text:
og særlig retten til at bestemme, hvor barnet skal bo.
 B1 og B2 boede indtil september 2015 med deres mor i Bulgarien. Det er derfor forældrenes rettigheder efter bulgarsk ret, der skal lægges til grund ved afgørelsen af, om der er tale om en børnebortførelse omfattet af Haagerkonventionen.
 Det må efter erklæringerne af 5. januar og 14. marts 2016, der er afgivet af det bulgarske justitsministerium som centralmyndighed efter Haagerkonventionen, lægges til grund, at forældremyndigheden over børnene ved skilsmissen i 2011 blev tildelt moderen, mens faderen blev tillagt samværsret. Det må dog efter erklæringerne endvidere lægges til grund, at moderens rejse med børnene til udlandet krævede samtykke fra faderen, og at afgørelsen fra Sofia Byret, som trådte i stedet for et samtykke fra faderen, alene gav hende ret til at rejse midlertidigt til udlandet med børnene, men ikke til at flytte deres bopæl til udlandet. Det fremgår endvidere udtrykkeligt af erklæringerne, at børnenes tilbageholdelse i Danmark skal betragtes som ulovlig, da den strider mod de bulgarske retsafgørelser vedrørende skilsmisse og om børnenes rejser til udlandet.
 Højesteret finder, at F i kraft af sin ret til at modsætte sig, at børnene tager fast bopæl uden for Bulgarien, besidder rettigheder som indehaver af forældremyndighed i den forstand, hvori dette begreb anvendes i Haagerkonventionen. Dette gælder, selv om han i øvrigt kun har samværsret med børnene. Højesteret har herved navnlig lagt vægt på, at forældremyndigheden efter konventionens artikel 3 kan være delt, og at begrebet »forældremyndighed« efter konventionens artikel 5, litra a, udover retten til at drage omsorg for barnets person særlig omfatter retten til at bestemme, hvor barnet skal bo. En ret til at modsætte sig, at et barn flytter til et andet land, må i den forbindelse anses for mindst lige så vigtig som retten til at beslutte, hvor barnet skal bo inden for bopælslandet. Endvidere har Højesteret lagt vægt på Haagerkonventionens formål, som bl.a. er på internationalt plan at beskytte børn mod de skadelige virkninger af ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse. Højesteret har også tillagt det betydning, at der blandt de lande, der har tiltrådt Haagerkonventionen, er sket en udvikling i retning af en bredere forståelse af, hvad der menes med en ulovlig bortførelse eller tilbageholdelse af et barn. I tråd hermed viser retsafgørelser fra mange af landene, at det anses for ulovlig bortførelse at flytte et barn til udlandet, hvis flytningen kræver samtykke fra den af forældrene, som ikke i øvrigt er tillagt forældremyndigheden, og flytningen er sket uden samtykke fra den pågældende. Se herved f.eks. House of Lords afgørelse af 16. november 2006 i sag [2006] UKHL 51 In re D (a child), dom af 17. maj 2010 fra US Supreme Court i sag Abbott v. Abbott (No. 08-645) og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelse af 6. juli 2010 i sag 41615/07, Neulinger og Shuruk mod Schweiz (storkammerafgørelse), præmis 69-74.
 Højesteret lægger efter oplysningerne i sagen til grund, at F på det tidspunkt, da børnene rejste til Danmark, udøvede og fortsat ville udøve sin ret til at modsætte sig, at


text:
de flyttede til Danmark.
 På den anførte baggrund tiltræder Højesteret, at der er tale om en ulovlig børnebortførelse, og at tilbageholdelsen af B1 og B2 i Danmark er i strid med børnebortførelseslovens § 10, stk. 1.
 Børnebortførelseslovens § 11
 Efter § 11, nr. 2, kan tilbagegivelse af børnene til Bulgarien efter § 10, stk. 1, nægtes, hvis der er en alvorlig risiko for, at tilbagegivelsen vil være til skade for børnenes sjælelige eller legemlige sundhed eller på anden måde sætte dem i en situation, som de ikke bør tåle. Efter § 11, nr. 3, kan tilbagegivelse nægtes, hvis børnene modsætter sig tilbagegivelsen, og børnene har nået en sådan alder og modenhed, at der bør tages hensyn til deres mening.
 Efter oplysningerne om forløbet af fogedforretningen den 30. juni 2016, hvor landsrettens afgørelse af 7. juni 2016 blev forsøgt tvangsfuldbyrdet, og af de grunde, som er anført i fogedrettens kendelse af 2. februar 2016, tiltræder Højesteret fogedrettens afgørelse, hvorefter tilbagegivelse af B1 kan nægtes i medfør af børnebortførelseslovens § 11, nr. 2 og 3, og at tilbagegivelse af B2 kan nægtes i medfør af lovens § 11, nr. 2.
 Højesteret tager herefter M’s påstand til følge.
 Kommentar:Der er tale om en meget lang og grundig dom, der bør læses i sin helhed for det fulde udbytte.

type: other


text:
USA's Højesteretsdommere
 by Thomas on Søn okt 16, 2016 4:02 am
 Navn___________ Fødselsår____ Udnævnt af_____
 Anthony Kennedy 1936 Reagan
 David Souter 1939 Bush
 Clarence Thomas 1948 Bush
 Ruth Bader Ginsburg 1933 Clinton
 Stephen Breyer 1938 Clinton
 John G. Roberts 1955 Bush
 Samuel Alito 1950 Bush
 Sonia Sotomayor 1954 Obama
 Elena Kagan 1960 Obama
 *) Souter er pensioneret fra højesteret - den egentlige grund er uklar - han har siddet i lavere retssale senere.
 En højesteretsdommer kan principielt ikke afsættes (det kan lade sig gøre; men det er mere end svært), fordi en højesteretsdommer må ikke være påvirkelig overfor pression - og skal kunne fortælle alt og alle (navnlig præsident og senat, at denne eller hin lov er i strid med forfatningen - og derfor ugyldig. Det ligger også i forfatningen.
 Præsidenten udpeger højesteretsdommere; men de skal godkendes af senatet.
 Det er netop her humlen i dette valg ligger: Vinder demokraterne flertallet i senatet og Hillary Clinton bliver præsident, så kan de udpege hvem, det passer dem til at sidde i højesteret - og da sådanne snildt kan sidde til de ikke kan tygge smør mere (20-30 år er almindeligt).
 Ikke alene er der et sæde ledigt, som Bush udnævnte, hvilket kan give et flertal på 5 mod 4 i højesteret til demokratisk udpegede dommere. Desuden kommer der 2 som Bill Clinton udpegede og som er over 75 og dermed ikke kunne påregnes som siddende så forfærdelig længe. Så trækker de sig, så taler sandsynligheden for, at Clintons udpeger flertallet i højesteret!
 Clarence Thomas er også ved at være oppe i årene, så dem, der bliver tilbage kan snildt være udpeget af Obama - og de er forholdsvis unge. Dvs. Højesteret bliver domineret af demokratisk udpegede dommere en lang tid fremover.
 Det er den republikanerne frygter!
 Forskellige love kan gennemføres - som f.eks. en udlægning af våbenloven, som ikke er republikanernes kop the - for ikke at tale om dødsstraf og abortlovgivningen. Der er med skoleskyderierne lagt op til betydelige stramninger af våbenloven.
 Hvad der kan være af mere umiddelbar interesse er, at senatet overkørte Obama's veto mod, at private kan sagsøge (i dette tilfælde Saudi Arabien) - nok ikke det smarteste senatet har lavet.
 Former Pueblo crew members William Thomas Massie, Dunnie Richard Tuck, Donald Raymond McClarren, and Lloyd Bucher sued the North Korean government for the abuse they suffered at its hands during their captivity. North Korea did not respond to the suit. In December 2008, U.S. District Judge Henry H. Kennedy, Jr. in Washington, D.C., awarded the plaintiffs $65 million in damages, describing their ill treatment by North Korea as "extensive and shocking."[40] The plaintiffs, as of October 2009, were attempting to collect the judgment from North Korean assets frozen by the U.S. government.
 Det betyder, at en ny højesteret kan omstøde (eller lade være) senatets beslutning om privates ret til at sagsøge andre stater, hvilket nok vil være en fornuftig ting. Der kan imidlertid indtil da være mulighed for ikke alene at indefryse Ghadaffi's og Putin's private


text:
midler; men også direkte at inddrage dem. Det er nok den, Putin skal være mere end almindelig nervøs for - man ved jo aldrig, hvad banksvin kan finde på.
 Det andet er, at præsidenten kan få erklæret den lovgivning, der fulgte med opbringningen af Pueblo, i strid med forfatningen. Dvs. at præsidenten evt. ikke længere er bundet af 48 timers fristen for indsættelse af amerikanske tropper. Inden 48 timer skal præsidenten have godkendt af senatet, at amerikanske tropper er i krig. Det gør i praksis alt andet end commando raids mere end vanskeligt - ikke uden at få besked af senatet på at trække tropperne ud.
 Det er så en konsekvens af Vietnamkrigen, hvor der kun var godkendelse af budgettet tilbage i senatets hånd for at få pålagt præsidenten at ophøre med at kriges. Det er måske det, der gnaver i den manglende budgetgodkendelse - blandt andet.
 Så situationen er mere end speget, trods af at det ellers overses totalt i den "debat", der er om yngre damers private dele.
 Det var derfor hele
 by Thomas on Tors okt 20, 2016 11:54 am
 fissegramseriet kom frem!
 Det var fordi højesteret skal opretholde den fri abort. Derfor skal flertallet i højesteret væk fra de højreorienteredes kontrol.
 Men det næste er spørgsmålet om kontrollen med skydevåben.
 Det er derfor ulykker med skydevåben sammenkobles med abort.
 Men det mere luskede er nok: Hvordan bedragerier skal behandles - det kommer til at ramme Trump. Skal vi gætte, at dødsstraffen genindføres for banksvin af Clinton?


text:
Højesteret har afgjort begrebet "pludselig skade" i dansk forsikring - Horten Advokatpartnerselskab
 Højesteret afsagde den 29. juni 2012 dom i en sag om begrebet "pludselig skade", hvor forsikringstageren i tre instanser har været repræsenteret af Horten. Dermed er lang tids usikkerhed med hensyn til dækningsomfanget af erhvervsforsikringer med tilknyttet ansvarsdækning bragt til ophør.
 I sagen var der tidligere afsagt domme i byretten og Østre Landsret (gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2010.942 ØLR). Østre Landsret ændrede byrettens frifindende dom og pålagde Top Danmark Forsikring A/S at anerkende sin dækningsforpligtelse. Landsrettens dom blev af forsikringsselskabet Top Danmark indbragt for Højesteret gennem tredjeinstansbevilling, blandt andet under henvisning til, at landsrettens dom var i modstrid med det præjudikat, som forsikringsselskaberne havde fastsat præmien efter. Præjudikatet findes i FED 2000.2252 ØLR og siger, at hvis tæring er hovedårsagen til en skade, så er der ikke dækning.
 Forsikringsselskabet afviste dækning
 I april 2002 sprang en olietank, der anvendtes til bageriovne, læk med den følge, at et kvantum olie strømmede ud på kældergulvet. Selvom der hurtigt blev gjort en indsats for at fjerne olien, kunne der også være indtruffet et udslip til jorden. Miljømyndigheden instruerede straks bageren i akutte afværgeforanstaltninger og påbød senere i medfør af jordforureningslovens § 40 bageren at gennemføre en miljøundersøgelse. Forsikringsselskabet afviste at anerkende dækning under en erhvervs(ansvars)forsikring under henvisning til, at skaden skyldtes en tæring af tanken, der ikke opfyldte kravet om pludselighed.
 Den principielle tvist knyttede sig primært til kravet om, at "årsagen" til en skade skal være pludselig, idet der ikke var nogen tvivl om, at tæringen havde været 20-40 år undervejs og, at tanken uden tæring ikke var sprunget læk.
 Lækagen er skadeårsag i sig selv
 Højesteret slår fast, at det afgørende er "den umiddelbare årsag". En lækage, der indtræder pludseligt, opfylder således kravet til pludselighed, selvom den bagvedliggende årsag kan henføres til tæring, der ikke er pludselig. I modsætning til landsretten i den indankede dom stiller Højesteret ikke krav om en egentlig udløsende årsag eller begivenhed. Lækagen er en skadesårsag i sig selv.
 Højesteret henviser eksplicit til den langvarige praksis hos Ankenævnet for Forsikring og afviser hermed appellantens påstand om, at der skulle gælde særlige regler for erhvervsforsikringer.
 Højesterets afgørelse afslutter en tvivl om retstilstanden for erhvervsforsikringer, der har hersket siden begrebets indførelse i 1980'erne i skandinavisk forsikring.
 Dommen må forventes at få indflydelse på udformningen af policer, som forsikringsbranchen har forsømt at tilpasse lovgivning omkring forureningsansvar, der pålægger alle erhvervsvirksomheder og i en vis udstrækning private et objektivt ansvar.
 Om dommen får indflydelse på prisdannelsen står hen i det uvisse. Forsikringsbranchen nægtede under sagen at dokumentere sin påstand om, at branchen havde tariferet på grundlag af afgørelsen i FED 2000.2252 ØLR.
 For Højesteret – og i sidste øjeblik – forsøgte appellanten at introducere et nyt muligt tvistepunkt – nemlig om offentligretlige påbud i det hele taget opfylder kriterierne for at være "skader i forsikringsretlig forstand".
 Vi følger sagens udvikling
 Der vil blive skrevet en artikel om dommen, herunder om dette meget vigtige spørgsmål om kongruens, idet Højesteret


text:
Højesteret overgås kun af Højskolebladets Højlund
 Højesteret overgås kun af
 Højskolebladets Højlund
 Hovederne skal ryge, når Højskolebladets redaktør som overdommer finder den endelige løsning
 Ikke bare er jeg imod Tvind, men jeg finder Tvinds skolesyn afskyeligt. Det har jeg givet udtryk for i årevis, også lige over for Tvind-folkene. Og just derfor har jeg villet værne de rettigheder, som Tvind og alle andre i demokratiet har ifølge grundloven. Hvis friheden kun gælder den, man er enig med, så bliver den for nem.
 I seneste udgave af Højskolebladet har den ny redaktør, Niels Højlund, indlevet skildret Tvind og især skolesamfundets stifter, Amdi Petersen. Pludselig er jeg som skåret for den sorte stær. Det er ikke så sært, at Niels Højlund kender det politiske sind, som er Amdi Petersens. For Højlunds politiske vandring er jo gjort side om side med Amdi Petersen. Der er næppe to, der i dansk højskolebevægelse ligner hinanden mere end netop Niels Højlund og Amdi Petersen.
 De indledte begge i det mest yderligtgående sociale for begge at ende i det autoritære, hvor man til sidst gør sig selv og sine egne meninger til selve målestokken. De er begge overløbere, og overløberne er altid de værste, for de føler sig tvunget til at bruge store ord for at blive troet, at de nu er anderledes, end de var.
 Niels Højlunds artikel i Højskolebladet handler selvsagt om Højesterets dom i Tvind-sagen. Folketingets særlov var ulovlig. Særloven var den første lov, som gennem 150 år krænkede grundloven. Folketinget optrådte som domstol, da den lavede særloven mod 32 Tvind-skoler. Men folketinget er lovgivende forsamling, ikke dømmende magt.
 Niels Højlund skriver: - javel, højesteret har talt og det tager vi til efterretning.
 Det er politiker-ord. Sådan har partiordførerne også sagt. At tage noget til efterretning vil sige, at man retter sig efter det.
 Hvordan retter Højskolebladets redaktør sig så efter højesterets dom? Jo, en halv spalte længere henne kan man læse om Amdi Petersens Tvind-dukketeater, og så står der: "Og det teater skal vi altså alle spille med i for frihedens og grundlovens skyld? Jeg nægter. Og jeg nægter ligegyldig hvad 12 højesteretsdommere mener."
 Højskolebladets Højlund står over Højesteret. Overdommeren nægter - skønt han just har sagt, at han tager dommen til efterretning.
 Der skal nok være læsere, som i Højlund beundrer den stærke mand, der finder det ligegyldigt, hvad 12 højesteretsdommere mener. Jeg siger ikke, det er ligegyldigt, hvad Højlund skriver og nægter, især da ikke som Højskolebladets redaktør. Men det havde jo været værre, hvis det var folketinget, regeringen og undervisningsministeriet, der nægtede, ligegyldigt hvad en enig Højesteret sagde. I så fald var dansk folkestyre i sin hidtil værste krise, en forfatnings-strid mellem de lovgivende, dømmende og udøvende magter.
 Men taget for pålydende værdi er redaktør Højlunds nægtelse en farlig vej i demokratiet. Vi var mange, der mente, at Danmarks deltagelse i EU var i strid med grundloven. Højesteret undersøgte aldrig de mange skridt, der blev taget på vejen ind i Unionen, men fastslog alene, at den seneste EU-traktat ikke var


text:
i strid med grundloven. Vi, der var uenige, havde selvsagt ikke nogen anden mulighed end at bøje os for Højesterets dom i EU-grundlovssagen. Ellers var selve samfundspagten rokket. Så var der kun vold, borgerkrigen og rullende hoveder tilbage.
 På samme måde med en række folkeafstemninger om EU. Vi, der er imod, har oplevet igen og igen, at vi er kommet i mindretal. Vi kunne ofte trøste os selv lidt med, at et stort mindretal var imod, men måtte som demokrater bøje os for, at flertallet vandt, og at det, vi andre sagde nej til, nu var lov i landet.
 Sådan har Niels Højlund det ikke. Da det en eneste gang skete, at modstanderne af EU fik flertal ved en folkeafstemning, så ville Niels Højlund afskaffe folkeafstemninger. Han er endt der, hvor kun et ja til hans egne meninger er godtageligt. Da han var udsendelses-leder i fjernsynet forud for en afstemning, valgte han seks tilhængere af EU til at drøfte med een modstander og deltog selv som den syvende tilhænger. Når man nu ved, man har ret, er der jo ikke grund til at give de andre ordet.
 Enhver kan i Tvind-sagen tænke sig til redaktør Højlunds jubel, hvis Højesteret havde frikendt folketinget og sagt, at særloven var i orden. Men nu da folketingets flertal står som grundlovs-brydere, så nægter Højlund, ligegyldig hvad 12 højesteretsdommere siger.
 Om Tvind-særloven forklarer Niels Højlund i Højskolebladet, at "demokratiet måtte reagere i en slags fortvivlelsens nødværge". Det er svært at finde ud af, om udtrykket "en slags" er formildende eller forstærkende. Men folketingets flertal handlede efter Niels Højlunds mening i fortvivlelsens nødværge. For at redde demokratiet måtte der bruges udemokratiske fremgangsmåder.
 Med Højesterets dom er vi bragt tilbage til nøjagtigt det sted, hvor vi var før dommen. Der må altså stadig - efter Højlunds tankegang - være brug for fortvivlelsens nødværge. At Højesteret åbenbart ikke har frygtet for demokratiet, så det tillod fortvivlelsens nødværge, fører ikke til overvejelser hos Højskolebladets redaktør.
 På dansk er indholdet i Højlunds ord, at et politisk flertal har ret til at handle i nødværge mod et mindretal, uanset at anklagerne mod mindretallet ikke er bevislige. Tvind-skolerne havde ikke bedraget, som undervisningsminister Ole Vig Jensen og folketingets flertal påstod. Statsrevisorerne påviste, at de fleste regnefejl lå i undervisningsministeriet. Politiet undersøgte Tvind-skolerne i mere end et år, og der blev ikke rejst en eneste sigtelse.
 Alle ved, at her er vi ved sagens kerne. Når regeringen, ministeren og folketingets flertal i stemnings-bølgen mod Tvind var så sikre på, at skolerne blev drevet ulovligt, så skulle der selvsagt have været rejst sag mod skolerne. Man havde desværre ingen beviser, men de skulle dømmes skyldige alligevel - alle Tvindskolerne, om man havde noget på dem eller ej. Alle hoveder skulle rulle. Det kunne man ikke få en domstol til. Derfor blev der ikke rejst retssag. I stedet optrådte folketinget selv som dømmende myndighed og dømte uden beviser. Det er det, Højesteret nu har dømt som brud på grundloven.
 Da vi med Højesterets dom er


text:
tilbage, hvor vi kom fra, så kan der selvsagt rejses sag mod Tvind-skolerne nu. Det burde ske - om ikke af andre hensyn så for Højlunds og nødværgens skyld. Men retssagerne kommer næppe. Det ser ud til, at den ny undervisningsminister i stedet betaler erstatning til Tvind-skolerne.
 Rørende skildrer Niels Højlund, hvordan han er medansvarlig for Tvind-loven, fordi han ikke stemte imod i sit hjerte. Man kan læse, at han udi egen indbildning mener, at nogle ord, han har sagt til daværende undervisningsminister Ole Vig Jensen, gør Højlund særlig skyldig. Kort før særloven mødte Niels Højlund ministeren - det har nok snarere været omvendt. "Ole, sagde jeg..." indledes den smukke skildring af mødet, som Ole Vig Jensen end ikke med fortvivlelsens nødværge har kunnet undgå.
 "Ole, sagde jeg, husk eventyret om prinsen, der drager ud for at befri prinsessen. Han skulle hugge alle ni hoveder af dragen på een gang, ellers ville det mislykkes."
 Niels, sagde Ole så - nej, vi kender ikke ministerens svar. Men da Niels Højlund skal slutte sin artikel, så husker han sin egen indsats for særloven: "Jeg nægter. Og jeg nægter ligegyldig hvad 12 højesteretsdommere mener. For ligegyldigt, hvad de siger, så er det sandt som der står i eventyret, at vil man dræbe dragen, må man hugge alle ni hoveder af med eet hug. Ellers lykkes befrielsen ikke."
 Det er let at genkende Niels Højlunds eventyr. Vi har haft det tæt på os i trediverne og fyrrerne. Dengang hed det den endelige løsning. Hvis vi føler, nogen byder os imod, hvis nogen ifølge vore politiske forestillinger modarbejder flertallets samfundssyn, så er det ligegyldigt med bevisets stilling, ligegyldigt med domstolene, endog med 12 enige højesterets-dommere. Nej, hovederne skal rulle, og alle hoveder skal hugges af med eet hug.
 © Poul Erik Søe 7. marts 1999


text:
Skat.dk: Anmodning om ekstraordinær genoptagelse af ejendomsværdi
 30 Jun 2015 07:10
 SKM2015.459.LSR
 12-0190972
 Ejendomsværdi, genoptagelse, ejendomsvurdering
 Landsskatteretten tog stilling til spørgsmålet om genoptagelse af en ejendomsvurdering for et vurderingsfrit år og pålagde ved afgørelsen SKAT at forelægge ejendomsværdien pr. 1. oktober 2007 for Skatterådet med henblik på ekstraordinær genoptagelse efter den dagældende bestemmelse i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3.
 Dagældende skatteforvaltningslov § 33, stk. 2 og 3
 Dagældende vurderingslov § 3 A
 Skatteforvaltningsloven § 11, stk. 1, nr. 1
 Vurderingsloven § 1, stk. 1 og § 3
 Den juridiske vejledning 2011-2, afsnit A.A.8.6
 Klagen vedrører afslag på anmodning om ekstraordinær genoptagelse af ejendomsværdien pr. 1. oktober 2007 i henhold til dagældende skatteforvaltningslovs § 33, stk. 3.
 Den gældende vurdering pr. 1. oktober 2007 er vurderingen pr. 1. oktober 2006, hvor ejendomsværdien er ansat til:
 Ejendomsværdi: 89.000.000 kr.
 Landsskatteretten pålægger SKAT at forelægge ejendomsvurderingen pr. 1. oktober 2007 for Skatterådet med henblik på ekstraordinær genoptagelse.
 Ejendommen er centralt beliggende i Y1 på gaden Y2 i umiddelbar nærhed af Y1 Å og Y3 Station. H1 drives fra ejendommen.
 Grunden er på 2.425 m2. Der er 2 bygninger på grunden. Det fremgår af BBR-registret, at der er tinglyst bevaringsbestemmelser på begge bygninger.
 Bygning 1: Opført i 1900 og er om/tilbygget i 1983. Ydermure er af mursten, og taget af fibercement. Bygningen er i 5 etager, det bebyggede areal udgør 1.700 m2, og erhvervsarealet udgør 4.985 m2. Bygningen har et kælderareal på 1.700 m2.
 Bygning 2: Opført i 1955 og er om/tilbygget i 1983. Ydermure er af mursten og taget af fibercement. Bygningen er i 5 etager, det bebyggede areal udgør 720 m2, og det samlede erhvervsareal udgør 2.190 m2. Bygningen har en kælder på 720 m2.
 Ejendomsværdien for ejendommen har været ansat således:
 Pr. 1. oktober 2004
 54.000.000 kr.
 Pr. 1. oktober 2006
 Pr. 1. oktober 2008 (nedsat fra 91.000.000 kr. af SKAT)
 68.000.000 kr.
 Pr. 1. oktober 2010 (nedsat fra 82.000.000 kr. af SKAT)
 61.000.000 kr.
 Ejendomsværdierne pr. 1. oktober 2008 og pr. 1. oktober 2010 er således nedsat af SKAT med ca. 25 %.
 Den gældende vurdering for ejendommen pr. 1. oktober 2007 er vurderingen pr. 1. oktober 2006.
 SKAT har ansat ejendomsværdien pr. 1. oktober 2006 således:
 Anslået
 leje/m2
 Bygning 1:
 4.985 m2
 724 kr.
 3.609.140 kr.
 Bygning 2:
 2.190 m2
 1.585.560 kr.
 Anslået leje i alt
 5.194.700 kr.
 Anslået årsleje
 Lejeværdi
 89.868.310 kr.
 Ejendomsværdi:
 Ejendomsværdi (afrundet)
 SKAT afslår H1's anmodning om ekstraordinær genoptagelse af ejendomsværdien pr. 1. oktober 2007.
 I agterskrivelse af 4. januar 2012 gør SKAT gældende, at ekstraordinær genoptagelse af ansættelserne efter vurderingsloven med hjemmel i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3, er en ekstraordinær mulighed, der som udgangspunkt er tænkt anvendt, når der ud over fremlæggelse af nye oplysninger, der kan begrunde en ændret ansættelse, kan konstateres at foreligge myndighedsfejl i forbindelse med vurderingen.
 Ekstraordinær genoptagelse sker i givet fald ved forelæggelse af SKATs indstilling om ændret ansættelse for Skatterådet.
 Der er ikke i anmodningen eller i klagen over vurderingen pr. 1. oktober 2010 eller i anmodningen


text:
om genoptagelse af vurderingen pr. 1. oktober 2008 efter skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2, egentlige nye oplysninger af faktisk eller retlig karakter.
 Endelig gøres opmærksom på, at der ved behandlingen af 2010-klage og anmodningen om genoptagelse af vurderingen pr. 1. oktober 2008 alene er sket en nedsættelse af ejendomsværdien med ca. 25 %.
 Det fremgår således bl.a. af noterne i Karnov til den pågældende bestemmelse:
 "Efter SKM 2008.1049.SR er dette uddybet en smule, idet det blev oplyst, at efter sædvanlig praksis foretages ekstraordinær genoptagelse af en ejendomsvurdering jf. skatteforvaltningslovens § 33, stk. 3 normalt kun, når der foreligger væsentlige afvigelser, hvilket normalt vil sige en ændring på mindst 30-35 % i forhold til den oprindelige vurdering for samme år, eller i tilfælde af objektiv konstaterbare fejl, som ligger udover den normale skønsusikkerhed. Der henses endvidere til, om der forekommer myndighedsfejl eller lignende, der har betydet, at en ejer i betydelig grad, er blevet vildledt og dermed ikke har benyttet sin klagemulighed."
 Det er SKATs opfattelse, at værdiansættelse af ejendomme af den omhandlede type i sig selv er behæftet med en større usikkerhed end det normale vurderingsskøn, fordi ejendommen er så speciel med hensyn til indretning, anvendelse mm., samt at der kun i begrænset omfang findes handler eller lejeaftaler for denne ejendomstype.
 Hvis et tidligere udøvet skøn skal tilsidesættes som egentlig fejlbehæftet, må skønnet derfor indrømmes endnu videre rammer end de 25-30 %, der anføres ovenfor.
 SKAT mener på denne baggrund ikke, at der grundlag for at forelægge vurderingen pr. 1. oktober 2007 for Skatterådet.
 I afgørelse af 21. februar 2012 afslår SKAT at forelægge vurderingen pr. 1. oktober 2007 for Skatterådet. Der henvises til den i agterskrivelsen anførte begrundelse.
 SKAT gør endvidere gældende, at ejer i klageskrivelse dateret den 1. marts 2011 netop dokumenterer at være i stand til at gennemskue vurderingen og indgive klage. Det er ikke på nogen måde sandsynliggjort, endsige dokumenteret, hvorfor det samme ikke har været gældende ved vurderingen i 2006, der også danner 2007-ansættelsen, som ønskes genoptaget. Ejeren henviser således til bygningens alder og den begrænsede anvendelsesmulighed.
 H1's repræsentant har nedlagt påstand om, at SKAT tilpligtes at forelægge ansættelsen af ejendomsværdien pr. 1. oktober 2007 for Skatterådet med henblik på ekstraordinær genoptagelse.
 Det gøres bl.a. gældende, at ejendomsværdien bør nedsættes med samme procentsats som SKATs nedsættelse af ejendomsværdien pr. 1. oktober 2008 på baggrund af ejers anmodning om ordinær genoptagelse af denne.
 Ejendomsværdien pr. 1. oktober 2007 bør herefter ansættes til 66.000.000 kr., svarende til en nedsættelse på 23.000.000 kr.
 I anmodning om ekstraordinær genoptagelse af 30. december 2011 gør H1's repræsentant bl.a. gældende, at H1 ikke har været i stand til at gennemskue fejlen i værdiskønnet. At ansættelsen var fejlbehæftet stod klart i forbindelse med SKATs behandling af klagen over ejendomsværdien pr. 1. oktober 2010, hvor ejendomsværdien blev nedsat med ca. 25 %.
 I bemærkninger til SKATs agterskrivelse af 20. januar 2012 gøres det gældende, at ejendommes særlige karakter ikke bør medføre, at væsentlighedsvurderingen af fejlskønnet i forhold til vurderingen af ekstraordinær genoptagelse bør


text:
være skærpet som anført af SKAT, men tværtimod lempeligere.
 SKATs bemærkninger til Skatteankestyrelsens sagsfremstilling
 SKAT har efter fremsendelse af Skatteankestyrelsens sagsfremstilling i skrivelse af 13. marts 2015 fremkommet med bl.a. følgende bemærkninger:
 "Skatteankestyrelsen bemærker i sin sagsfremstilling, at fortolkningen af Højesteretsdommen af 16. december 2010 ikke kan udstrækkes til også at omfatte genoptagelse af vurderingsfrie år. Der henvises til, at der er en markant forskel imellem en årsregulering, hvor forrige års vurdering er reguleret i op- eller nedadgående retning og et vurderingsfrit år, hvor der slet ikke er foretaget nogen vurdering.
 SKAT er ikke enig i denne udlægning af dommen, hvilket også fremgår af afsnit A.A.8.6 i SKATs Juridiske vejledning 2011-2 (nu afsnit A.A.8.4.1 og 3) og SKATs (nu ophævede) styresignal SKM2011.272.SKAT, som det nævnte afsnit bygger på. SKAT mener derfor, at disse bemærkninger ikke bør indgå i sagsfremstillingen, og at synspunktet ikke er relevant ved afgørelsen af, hvorvidt H1's anmodning skal imødekommes eller ej.
 SKAT kan henvise til, at Højesteret i dommen finder, at der ved afgørelsen af, hvordan genoptagelsesreglen i den dagældende skatteforvaltningslovs § 33, stk. 2, skal forstås efter indførelsen af årsreguleringsordningen, må lægges afgørende vægt på, at der ikke i indholdet eller forarbejderne til lov nr. 292 af 15. maj 2002 er holdepunkter for, "at overgangen fra almindelige vurderinger hvert år til hvert andet år skulle have den konsekvens, at de tidsmæssige muligheder for genoptagelse - og dermed for at få korrigeret en materielt urigtig ejendomsbeskatning - skulle beskæres".
 Højesteret fortsætter herefter: "Det må således have formodningen imod sig, at det skulle have betydning for adgangen til at få ændret en forkert ansættelse, om ansættelsen er foretaget på grundlag af en selvstændig vurdering det pågældende år eller er videreført fra det foregående år."
 Uanset at dommen konkret drejer sig om et årsreguleringsår, og årsreguleringsordningen blev ophævet med virkning fra 2007, er det på den baggrund SKATs opfattelse, at dommen fortsat har betydning. På grundlag af princippet i henhold til dommen må det således antages, at en genoptagelse kan få virkning for de år, der ligger mellem to almindelige vurderingsår, de såkaldte "vurderingsfri" år, hvor "vurderingen" som udgangspunkt er identisk med den almindelige vurdering for det foregående år.
 Et "vurderingsfrit år" er således et år, hvor ansættelsen er videreført fra det forudgående år. Om denne ansættelse er reguleret med fx 5 pct., som det var tilfældet i årsreguleringsårene, eller ikke er reguleret, er efter SKATs mening ikke afgørende for muligheden for genoptagelse.
 Genoptagelse og ændring af ansættelsen i et "vurderingsfrit" år forudsætter dog, at den almindelige vurdering fra året før er materielt forkert. De nærmere retningslinjer for, hvorledes genoptagelsen beregningsteknisk skal ske, blev beskrevet i det nu ophævede styresignal.
 Hvad angår det beløbsmæssige aspekt i relation til ekstraordinær genoptagelse af det vurderingsfrie år 2007, hvilket i realiteten vil sige vurderingen pr. 1.oktober 2006 bemærkes, at det i klagen af 16. maj 2012 til Landsskatteretten påstås, at ejendomsværdien på 89.000.000 kr. pr. 1. oktober 2007 skal nedsættes med samme procentsats som 2008-vurderingen blev nedsat med ved ordinær genoptagelse,


text:
nemlig 25,3 % eller til 66.000.000 kr.
 Hertil skal SKAT bemærke, at hver vurdering er en ny vurdering, hvor der fortages et konkret skøn efter ejendommens tilstand og prisforholdene på vurderingstidspunktet. Yderligere bemærkes, at efter sædvanlig praksis foretages ekstraordinær genoptagelse normalt kun, når der foreligger væsentlige afvigelser, hvilket vil sige en ændring på mindst 30 - 35 % i forhold til den oprindelige vurdering på samme tidspunkt.
 Såfremt ekstraordinær genoptagelse af vurderingen i 2007, dvs. 2006-vurderingen på 89.000.000 kr. kan komme på tale, skal der således ske nedsættelse med 30 - 35 %, svarende til en vurdering på 58.000.000 kr. - 62.300.000 kr. SKAT finder herefter ikke, at værdiskønnet ved vurderingen pr 1. oktober 2006 er fejlbehæftet i en udstrækning, der kan medføre ekstraordinær genoptagelse.
 Repræsentanten anmoder alene om nedsættelse med samme procentsats som ved genoptagelsen af 2008-vurdering, men påpeger herud over ikke forhold, der kunne medføre at 2007-vurderingen ikke er retvisende. SKAT finder ikke anledning til at nedsætte 2007-vurderingen som anført af repræsentanten, da denne nedsættelse således ikke vil være væsentlig, jf. ovenfor."
 Den 20. marts 2015 fremsendes endvidere supplerende bemærkninger til Skatteankestyrelsens sagsfremstilling. Af disse fremgår bl.a. følgende:
 "Styrelsen bemærker i udkastet til sagsfremstilling, at der er en markant forskel imellem en årsregulering, hvor forrige års vurdering er reguleret i op- eller nedadgående retning, og et vurderingsfrit år, hvor der slet ikke er foretaget en vurdering. Styrelsen finder derfor, at Højesteretsdommen SKM2011.1.HR ikke kan udstrækkes til også at omfatte genoptagelsen af vurderingsfri år.
 SKAT er ikke enig i, at der skulle være en sådan markant forskel, idet der netop ikke foretages nogen vurdering i hverken de nu afskaffede reguleringsår eller i de vurderingsfri år, der har afløst dem.
 Årsreguleringen var alene en regulering med en med 5 procentpoint delelig sats ud fra generelt beregnede prisændringer i et enkelt amt eller flere amter under ét. Ved en årsregulering kunne der hverken tages hensyn til forbedringer eller andre ændringer af ejendomsværdien (bortset fra selve reguleringen med reguleringssatsen).
 Afskaffelsen af årsreguleringen skete i forbindelse med nedlæggelsen af amterne. I de relevante lovbemærkninger (L 180 2002) blev der peget på, at der efter de dagældende regler ofte ikke blev foretaget nogen regulering af den almindelige vurdering. Det gjaldt fx i 2004 for enfamilieshuse i hele landet.
 Selv i reguleringsårene skete der således ofte ingen regulering i op- eller nedadgående retning, og det er derfor vanskeligt at se nogen afgørende forskel mellem reguleringsår og vurderingsfri år.
 Højesteret finder i sin dom SKM2011.1.HR, at også en ejendomsvurdering, der er reguleret efter VUL § 3A må anses for en vurdering i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2's forstand, dvs. i relation til genoptagelsesreglerne. I dommen lægges der afgørende vægt på, at der ikke er nogen holdepunkter for, at "overgangen fra almindelige vurderinger hvert år til hvert andet år skulle have den konsekvens, at de tidsmæssige muligheder for genoptagelse - og dermed for at få korrigeret en materielt urigtig ejendomsbeskatning - skulle beskæres." Derfor var det efter Højesterets opfattelse uden betydning for muligheden for genoptagelse og ændring


text:
af ansættelsen for det reguleringsår, som sagen konkret drejede sig om, at den var baseret på en beregning på grundlag af det foregående års almindelige vurdering.
 Nøjagtig de samme hensyn, som Højesteret peger på som afgørende, gør sig gældende for de vurderingsfri år.
 Også metoden for genoptagelse er den samme for vurderingsfri år som for reguleringsårene, da der ved genoptagelse af et reguleringsår hverken sker en egentlig vurdering eller en årsomvurdering. Derimod skal genoptagelsen ske som angivet af Landsskatteretten i den forudgående kendelse i Højesteretssagen, dvs. at vurderingsmyndigheden blev pålagt - rent beregningsteknisk - at genoptage den almindelige (materielt forkerte) vurdering (2002) fra året før reguleringsåret, så årsreguleringen for selve reguleringsåret (2003) kunne ske på grundlag af en materielt korrekt vurdering. Denne skulle kun have virkning for 2003, der lå inden for fristen for ordinær genoptagelse.
 SKATs opfattelse er i overensstemmelse med et svar til Skatteministeriet fra Kammeradvokaten, som forud for udarbejdelsen af styresignalet SKM2011.272.SKAT blev spurgt om den rette fortolkning af Højesterets dom.
 Vi skal herudover henvise til vores tidligere afgivne bemærkninger, herunder at efter SKATs opfattelse kan den nedsættelse af værdiskønnet, der er tale om i sagen, ikke medføre ekstraordinær genoptagelse ud fra den praksis, der var gældende før 1. januar 2013, som beskrevet i Juridisk Vejledning afsnit A.A.8.4.3."
 Det følger af dagældende skatteforvaltningslovs § 33, stk. 3, at Skatterådet har hjemmel til at udtage tidligere vurderingsår til genoptagelse, som ligger ud over fristerne i § 33, stk. 2. SKAT har afvist ejerens anmodning om forelæggelse for Skatterådet med henblik på en ekstraordinær genoptagelse. I medfør af skatteforvaltningslovens § 11, stk. 1, nr. 1, har Landsskatteretten herefter kompetence til at tage stilling til, om sagen skal forelægges Skatterådet.
 Om en ejendomsvurdering ekstraordinært skal genoptages beror på et forvaltningsretligt skøn. Dette fremgår bl.a. af Østre Landsretsdom af 9. marts 2007 og Højesteretsdom af 9. januar 2006, offentliggjort i SKM2007.187.ØLR og SKM2006.49.HR.
 Efter praksis foretages ekstraordinær genoptagelse af en ejendomsvurdering jf. dagældende skatteforvaltningslovs § 33 stk. 3 normalt kun, når der foreligger væsentlige afvigelser, hvilket normalt vil sige en ændring på mindst 30 - 35 % i forhold til den oprindelige vurdering for samme år, eller i tilfælde af objektiv konstaterbare fejl, som ligger udover den normale skønsusikkerhed. Der henses endvidere til, om der forekommer myndighedsfejl eller lignende, der har betydet, at en ejer i betydelig grad er blevet vildledt, og dermed ikke har benyttet sin klagemulighed
 Efter den vurderingslov, der var gældende til og med år 2002, blev der foretaget almindelig vurdering af landets ejendomme hvert år. Ved lov nr. 292 af 15. maj 2002 blev § 3A indsat i vurderingsloven, således at der kun skulle foretages vurderinger hvert andet år. I det mellemliggende år skulle der ske en regulering af forudgående vurdering i henhold til prisudviklingen, der var sket i perioden.
 Bestemmelsen i vurderingslovens § 3A er efterfølgende ophævet ved lov nr. 514 af 7. juni 2006 med virkning fra og med år 2007, således at sidste gang der blev foretaget en årsregulering var for ejendomme med vurderingstermin


text:
efter vurderingslovens § 1, stk. 1, pr. 1. oktober 2006.
 I Højesterets afgørelse af 16. december 2010, offentliggjort i SKM2011.1.HR, udstrækkes muligheden for genoptagelse til også at omfatte ejendomsvurderinger reguleret efter dagældende vurderingslovs § 3A, idet en årsregulering efter § 3A blev anset for en ejendomsvurdering i skatteforvaltningslovens § 33, stk. 2 ́s forstand.
 Landsskatteretten bemærker, at nærværende klage vedrører ekstraordinær genoptagelse af ejendomsværdien pr. 1. oktober 2007, hvilket for den påklagede ejendom er et vurderingsfrit år, da ejendommen vurderes i lige år.
 Der foreligger således ikke en vurdering af ejendommen den 1. oktober 2007, idet den gældende vurdering er vurderingen pr. 1. oktober 2006.
 SKAT udsendte som følge af Højesteretsdommen styresignalet SKM2011.272.SKAT, hvorefter SKAT ændrede praksis på genoptagelsesområdet. Af styresignalet fremgår det, at en genoptagelse herefter vil kunne ske ikke blot for årsreguleringer, men også for de vurderingsfrie år. Styresignalet er efterfølgende ophævet, og indarbejdet i SKATs Den Juridiske Vejledning.
 Til dette bemærker Landsskatteretten, at der i et vurderingsfrit år ikke er foretaget en regulering i forhold til forudgående almindelige vurdering, som tilfældet er med årsreguleringerne efter den nu ophævede vurderingslovs § 3A. Præmisserne i Højesterets dom må ses i sammenhæng hermed.
 Den gældende vurdering i årene imellem de almindelige vurderinger er det forudgående års vurdering, medmindre der er foretaget en årsomvurdering efter vurderingslovens § 3, idet de vurderingsfrie år ikke er reguleret i vurderingsloven. Der er således ikke foretaget en vurdering i de vurderingsfrie år.
 Retten bemærker, at der er en markant forskel imellem en årsregulering, hvor forrige års vurdering er reguleret i op eller nedadgående retning, som i Højesteret dommen, og et vurderingsfrit år, hvor der slet ikke er foretaget en vurdering.
 Retten finder, at fortolkning af Højesteret dommen ikke kan udstrækkes til også at omfatte genoptagelse af vurderingsfrie år.
 Af afsnit A.A.8.6 i SKATs Den Juridiske Vejledning 2011-2, der var gældende på tidspunktet for H1's anmodning om ekstraordinær genoptagelse, fremgår følgende vedrørende hvilke vurderinger, der kan genoptages:
 "Hvilke vurderinger, der kan ændres ved genoptagelse
 Højesteret har den 16. december 2010 afsagt dom i en sag vedrørende muligheden for genoptagelse af et år, der er årsreguleret efter dagældende VUL § 3A. Højesteret fandt, at årsreguleringer efter § 3A kunne anses for vurderinger i SFL § 33s forstand, hvorfor de kunne genoptages. Højesteret bemærkede yderligere at "Det er ligeledes uden betydning, at der ikke kunne klages over en årsregulering efter § 3A." Dommen er offentliggjort som SKM2011.1.HR.
 For de vurderingsfri år gør der sig efter Skatteministeriets opfattelse de samme hensyn gældende med hensyn til genoptagelse. Således vil det være muligt at få genoptaget
 ordinære vurderinger
 omvurderinger efter VUL §§ 3 og 4
 årsreguleringer efter dagældende VUL § 3A
 vurderingsfri år
 I forbindelse med højesteretsdommen udsøger og genoptager SKAT på eget initiativ de vurderinger, der tidligere har været afvist med den begrundelse, at der var tale om et årsreguleringsår. I det omfang SKATs afgørelser har været påklaget til Vurderingsankenævn eller Landsskatteret, vil genoptagelsen ske ved disse instanser."
 Selvom SKATs Den Juridiske Vejledning ikke er bindende for Landsskatteretten, kan H1


text:
under visse betingelser støtte ret på indholdet i vejledningen.
 Med udgangspunkt i det forvaltningsretlige lighedsprincip har H1 således et retskrav på, at reglerne i punkt A.A.8.6 i SKATs Den Juridiske Vejledning skal anvendes, såfremt punktet har den fornødne hjemmel i lovgivningen og ikke er i klart modstrid med ranghøjere retskilder.
 Henset til at teksten ikke anses at være i åbenbar og direkte strid med ordlyden af den dagældende skatteforvaltningslovs § 33, stk. 3, finder Retten, at H1 kan støtte ret på ordlyden af afsnittet i Den Juridiske Vejledning.
 Landsskatteretten behandler derfor spørgsmålet om, hvorvidt der er grundlag for at pålægge SKAT at forelægge den påklagede vurdering for Skatterådet efter dagældende skatteforvaltningslovs § 33, stk. 3.
 Retten bemærker, at SKAT, efter påklage, har nedsat ejendomsværdien pr. 1. oktober 2008 og pr. 1. oktober 2010 med ca. 25 %.
 Henset til den af SKAT foretagne væsentlige nedsættelse af ejendomsværdien pr. 1. oktober 2008 og pr. 1. oktober 2010, samt at ejendommen ikke har undergået væsentlige større forandringer i perioden 2007 - 2010, finder Retten grundlag for at pålægge SKAT at forelægge sagen om ekstraordinær genoptagelse efter dagældende skatteforvaltningslovs § 33, stk. 3 for Skatterådet. Der er herved særligt henset til ejendommens begrænsede konverteringsmuligheder, ejendommens karakter, samt at den af SKAT anvendte anslåede leje pr. m2 på 724 kr. og lejefaktor på 17,3 må anses for værende væsentligt for høj.
 Landsskatteretten pålægger herved SKAT at forelægge ejendomsvurderingen pr. 1. oktober 2007 for Skatterådet.


text:
Højesteret Arbejdsgivers beslutning om en generel afgangsalder på 67 år var ikke ugyldig
 Arbejdsgivers beslutning om en generel afgangsalder på 67 år var ikke ugyldig
 Sag 214/2008
 Dom afsagt den 19. juni 2009.
 Undervisningsministeriet (U) besluttede i 2002 at indføre en generel afgangsalder på 67 år for alle overenskomstansatte i Departementet, Uddannelsesstyrelsen og Institutionsstyrelsen pga. ministeriets bevillingsmæssige situation. I 2004 besluttede U at fastholde afgangsalderen trods en ændring i den bevillingsmæssige situation. A, der var født den 16. januar 1938, faldt for 67-års aldersgrænsen i januar 2005. Hun blev derfor ved brev af 14. juni 2004 opsagt til fratræden den 31. januar 2005. Efter A’s fratræden ophævede U 67-års aldersgrænsen den 11. maj 2005 på grund af implementeringen af EU-rådets direktiv 2000/78/EF (beskæftigelsesdirektivet).
 Sagen for Højesteret vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt U’s afskedigelse af A var ugyldig.
 Højesteret frifandt U. Højesteret udtalte bl.a., at der ikke ved afskedigelsen af A i juni 2004 var lovgivning om en arbejdsgivers adgang til at anvende en generel, ufravigelig aldersgrænse på 67 år. U’s indførelse og opretholdelse af en sådan aldersgrænse for ministeriets overenskomstansatte var i overensstemmelse med AC-overenskomsten, hvorefter aldersgrænsen kunne fastsættes ned til 67 år uden forhandling med AC.
 Højesteret fandt, at såvel beslutningen om at indføre 67-års aldersgrænsen som beslutningen om at opretholde den var sagligt begrundet. Højesteret lagde herved vægt på, at U’s beslutning i 2002 om at indføre en generel pligtig afgangsalder på 67 år var begrundet i ministeriets bevillingsmæssige situation, og at beslutningen i 2004 om at fastholde denne afgangsalder var begrundet i ønsket om at opretholde aldersgrænsen i længere tid for at undgå usikkerhed hos de ansatte.
 Højesteret fandt endvidere, at afskedigelsen ikke var i strid med et forvaltningsretligt krav om pligtmæssigt skøn. Højesteret lagde herved vægt på, at A blev afskediget i henhold til en fast aldersgrænse, hvorfra der ikke kunne dispenseres, og at der således ikke i forbindelse med afskedigelsen skulle udøves et konkret skøn vedrørende hendes forhold. Højesteret fandt på baggrund af det anførte heller ikke at der var grundlag for at fastslå, at ministeriet havde tilsidesat et princip om proportionalitet.
 Endelig fandt Højesteret, at der ikke var grundlag for at fastslå, at ministeriets beslutninger var egnet til at bringe virkeliggørelsen af det i beskæftigelsesdirektivet foreskrevne resultat i alvorlig fare, ligesom der heller ikke var noget andet grundlag for at anse beslutningerne for stridende mod EU-retten.
 Sidst opdateret: 19-06-2009


text:
Medarbejderes lydoptagelser af samtaler med arbejdsgiver – vol. 3
 Ansættelsesret20.08.2019
 Det var ikke berettiget, at en medarbejder blev bortvist med tilbagevirkende kraft, da arbejdsgiveren fandt ud af, at medarbejderen havde optaget en samtale mellem arbejdsgiveren og medarbejderen.
 Højesteret skulle i denne sag tage stilling til, om en medarbejders hemmelige lydoptagelse af en samtale med sin arbejdsgiver kunne anses for grov misligholdelse af ansættelsesforholdet og begrunde en bortvisning.
 Sagen drejede sig om en kundekonsulent, som var blevet uenig med sin arbejdsgiver om sin ret til provision. Uenigheden kulminerede på et møde, hvor der mellem kundekonsulenten og direktøren blev talt med store bogstaver, og som endte med, at kundekonsulenten kastede en pc-mus gennem lokalet.
 Kundekonsulenten forlod efter nogle timer arbejdspladsen, og dagen efter meddelte virksomheden ham, at det forhold, at han havde forladt arbejdspladsen, blev anset som egen opsigelse med øjeblikkelig virkning. Da kundekonsulenten ikke var enig heri, blev han bortvist under henvisning til, at han ulovligt havde forladt arbejdspladsen. Medarbejderen mente ikke, at bortvisningen var saglig, hvorfor han anlagde sag mod arbejdsgiveren.
 I forbindelse med sagens behandling i byretten kom det frem, at kundekonsulenten havde foretaget en lydoptagelse af samtalen med direktøren, og det førte til, at virksomheden nu bortviste ham med virkning fra tidspunktet for samtalen.
 Virksomheden blev frifundet i både byretten og i landsretten. I landsretten blev virksomheden frifundet med den begrundelse, at kundekonsulentens lydoptagelse, som var sket uden direktørens vidende, udgjorde en sådan grov misligholdelse af den loyalitetspligt, der fulgte af ansættelsesforholdet, at bortvisningen var berettiget. Landsretten fandt tillige, at bortvisningen skulle have virkning fra tidspunktet for den illoyale adfærd.
 Højesteret: Den konkrete lydoptagelse udgjorde ikke misligholdelse
 Højesteret slog indledningsvis fast, at vurderingen af, om en medarbejders hemmelige lydoptagelse af en samtale med sin arbejdsgiver udgør misligholdelse, beror på ”en konkret afvejning af hensynet til den ansatte over for hensynet til arbejdsgiveren og andre berørte.” Højesteret udtalte herefter, at det ikke er muligt udtømmende at angive kriterierne for denne vurdering, men at der bl.a. må lægges vægt på, hvad formålet med og baggrunden for lydoptagelsen er, herunder om der er tale om en særlig anledning for medarbejderen til at sikre sig bevis for arbejdsgiverens tilsidesættelse af medarbejderens rettigheder. Det kan herudover tillægges vægt, hvilke oplysninger medarbejderen havde til hensigt at optage, herunder om oplysningerne er om rent private forhold eller oplysninger, der ”bør være fortrolige af hensyn til virksomheden eller andre”.
 Under sagens behandling for Højesteret gjorde kundekonsulenten bl.a. gældende, at han udelukkende havde optaget mødet med direktøren til eget brug for at kunne skrive det ned, der blev sagt under samtalen. Mødet opstod så spontant, at kundekonsulenten ikke havde haft mulighed for at medbringe en bisidder til mødet for på den måde at dokumentere ansættelsesvilkårene.
 Højesteret fandt herefter, at formålet med og baggrunden for lydoptagelsen, indholdet af denne og medarbejderens efterfølgende anvendelse havde et sagligt formål, og at hensynet til direktøren og de øvrige medarbejdere ikke oversteg denne interesse. Højesteret fandt derfor, at der hverken var grundlag for at bortvise eller opsige medarbejderen med henvisning til den


text:
skjulte lydoptagelse.
 at Højesterets dom ikke ændrer ved, at en medarbejders skjulte lydoptagelse af en samtale med sin arbejdsgiver og/eller efterfølgende opbevaring og anvendelse heraf kan udgøre grov misligholdelse af ansættelsesforholdet, men at dette beror på en konkret afvejning af hensynet til medarbejderen over for hensynet til arbejdsgiveren og andre berørte,
 at Højesteret – i modsætning til landsretten – ikke umiddelbart synes at tillægge medarbejderens loyalitetspligt nogen betydning, hvilket er overraskende, men som formentlig kan tilskrives sagens særlige omstændigheder, og
 at dommen – til trods herfor – heller ikke ændrer ved, at en arbejdsgiver i medfør af ledelsesretten til stadighed kan fastsætte rammerne for, hvordan møder, tjenstlige samtaler mv. skal foregå, og at det derfor er op til arbejdsgiveren at beslutte, om medarbejderen skal have lov til at optage samtalen.


text:
Om danske Blodtypedomme i Paternitetssager. | SvJT
 Om danske Blodtypedomme i Paternitetssager. I en den 20. December 1929 afsagt Dom har Danmarks Højesteret frifundet en indstævnt Mand, der af en Barnemoder sogtes til at betale Bidrag til et af hende udenfor Ægteskab fodt Barn, alene paa Grundlag af overensstemmende Erklæringer fra Universitetets retsmedicinske Institut og Retslægeraadet, gaaende ud paa, at vedkommende Mand efter foretagne Blodtypebestemmelser af Blodprøver fra Sagens Parter og fra Barnet ikke kunde være Fader til dette. Det var af Ind-
 Om danske Blodtypedomme i Paternitetssager. 203
 OM DANSKE BLODTYPEDOMME I PATERNITETSSAGER. 203stævnte erkendt, at han havde haft Samleje med Barnemoderen indenfor det Tidsrum, i hvilket Barnet kunde være avlet. I øvrigt fremgik det af Erklæringerne, at der ved Bestemmelsen af Blodtyperne viste sig følgende:
 Moderen: Type I (O)
 Barnet: Type II (A)
 Indstævnte: Type III (B)
 Det hedder derhos: "at Blodtypebestemmelsen er foretaget ved Undersøgelse af de Undersøgtes Blodlegemers Forhold overfor Standardsera og de Undersøgtes Seras Forhold overfor Standardblodlegemer. Der fandtes herved fuld Overensstemmelse".
 Der var i Sagen indhentet Erklæringer fra de svenske Professorer Forssman og Sjövall og fra Statens Rättskemiska Laboratorium, Stockholm (Professor Erik Wolff), der alle sluttede sig til den af det danske Retslægeraad i Sagen afgivne Udtalelse.
 En hermed overensstemmende Dom har Højesteret afsagt den 5. Februar d. A. I denne sidst paadømte Sag var Moderen: Type II (A), Barnet: Type I (O), Indstævnte: Type IV (AB). Der forelaa derhos en af Universitetets retsmedicinske Institut afgiven, af Retslægeraadet tiltraadt Erklæring, gaaende ud paa, at Undersøgelser af Barnets Blod har vist, at latente Receptorer ikke kan være tilstede, og da Undersøgelserne af Moderens og Indstævntes Blod heller ikke frembyder nogen Defekt, vil der efter alt foreliggende ikke være nogen Mulighed for, at der har fundet nogen Overspringelse af Slægtled Sted ved Overforelse af Blodtyperne i nærværende Tilfælde.
 Efter disse Domme kan det anses som fastslaaet, at den danske Højesteret i Paternitetssager lægger til Grund for Afgørelsen de af Retslægeraadet paa Grundlag af Blodprøver afgivne Erklæringer, forsaavidt disse gaar ud paa, at en som Barnefader instævnt Mand ikke kan være Fader til det paagældende Barn. Til dette Resultat er Højesteret naaet, efter at man i tidligere Sager kun havde tillagt Blodprøverne Betydning som Indicier, der i Forbindelse med andre foreliggende Omstændigheder kunde føre til at statuere, at en Mand ikke kunde antages at være Fader til vedkommende Barn. Men efter de i de senest paadømte Sager afgivne bestemte og uforbeholdne Udtalelser fra Landets øverste retsmedicinske Organ har Højesteret ikke ment at kunne tilsidesætte dettes Erklæring, ligesaa lidt som man vilde anse sig kompetent til at tilsidesætte Retslægeraadets Erklæringer med Hensyn til det Tidsrum, indenfor hvilket Barnet kan antages at være avlet, eller i Sager om Erstatning for Legemsbeskadigelse Raadets Erklæring om Kausalitet imellem den tilføjede Skade og en forefunden sygelig Tilstand. Disse Erklæringer afgiver Retslægeraadet paa sit Ansvar ogsaa i Henseende til Rigtigheden og Sikkerheden af det videnskabelige Grundlag for dets Konklusion, og Højesteret har ikke ment at kunne gore nogen Undtagelse for Blodprøvens Vedkommende, naar


text:
Raadets Erklæring fremlægges i Paternitetssager som Del af Indstævntes Modbevis. Det Spørgsmaal, om Højesteret vil tage Konsekvensen af de her omtalte Domme, ogsaa
 Jul. Møller.
 204 JUL. MØLLER.hvor det maatte dreje sig om Afgørelse af Børnenes Stilling som ægte eller uægte i et længe bestaaende Ægteskab, har Retten ikke haft Lejlighed til at tage Standpunkt til.
 For de almindelige Paternitetssagers Vedkommende vil de afsagte Domme kunne faa den Følge, at der vil blive flere "faderløse" Børn end tidligere, hvor Moderen og eventuelt det Offentlige gaar glip af en Barnefaders Underholdsbidrag, hvilket kan komme til at gaa ud over Barnet. Navnlig gælder dette, hvor Moderen er løsagtig og kun kender Navn paa enkelte af de Mænd, med hvem hun i Avlingstiden har haft at gore. Men det kan ogsaa antages, at Udsigten til Blodprøver fremtidig vil være en Opfordring for Barnemødre, der har haft Samleje med flere, til at anmelde som Barnefader netop den rette Mand, som hun ellers ikke vilde have opgivet, idet hun af særlige Grunde kunde ønske at holde ham udenfor Sagen.
 Justitsministeriet har i et Cirkulære af 19. September 1928 givet nærmere Forskrifter angaaende Optagelse og Indsendelse til Universitetets retsmedicinske Institut af Blodprøver i Paternitetssager. Men der foreligger ingen nærmere Regler om de Vedkommendes Pligt til at lade sig blodundersøge, og Spørgsmaalet om Betydningen af, at de vægrer sig herved, har Domstolene ikke haft Lejlighed til at afgøre.


text:
skat.dk: Omfang af grundværdiforbedrende kloakledninger – skærpende påstand fra Skatteministeriet
 SKM2018.358.BR
 Byretten i Odense BS 2-1964/2014
 Udgift, intern, kloakanlæg, tilsyn projektering, ledningskort, værdiforøgende,
 Vurderingsankenævnet havde fastsat et skønsmæssigt fradrag for udgifter til internt kloakanlæg og udgifter til tilsyn og projektering i tilknytning hertil. Boligforeningen indbragte afgørelsen for Skatteankestyrelsen, som på grundlag af et ledningskort, der ikke forelå for Vurderingsankenævnet, indstillede fradragene nedsat i forhold til Vurderingsankenævnets afgørelse. Herefter benyttede boligforeningen ”overspringelsesreglen” og indbragte sagen for byretten. Under behandlingen for byretten frafaldt boligforeningen sin påstand om yderligere fradrag i forhold til Vurderingsankenævnets afgørelse og gjorde gældende, at Skatteministeriet ikke kunne få medhold i en skærpende påstand om, at fradragene skulle nedsættes i overensstemmelse med Skatteankestyrelsens indstilling.
 Byretten anførte, at det fremgår af Højesterets dom i SKM2017.330.HR og vurderingslovens dagældende § 17 og § 18, jf. § 13, stk. 1, at det er afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand. Vurderingsankenævnets afgørelse blev påklaget, men inden klageinstansen havde truffet afgørelse, udnyttede boligforeningen sin ret efter skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 2, til at indbringe Vurderingsankenævnets afgørelse for domstolene. Skatteankestyrelsen havde forinden på grundlag af ledningskort fremsendt forslag til afgørelse, hvorefter vurderingsankenævnets fradrag blev nedsat. Boligforeningen kunne ikke ved at udnytte overspringsreglen forhindre Skatteministeriet i at nedlægge påstand i overensstemmelse hermed.
 Videre anførte byretten, at det af det fremlagte ledningskort fremgik, at de med lyserød markerede ledninger udgjorde den del af kloakanlægget på ejendommen, som forsynede en større del af ejendommen. Ledningerne, der førtes ind til første brønd/stophane på grunden ved det sydlige skel, måtte således udgøre et fradragsberettiget hovedanlæg. De resterende kloakledninger fulgte derimod nøje bebyggelsen og var dermed så tæt knyttet til bebyggelsen, at ledningerne ikke kunne antages at have en værdi for grunden i ubebygget stand. Vurderingsankenævnet havde ikke været i besiddelse af ledningskort på tidspunktet for sin afgørelse og havde derfor måtte træffe en skønsmæssig afgørelse. Skatteankestyrelsen havde derimod foretaget en konkret bedømmelse af hovedanlæggets udstrækning. Skatteankestyrelsens vurdering støttedes af det foretagne syn og skøn, der angav, at de øvrige ledninger var skræddersyet til byggeriet.
 Byretten fandt derfor, at Vurderingsankenævnets fradrag skulle nedsættes i overensstemmelse med Skatteministeriets skærpende påstand.
 Sagen vedrører spørgsmålet om fradrag i ansættelsen af grundværdien i henhold til vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 for udgifter afholdt til etablering af kloakforsyningsledninger internt på ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser.
 Sagsøgte Skatteministeriets påstand er:
 Sagsøgeren H1 (forening) ́s fradrag for vurderingsårene 2001-2007 for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger nedsættes til 30.000 kr. og sagsøgerens fradrag for vurderingsårene 2001-2007 for udgifter til projektering og tilsyn nedsættes til 220.000 kr.
 Sagsøgeren skal anerkende, at der ved vurderingerne for 2001-2007 af ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser alene er fradragsret for de på bilag C markerede kloakforsyningsledninger, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndigheden til beløbsmæssig opgørelse.
 Fradragsansættelsen for vurderingerne 2001-2007 for ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser, ejendomsnummer ...21), for afholdte udgifter til etablering af kloakanlæg hjemvises til fornyet behandling hos vurderingsmyndigheden.
 Sagsøgeren


text:
har i sit påstandsdokument af 14. februar 2018 gjort gældende:
 Sagsøger gør overordnet gældende, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte det af vurderingsankenævnet udøvede skøn over sagsøgers fradrag for udgifter til etablering af kloakforsyning på de omhandlede ejendomme.
 Fradraget er, som det også fremgår af vurderingsankenævnets afgørelse, fastsat skønsmæssigt og er udtryk for den værdiforøgelse, som nævnet har vurderet, at det etablerede kloakforsyningsanlæg har medført for grundens værdi i ubebygget stand.
 Det er op til Skatteministeriet at godtgøre, at værdiforøgelsen er mindre end skønnet af vurderingsankenævnet.
 Det er vurderingsankenævnets afgørelser (bilag 1 i begge sager), der er til prøvelse i den foreliggende sag, og spørgsmålet er, om der er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn.
 Det er øjensynligt Skatteministeriets opfattelse, at det er ministeriets skærpede påstande, som nedlagt i duplikken, der er til prøvelse i sagen.
 Skatteministeriet anfører således i påstandsdokumentet (side 4, 4. hele afsnit), at ”Boligforening ikke har godtgjort, at Boligforeningerne berettiget til et fradrag for udgiften til yderligere kloakledninger, end den del af ledningsnettet, der er markeret med lyserød på bilag C, sidste side”.
 Heri ligger implicit en opfattelse af, at sagsøger har bevisbyrden for at være berettiget til et højere fradrag end det fradrag, som Skatteministeriet anerkender, at sagsøger er berettiget til.
 Det følger dog ikke af dommen, at Skatteministeriet i strid med skatteforvaltningslovens kompetenceafgrænsningsbestemmelser i § 1 og § 14, stk. 1, nr. 1, kan sætte sit eget skøn i stedet for klageinstansens, hvorefter det er op til skatteyderen at føre bevis for, at ministeriets skøn er forkert, hvilket i realiteten er det ministeriet gør gældende i denne sag.
 I den foreliggende sag er der ikke sådanne særlige omstændigheder, der kan begrunde, at Skatteministeriet kan sætte sit eget skøn i stedet for vurderingsankenævnets, hvorefter det så skulle være op til grundejeren at føre bevis for at være berettiget til et højere fradrag.
 Tværtimod taler det forhold, at Skatteministeriets skøn er en skærpelse og bebyrdende for sagsøger imod, at ministeriet alligevel og i strid med skatteforvaltningslovens § 14, stk. 1, nr. 1, skal have lov til at gøre det.
 Sagen handlede bl.a. om, hvorvidt der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse af ejendomsvurderingen for en ejendom i Y3-by efter skatteforvaltningslovens nugældende genoptagelsesregler. I denne vurdering indgår et væsentlighedselement. SKAT havde fastsat grundforbedringsfradraget til 1.561.200 kr. Under retssagen gjorde Skatteministeriet bl.a. gældende, at grundejerens fradrag burde nedsættes til 1.031.000 kr. og at væsentligheden skulle ses i forhold til dette laverefradrag. Hertil udtalte Østre Landsret følgende:
 Landsretten finder, at der ved vurderingen af væsentligheden af afvigelsen skal tages udgangspunkt i fradraget på 1.561.200 kr., som efter SKATs bestemmelse har hvilet på ejendommen siden 2012. H1 har ved henvisning til den seneste og fortsat aktuelle afgørelse truffet af SKAT vedrørende dette fradrag løftet bevisbyrden for fradrages berettigelse. Det forhold, at Skatteministeriet under sagen har gjort gældende, at fradraget bør nedsættes til 1.031.000 kr., kan ikke føre til et andet resultat, da Skatteministeriet ikke har godtgjort, at SKATs afgørelse er forkert, og da det ikke kan


text:
pålægges H1 at føre et nærmere bevis for rigtigheden af SKATs afgørelse. [min understregning]
 Skatteministeriet har i den foreliggende sag ikke godtgjort, at vurderingsankenævnets afgørelse er forkert, og det kan ikke pålægges sagsøger at føre bevis for rigtigheden af nævnets afgørelse.
 Det er således vurderingsankenævnets afgørelse (bilag 1) og de vurderinger og skøn, der er indeholdt heri, der er til prøvelse i nærværende sag – og ikke det skøn, som Skatteministeriets skærpede påstand er udtryk for.
 I overensstemmelse med ovenstående, er det Skatteministeriet, der må føre bevis for, at der er grundlag for at tilsidesætte vurderingsankenævnets afgørelse.
 Vurderingsankenævnet har foretaget en sådan juridisk vurdering af den værdiforøgelse, som nævnet vurderer, at det på grund etablerede kloakanlæg har tilført grundenes værdi i ubebygget stand.
 Det er netop værdiforøgelsen, som det forhold, at der er etableret et kloakanlæg på grunden har medført, der er afgørende for fradraget, jf. SKM2017.330.HR.
 Vurderingsankenævnets skøn over den værdiforøgelse, som kloakanlægget har medført for grundværdien, er en del af den administrative praksis, som Højesteret i SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og senest SKM2017.330.HR anser for at have hjemmel i vurderingslovens bestemmelser.
 Med henblik på sagens oplysning har sagsøger opfordret 1-6 Skatteministeriet at redegøre nærmere for grundlaget for det skøn, som vurderingsankenævnet har udøvet.
 Endvidere har Skatteministeriet i processkrift B, side 2, næstsidste afsnit, anført, at den del af kloakanlægget, som vurderingsankenævnet har anset for et fradragsberettigede hovedanlæg ikke kan henføres til en bestemt del af ledningsnettet.
 Dette forekommer naturligt set i lyset af Højesterets udtalelse om, at det afgørende er om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved grundværdiansættelsen, og at grundejeren i sagen ikke havde ført et sådant bevis for værdiforøgelsen.
 Det forhold, at kloakledningskortet ikke har indgået i vurderingsankenævnets behandling af sagen har ikke været afgørende for nævnets skøn over den værdiforøgelse, som kloakanlægget har medført for grundværdien.
 Vurderingsankenævnet er således blevet hørt i forbindelse med klagen til Landsskatteretten. Af bilag E, der er en e-mail fra vurderingsankenævnet til Landsskatteretten, fremgår det, at bl.a. klagens bilag 8 (kloakledningskortet) ikke tidligere har været forelagt vurderingsankenævnet.
 Det fremgår endvidere, at vurderingsankenævnet indstiller sin afgørelse stadfæstet. Ledningskortet, der er blevet forelagt vurderingsankenævnet i forbindelse med høringen, har altså ikke ført til en ændret vurdering af den værdiforøgelse, som kloakanlægget med medført for grundværdien.
 Sagsøger udnyttede i november 2014 sin lovmæssige ret, jf. skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 2, til at indbringe vurderingsankenævnets afgørelse for domstolene.
 Indbringelse af sagerne for domstolene gav endvidere sagsøgeren mulighed for at føre det bevis (syn og skøn), som Østre Landsret i SKM2015.89.ØLR ca. 1 måned senere lagde afgørende vægt på. Det bemærkes i den forbindelse, at det følger af skatteforvaltningslovens § 47, stk. 1, nr. 2, at der ikke kan føres syn og skøn i det administrative klagesystem i sager om vurdering af fast ejendom, hvorfor det ikke var en mulighed for sagsøger, at begære syn og skøn i forbindelse med sagens behandling i Landsskatteretten.
 Det påhviler, som redegjort for under pkt. 4.1., Skatteministeriet at føre bevis for, at der


text:
er grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet skønsmæssigt fastsatte fradrag, herunder at værdiforøgelsen, som det på grunden anlagte kloakanlæg har medført, er mindre end skønnet af nævnet.
 Det eneste Skatteministeriet har fremlagt til støtte for de skærpede påstande om nedsættelse af de godkendte fradrag er ledningskort med markering (bilag C) samt en beregning efter V&S-prisbogen foretaget med udgangspunkt i denne markering (bilag F).
 Disse bilag siger hverken hver for sig eller tilsammen noget om den værdiforøgelse, som det på ejendommen etablerede kloakanlæg har medført for grundens værdi i ubebygget stand.
 Der er således ikke grundlag for at tilsidesætte de af vurderingsankenævnet udøvede skøn over den værdiforøgelse, som kloakanlægget har medført for grundens værdi, hvorfor sagsøger bør frifindes i forhold til de af Skatteministeriet nedlagte skærpende påstande."
 Sagsøgte har i sit påstandsdokument af 21. februar 2018 gjort gældende:
 Sagen drejer sig om fradrag i ansættelsen af grundværdien i henhold til vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 (MS side 3) for udgifter afholdt til etablering af kloakforsyningsledninger internt på ejendommen beliggende Y1-adresser og Y2-adresser.
 Skatteministeriets påstande støttes overordnet på, at Boligforeningen ikke har godtgjort, at der på den ovennævnte ejendom er anlagt grundforbedrende kloakledninger i et større omfang end markeret med lyserød farve på bilag C (bilagets sidste side).
 De resterende kloakledninger, der er markeret med henholdsvis rød og blå farve i bilag 6, udgør ikke et fradragsberettiget hovedanlæg, der har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3).
 Det fremgår af vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3), at:
 ”Såfremt de fornødne oplysninger foreligger, skal der ved vurderingen med de af §§ 18 og 21 følgende begrænsninger gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, hvad enten forbedringerne består i kapitalanvendelse eller i ejers arbejde.” (min understregning)
 Af vurderingslovens dagældende § 18, stk. 1 (MS side 3), fremgår det, at:
 Efter vurderingslovens §§ 17 og 18 (MS side 3) er det altså klart, at der alene gives fradrag, når forbedringen øger grundværdien.
 Grundværdien er defineret i vurderingslovens dagældende § 13, stk. 1 (MS side 2), hvoraf det fremgår, at grundværdien er værdien af grunden (med grundforbedringer) i ”ubebygget stand”.
 Efter vurderingslovens dagældende §§ 17 og 18 (MS side 3) sammenholdt med vurderingslovens dagældende § 13, stk. 1 (MS side 2), kan der således alene indrømmes fradrag for anlæg, der medfører en stigning i grundens værdi i ubebygget stand.
 Udgifter til anlæg, der medfører en forøgelse af den samlede ejendoms værdi, jf. vurderingslovens § 9 (MS side 2), men ikke af værdien af grunden i ubebygget stand, kan derimod ikke fradrages efter vurderingslovens § 17 (MS side 3).
 Hovedreglen er, at udgifter til anlæg på selve grunden ikke berettiger til fradrag efter vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3). Arbejder på selve ejendommen henregnes således som udgangspunkt til byggeomkostningerne.
 Hovedanlægsbetragtningen er en undtagelse til denne hovedregel, jf. bl.a. Den juridiske vejledning 2017-2, afsnit H,A.3.3.2. (MS side 7), hvoraf det fremgår, at der for større ejendomme, der er udlagt til


text:
f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger, kan gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen.
 Højesteret har i flere domme anerkendt skattemyndighedernes praksis på området, jf. UfR 2013.2277 H (SKM2013.369.HR) (MS side 44), UfR 2014.859 H (SKM2013.879.HR) (MS side 49), UfR 2014.3322 H (SKM2014.574.HR) (MS side 57) og senest UfR 2017.2052 H (MS side 71).
 Den ovennævnte praksis fra Højesteret viser, at der ved bedømmelsen af, om et anlæg kan anses for grundværdiforøgende og dermed kan anses for et fradragsberettiget hovedanlæg, skal ses på anlæggets placering i forhold til den på grunden opførte bebyggelse.
 Det betyder med andre ord, at udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at det kun har reel værdi i forbindelse med dette, ikke er omfattet af vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3), jf. bl.a. UfR 2013.2277 H (SKM2013.369.HR) (MS side 44), UfR 2014.859 H (SKM2013.879.HR) (MS side 49), UfR 2014.3322 H (SKM2014.574.HR) (MS side 57) og senest UfR 2017.2052 H (MS side 71).
 Den seneste højesteretsdom, som nærværende sag har været berostillet på, fastslår klart, at det er en forkert udlægning af retspraksis, hvis man tror, at der gives fradrag for forsyningsanlæg på store grunde, blot fordi at anlægget i tilfælde af fiktiv udstykning i mindre grunde ville forsyne mere end en af disse grunde.
 Boligforeningens udlægning af retspraksis, herunder bl.a. UfR 2013.2277 H (SKM2013.369.HR) (MS side 44), og det af Boligforeningen fremførte synspunkt om, at fradragsretten beror på ledningernes placering ved fiktiv udstykning, jf. stævningen side 4, 4. afsnit, og replikken side 2, 3. afsnit., er således ikke korrekt. Af samme grund har syn- og skønsmand, landinspektør LSs besvarelse af spørgsmålene om udstykning i skønserklæring af 8. juni 2016 ingen betydning for rettens bedømmelse af sagen.
 I den konkrete sag er der enighed om, at det – i overensstemmelse med hvad der sædvanligvis gælder for skattemæssige fradrag – er Boligforeningen, der bærer bevisbyrden for, at Boligforeningen er berettiget til fradrag. Dette har Højesteret fastslået generelt i UfR 2004.1561 H (MS side 16) og gentaget i UfR 2016.3592 H (MS side 63). Det samme har Højesteret også fastslået konkret vedrørende grundforbedringsfradrag, jf. UfR 2017.2052 H (MS side 71).
 Ministeriet gør gældende, at Boligforeningen ikke har godtgjort, at Boligforeningen er berettiget til et fradrag for udgiften til yderligere kloakledninger, end den del af ledningsnettet, der er markeret med lyserød på bilag C, sidste side.
 De med lyserød markerede ledninger i bilag C udgør den del af kloakanlægget på ejendommen, som kan anses for at forsyne en større del af ejendommen. Ledningerne, der føres ind til første brønd/stophane på grunden ved det sydlige skel, udgør et fradragsberettiget hovedanlæg i overensstemmelse med Højesterets praksis.
 De resterende kloakledninger, der er markeret med rød og blå farve, følger derimod nøje den aktuelle bebyggelse og er dermed så tæt knyttet til bebyggelsen, at ledningerne ikke har en værdi for grunden i ubebygget stand, jf. vurderingslovens § 17 (MS side 3).
 Boligforeningen fremlagde først under sagens behandling ved Landsskatteretten kort


text:
over de ledninger, som sagen angår. Vurderingsankenævnet var således ikke var i besiddelse af ledningskort over kloakforsyningen på ejendommen, jf. også svarskriftet side 2-3, og processkrift A, side 1, 4. afsnit. Det har derfor heller ikke været muligt for Vurderingsankenævnet at foretage opmålinger/indtegninger af en sandsynlig placering af det fradragsberettigede hovedanlæg.
 Vurderingsankenævnet har derfor fastsat fradraget for intern kloakforsyning skønsmæssigt på baggrund af en række andre oplysninger, herunder bebyggelsens omfang, post i byggeregnskabet samt bygningernes beliggenhed på grunden, jf. processkrift A, side 2, 1. afsnit og processkrift B side 2, 7. afsnit. Den del af kloakforsyningen, som Vurderingsankenævnet har anset for et fradragsberettiget hovedanlæg, kan af samme grund ikke henføres til en bestemt del af ledningsnettet, jf. også processkrift B, side 2, 2. sidste afsnit.
 Skatteankestyrelsen har derimod – i modsætning til Vurderingsankenævnet – foretaget en bedømmelse af de omhandlende kloakledninger og på baggrund af ledningskortene foretaget en konkret vurdering af hovedanlæggets udstrækning.
 Skatteankestyrelsen vurderede, at kun en mindre del af kloakledningerne kan anses for at være et fradragsberettiget hovedanlæg, jf. bilag A, side 12, 8-9. afsnit. Denne del er markeret med lyserød farve i bilag C, og det er altså kun denne del af kloakanlægget, som efter Skatteankestyrelsens og ministeriets opfattelse, udgør et fradragsberettiget hovedanlæg.
 Der er ikke grundlag for at anse en større del af ledningsnettet end anerkendt af Skatteankestyrelsen som et hovedanlæg. Dette understøttes også af det gennemførte syn og skøn over kloakledningerne, som er markeret med rød og blå farve i bilag 6.
 Det er i skønserklæringen af 11. marts 2011 som besvarelse på spørgsmål 7 om regnvandsledningernes genanvendelighed anført:
 ” [...] De markerede ledninger er ”skræddersyet” til det byggeri, der er i dag. Det betyder, at man ved genanvendelse stort set skal holde sig til de grundplaner og afvandingsarealer, der er i dag. Ved opførelse af nyt byggeri uden disse forudsætninger skønnes det, at ledningerne ikke kan genanvendes i fuldt omfang.
 a) Som nævnt under besvarelsen ovenfor skal et nyt byggeri opføres i omtrent samme byggefelter, som nu. En anden betingelse er, at de markerede ledninger og brøde beskyttes i nødvendigt omfang både under nedrivningen af det eksisterende byggeri og under opførelsen af nyt. [...]” (min fremhævning)
 I samme skønserklæring som besvarelse på spørgsmål 18 om regnvandsledningernes genanvendelighed er det supplerende anført:
 ”Hvordan bebyggelsen udformes, vil jeg ikke blande mig i, men det vigtigste er, at man benytter cirka de samme byggefelter, boligstørrelser og afvandingsarealer. Genanvendelsen forudsætter også, at rør og brøde ikke beskadiges.” (min fremhævning)
 Skønsmanden afgav en tilsvarende besvarelse i forhold til spildevandsledningerne, jf. skønsmandens besvarelse af spørgsmål 14.
 Af skønsmandens besvarelser kan det udledes, at de omhandlende regn- og spildevandsledninger er ”skræddersyet” til det eksisterende byggeri på grunden. Ledningerne er dermed så tæt knyttet til bebyggelsen, at de umiddelbart kun har værdi i forbindelse med byggeriet.
 Skønsmandens besvarelse bekræfter dermed, at de ledninger, som Skatteankestyrelsen ikke har anset for at udgøre et hovedanlæg, ikke bevirker en stigning af den ubebyggede grunds værdi. Ledningerne er derfor heller ikke fradragsberettigede, jf. UfR 2017.2052 H


text:
(MS side 71).
 Da det alene er ledningerne markeret med lyserød farve i bilag C, der har en selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand, er boligforeningen kun berettiget til fradrag for udgifterne til etablering af den del af kloakanlægget, jf. vurderingslovens dagældende § 17 (MS side 3). Udgifterne til etableringen af denne del kan opgøres til kr. 30.000,-, jf. bilag A og bilag F.
 Der er imidlertid ingen tvivl om, at Boligforeningen med Vurderingsankenævnets afgørelse (bilag 1) har opnået fradrag for en større del af ledningsnettet end de i bilag C markerede ledninger.
 Vurderingsankenævnet har for Boligforeningens ejendom indrømmet et fradrag på kr. 732.000,-. Udgifterne til etablering af det fradragsberettigede hovedanlæg på ejendommen (markeringen med lyserød farve i bilag C) er som anført ovenfor af Skatteankestyrelsen beregnet til kr. 30.000,-, jf. bilag A og bilag F.
 Skatteankestyrelsens beregning er udarbejdet efter de principper, der sædvanligvis anvendes ved udøvelse af skøn over, hvad det har kostet at udføre et givet anlæg i et givet år. Det af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag er mere end 24 gange større end den beregnede udgift til at anlægge det fradragsberettigede hovedanlæg. Der er derfor ingen tvivl om, at Boligforeningen har opnået et fradrag, der meget væsentligt overstiger det fradrag, som Boligforeningen er berettiget til.
 Det af Vurderingsankenævnet indrømmede fradrag for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger skal derfor nedsættes i overensstemmelse med Skatteministeriets principale påstand.
 Som konsekvens af, at fradraget for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger påstås nedsat, skal fradraget for udgifter til projektering og tilsyn ligeledes nedsættes, jf. også Skatteankestyrelsens forslag til afgørelse (bilag A, side 13).
 De principale påstande om nedsættelse af de indrømmede fradrag udgør skærpede påstande. Skatteministeriet er berettiget til at nedlægge sådanne skærpede påstande.
 Højesteret har i UfR 2011.1616H (SKM2011.242.HR) udtalt, at Skatteministeriets adgang til at nedlægge selvstændige påstande under skattesager ved domstolene om den korrekte ansættelse af en persons skat som udgangspunkt beror på almindelige skatteprocessuelle og retsplejemæssige regler og principper. I dommen udtalte Højesteret endvidere følgende:
 Vurderingen af, om forsyningsanlæg er grundforbedrende, er undergivet domstolenes prøvelse, jf. SKM2015.503.ØLR, hvor landsretten omgjorde byrettens dom, som gik ud på hjemvisning, fordi Landsskatteretten ikke havde taget stilling til, om et anlæg var grundforbedrende, men nægtet fradrag på grund af manglende dokumentation for udgiftsafholdelsen.
 Afgørelsen om fradrag er overladt til retten, og det forhold, at Landsskatteretten ikke nåede at træffe afgørelse, inden boligforeningen indbragte sagerne for domstolene i medfør af overspringsreglen i skatteforvaltningslovens § 48, stk. 2, medfører ikke, at sagerne skal hjemvises.
 Den omstændighed, at Skatteministeriets principale påstande er baseret på et skøn ud fra de beregninger over udgiften, som Skatteankestyrelsens ingeniør har foretaget, medfører heller ikke, at der skal udvises tilbageholdenhed med at ændre Vurderingsankenævnets afgørelser, således som det hævdes af boligforeningen, eller at sagerne hjemvises.
 Det er alene som følge af boligforeningens anvendelse af overspringsreglen, at der ikke blev truffet en endelig afgørelse i det administrative system.
 Boligforeningen har endvidere ikke godtgjort, at de skønsmæssige beløb, som Skatteministeriets principale påstande er baseret på, er opgjort på et forkert grundlag eller


text:
fører til et åbenbart urimeligt resultat."
 Det fremgår af Højesterets dom SKM2017.330.HR, og vurderingslovens dagældende § 17 og § 18, jf. § 13, stk. 1, at det er afgørende, om anlægget har medført en forbedring, der må antages at have virket værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien – det vil sige værdien af grunden i ubebygget stand. Der skal herved ses på anlæggenes placering i forhold til den på storparcellen opførte bebyggelse. Udgifter til forbedringer, der har en integreret sammenhæng med byggeriet er ikke omfattet af de omhandlede bestemmelser.
 Vurderingsankenævnets afgørelser af 10. september 2012 blev påklaget, men inden klageinstansen havde truffet afgørelse, udnyttede sagsøgeren i november 2014 sin ret efter skatteforvaltningslovens dagældende § 48, stk. 2, til at indbringe vurderingsankenævnets afgørelser for domstolene.
 Skatteankestyrelsen havde forinden den 15. august 2014 fremsendt forslag til afgørelse til sagsøgeren, hvorefter vurderingsankenævnets fradrag blev nedsat til henholdsvis 30.000 kr. og 220.000 kr. Styrelsen har anført, at man fandt "på baggrund af ledningskortet, at den del af spildevandsledningen, der føres ind på grunden ved det sydlige skel og frem til første brønd/stophane, kan anses for et fradragsberettiget hovedanlæg. Forså vidt angår den resterende del af kloakledningerne, er det opfattelsen, at disse forsyningsledninger ikke udgør et fradragsberettiget hovedanlæg, idet ledningerne må anses for så tæt knyttet til den aktuelle bebyggelses omfang og beliggenhed på grunden, at anlægget ikke bevirker en værdistigning af grundværdien i ubebygget stand, jf. dagældende bestemmelser i vurderingslovens §§ 17 og 18."
 Sagsøgeren kan ikke ved at udnytte denne overspringsregel, som har forhindret en afgørelse i det administrative system, forhindre sagsøgte om at nedlægge påstand i overensstemmelse hermed.
 Af det fremlagte ledningskort, bilag C, fremgår, at de med lyserød markerede ledninger udgør den del af kloakanlægget på ejendommen, som forsyner en større del af ejendommen. Ledningerne, der føres ind til første brønd/ stophane på grunden ved det sydlige skel, må således udgøre et fradragsberettiget hovedanlæg. De resterende kloakledninger, der er markeret med rød og blå farve, følger derimod nøje den aktuelle bebyggelse og er dermed så tæt knyttet til bebyggelsen, at ledningerne næppe kan antages at have en værdi for grunden i ubebygget stand.
 Vurderingsankenævnet har ikke været i besiddelse af ledningskort på tidspunktet for sine afgørelser og har derfor måtte træffe en skønsmæssig afgørelse. Skatteankestyrelsen har derimod foretaget en konkret bedømmelse af hovedanlæggets udstrækning. Skatteankestyrelsens vurdering støttes af det foretage syn og skøn, der angiver, at de øvrige ledninger er skræddersyet til det byggeri, der er i dag.
 Vurderingsankenævnets fradrag for udgifter for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger bør således nedsættes som anført af sagsøgte. Som konsekvens heraf skal fradraget for udgifter til projektering og tilsyn ligeledes nedsættes. Beregningerne er foretaget af Skatteankestyrelsens ingeniør.
 På denne baggrund tages sagsøgtes principale påstand til følge.
 Sagen omkostninger er fast således, at 50.000 kr. inklusive moms dækker udgiften til advokatbistand, idet sagsøgte ikke er momsregistreret.
 Sagsøgeren H1 (forening) skal anerkende, at sagsøgerens fradrag for vurderingsårene 2001-2007 for udgifter til etablering af kloakforsyningsledninger nedsættes til 30.000 kr. og sagsøgerens fradrag for vurderingsårene 2001-2007 for udgifter til


text:
Højesteret - Højesterets dommere
 Danmarks Domstole Alle retsinstanser Højesteret Om Højesteret Højesterets dommere
 I Højesteret er der 18 dommere.
 En af højesteretsdommerne er præsident for Højesteret, udpeget af de andre dommere. En dommer er formand for Procesbevillingsnævnet, og for tiden har en dommer orlov for at gøre tjeneste som dommer ved De Europæiske Fællesskabers Domstol i Luxembourg.
 Højesterets dommere udnævnes - ligesom andre dommere - af justitsministeren efter indstilling fra det uafhængige Dommerudnævnelsesråd.
 Nedenfor ses dommernes CV med de oplysninger, som den enkelte dommer ønsker publiceret.
 Thomas Rørdam, højesteretspræsident
 Født 1952 i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra 2002
 Højesteretpsræsident fra februar 2017
 Student 1971
 Cand. jur. 1976
 Studieophold ved University of California at Berkeley, USA 1976-77 (LL.M. grad 1977)
 Møderet for Landsret 1986, beneficeret 1990
 Møderet for Højesteret 1991, beneficeret 1991
 Fuldmægtig i Justitsministeriet 1977-85 med udstationering som politifuldmægtig i Ringsted 1980-82, deltidsansættelse som medhjælper for Statsadvokaten for Sjælland 1982-85 og deltidsansættelse som konstitueret dommer ved Retten i Gladsaxe 1985
 Selvstændig advokat og medindehaver af Advokatfirma Nyborg & Rørdam 1985-2002
 Manuduktør, senere ekstern lektor i ejendomsret ved Københavns Universitet 1980-93
 Ekstern lektor i strafferet ved Københavns Universitet 1994-96
 Medlem af Advokatrådet 1991-97, af dets Fagudvalg om Strafferet og Straffeproces 1989-2001, formand 1991-97
 Medlem af Advokatrådets Menneskeretsudvalg 1992-97, formand 1992-93
 Medlem af Advokatrådets Retsudvalg 2001-02
 Medlem af bestyrelsen for Landsforeningen af Beskikkede Advokater fra 1993, formand 1997-2002
 Medlem af Justitsministeriets arbejdsgruppe om skjult gæld i biler 1988-89
 Medlem af Den Grønlandske Retsvæsenskommission 1995-2002
 Medlem af Udvalget vedr. Politiets og Forsvarets Efterretningstjenester 1998-2002
 Medlem af Justitsministeriets arbejdsgruppe om gennemførelse af straffesager om seksuelt misbrug af børn 2000-02
 Formand for bestyrelsen for Kong Christian den Tiendes Fond 2017-
 Medlem af bestyrelsen for Thorvaldsens Museum 2017-
 Medlem af Illum Fondets bestyrelse 2017-
 Formand for Straffelovrådet 2019-
 Pant (s.m. Vagn Carstensen)
 Interview bragt i Politiken søndag den 4. december 2016:
 Læs artiklen Med ret til at blive kaldt excellence
 Portræt på Altinget.dk den 11. december 2016:
 Læs artiklen Den ordentlige arbejdshest
 Født 1952 i Lemvig, dommer i Højesteret fra 2002
 Adjunkt på Aarhus Universitet 1976-78
 Fuldmægtig i Justitsministeriet og politifuldmægtig hos Københavns Politi 1978-80
 Dommerfuldmægtig i Retten i Roskilde 1980-82
 Fuldmægtig i Justitsministeriets Lovafd. 1982-86
 Dommer i Københavns Byret 1986-97
 Landsdommer i Østre Landsret 1997-2002
 Censor ved Aarhus Universitet 1994-98
 Medlem af Børnerådet 1994-97
 Medlem af Procesbevillingsnævnet 1995-97
 Tilforordnet Den Grønlandske Retsvæsenskommission 1997-2004
 Formand for Ankenævnet for Hotel, Restaurant og Turisme 1999-2002
 Formand for Ankenævnet for Forsikring 2001-2018
 Formand for Socialministeriets udvalg om retssikkerhed i anbringelsessager 2004-05
 Formand for Advokatnævnet 2006-09
 Formand for Ægtefælleskifteudvalget under Justitsministeriet 2007-09
 Medlem af Natur- og Miljøklagenævnet 2014-2017
 Dommer og næstformand i Arbejdsretten 2017-
 Født 1951 på Frederiksberg, dommer i Højesteret fra 2003
 Cand. Jur. 1975
 Advokatbeskikket 1978
 Studieophold ved Haight, Gardner, Poor & Havens, New York 1980-81, ved Stanford Business School 1991 og Cour de Cassation, Paris 2005, Conseil d’Etat, Paris 2007
 Møderet for Landsret 1978
 Møderet for Højesteret 1983, beneficeret 1991
 Medarbejder ved Kammeradvokaturen 1975-80
 Medarbejder i Advokatfirmaet Niels Th. Kjølbye & Co. 1980-83, medindehaver 1984-85
 Medindehaver af


text:
Advokatfirmaet Poulsen, Vestergaard, Cadovius & Stokholm 1985-90
 Medindehaver af Lind & Cadovius Advokataktieselskab 1990-2003
 Underviser på Advokatrådets fuldmægtigkurser og kursus i højesteretsprocedure
 Censor ved Københavns Universitet 1991-
 Formand for Advokatrådets Skatteudvalg 1989-97
 Medlem af Advokatrådet 1991-97, formand 1999-2003
 Formand for CCBE-Delegationen 1995-99
 Medlem af CCBEs Finanskomité 1997-2003
 Medlem af Det Juridiske Fakultetsråd ved Københavns Universitet 2002-06
 Medlem af hovedbestyrelsen for DJØF 1991-97
 Medlem af Justitsministeriets Udvalg vedr. Undersøgelsesorganer 1994-96
 Medlem af Justitsministeriets Domstolsudvalg 1996
 Formand for domæneudvalget nedsat af Ministeriet for Videnskab, Teknologi og Udvikling 2003-04
 Medlem af direktionen for Det Classenske Fideicommis 2006- . Formand 2012-
 Formand for Procesbevillingsnævnet 2010-11
 Formand for Konkurrenceankenævnet 2010-
 Censorformand for de juridiske kandidatuddannelser i Danmark 2010-
 Formand for Advokatnævnet 2010-16
 Formand for Selskabet til Udgivelse af Danske Mindesmærker 2018-
 Suppleant for formanden for ATP's Ankenævn 2019-
 Tildelt: Margot og Thorvald Dreyers Fonds Hæderspris 2002
 Tiltrådt som højesteretsdommer 2003
 Orlov fra 2006
 Født i 1956, dommer i Højesteret fra 2004
 Sprogofficer (russisk) 1975-77
 Cand. jur. 1978-83
 Tjenstgørende som reserveofficer, Høvelte Kaserne 1977-78
 Ansat i Justitsministeriet 1983-2000
 Statsadvokat ved Rigsadvokaten 2000-04
 Næstformand for Arbejdsretten
 Medlem af Straffelovrådet
 Medlem af bestyrelsen i Dansk Kriminalistforening
 Vibeke Steen Rønne
 Født 1953 i Virum, dommer i Højesteret fra 2005
 Cand. jur. 1978
 Fuldmægtig i Justitsministeriet 1978-88
 Konstitueret landsdommer i Østre Landsret 1988-89
 Konstitueret dommer i Københavns Byret 1989-90, dommer 1990-98
 Konstitueret landsdommer i Østre Landsret 1998, landsdommer 1998
 Konstitueret afdelingschef i Justitsministeriets domstolsafdeling 1998-99
 Landsdommer i Østre Landsret 1999-2005
 Manuduktør ved Københavns Universitet 1978-84
 Beskikket til at bistå kommissionsdomstolen vedr. ”køb dansk klausulen” i A/S Storebæltsforbindelsens udbudsbetingelser 1990-91
 Censor ved Københavns Universitet 1995-2001
 Medlem af bestyrelsen for Dommerforeningen 1996-98
 Formand for Adoptionsnævnet 1999-2010
 Medlem af Den Danske Styrelse vedr. De Nordiske Juristmøder 1999-2005
 Formand for Det Finansielle Ankenævn 2009-
 Medlem af bestyrelsen for Stiftelsen Sorø Akademi 2014-
 Formand for bestyrelsen for Stiftelsen Sorø Akademi 2020-
 Formand for Dommerudnævnelsesrådet 2014-februar 2019
 Formand for Dommerudnævnelsesrådet vedrørende internationale dommerstillinger mv. 2014-februar 2019
 Andensuppleant for formanden for Den Særlige Klageret februar-juli 2017, suppleant fra august 2017
 Formand for Den Særlige Klageret 2019-
 Født 1956 i Skive, dommer i Højesteret fra 2006
 Tillige undervisningsassistent i nationaløkonomi ved Aarhus Universitet 1979-82, ved Københavns Universitet 1983-87 og ved Handelshøjskolen i København 1986-92, i erhvervsret ved Handelshøjskolen i København 1992-94, i statsret ved Københavns Universitet 1987-97
 Censor i statskundskab ved Aarhus og Københavns Universiteter 1997-2017
 Medredaktør af Ugeskrift for Retsvæsens litterære afd. 2003-2017
 Formand for Domstolsstyrelsens bestyrelse 2011-2018
 Formand for Udvalget om Undersøgelseskommissioner fra 2016 (betænkning 1566/2017)
 Medlem af Aarhus Universitets bestyrelse fra februar 2017
 "Højesteret og statsmagten" i bogen Højesteret – 350 år (2011)
 Grundloven – atten fortællinger (2013)
 Festskrift til Jens Peter Christensen, DJØF-Forlag, 2016, 897 sider, i anledning af 60-årsdag den 1. november 2016
 Født 1952 i København, dommer i Højesteret fra 2006
 Advokatbeskikket (dep.) 1983
 Advokatfuldmægtig 1978-80
 Fuldmægtig i Justitsministeriet 1980-81
 Politifuldmægtig i Kolding 1981-83
 Fuldmægtig i Justitsministeriet 1983-87
 Sekretariatschef i Flygtningenævnet 1987-88
 Kontorchef i Justitsministeriet 1988-93
 Direktør for Datatilsynet (tidl. Registertilsynet) 1993-2002
 Landsdommer i Østre Landsret 2002-06
 Censor, Københavns Universitet 1998-2007
 Formand


text:
for Datarådet 2007-2018
 Domsredaktør, Ugeskrift for Retsvæsen fra 2009
 Lovredaktør, Karnovs Lovsamling (færdselsloven) fra 2018
 Formand for Procesbevillingsnævnet 2014-2015
 Formand for Realkreditankenævnet 2012-2017
 Næstformand i Det finansielle ankenævn fra 2018
 Medlem af Natur- og Miljøklagenævnet (tidl. Naturklagenævnet) 2008-2017
 Færdselsloven med Kommentarer (1992/2017)
 Lov om Behandling af Personoplysninger m.
 Født 1958 i Gladsaxe, dommer i Højesteret fra 2007
 Student 1976
 Cand. jur. 1981
 Møderet for Højesteret 1994
 Beneficeret advokat ved Højesteret 2006
 Fuldmægtig i Justitsministeriet 1981-88
 Ansat i advokatfirmaet Bornstein & Grønborg 1988 (Koch-Nielsen & Grønborg fra 1991)
 Medindehaver af advokatfirmaet Plesner fra 1992-2006
 Till. dommerfuldmægtig ved Retten i Næstved 1981
 Fuldmægtig hos Rigsadvokaten 1981-82
 Politifuldmægtig i Københavns Politi 1982-83
 Fuldmægtig hos Statsadvokaten for Fyn m.v. 1983-84 og 1985-87
 Dommerfuldmægtig ved Retten i Tønder 1984-85
 Medlem af Advokatrådet 1997-2003
 Medlem af Domstolenes Strukturkommission 1998-2001
 Medlem af Kommissionen vedr. Politiets Forhold 1998-2002
 Suppleant til Procesbevillingsnævnet 2004-2006
 Medlem af Europarådets Ekspertkomité vedr. Familieret 1985-88
 Sekretær for Justitsministeriets Købelovudvalg 1985-88
 Undervisningsassistent i Obligationsret ved Københavns Universitet 1985-88
 Sekretær for Justitsministeriets renteudvalg 1986-88
 Medhjælper for Statsadvokaten for Sjælland 1988
 Medhjælper for Det Offentliges repræsentant i Undersøgelsesretten vedr. Himmerlandsbanken 1993-94
 Sekretariatsleder for Undersøgelseskommissionen vedr. Den Færøske Banksag 1995-97
 Medlem af Grønlands Landstings sagkyndige undersøgelsesorgan vedr. KNI 1997
 Censor ved de juridiske uddannelser på Københavns og Aarhus Universiteter 2002-2010
 Udspørger i Undersøgelseskommissionen vedr. Skattefradragssagen 2004-06
 Suppleant for Formanden for Konkurrenceankenævnet 2009-
 Næstformand for præsidiet for Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed 2009-2016
 Suppleant for Formanden for Dommerudnævnelsesrådet 2014-
 Formand for Procesbevillingsnævnet 2016-2017
 Medlem af bestyrelsen for Den Danske Dommerforening 2016-
 Formand for præsidiet for Voldgiftsnævnet for bygge- og anlægsvirksomhed 2016-
 Medlem af bestyrelsen for Det Danske Selskab for Byggeret 2016-
 Født 1960, dommer i Højesteret fra 2009
 Fuldmægtig Justitsministeriet samt dommerfuldmægtig ved Retten i Hvidovre 1983-86
 Politifuldmægtig ved Gladsaxe Politi 1987-88
 Fuldmægtig i Justitsministeriet 1988-93
 Medhjælper hos Statsadvokaten for Sjælland 1988-92
 Konstitueret dommer ved Retten i Lyngby 1992-93
 Kontorchef Justitsministeriet 1993-97
 Statsadvokat ved Rigsadvokaten 1997-2009
 Formand for Pressenævnet 2014-2019
 Domsredaktør ved Ugeskrift for Retsvæsen
 Næstformand i Arbejdsretten 2017–
 Førstesuppleant i Den Særlige Klageret 2019- (andensuppleant 2017–19)
 Formand for Domstolsstyrelsens bestyrelse 2018-–
 Født d. 16. september 1960 i Århus , dommer i Højesteret fra 1. august 2010
 Studier ved University of Idaho, USA 1979-80
 Cand. jur. Københavns Universitet 1985
 Dommerfuldmægtig, Retten i Kjellerup 1987-88
 Fuldmægtig i Justitsministeriet 1988-94
 Kontorchef i Justitsministeriet, Formueretskontoret 1994-2000
 Lovråd i Justitsministeriet, Lovafdelingen 2000-03
 Afdelingschef i Justitsministeriet, Lovafdelingen 2003-10
 Tidligere medlem af bl.a. Straffelovrådet, Ungdomskommissionen, redaktionskomiteen for ”Juristen” og
 Nordisk Embedsmandskomité for lovgivningsspørgsmål
 Censor ved Københavns Universitet 2002-
 Formand for Retsplejerådet 2014-
 Næstformand i Arbejdsretten 2014-
 Medlem af Lærerkommissionen 2018-
 Bøger: ”Lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom m.v. med kommentarer” (ISBN 87-574-7660-8), 1997, DJØF ́s Forlag.
 Født 1964, dommer i Højesteret fra 2011
 Cand.jur. 1986 Københavns Universitet.
 LL.M. 1988 Cambridge University, England
 Advokatbestalling 1992 (deponeret)
 Møderet for landsret og Sø-og Handelsretten i København 1993
 Kontorchef, Justitsministeriets Lovafdeling
 Fuldmægtig i Justitsministeriet
 Dommerfuldmægtig ved Retten i Holstebro
 Andre hverv og anden virksomhed
 Forfatter- og undervisningsvirksomhed
 Dommer i Den Europæiske Atom Energi Domstol i Paris 2006-14