen af en vare til demontering. Såfremt nedrivningsvirksomheden er forpligtet til at demontere og bortskaffe denne vare samt at bortskaffe det heraf fremkomne affald, da omfatter kontrakten desuden en levering af ydelser mod vederlag, dvs. udførelsen af nedrivnings- eller demonterings- og bortskaffelsesarbejderne, hvis nedrivningsvirksomheden ansætter denne levering af ydelser til en værdi, som virksomheden tager i betragtning ved fastsættelsen af den tilbudte pris som en faktor, der reducerer købsprisen for varen til demontering.
 C-51/18, Kommissionen mod Østrig
 Følgeretsvederlaget til ophavsmanden til et originalkunstværk er ikke momspligtigt.
 C-295/17, MEO
 Et på forhånd bestemt beløb, svarende til det månedligt aftalte abonnementsgebyr ganget med forskellen mellem den minimumsperiode, der var fastsat i aftalen med kunden, og antallet af måneder, hvor tjenesteydelsen var blevet leveret, som virksomheden opkrævede sin kunde i tilfælde af kundens førtidige ophævelse af en aftale om levering af ydelser, eller hvis førtidig ophævelse skete af en grund, der kunne tilregnes kunden, var momspligtigt vederlag for levering af ydelser.
 C-421/17, Polfarmex
 Det forelagte spørgsmål skal besvares med, at momsdirektivets artikel 2, stk. 1, litra a), skal fortolkes således, at et aktieselskabs overdragelse af ejendomsretten til fast ejendom til en af dets aktionærer, der ligesom den i hovedsagen omhandlede overdragelse foretages inden for rammerne af en ordning for inddragelse af aktier fastsat i den nationale lovgivning som en modydelse for det nævnte aktieselskabs tilbagekøb af de aktier i dets selskabskapital, som er ejet af denne aktionær, udgør en levering af varer mod vederlag, der er momspligtig, for så vidt som den nævnte faste ejendom anvendes til dette aktieselskabs økonomiske virksomhed.
 C-182/17, Nagyszénás Településszolgátatási Nonprofit
 Betingelsen om en direkte sammenhæng mellem leverede ydelser og et vederlag er opfyldt, også når vederlaget ikke er fastsat i forhold til individualiserede tjenester, men som et fast beløb og på en årlig basis, således at vederlaget dækker de omkostninger, som leverandøren har.
 C-544/16, Marcandi
 Artikel 2, stk. 1, litra c), i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at udstedelsen af "kreditter" såsom de i hovedsagen omhandlede, der giver en erhvervsdrivendes kunder mulighed for at afgive bud i auktioner, der afholdes af denne erhvervsdrivende, udgør en tjenesteydelse mod vederlag, hvor modydelsen er det beløb, der betales for "kreditterne".
 Artikel 73 i direktiv 2006/112 skal fortolkes således, at under omstændigheder som de i hovedsagen omhandlede indgår værdien af de "kreditter", der anvendes til at afgive bud, ikke i den modydelse, der opkræves af den afgiftspligtige for de leveringer af varer, som denne afgiftspligtige foretager til fordel for de brugere, der har vundet