text:
aktivitet. Afgørelsen blev stadfæstet af Højesteret med henvisning til de af landsretten anførte grunde.
 I TfS 1985, 747 HRD nægtede Højesteret et selskab fradrag for kloakbidrag og betalinger for tilslutning til et fjernvarmeværk for en ubebygget industrigrund. Grunden blev købt med henblik på udvidelse og udflytning af den bestående produktion, der var spredt på flere forskellige lokaliteter. Selskabet fandt imidlertid en mere velegnet grund og solgte den førstnævnte grund. Fordi selskabet ikke på noget tidspunkt havde udøvet erhvervsmæssig virksomhed på den ubebyggede grund, kunne de omhandlede udgifter, der blev afholdt i ejertiden, ikke fratrækkes - hverken i medfør af LL § 8 C (reglerne er overført til AL § 43) eller SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifter til erstatning og sagsomkostninger afholdt i forbindelse med en sag anlagt mod selskabet for uretmæssig anvendelse af et varemærke, som selskabet benyttede som navn, blev anset som fradragsberettigede som driftsudgifter.
 Fradrag udelukket
 Hvis udgiften ikke sigter mod erhvervelse af skattepligtig indkomst, er fradrag udelukket.
 SKM2006.672.VLR. Sagsøgeren udlejede to lejligheder i en ejendom. Sagen angik en række spørgsmål om fradrag for forskellige udgifter i udlejningsejendommen. Om en udgift på kr. 719 til anskaffelse af en skattelovsamling, udtalte landsretten, at denne udgift ikke kunne anses at være medgået til sagsøgerens erhvervelse af skattepligtige indtægter, men at skattelovsamlingen måtte anses erhvervet til førelse af hendes skattesager. Udgiften var derfor ikke fradragsberettiget i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2005.428.LSR. Sagen vedrørte et selskabs udgift til fairness opinion i anledning af, at der var blevet afgivet et købstilbud på aktier i selskabet. I henhold til bekendtgørelse nr. 827 af 10. november 1999 skal bestyrelsen i et børsnoteret selskab afgive udtalelse om, hvorvidt den tilbudte kurs er rimelig over for aktionærerne. Til brug for denne redegørelse valgte bestyrelsen i selskabet at indhente en ekstern ekspertvurdering i form af en fairness opinion, og selskabet foretog fradrag for udgiften på 2.000.000 kr. Landsskatteretten anså ikke udgiften for at være fradragsberettiget, jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2001.56.VLR og SKM2001.449.ØLR. I begge sager blev fradrag afvist med henvisning til, at det ikke var godtgjort, at de respektive skatteydere havde drevet erhvervsmæssig virksomhed i det pågældende indkomstår.
 TfS 1998, 202 ØLD. Udgifter til køb af træer var ikke fradragsberettiget som driftsomkostning i det indkomstår, hvor træerne var købt. Landsretten begrundede afgørelsen med, at udgiften var afholdt til køb af træer på roden. Da træerne stadig var på rod ved årets udgang, ansås udgiften ikke for anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten i det pågældende indkomstår.
 TfS 1995, 51 LSR. En tidligere landmand blev nægtet fradrag for udgifter til advokat- og revisorbistand i forbindelse med en frivillig akkord, som han indgik ca. et halvt år efter, at han var ophørt med landbrugsvirksomheden. Landsskatteretten bemærkede, at udgifterne kun kunne trækkes fra, hvis de kunne henføres til den aktuelle drift.
 TfS 1986, 579 ØLD. En skatteyder fik ikke fradrag for rejseudgifter i forbindelse med tilsyn med en ejendom, der tilhørte skatteyderen, og som var beboet af


text:
hans forældre i henhold til en aftægtsaftale indgået i forbindelse med forældrenes afståelse af ejendommen. Landsretten lagde vægt på, at der ikke var tale om erhvervsmæssig udleje, hvorfor skatteyderen ikke modtog nogen løbende erhvervsmæssig indtægt fra ejendommen, og at ejendommen var erhvervet i privat øjemed.
 Om udgifter til certificering af kvalitetsstyringssystemer, se E.B.3.15.
 Indledningsvis bemærkes, at LL § 8 J ændres med virkning fra og med indkomståret 2010. Dette fremgår af af Lov nr. 525 af 12. juni 2009 om ændring af aktieavancebeskatningsloven og forskellige andre love §§ 12, nr. 3, og 22, stk. 2 og 19. Se hertil også afsnit E.A.2.1.4.2.
 Det fremgår af LL 8 J i den for indkomståret 2010 og fremover gældende affatning, at udgifter til rådgivning vedrørende investering i aktier m.v. med henblik på helt eller delvis at erhverve et eller flere selskaber m.v. med henblik på driften af disse ikke kan fradrages ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst.
 Det fremgår af bestemmelsens forarbejder, at den finder anvendelse uanset, hvor stor en andel af aktiekapitalen, der erhverves af det pågældende selskab, og uanset, om investoren kun indtræder i ledelsen og driften i et underliggende selskab.
 Nedenfor beskrives den for indkomstår til og med 2009 gældende praksis.
 SKM2006.409.LSR. Et holdingselskab kunne fuldt ud fradrage udgifter til ekstern formueforvaltning af aktieportefølje bestående af "andre værdipapirer og kapitalandele". Landsskatteretten henviste til, at ved Højesterets dom af 20. januar 1942, offentliggjort som UfR 1942.278 H, blev det statueret, at en skatteyder kan fradrage de med bestyrelsen af hans formue forbundne udgifter. Landsskatteretten henviste endvidere til, at ifølge LL § 17C er der ikke fradragsret for udgifter til formueadministration, der er afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomst, der anses for kapitalindkomst, jf. PSL § 4. Såfremt de nævnte udgifter er afholdt af et selskab, en skattepligtig fond, eller forening, eller afholdt som led i driften af en personligt ejet virksomhed, som beskattes efter virksomhedsskattelovens regler, er der ikke tale om udgifter afholdt for at erhverve, sikre og vedligeholde kapitalindkomst, hvorfor der i disse tilfælde fortsat vil være fradragsret. Se om afgørelsen nedenfor under SKM2008.486.DEP.
 SKM2007.587.LSR. Et selskab havde via sin deltagelse i en venturefond, der svarede til et dansk kommanditselskab, afholdt udgifter til "management fee" til komplementaren, der som administrationsselskab foretog investeringer for venturefonden. Landsskatteretten anerkendte fradrag herfor under henvisning til ovennævnte SKM2006.409.LSR og den indhentede syns- og skønserklæring. Se om afgørelsen nedenfor under SKM2008.486.DEP.
 SKM2008.484.LSR Et ventureselskab fik godkendt fradrag for advokatudgifter vedrørende overvejelser om eller forsøg på investering i porteføljeselskaber. Landsskatteretten havde nægtet fradrag. Sagen blev indbragt for domstolene, hvorefter Skatteministeriet har taget bekræftende til genmæle. Se kommentaren hertil i SKM2008.486.DEP, nedenfor.
 SKM2008.485.LSR (Appelleret). Et ventureselskab fik godkendt fradrag for management fee til en ekstern porteføljeforvalter. Et opstartsfee kunne dog ikke fratrækkes. Sagen er af Skatteministeriet indbragt for domstolene. Se kommentaren hertil i SKM2008.486.DEP, nedenfor.
 Skatteministeriet har i SKM2008.486.DEP kommenteret afgørelserne SKM2008.484.LSR og SKM2008.485.LSR (Appelleret). Følgende fremgår af kommentaren:
 "Afgørelserne i SKM2008.484.LSR og SKM2008.485.LSR vedrører begge ventureselskabers adgang til at fradrage honorarer til rådgivning m.v. i

type: other


text:
forbindelse med aktieinvesteringer. Afgørelsen i SKM2008.484.LSR blev indbragt for domstolene, og Skatteministeriet har nu taget bekræftende til genmæle i sagen. Samtidig har Skatteministeriet indbragt afgørelsen i SKM2008.485.LSR for domstolene.
 I. Det juridiske grundlag
 Landsskatteretten har truffet flere afgørelser om fradragsret for de udgifter, som ventureselskaber afholder til formueadministration, bl.a. SKM2006.409.LSR og SKM2007.587.LSR. I et svar til Folketingets Skatteudvalg den 17. september 2007 (alm. del - svar på spørgsmål 363) har skatteministeren kommenteret de offentliggjorte afgørelser. Ministeren har i den forbindelse bl.a. anført:
 "De to afgørelser understreger, at et selskabs udgifter til formueadministration kan fradrages, hvis udgiften har direkte sammenhæng med selskabets erhvervelse af skattepligtig indkomst, jf. statsskattelovens § 6 a. Fradrag kan kun nægtes, såfremt dele af de pågældende udgifter ikke har den nødvendige sammenhæng med indkomsterhvervelsen, men snarere tjener til sikring af den del af selskabets formue, som kan afhændes skattefrit. Det bemærkes i den forbindelse, at aktier som udgangspunkt ikke kan afhændes skattefrit.
 Det vil i relation til udgifter til administration af en aktieportefølje sige, at fradrag kun kan nægtes, hvis den enkelte formueforvalters investeringsrådgivning kan henføres til aktieinvesteringer, der specifikt er foretaget med henblik på at opnå udbytter og/eller avancer, der ikke er eller kun rent undtagelsesvist vil være skattepligtige."
 Udgangspunktet er således, at der er fradrag for ventureselskabers udgifter til formueadministration. Fradrag kan dog nægtes, hvis SKAT kan bevise, at en investeringsrådgivning kan henføres til aktieinvesteringer, som specifikt er foretaget med henblik på at opnå skattefri afkast.
 II. SKM2008.484.LSR
 Spørgsmålet i sagen var, hvorvidt selskabets udgifter til advokat i forbindelse med påtænkte investeringer i porteføljeaktier var fradragsberettigede driftsudgifter omfattet af statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a. De udgifter, som selskabet ønskede fradrag for, vedrørte alle investeringer, som ikke blev gennemført.
 Skatteministeriet lagde ved sin bedømmelse af sagen til grund, at der ikke var tale om etablering eller udvidelse af venturevirksomheden, når ventureselskabet investerede i en porteføljevirksomhed. Udgifterne i forbindelse hermed skulle således ikke anses for etableringsudgifter.
 Skatteministeriet lagde endvidere til grund, at det var en naturlig del af formueforvaltningen i ventureselskabet, at der blev undersøgt flere investeringsmuligheder end det antal investeringer, som ventureselskabet faktisk endte med at foretage. Udgifter i forbindelse med påtænkte investeringer kunne derfor være fradragsberettigede formueforvaltningsudgifter, selv om nogle af de påtænkte investeringer aldrig blev gennemført.
 Som sagen forelå for Landsskatteretten, var der en formodning for, at aktierne i porteføljeselskaberne blev ejet i mere end tre år, således at avancen dermed var skattefri.
 Umiddelbart før hovedforhandlingen i Østre Landsret fremlagde selskabet imidlertid et nyt bilag indeholdende en oversigt over skattefri og skattepligtige aktieavancer. Heraf fremgik bl.a., at selskabet i en periode på 12 år havde realiseret gevinst ved salg af aktier ejet under tre år på ca. 76,6 mio. og tab ved salg af aktier under tre år på ca. 53,6 mio. Gevinsten ved salg af aktier ejet i over tre år var i samme periode på ca. 53,3 mio. kr., mens tabet ved salg af aktier ejet i over tre år var på ca. 28,9 mio. kr.
 Efter fremlæggelsen af dette


text:
bilag fandt ministeriet, at selskabet havde afkræftet formodningen for, at aktierne i porteføljeselskaberne skulle ejes i mere end tre år. Det kunne derfor ikke længere lægges til grund, at aktieinvesteringerne specifikt var foretaget med henblik på at opnå avancer, som ikke var eller kun rent undtagelsesvis ville være skattepligtige.
 Skatteministeriet tog på den baggrund bekræftende til genmæle.
 III. SKM2008.485.LSR
 Samtidig med at Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle i ovennævnte sag, besluttede ministeriet at indbringe Landsskatterettens afgørelse i (SKM2008.485.LSR) for domstolene. I afgørelsen fik et ventureselskab adgang til at fradrage udgifter til management fee - bortset fra et opstartsfee som betaling for selskabets etablering af administration m.v. til managementfirmaet.
 Det er Skatteministeriets opfattelse, at der i den pågældende sag er tale om aktieinvesteringer, der specifikt er foretaget med henblik på at opnå skattefrie avancer, og at der derfor ikke er fradragsret efter statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a, for management fee - bortset fra et mindre beløb, der dækker helt almindelige administrationsomkostninger i de pågældende år.
 Skatteministeriet bygger bl.a. denne vurdering på, at ventureselskabet typisk har investeret i "meget tidlige" virksomheder, hvor der oftest endnu ikke eksisterede en forretningsplan for virksomheden, men kun en idé, som der formentlig kunne dannes og udvikles en højteknologisk virksomhed fra. I en beskrivelse af selskabet udarbejdet af selskabets daværende direktør fremgik det, at det ville tage mange år og kræve meget kapital at udvikle og sælge denne type af virksomhed til andre aktører.
 Endvidere var det oplyst under landsskatteretssagen, at der i en fireårig periode ikke var realiseret avance på aktier ejet under tre år. Af selskabets årsrapporter fremgik om anvendt regnskabspraksis, at kapitalandelene i porteføljeselskaberne forventedes besiddet ud over tre år, hvorefter der ikke var nogen skat ved et salg.
 I sagen har Skatteministeriet subsidiært gjort gældende, at en del af de afholdte udgifter til management fee ikke er fradragsberettigede driftsomkostninger til formueadministration, idet der er tale om udgifter, der vedrører porteføljeselskaberne - nemlig udgifter til ledelse af disse.
 Managementselskabet udfører - når investeringen er gennemført - et meget omfattende ledelses- og bestyrelsesarbejde. Investeringsmedarbejderne bidrager med sparring og viden om alle aspekter af porteføljeselskabets drift, og der lægges mange arbejdstimer i de enkelte selskaber for at sikre, at de planlagte målsætninger følges med henblik på, at de enkelte selskaber opnår en positiv udvikling. Efter Skatteministeriets opfattelse har vederlag for dette arbejde ikke karakter af at være udgifter til formueadministration. Derimod er der tale om udgifter, som rettelig burde være båret af projektselskaberne (porteføljeselskaberne), hvorfor ventureselskabet ikke er rette omkostningsbærer i relation til disse udgifter.
 Det er Skatteministeriets opfattelse, at Landsskatterettens kendelse i SKM2007.587.LSR og det ovenfor citerede svar fra skatteministeren ikke kan fortolkes således, at ventureselskaberne automatisk kan opnå fradrag for alle udgifter vedrørende deres aktieinvesteringer - blot fordi honoraret benævnes management fee. Skatteministeren udtalte sig generelt om udgifter til formueadministration (herunder udgifter til due diligence), men har ikke forholdt sig specifikt til managementselskabets enkelte ydelser. Den del af et management honorar, som ikke er udtryk for udgifter til formueadministration, kan efter omstændighederne


text:
nægtes fradraget, uanset om ventureselskabet har skattepligtige indtægter fra dets investeringer eller ej. Hvis honoraret dækker både ikke-fradragsberettigede og fradragsberettigede udgifter, må der ske en skønsmæssig opdeling.
 Det kan oplyses, at Københavns Byret har henvist sagen til Østre Landsret under henvisning til retsplejelovens § 226, stk. 1, idet sagen er af principiel karakter og væsentlig vidererækkende betydning for den fremtidige administration."
 SKM2008.719.ØLR. Skatteyderen - en telekommunikationsvirksomhed - havde afholdt udgifter til rådgivere i forbindelse med dels faktiske køb af aktier, dels ikke gennemførte køb af aktier. Skatteyderen købte og forsøgte at købe såvel majoritetsaktieposter som minoritetsaktieposter i de undersøgte selskaber. Efter SKM2007.773.HR og SKM2007.775.HR havde Skatteministeriet taget delvist bekræftende til genmæle, for så vidt angår advokat- og revisorudgifter ved gennemførte køb i henhold til LL § 8 J. Skatteyderen gjorde gældende, at der forelå formueforvaltning, hvorfor udgifterne knyttet hertil var fradragsberettigede efter SL § 6, stk. 1, litra a. Heri var landsretten ikke enig. Landsretten lagde til grund, at skatteyderens udgiftsafholdelse var et led i skatteyderens ønske om at fastholde og udbygge sin position på telemarkedet og skabe fortsat vækst i form af opbygning af en international forretning. Videre fandt landsretten, at en del af de i sagen omhandlede udgifter var anvendt til advokat- og revisorbistand og ikke til f.eks. investeringsrådgivning. Efter forklaringerne lagde landsretten til grund, at virksomheden ikke ved opkøbene havde fokuseret på, hvordan man kunne komme ud af selskaberne igen. Investeringerne var derfor ikke alene et led i kapitalanbringelse, men udtryk for langsigtede investeringer med henblik på udvidelse af skatteyderens virksomhed, herunder i form af etablering af udenlandske aktiviteter. Derfor var de af skatteyderen afholdte udgifter ikke formueforvaltningsudgifter som led i en aktiv kapitalforvaltning i form af venture-investeringer, men derimod afholdt som led i udvidelse af skatteyderens bestående virksomhed. Der var derfor ikke fradragsret efter SL § 6 a. Tilsvarende gjorde sig gældende for så vidt angår skatteyderens udgifter til egne medarbejderes rejser og ophold i forbindelse med gennemførte og ikke gennemførte køb. Afgørelsen er tillige omtalt under E.B.5.3.1 og E.A.2.1.4.2.
 Hvis modtageren af den afholdte driftsudgift er nært forbunden med skatteyderen og dermed har sammenfaldende interesser med denne, må der som forudsætning for omkostningsfradrag stilles krav til skatteyderen om at godtgøre tilstedeværelsen af en driftsmæssig begrundelse for dispositionen. Bevisbyrden skærpes, når der er personsammenfald, eller parterne er interesseforbundne.
 Som udgangspunkt må det antages, at driftstilskud fra et moderselskab til et datterselskab ikke er begrundet i hensynet til moderselskabets løbende indtjening, men derimod i andre interesser, der er driften uvedkommende - typisk sikring af formueinteresserne i datterselskabet.
 SKM2009.344.BR. En ejendomsmægler havde lagt administrationen af sin virksomhed ud i et selskab, der var ejet af hans børn. Med henvisning til, at det administrationsvederlag, ejendomsmægleren betalte til selskabet, ikke kunne antages at være fastsat på markedsvilkår, anerkendte skattemyndighederne alene fradragsret for en skønsmæssig mindre del af vederlaget. Retten fandt, at Skatteministeriet ikke i tilstrækkelig grad havde sandsynliggjort, at det aftalte administrationsvederlag ikke svarede til markedsvilkår og nedsatte derfor ejendomsmæglerens indkomst med de forhøjelser, skattemyndighederne havde foretaget.
 SKM2003.146.VLR. Sagen vedrørte


text:
spørgsmålet om, hvorvidt et dansk selskab havde fradragsret for betaling af et søsterselskabs udgifter til advokat og erstatning/godtgørelse i anledning af søsterselskabets opsigelse af en agentaftale. Det tyske søsterselskab havde gennem en eksklusivaftale eneforhandlingsretten i Tyskland til det danske selskabs produkter, og det tyske selskab havde indgået en række underaftaler med agenter i Tyskland. På grund af samarbejdsvanskeligheder opsagde det tyske selskab i 1994 agentaftalen. Landsretten fandt, at selskabet havde fradrag for udgifterne som driftsomkostninger. Dette uanset, at retssagen var anlagt mod det tyske selskab, at der ikke eksisterede noget aftaleforhold mellem det danske selskab og agenten i Tyskland, og at det danske selskab ikke havde nogen retlig forpligtigelse over for agenten.
 TfS 1999, 730 VLD. Fradrag for erstatning til søsterselskab. Landsretten anså det ikke for godtgjort, at aftalen mellem selskaberne var usædvanlig i forhold til markedsbestemte vilkår for dispositioner foretaget mellem uafhængige parter under samme omstændigheder, hvorfor aftalen skulle respekteres med ret til fradrag for erstatningen til følge.
 TfS 1995, 339 VLD. Et moderselskab fik fradrag for kurstab og for tab på tilgodehavender hos dets engelske datterselskab. Medens Landsskatteretten fandt, at der ikke var tale om vareleverancer på normale forretningsmæssige vilkår, men om tilskud, der ikke havde direkte betydning for moderselskabets omsætning og drift, lagde landsretten til grund, at moderselskabets markedsføring gennem datterselskabet på det engelske marked både direkte og indirekte havde stor betydning for moderselskabets afsætning. Udgifterne blev derfor anset for at have været et naturligt led i moderselskabets virksomhed og dermed fradragsberettigede.
 I UfR 1984, 90 HRD (Segaltmøllen) fik et selskab fradrag for udgift til betaling af en tidligere samarbejdspartners gæld til tredjemand, hvilket 2 nye samarbejdspartnere havde stillet krav om som betingelse for en fortsættelse af det nyligt indledte samarbejde. Betalingen af gælden ansås for at have en sådan tilknytning til den løbende drift, at den måtte anses for en fradragsberettiget driftsomkostning.
 I UfR 1976, 60 HRD (Esso) blev et moderselskabs tilskud til dækning af underskud i dets datterselskaber, som drev tankstationer, og som i kortere eller længere tid ikke kunne drives uden underskud, anset for fradragsberettigede driftsomkostninger. Højesteret udtalte, at udgifterne "havde været et sådant naturligt led i selskabets virksomhed, at de som driftsudgifter har kunnet bringes til fradrag i selskabets indkomst, uanset at dette ikke er sambeskattet med datterselskaberne".
 SKM2007.720.VLR. Et selskab havde nægtet at fremlægge dokumentation for, at en række konkrete udgifter var fradragsberettigede. Selskabet henviste til, at udgifterne fremgik af det revisorpåtegnede årsregnskab. Ligningsmyndighederne og Landsskatteretten afviste på den baggrund, at selskabet kunne fradrage omkostningerne. Efter at selskabet havde indbragt afgørelsen for domstolene, fremlagde selskabet dokumentation for en del af udgifterne. Af dokumentationen fremgik, at størstedelen af udgifterne vedrørte aktiver ejet af selskabets hovedaktionær og omkostninger, der kunne henføres til hovedaktionærens forældre. Landsretten fandt, at bevisbyrden for, at udgifterne kunne fradrages som driftsomkostninger, som udgangspunkt påhvilede selskabet. Bevisbyrden var skærpet, da udgifterne knyttede sig til dispositioner mellem interesseforbundne parter. Landsretten fandt det ikke godtgjort, at udgifterne vedrørte selskabets drift, og der kunne derfor ikke indrømmes fradrag.
 I SKM2007.445.HR stadfæstede Højesteret landsrettens afgørelse


text:
i SKM2005.252.ØLR, hvorved et selskab nægtedes fradrag, jf. SL § 6, stk. 1, litra a, for administrationsvederlag, som selskabet havde betalt til nogle andre selskaber. Retten bemærkede, at selskabet som udgangspunkt havde bevisbyrden for, at administrationsvederlaget udgjorde en fradragsberettiget driftsomkostning. Da administrationsvederlaget var betalt til interesseforbundne selskaber, var bevisbyrden skærpet. Se SKM2005.228.ØLR, hvor landsretten nægtede et datterselskab fradrag for et administrationsvederlag ydet til moderselskabet.
 SKM2009.317.BR. Et selskab havde ikke løftet bevisbyrden for, at selskabet var forpligtet til at betale renter og administrationsomkostninger til et holdingselskab, som var hjemmehørende i Gibraltar. Det blev af byretten lagt til grund, at der var tale om transaktioner mellem interesseforbundne parter, og at der derfor påhvilede selskabet en skærpet bevisbyrde.
 SKM2003.166.HR. En skatteyder stiftede sammen med sin bror et I/S, som drev byggevirksomhed. Efter en årrække stiftedes et A/S. Der blev indgået en samarbejdsaftale mellem selskabet og I/S'et, hvorefter der ved leverancer ikke blev beregnet avance, og der skete ikke fuld og samtidig fakturering. Samhandelen mellem I/S'et og selskabet skete ved, at I/S'et leverede materialer, arbejdskraft og underleverandørydelser til selskabet, der alene var kontraktpart i forhold til bygherrerne. Højesteret lagde til grund, at I/S'et til selskabet skulle levere ydelser efter tilbud eller efter regning, og at samhandelen derfor ikke kunne være baseret på et princip om resultatdeling. Højesteret fandt derefter, at I/S'et havde erhvervet ret til vederlag fra selskabet ved leveringen af ydelserne, og at vederlaget derfor var umiddelbart skattepligtig indkomst for I/S'et, også selv om leverancerne ikke blev faktureret straks ved leveringen. Skattemyndighederne havde derfor været berettiget til at korrigere I/S'ets indkomst i de tilfælde, hvor I/S'et ikke månedligt havde indtægtsført leverancer til selskabet, eller hvor leverancer var indtægtsført med for høje eller for lave beløb i forhold til I/S'ets egen indkøbspris.
 SKM2003.542.ØLR. Landsretten kunne alene tiltræde et skønsmæssigt fradrag for udarbejdelse af regnskaber på i alt 5000 kr., da der var en interesseforbindelse mellem dødsboet og den, der havde udstedt fakturaer på regnskabsmæssig bistand, og som samtidig var den ene af boets 2 arvinger.
 SKM2003.257.ØLR. Selskabet fik ikke fradrag for en kautionspræmie til hovedaktionærens ægtefælle.
 SKM2002.312.ØLR. En skatteyder indgik i et leasing- og konsignationsarrangement med et selskab, der var ejet af skatteyderens bror og far. Skatteyderen havde ikke godtgjort, at de tilgodehavender, der løbende var blevet opbygget hos selskabet, var fradragsberettigede som driftstab. Skatteyderens tilgodehavende var stadigt stigende, uden at dette gav ham anledning til at betinge fremtidige leverancer af kontant betaling eller til at kræve tilgodehavendet inddrevet eller forrentet.
 SKM2001.186.HR. Sagen vedrørte beskatning i forbindelse med transaktioner mellem interesseforbundne parter. Skatteyderen havde ikke godtgjort, at et beløb vedrørende køb af konsulentassistance, som han lod et af ham behersket interessentskab overføre til et af interessentskabet behersket selskab hjemmehørende i Portugal, dækkede en driftsomkostning for interessentskabet. Beløbet kunne derfor ikke fradrages ved hans indkomstopgørelse.
 TfS 1999, 376 HRD. En aftale mellem ejeren af et cafeteria og ejerens anpartsselskab om betaling til anpartsselskabet for konsulentbistand ydet til cafeteriaet kunne ikke godkendes skattemæssigt. Landsretten lagde til grund, at aftalen om konsulentbistand ydet af ejeren og dennes


text:
hustru ikke tjente noget forretningsmæssigt formål. Højesteret stadfæstede afgørelsen. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at beløb overført som betaling for konsulentbistand dækkede en driftsomkostning. Se desuden TfS 2000, 105 HRD (vareleverance mellem 2 selskaber).
 TfS 1999, 685 VLD. Skatteyderen havde drevet revisionsvirksomhed med en søn som medinteressent. I forbindelse med overdragelse af virksomheden ønskede skatteyderen fradrag for tab på fordring på medinteressenten. Fordringen på medinteressenten hidrørte dels fra indfrielse af negativ kapitalkonto, dels fra indfrielse af medinteressentens gæld, som interessentskabets midler var stillet til sikkerhed for. Landsretten fandt, at interessentskabets sikkerhedsstillelse ikke kunne anses som en sædvanlig forretningsmæssig disposition. Landsretten fandt desuden, at medinteressenten, der i den samlede periode havde hævet mere fra kapitalkontoen, end han efter virksomhedens omsætning havde krav på som sin overskudsandel efter interessentskabskontrakten, hermed reelt havde modtaget et lån. Landsretten anså ikke lånet for at være et led i den løbende indkomsterhvervelse for interessentskabet. Tab på fordringen på medinteressenten var derfor ikke fradragsberettiget efter SL § 6, stk. 1, litra a.
 TfS 1996, 816 VLD. En selvstændigt erhvervsdrivende drev virksomhed som agent på provisionsbasis med et af ham behersket selskab og med udenforstående. Han var agent for et tysk firma, og han købte i firmaet varer, som blev videresolgt til det af ham beherskede selskab. Selskabet blev opløst af skifteretten, da der ikke var aktiver i selskabet. Han foretog ved indkomstopgørelsen fradrag for tab på debitorer for manglende betaling for leverede varer til selskabet. Fradraget blev ikke godkendt af skattemyndighederne, da der ikke bestod et normalt handelsmellemværende mellem ham og selskabet. Landsretten fandt, at tabet måtte anses som et formuetab, der ikke kunne fradrages ved indkomstopgørelsen, da transaktionerne mellem ham og selskabet afgørende adskilte sig fra et normalt forretningsmellemværende mellem uafhængige parter og havde båret præg af hans personlige økonomiske interesser i selskabet.
 TfS 1994, 207 HRD. Et dansk selskab, der havde betalt 20 pct. i factoringprovision til et schweizisk selskab, blev nægtet fradrag for den betalte provision. Eneanpartshaveren i det danske selskab havde optionsret til aktierne i det schweiziske selskab, der ikke havde andre aktiviteter end factoring for det danske selskab. Desuden havde selskabet hverken eget kontor eller ansat personale. Højesteret fandt, at der bestod et interessefællesskab mellem de 2 selskaber, og at factoringsudgiften på 20 pct. ikke var forretningsmæssigt begrundet.
 I UfR 1979, 731 HRD blev en murermester nægtet fradrag for et tilskud til et af ham stiftet og domineret aktieselskab, hvorigennem han havde opført en ejendom med henblik på salg af aktielejligheder. Højesteret fandt, at der ikke havde været en sådan forbindelse mellem støtten til selskabet og murermesterens løbende indtjening, at der kunne indrømmes fradrag. På linie hermed nægtede Højesteret et moderselskab fradrag for tilskud til dets udenlandske datterselskab, der blev ydet til udligning af datterselskabets driftsunderskud (TfS 1990, 214 HRD).
 Rette udgiftsholder
 Fradrag for en udgift forudsætter, at udgiften vedrører den person eller det selskab, der afholder udgiften, og ikke f.eks. andre selskaber inden for samme koncern, se Ligningsrådets bindende forhåndsbesked i TfS 1994, 190 LR om udbetaling af overskudsandele fra et


text:
holdingselskab via en medarbejderudbyttefond til alle ansatte inden for samme koncern.
 Se også SKM2006.693.ØLR, hvor det sagsøgende selskab drev virksomhed med salg af kopi- og printmateriel. Det sagsøgende selskab lejede lokaler. Lejeaftalen blev indgået i søsterselskabets navn under stiftelse. Det sagsøgende selskab afstod senere fra at placere driften i søsterselskabet, da leverandørerne ikke ville godkende dette. Landsretten udtalte, at da lejeaftalen var indgået af søsterselskabet, var søsterselskabet også den retligt berettigede og forpligtede i henhold til aftalen, og der var ikke anført omstændigheder, der kunne begrunde, at det sagsøgende selskab skulle være rette aftalepart, og dermed berettiget til fradrag for udgifterne til husleje, varme og el, jf. SL § 6, stk. 1, litra a.
 SKM2008.465.HR (tidligere instans SKM2007.41.ØLR). Udgifter, som en projektudbyder havde afholdt til advokat og revisor samt til markedsundersøgelser, som projektudbyderen havde foretaget, kunne fradrages af projektudbyderen som driftsudgifter. Udgifterne kunne derimod ikke fradrages af investorerne (kommanditisterne) i det udbudte projekt i medfør af LL § 8 I eller 8 J. For investorerne var der tale om en del af det samlede honorar til projektudbyderen i dennes egenskab af projektudvikler og -udbyder.
 Se endvidere SKM2006.649.VLR (Appelleret til Højesteret men efterfølgende hævet) (tidligere instans SKM2005.244.LSR). En deltager i et anpartsprojekt ønskede fradrag for sin andel af en udgift benævnt selskabsadministrationshonorar. Retten anså ikke udgiften for at være en driftsomkostning for kommanditselskabet, der kunne begrunde fradragsret hos kommanditisterne. Til spørgsmålet om, hvilke ydelser honoraret dækkede, var der under vidneforklaringen henvist til en selskabsadministrationsaftale indgået mellem kommanditselskabet og udbyderselskabet. Det fremgik imidlertid af aftalen, at en betydelig del af de ydelser, udbyderselskabet skulle levere til kommanditselskabet, var ydelser, der enten havde vedrørt kommanditisternes - og ikke kommanditselskabets - forhold, eller ikke kunne antages at have haft tilknytning til kommanditselskabets indkomsterhvervelse i det pågældende indkomstår.
 SKM2003.3.HR. Højesteret fandt, at det beløb, som et selskab betalte, var vederlag for overdragelse af 50 pct. af aktierne i selskabet, og at beløbet retteligt skulle have været betalt af selskabets aktionærer. Der var derfor ikke tale om en driftsomkostning.
 Se endvidere SKM2007.230.ØLR, hvor et selskab ikke kunne foretage fradrag for tab på debitorer, idet det ikke var godtgjort, at betalingsforpligtelsen påhvilede det pågældende selskab.
 SKM2007.496.ØLR angik to søsterselskaber, hvoraf det ene havde afholdt de fulde huslejeudgifter vedrørende selskabernes lejemål. Skattemyndighederne nægtede det første selskab fuldt fradrag for huslejeudgifterne og tilskudsbeskattede det andet selskab af dets respektive andel og indrømmede fradrag herfor. Endvidere anså skattemyndighederne, at det første selskab havde afholdt en installationsudgift vedrørende det andet selskabs butik i et af lejemålene, og det andet selskab blev tilsvarende tilskudsbeskattet heraf. Selskaberne gjorde gældende, at det første selskabs betaling af huslejeudgifter var udlignet ved, at det andet selskab havde båret lønudgifter for arbejde udført i det første selskab. Landsretten udtalte, at der på grund af interessefællesskab mellem de to selskaber måtte stilles særlige krav til selskabernes dokumentation for, at de faktiske forhold berettigede til den skete omkostningsfordeling. Landsretten fandt herefter ikke, at der ved interne bilag fra revisor samt vidneforklaringer fra selskabernes direktør og revisor var ført tilstrækkeligt


text:
bevis for, at det andet selskab havde stillet arbejdskraft til rådighed for det første selskab. Der var heller ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn over lejemålenes fordeling mellem de to selskaber, ligesom retten fandt, at det andet selskab var rette udgiftsbærer vedrørende installationsudgiften.
 Se tillige SKM2004.427.LSR (den efterfølgende retssag omfattede ikke dette spørgsmål) og SKM2007.454.LSR, hvorved et moderselskab nægtedes fradrag for udgifter til køb af aktier i datter-datterselskaber, idet disse udgifter måtte anses at vedrøre datterselskaberne, hvorfor selskabet ikke var rette omkostningsbærer heraf. Afgørelserne er tillige omtalt under E.A.2.1.4.2.
 SKM2008.418.BR. Et administrationsselskab havde indgået administrationsaftale med en række kommanditselskaber og interessentskaber, der havde til formål at investere i plantager. Ifølge administrationsaftalerne skulle administrationsselskabet forestå den daglige administration af kommanditselskabernes og interessentskabernes ejendomme, herunder føre bogholderi og lignende. Administrationsselskabet afholdt en række forskellige udgifter til advokat vedrørende kommanditselskaberne og interessentskaberne, herunder udgifter vedrørende bestyrelsesansvar, vurdering af rådgiveransvar i forbindelse med afvikling af investeringsprojekterne, sager mod offentlige myndigheder m.v. Selskabet gjorde gældende, at advokatudgifteme var fradragsberettigede driftsomkostninger. Byretten fandt, at de omtvistede udgifter til advokatbistand i det hele måtte anses at vedrøre de administrerede interessentskaber og kommanditselskaber og deres virksomhed, og at administrationsselskabet ikke havde været forpligtet til at afholde disse. Udgifterne kunne således ikke anses for at være anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde administrationsselskabets indkomst, og de var derfor ikke fradragsberettigede i medfør af SL § 6, stk. 1, a).
 Se endvidere SKM2008.485.LSR omtalt ovenfor under SKM2008.486.DEP.
 SKM2008.719.ØLR omtales bl.a. under E.A.2.1.4.2.
 Udskudte driftsomkostninger
 I visse tilfælde er der mulighed for at opnå fradrag for "opsatte driftsomkostninger".
 SKM2004.114.LR. Ligningsrådet har i en bindende forhåndsbesked udtalt, at udgifter til oprensning af forurenet jord under nærmere angivne forudsætninger, kan fratrækkes efter SL § 6 e som opsatte vedligeholdelsesudgifter eller efter SL § 6 a som opsatte driftsomkostninger, således at fradraget foretages i det år, hvor udgifterne er afholdt.
 UfR 1963, 954 HRD (Knuth). En godsejer fik fradrag for et engangsbeløb til 4 ansatte, der blev betalt som kompensation for deres dårlige aflønning gennem en årrække.
 UfR 1984, 160 HRD (Træskodommen). Et interessentskab fik fradrag for et tilskud til et af interessenterne ejet aktieselskab, der i 3 år havde produceret træsko, som blev købt af interessentskabet. Interessenterne gjorde gældende, at der var tale om en regulering af den oprindeligt fastsatte afregningspris, der alene havde været fastsat foreløbigt på grund af beregningsvanskeligheder. Højesteret fandt, at tilskuddet var et sådant led i interessenternes virksomhed, at det kunne fradrages.
 LSRM 1984, 23 LSR. Udgifter til opgravning af benzintanke i forbindelse med ophør af virksomhed som benzinforhandler blev anset for udskudte driftsomkostninger.
 Udgifter i forbindelse med retablering af en losseplads efter endt anvendelse er fradragsberettigede, når de afholdes.
 TfS 1992, 581 LSR. Et selskab havde afholdt en udgift til oprensning af en grund, der var forurenet i selskabets besiddelsestid. Landsskatteretten indrømmede selskabet fradrag for udgiften. Landsskatteretten bemærkede, at udgiften ville have været en fradragsberettiget driftsudgift, hvis nutidige miljøkrav havde været gældende på forureningstidspunktet. Da forureningen efter det oplyste var indtrådt som udslag af en naturlig


text:
risiko i forbindelse med selskabets produktion, kunne udgiften fratrækkes enten som en opsat vedligeholdelsesudgift i henhold til SL § 6, stk. 1, litra e, eller som en opsat driftsomkostning jfr. SL § 6, stk. 1, litra a. Udgifter til faste installationer, som offentlige myndigheder måtte foreskrive til imødegåelse af forurening, skulle medregnes til driftsbygningens afskrivningsgrundlag.
 Se afsnit E.A.2.3 om afskrivning i medfør af SL § 6, stk. 1, litra a, på udgifter af omkostningskarakter.


text:
MRSA: Retssag må ikke forsinke aktindsigt | Gylle.dk
 « Roundup-kaffe til Hvidtfelt – velbekomme!
 Højesteret sætter L&F på plads i MRSA-sagen »
 De to journalister Nils Mulvad (th.) og Kjeld Hansen.
 En virksomhed, der anlægger en retssag for at forhindre aktindsigt, scorer med det samme et selvmål. Det kan nemlig ikke hemmeligholdes, hvem der anlægger en civil retssag. Det fremgår af Højesterets afgørelse 22/1 2016 i den langstrakte sag, som Kjeld Hansen og Nils Mulvad fører for at få offentlighed om virksomheder i svinebranchen, der er ramt af MRSA. Det skriver medieforsker Oluf Jørgensen i en analyse på Åbenhedstinget.dk.
 Langstrakt aktindsigt
 For snart fire år siden 14/3 2012 anmodede Kjeld Hansen og Nils Mulvad om aktindsigt i, hvilke svinevirksomheder, der var fundet MRSA-positive i en undersøgelse, Fødevarestyrelsen havde gennemført i 48 svinebesætninger. Fødevarestyrelsen havde givet ejerne løfte om fortrolighed i den frivillige undersøgelse, og styrelsen afslog aktindsigt. En lang klageproces endte hos Folketingets Ombudsmand. Han fastslog 6/6 2014, at der ikke var grundlag for at afslå aktindsigt. Se dokumenter i klagesagen
 Fødevarestyrelsen traf nu afgørelse om at give aktindsigt, men suspenderede sagen, da Landbrug & Fødevarer 9/7 2014 anlagde retssag på vegne af 5 ejere af svinebesætninger med påstande om, at afgørelsen om aktindsigt var ugyldig, og at retssagen havde opsættende virkning. Landbrug & Fødevarers vigtigste argumenter var løfterne om fortrolighed, og at offentlighed ville føre til stigmatisering af ejerne og deres familier.
 Aktindsigten blev yderligere forhalet, da Østre Landsret 6/2 2015 konkluderede, at retssagen havde opsættende virkning. Landsrettens afgørelse var forbløffende lemfældig og signalerede, at det ville være nemt få opsættende virkning ved at henvise til stigmatisering. Denne afgørelse blev indbragt for Højesteret af Journalistforbundet og Fødevarestyrelsen.
 Højesteret fastslår først, at de enkelte ejere har en retlig interesse i at få prøvet afgørelsen om aktindsigt. Et sagsanlæg kan derfor ikke afvises.
 Dernæst fastslår Højesteret, at sagsanlægget ikke har opsættende virkning på afgørelsen om aktindsigt.
 Højesteret tager udgangspunkt i kriterier for opsættende virkning fra en afgørelse, Højesteret traf i 1994. Den konkrete afgørelse skal bygge på afvejning mellem interessen i offentlighed mod arten og omfanget af den skade, der kan blive påført ved offentlighed samt en foreløbig vurdering af, om afgørelsen om aktindsigt kan forventes at være ugyldig.
 Højesteret finder med henvisning til Offentlighedskommissionens betænkning, at “der er en meget væsentlig offentlig interesse i, at udlevering af oplysninger i henhold til en afgørelse om aktindsigt som det helt klare udgangspunkt ikke forhindres ved søgsmål om opsættende virkning“.
 Højesteret finder ikke, at stigmatisering er nærliggende eller væsentlige konsekvenser af offentlighed om MRSA-smitte i svinebesætninger.
 ‘I den foreløbige vurdering af sagens substans, finder Højesteret ikke grundlag for, at afgørelsen om aktindsigt skulle være ugyldig.
 Endelig fastslår Højesteret “en ordning, hvorefter navnet på en part i en civil retssag hemmeligholdes for en anden part, herunder i rettens afgørelser, må kræve lovhjemmel....En sådan lovhjemmel foreligger ikke. Højesteret har derfor ikke anonymiseret de fem landmænds navne i denne kendelse“.
 Læs Højesterets afgørelse.
 Læs hele Oluf Jørgensens analyse her.


text:
Forsikringsselskabers fortolkning af ”objektive sygdomstegn” i pensionsforsikringsvilkår tilsidesat af Højesteret - Advokatavisen
 Artiklens dato: 20. sep 2011
 Flere forsikringsselskaber har i deres police en undtagelsesbestemmelse for manglende objektive sygdomstegn. Konsekvensen er, at hvis man er syg af noget som ikke kan konstateres objektivt (altså ses på fx røntgen, MR-scanning etc.) så dækker forsikringen ikke den sygdom, og udbetaler derfor ikke fx erstatning for varigt mén eller mistet erhvervsevne, afhængigt af hvilken type forsikring der er tale om.
 Eksempler på sådanne skader/sygdomme som var undtaget er fx whiplash-skader, syns- og høreforstyrrelser, nervøst hjerte, svimmelhed, hovedpine, hysteri, krisereaktioner som PTSD (posttraumatisk belastningsreaktion) myoser, refleksdystrofi, kronisk smertesyndrom og mange flere.
 Højesteret har ved dom af 19. januar 2011 tilsidesat forsikringsselskabernes praksis omkring disse undtagelsesbestemmelser, og fundet, at undtagelsen ikke finder anvendelse på lidelser og sygdommen, der vel ikke objektivt kan bekræftes i snæver forstand (billeddiagnostisk, blodprøve m.v), men hvis diagnose er stillet efter en undersøgelse og vurdering, der følger den lægefaglige tradition og anerkendte fremgangsmåde.
 Højesteret udtalte, at det er forsikringsselskabet som skal bevise, at deres undtagelsesbestemmelse ”holder i retten”.
 Højesteret vurderede derefter, at den diagnose skadelidte havde fået stillet i form af kronisk smertesyndrom, var en diagnose, som stilles efter undersøgelse på et lægefagligt anerkendt grundlag og i overensstemmelse med den lægefaglige tradition, og derfor var dækket uanset vilkåret om objektive sygdomstegn.
 Lider man af en anerkendt sygdom, og har fået stillet diagnosen i overensstemmelse den normale fremgangsmåde for at stille denne diagnose, så er ens sygdom med andre ord dækket af forsikringen til trods for at der er en undtagelsesbestemmelse i policen om manglende objektive sygdomstegn.
 Højesteret vendte således sagen på hovedet, og konstaterede at forsikringsselskaberne genre må lave undtagelsesbestemmelser i deres policer, men tog samtidig luften ud af den omtalte undtagelsesbestemmelse ved at udtale, at rigtig mange diagnoser uden objektive fund skal dækkes, hvis disse diagnoser er fremkommet på ordentlig lægeligt grundlag og i overensstemmelse med den lægefaglige tradition.
 Tilbage står stort set kun tilfælde hvor der, ud fra den almindelige lægelige viden, rent faktisk ikke er belæg for at anse kunden for syg. Og Højesteret runder af med at konstatere, at det helt oprindeligt var selve formålet med undtagelsen; at de kunder som ikke reelt var syge ikke skulle have sygdomsdækning.
 Ankenævnet for forsikring har efterfølgende i sagen nr. 79.781 af 14. juni 2011 truffet en afgørelse som er helt i tråd med ovenstående.
 Det afgørende for kommende sager bliver herefter, at nærlæse forsikringsselskabets undtagelsesbestemmelser, for at vurdere om den konkrete sag er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i policen, eller om ovenstående dom fra Højesteret skal i spil.
 Spændende bliver det samtidig, at følge med i om forsikringsselskaberne i fremtiden vil omformulere sine undtagelsesbestemmelser, så selskaberne tager luften ud af højesterets dom.
 Under alle omstændigheder er dette et område, hvor du som skadelidt får brug for advokatbistand til at lave den konkrete vurdering af din sygdom, ud fra dine journaler i forhold til din police.
 Sandager advokater er eksperter på dette område og laver en uvildig vurdering hvis du retter


text:
Skat.dk: Overførsler til bankkonto – frist for ekstraordinær genoptagelse – ugyldighed
 Retten på Frederiksberg, BS 31205-2018
 Pengeoverførsler, bevisbyrde, kontanthævninger, kundskabstidspunkt, uregelmæssigheder, postbesørgelse,
 Skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5 og § 27, stk. 2
 Den Juridiske Vejledning 2019-2, A.A.7.4.8
 Kristian Porsager Seierøe
 Sagen er anlagt den 28. august 2018 og vedrører prøvelse af Skatteankenævnets afgørelse af 30. oktober 2017. Ved afgørelsen stadfæstede skatteankenævnet SKATs afgørelse af 8. februar 2016 om at forhøje A’s skattepligtige indkomst for 2012 med 87.900 kr. og for 2013 med 325.100 kr.
 Forhøjelserne var foretaget som følge af en række indsætninger på A’s bankkonto de pågældende år. Indsætningerne på A konto er sket fra en konto tilhørende firmaet G1, der er ejet af IB.
 A’s indkomst for indkomståret 2012 nedsættes med 87.900 kr. og for indkomståret 2013 med 325.100 kr.
 Af Skatteankenævnets afgørelse af 30. oktober 2017 fremgår:
 ” Klager: A
 Klage over: SKATs afgørelse af 8. februar 2016
 Indkomstår: 2012 - 2013
 325.100 kr.
 Klageren er sygdomsramt og erhvervsevnen er nedsat med 2/3. Klageren har derfor modtaget pension fra G2 med følgende beløb:
 2012: 157.268 kr.
 2013: 159.722 kr.
 2014: 161.079 kr.
 Klageren har solgt fast ejendom i 2005 og indestående på bankkontoen stammer ifølge repræsentanten fra dette salg.
 SKAT blev i forbindelse med kontrol af virksomheden G1 opmærksom på, at virksomheden overførte betydelige beløb til klagerens bankkonto X1.
 SKAT anmodede i brev af 30. juli 2015 om indsendelse af kontoudskrifter for bankkontoen for perioden 1. januar 2012 til 30. juni 2015. SKAT anmodede samtidig om klagerens bemærkninger til de beløb, som SKAT have konstateret at klageren havde modtaget.
 SKAT modtog den 19. august 2015 oplysninger og kontoudtog fra klageren.
 Klageren har til SKAT oplyst, at de modtagne beløb var modtaget fra kammeraten IB. Til SKAT oplyste klageren:
 ”Da jeg havde mulighed for at hæve flere penge på min konto af gangen end han selv havde. Pengene er derfor overført fra hans konto, og til min egen. Da dette som sagt var gjort en tjeneste har jeg intet tjent på det.”
 Ved telefonsamtale den 26. august 2015 forklarede klageren endvidere til SKAT:
 ”A ringede omkring vores henvendelse. Han ville bare oplyse, at han udelukkende havde modtaget pengene fra en kammerat IB, da denne ikke selv kunne hæve større beløb på sit hævekort.
 A sikrede sig, at han havde modtaget overførslerne af penge, før han gik ned og hævede dem og betalte dem retur til IB. Han fik ingen kvittering for at han betalte dem tilbage, for det var jo en kammerat han gjorde en tjeneste.
 Han vidste, at IB havde et firma med medarbejdere og eget cvr.nr. Firmaet havde så vidt han vidste flere kunder, så A mente ikke der var problemer i at få overført penge, som han derefter gav IB så denne bagefter kunne betale dem der arbejdede for ham.
 A havde ikke tænkt på, hvorfor IB ikke bare anviste pengene til de ansattes lønkonti, så der ikke behøvedes kontanter.
 A havde selv orden i sin økonomi. Han havde således drevet flere restauranter


text:
sammen med sin far. De var nu solgt ligesom han havde solgt en ejerlejlighed for 3.000.000 kr. Så de penge han havde stående i banken kom herfra.
 Efter 30 år i branchen havde han nu fået gigt og kunne ikke arbejde. Han fik derfor penge fra sit forsikringsselskab og boede i vintermånederne sydpå for gigtens skyld. Vi kunne derfor også se, at han kun havde hjulpet IB i sommermånederne.
 Ifølge klagerens oplysninger har IB overført pengene til klagerens konto, hvorefter han har hævet pengene kontant og overdraget dem til IB. Klagerens repræsentant har oplyst, at klageren har hævet større beløb kontant, end hvad der er afleveret til IB, idet han har hævet kontanter til privatforbrug. Klageren har ikke modtaget en kvittering eller andet fra IB i forbindelse med overdragelse af pengene.
 Repræsentanten har lavet en månedsvis opgørelse over indsætninger på klagerens konto og foretagne kontante hævninger:
 Modtaget fra IB
 1. maj til 31. maj
 1. september til 30. september
 1. november til 30. november
 1. juni til 30. juni
 SKAT har opgjort de daglige ind- og udbetalinger således:
 Automatudb.
 IB lån
 tak for lån IB
 Automatudb
 lån IB
 netbank IB
 325.100.000
 SKATs forslag til afgørelse er dateret den 11. januar 2016 og SKAT har sendt afgørelsen den 8. februar 2016.
 SKAT har forhøjet klagerens indkomst for indkomståret 2012 med 87.900 kr. og for indkomståret 2013 med 325.100 kr. vedrørende indsætninger på klagerens bankkonti fra G1.
 Det er SKATs opfattelse, at indsætningerne på din bankkonto med kontonummer X1 i F1-bank, må anses for ubeskattede lønindtægter eller indtægter fra uregistreret virksomhed.
 SKAT har imidlertid valgt at anse indtægterne for lønindkomst, da vi ikke er bekendt med, at du har udstedt fakturaer til G1.
 Beskatningsmæssigt er det dog uden betydning, da indtægterne i begge tilfælde er skattepligtige efter statsskattelovens § 4 og skal beskattes som personindkomst efter personskattelovens § 3.
 Der skal også betales arbejdsmarkedsbidrag efter § 1 i lov om arbejdsmarkedsbidrag.
 Grundlag for genoptagelse
 Som lønmodtager er du omfattet af den nævnte kortere varslingsfrist.
 Det er SKATs opfattelse, at du ved mindst grov uagtsomhed har undladt at selvangive korrekt og derved bevirket, at SKAT har foretaget ansættelserne for indkomstårene 2012, 2013 og 2014 på et urigtigt og ufuldstændigt grundlag.
 Herved bliver varslingsfristen udvidet efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5
 I din sag henvendte vi os den 29.7. 2015 og udbad os bankkontoudskrifter. Vi modtag bankkontoudskrifterne den 19.8.2015. Forældelsen på 6 måneder løber derfor tidligst fra denne dag.
 Ved at fremsende vores forslag den 8.1.2016 og nu denne afgørelse opfylder vi derfor betingelserne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.”
 Af udtalelse af 13. juni 2016 fremgår:
 ”Revisor fremfører i sin klage, at A hæver kontant præcist de beløb, som overføres til skatteyders bankkonto fra G1 v/IB. Det vil sige at der er en samtidighed mellem indsætning på skatteyders bankkonto og de kontante hævninger. Der fremgår endvidere, at der er sammenfald mellem beløbenes størrelse, således, at der hæves kontant et beløb, som svarer til det netop overførte beløb.
 SKAT har derfor udarbejdet


text:
vedlagte regneark over henholdsvis indsætninger fra IB og automathævninger på kontoen.
 Det ses af regnearket, at A i 2012 har foretaget automathævninger på 5.000 kr. og derover for i alt 151.000 kr. Til sammenligning har han modtaget 87.900 kr. fra IB. Der kan muligvis påvises et vist periodemæssigt sammenfald, men i ingen tilfælde er hævet beløb identiske med indsætningerne på samme dag eller i umiddelbar tilknytning til indsætningerne.
 I 2013 er foretaget automathævninger på 353.000 kr. ved en beløbsafgrænsning på 5.000 kr. og derover. Her har A modtaget 325.100 kr. fra IB. Heller ikke i 2013 kan påvises hævede beløb identiske med indsætningerne.
 I et tilfælde den 3.1.2013 er indsat 20.800 kr. fra IB, mens der tidligst hæves større beløb på kontoen fra den 9.5.2013.
 Et andet tilfælde viser en indsætning fra IB fredag den 1.8.2013 på 47.000 kr. og kun to hævninger på 15.000 kr. onsdag den 6.8.2013. Altså en difference på 17.000 kr.
 Endeligt har A den 8.9. og 12.9.2013 modtaget 27.800 kr. fra IB uden der kan påvises tilsvarende hævninger resten af året.
 SKAT finder derfor ikke bankkontoudskrifterne understøtter revisors udsagn.
 Det ses i øvrigt også at A i perioden 24.5.-28.7.2014 foretager 10 hævninger på 5.000 kr. og derover for samlet 82.000 kr. Dette sker efter han stoppede med at modtage større overførsler fra IB den 4.10.2013.”
 Klagerens repræsentant har nedlagt påstand om, at der ikke er grundlag for beskatning af indsætninger på klagerens bankkonto.
 at skatteyder på grund af sygdom har været ud løn eller anden indkomst ide seneste 10 år,
 at skatteyder opholder sig en del af året under varmere himmelstrøg på grund af sin gigtlidelse,
 at skatteyder har levet af provenuet på ca. kr. 3,0 fra salg af en ejerlejlighed i 2005.
 at skatteyder i 2012, 2013, 2014 har modtaget erhvervsevnetabserstatning fra G2.
 Lønindtægt fra G1
 Der skal føjes følgende præciseringer og uddybninger til SKAT's beskrivelse:
 Det fremgår af beskrivelsen, at skatteyder hæver kontant præcist de beløb, som overføres til skatteyders bankkonto fra G1 v/ IB. Det vil sige at der en samtidighed mellem indsætning på skatteyders bankkonto og de kontante hævninger. Det fremgår endvidere, at der er sammenfald mellem beløbenes størrelse, således, at der hæves kontant et beløb, som svarer til det netop overførte beløb. Disse transaktioner foregår i 2012 og 2013.
 Da skatteyder af bestyrelsen for kolonihaveforeningen gøres opmærksom på, at lejeren IB driver kriminel virksomhed fra kolonihavehuset, bliver denne opsagt til øjeblikkelig fraflytning. Fraflytning sker medio 2014.
 Skatteyder har som beskrevet af SKAT, ønsket at hjælpe en bekendt, som har givet løgnagtige oplysninger til skatteyder, nemlig at IB havde behov for flere kontanter end han selv kunne hæve på sin egen bankkonto for at kunne betale sine ansatte. Skatteyder har stolet på denne forklaring og ikke undret sig over forløbet med de kontante transaktioner.
 Der er således såvel en klar tidsmæssig sammenhæng mellem de til skatteyder overførte beløb og dennes hævninger af kontanter til IB samt en beløbsmæssig sammenhæng i transaktionerne.
 Skatteyder har oplyst,
 at han har tilbagebetalt i kontanter ethvert


text:
overført beløb,
 at han ikke selv har modtaget noget beløb fra IB,
 at hævninger på skatteyders konto altid er forekommet efter, at G1 v/IB havde overført det beløb, som de havde aftalt skulle hæves.
 Der således i forløbet en klar formodning om, at alle de overførte beløb er tilbagebetalt til IB. Skatteyder erkender, at han på grund af sit forhold til IB ikke fik en kvittering fra denne, når skatteyder jo bare jo reelt tilbagebetalte G1's egne penge.
 SKAT er af den opfattelse, at når der ikke er udstedt kvittering på de kontante transaktioner, så må pengene være tilfaldet skatteyder.
 SKAT har ikke løftet bevisbyrden for denne antagelse. Der er ikke forhold i skatteyders indtægts eller formueforhold eller andet, som indikerer, at skatteyder i en periode på 1 1⁄2 år skulle have øget sin disponible indkomst med kr. 413.000 som ubeskattet lønindkomst. Skatteyder er sygdomsramt. Skatteyders erhvervsevne er nedsat med 2/3 jf. skrivelse fra G2.
 SKAT oplyser, at G1 v/ IB anfører flere timer på fakturaer til kunder end der er personale til i G1. Det kan ikke tillægges betydning i forhold til skatteyder, dels har IB drevet kriminel virksomhed og må formodes at være stærk utroværdig i alle forhold dels har han vel beskæftiget en del lønmodtagere og underentreprenører, hvis tid formodes at være påført fakturaerne.
 På vegne af skatteyder skal jeg derfor påklage forhøjelsen af den skattepligtige indkomst for indkomstårene 2012 og 2013.
 For indkomstårene 2012 og 2013 påstås den forhøjede indkomst nedsat med henholdsvis kr. 87.900 og med kr. 325.100,
 idet SKAT ikke har bevist, at de nævnte beløb er overført til skatteyder.
 Afslutningsvis kan man da mene, at skatteyder har udvist en til det naive grænsende godtroenhed over for en tidligere ven. Skatteyder har aldrig haft skatte eller afgiftssager, han har orden i sin økonomi, han har prompte efterkommet SKAT's anmodning om dokumentationer mm., han har beredvilligt giver alle oplysninger om transaktionerne. Han har på ingen måde betragtet sig som en del af kriminelle transaktioner. Han har på ingen måde handlet groft uagtsomt.”
 Af bemærkninger til SKATs udtalelse fremgår:
 ”SKAT henviser i skrivelsen af 13. juni 2016 til min endelige klage af 25. maj2016, at der ikke er hverken tidsmæssig eller beløbsmæssig overensstemmelse med overførsler af beløb fra IB’s bankkonto og de kontant hævede beløb på min klients bankkonto. Mit udsagn angående dette forhold i min klage byggede på SKATs eget udsagn i kendelsen af 8. februar 2016, side 4 sidste afsnit:
 "Det bekræftes af kontoudskrifterne modtaget fra dig, at du hæver indsætningerne fra IB straks efter du har modtaget dem eller i de nærmeste dage efter modtagelsen"
 På baggrund af SKAT's udsagn om, at kontoudskrifterne bekræfter min klients oplysninger om, at han har hævet kontant i sin bank beløb svarende til de overførsler som IB har foretaget, gjorde at jeg mente mig på sikker grund, da jeg anførte, at der var samtidighed mellem bankoverførslerne og hævningerne og overensstemmelse mellem beløbene.
 Jeg har i vedhæftede bilag 1 oplistet bankoverførslerne og de foretagne kontante hævninger månedsvis.
 Jeg


text:
skal præcisere, at min klients kontante hævninger også dækker over kontante hævninger til bestridelse af private kontante udgifter, hvorfor de kontante hævninger på årsbasis skal være større end bankoverførslerne fra IB.
 I 2012 er der samlet set hævet kontant kr. 151.000 og bankoverførslerne fra IB udgør kr. 87.900. I månederne oktober og november 2012 overfører IB kr. 83.000 og min klient hæver i samme perioden kr. 106.000. Det har derfor formodningen for sig, at de i oktober og november overførte beløb er kontant tilbagebetalt til IB.
 I 2013 er der samlet set hævet kontant kr. 353.000 og bankoverførslerne fra IB udgør kr. 325.100. I månederne juni, juli og august hæves kontant kr. 317.000 og fra IB er der i samme periode overført kr. 275.000. Også for denne periode har det formodningen for sig, at de hævede beløb er anvendt til at tilbagebetale de bankoverførte beløb.
 Det er på baggrund af disse oversigter over den tidsmæssige sammenhæng mellem overførsler og hævninger, at jeg fortsat påstår, at der tilnærmelsesvis er tidsmæssig samtidighed mellem bankoverførslerne og de kontante hævninger.
 Gennemgangen af bevægelserne på bankkontoudskrifterne for årene 2012, 2013 og 2014 har givet mig lejlighed til at analysere om det forekommer sandsynligt, at min klient skulle have oppebåret ekstra indtægter i 2012 og 2013 på henholdsvis kr. 87.900 og kr. 325.100. Af vedhæftede bilag 2 har jeg beregne et privatforbrug ud fra, at denne bankkonto svarer til min klints samlede aktiver, idet jeg har bortset fra øvrige bankindeståender og kapitalbevægelser på min klients værdipapirbeholdning.
 Min klient vil i årene 2012,2013 og 2014 have et privatforbrug, som det fremgår af bilag 2 på henholdsvis kr. 158.687, kr. 112.779 og kr. 147.102. Størrelsen på dette privatforbrug svarer til en førtidspensionists, hvilket min klient reelt er, idet han har oppebåret erhvervsevneerstatning fra G2 i årene 2012, 2013 og 2014, da han er sygdomsramt med en svær gigtlidelse.
 Min klients privatforbrug har i indkomstårene 2012,2013 og 2014 ikke haft et uantageligt lavt omfang, hvorfor indkomstforhøjelsen af de fra IB i 2012 og 2013 overførte beløb på henholdsvis kr. 87.900 og 325.100 må afvises, idet forhøjelsen strider mod retspraksis i sager om skønsmæssig indkomstforhøjelse for ikke erhvervsdrivende.
 SKAT har ikke bevist, at de i 2012 og 2013 bankoverførte beløb til min klients bankkonto ikke er blevet tilbagebetalt ti l IB. Bilag 1 og bilag 2 sandsynliggør derimod, at tilbagebetaling er sket, således som min klient har oplyst SKAT om.”
 Enhver skatteyder skal selvangive dennes indkomst, uanset om denne er positiv eller negativ. SKAT kan bestemme, at en skatteyder skal oplyse om formuen ved indkomstårets begyndelse og ved indkomståret udløb samt om størrelsen og arten af ændringer i formuen i indkomståret, herunder om hovedposter i årets privatforbrug. Det følger af skattekontrollovens §§ 1, stk. 1, og 6 B, stk. 1.
 Indkomsten kan forhøjes, hvis det selvangivne privatforbrug er usandsynligt lavt. Det følger af fast praksis, der er tiltrådt af Højesteret i domme af 21. juni 1967 (UfR1967.635) og 5. februar 2002 (SKM2002.70.HR). Indkomsten kan også forhøjes, hvis der påvises en


text:
yderligere indkomstkilde
 Hvis der konstateres en yderligere indtægtskilde, eller det konstateres, at en skatteyder har modtaget indtægter af en vis størrelse, som ikke kan ses at være selvangivet, kan indkomsten forhøjes. Det følger af fast praksis hvilket kan udledes af SKM2011.208.HR.
 Det påhviler skatteyderen at godtgøre, at disse indtægter stammer fra midler, der allerede er beskattet, eller som er undtaget fra beskatning. Der henvises til SKM 2008.905.HR.
 Efter praksis er det den skattepligtige, der skal dokumentere sine formueforhold, herunder for modtagne kontante indbetalinger på bankkonti, jf. SKM2013.274.BR.
 Klageren har anført, at han har modtaget indbetaling fra IB, som han efterfølgende har hævet kontant og overdraget til IB. Der er ingen pengestrømme der viser, at han, efter at have hævet pengene, skulle have afleveret pengene til IB, ligesom IB ikke har erklæret at han skulle have lånt klagerens konto.
 Klageren har, trods fremlagt opgørelse over indsætninger og hævninger samt oplysning om, at han på grund af sygdom ikke har været i stand til at udføre arbejde for IB, ikke dokumenteret eller sandsynliggjort, at bankindsætningerne ikke er tilgået ham.
 Klageren har ikke via objektive kendsgerninger dokumenteret, at han ikke er rette modtager af beløbene, og at beløbene er videregivet til IB.
 Henset til de konkrete indsætninger på klagerens bankkonto, er det Skatteankenævnets opfattelse, at klageren er skattepligtig af de af SKAT opgjorte beløb.
 ”§ 26. Told- og skatteforvaltningen kan ikke afsende varsel som nævnt i§ 20, stk. 1, om foretagelse eller ændring af en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat senere end den 1. maj i det fjerde år efter indkomstårets udløb. Ansættelsen skal foretages senest den 1. august i det fjerde år efter indkomstårets udløb. Denne frist gælder ikke for den skatteberegning, der er en følge af ansættelsen. Har det betydning for den skattepligtiges mulighed for at varetage sine interesser, at fristen for at foretage ansættelsen forlænges, skal en anmodning om en rimelig fristforlængelse imødekommes. Skatteministeren kan for grupper af skattepligtige fastsætte kortere frister end angivet i 1. og 2. pkt.”
 Ordningen med en kort ligningsfrist stammer tilbage fra den tidligere skattestyrelseslovs § 3, stk. 1, senest bekendtgørelse nr. 868 af 12. august 2004. Efter lovens § 3, stk. 2, kunne Skatteministeren fastsætte regler, hvorefter den kommunale skattemyndighed efter ligningsfristens udløb kunne foretage skatteansættelser, hvor disse med urette ikke var foretaget tidligere, eller ændre skatteansættelser. Skatteministeren udnyttede den bemyndigelse ved bekendtgørelse nr. 270 af 11. april 2003. Efter bekendtgørelsens § 5 kunne den kommunale skattemyndighed foretage eller ændre skatteansættelsen udenfor ligningsfristen, men indenfor den ordinære ansættelsesfrist,
 ”i det omfang, betingelserne for en ekstraordinær skatteansættelse er opfyldt, jf. skatteforvaltningslovens § 35, stk. 1, i skattestyrelsesloven.”
 Det fremgår af forarbejderne til skatteforvaltningsloven, LSF 110 2004/2 (Forslag til skatteforvaltningsloven), punkt 4.11.1, at det er tanken at videreføre ordningen med en kort ligningsfrist for skattepligtige med enkle økonomiske forhold. Dette er sket ved bekendtgørelse nr. 1095 af 15. november 2005 med hjemmel i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 1, sidste punktum.
 Det følger således af historikken bag § 3 i bekendtgørelse nr. 1095 af 15. november 2005,


text:
at SKAT kan genoptage skatteansættelsen indenfor den ordinære ansættelsesfrist for personer med enkle økonomiske forhold, når en af betingelserne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, er opfyldt.
 Det lægges til grund, at klageren har fået indsat ikke ubetydelige beløb på sin bankkonto, uden af han har selvangivet indkomsten. Ved at undlade at oplyse om indtægterne og dermed hindre SKAT i at foretage en korrekt skatteansættelse, må klageren anses at have handlet mindst groft uagtsomt, hvorfor skatteansættelsen for indkomstårene 2012 og 2013, har kunnet foretages efter udløbet af den ordinære ligningsfrist jf. skatteforvaltningslovens 27 stk. 1 nr. 5. Klagerens ukendskab til skatteregler kan ikke i sig selv medføre, at klageren alene kan anses at have handlet simpelt uagtsomt.
 SKATs afgørelse anses derfor ikke at være ugyldig. Skatteankenævnet stadfæster derfor SKATs afgørelse.”
 Sagsøger indbragte den 26. januar 2018 afgørelsen for Folketingets Ombudsmand, som ved brev af 1. august 2018 meddelte, at han har besluttet ikke at foretage en nærmere undersøgelse i sagen, jf. ombudsmandslovens § 16, stk. 1, idet ombudsmanden ikke mener, at dette vil kunne hjælpe sagsøger til et andet resultat i sagen.
 Herefter har sagsøger anlagt den foreliggende sag, og parterne er enige om, at søgsmålsfristen er overholdt, jf. skatteforvaltningslovens § 48, stk. 4.
 Der er afgivet forklaring af sagsøger, A, og af vidnerne SM, LC og IB.
 A har forklaret blandt andet, at ”IB lån”, ”tak for lån IB” og lignende angivelser på kontoudtoget betyder, at der er tale om lån, som han gav IB på kammeratligt grundlag. Der gik lidt forskellig tid, fra IB lånte penge af ham, til han fik dem tilbage. Han kender IB fra før i tiden i Thailand, og så efter at han mødte IB, da denne var på besøg hos fælles venner i kolonihaveforeningen i Y1-by. De faldt i snak, og IB sagde, at han manglede et sted at bo. Da sagsøger ikke skulle bruge kolonihavehuset i vinterhalvåret, fik IB lov til at leje det. Det kan godt passe, at det var i 2012 og 2013. Sagsøger opholdt sig også ofte i kolonihavehuset i denne periode, og der kom somme tider håndværkere til huset og afleverede regninger til IB, som de fik kontakt betaling for. De indsætninger, der ikke bærer angivelsen af ”lån” eller lignende – i alt 48.900 kr. i 2012 og 233.600 kr. i 2013 – er ikke lån. Det var penge han hævede for IB, så denne kunne betale håndværkerne, og ordningen kom i stand, fordi IB fortalte ham, at denne ikke hæve på sin bankkonto mere. De gjorde det sådan, at IB overførte et rundt beløb, og så kørte de straks efter op og hævede kontanter. IB brugte pengene til at betale håndværkere med. Når der somme tider er hævet mærkbart mindre end det beløb, der umiddelbart inden blev indsat, skyldes det, at han ofte selv havde store kontantbeløb liggende, så han selv havde noget i forvejen, han kunne give IB. Når der somme tider er hævet mere end det beløb, som umiddelbart forinden er indsat, kan det skyldes,


text:
at han også ville hæve til sig selv. Han har ikke arbejdet for IB. Han kan slet ikke arbejde, da han har gigt og er slidt ned efter mange års arbejde som kok, og det har han været siden længe før 2012 og 2013. Gigten kommer i anfald. Hvis han får et anfald, kan han faktisk ikke engang rejse sig op. Han havde regnskabet over mellemværendet til IB i hoved, da han er ordblind og derfor ikke skriver ting ned. Han har ikke tidligere oplyst SKAT om lånene til IB, heller ikke efter, at han blev opfordret til det, fordi han regnede med, at beløbene var irrelevante, da der ikke skal betale skat af lån, der tilbagebetales.
 SM har forklaret blandt andet, at hun er sagsøgers datter. Hun vidste, at IB boede i sagsøgers kolonihavehus i 2012 og 2013. Hun har fra sagsøger hørt, at IB overførte penge til sagsøger, som så hævede til IB. Vidnet afhentede i vinteren 2015/2016 post for sin far, som var i Thailand. Hun har ikke set SKATs forslag til afgørelse af 11. januar 2016 i posten, og da hun så afgørelsen af 8. februar 2016, ringede hun til sagsøger, der heller ikke kendte noget til forslaget.
 LC har forklaret blandt andet, at han tidligere har været kæreste med sagsøgers datter, SM. Vidnet er bekendt med, at IB boede i sagsøgers kolonihavehus i 2012 og 2013. Vidnet kendte godt til arrangementet med overførsler og hævninger. Sagsøger gjorde det for IB som en vennetjeneste. Sagsøger hævede pengene og gav dem til IB.
 IB har forklaret blandt andet, at han kender sagsøger fra haveforeningen. Vidnet boede til leje hos sagsøger i tre år, indtil lejeforholdet sluttede for ca. 5 år siden. G1 var vidnets firma. Firmaet beskæftigede sig primært med rengøring, maling og vinduespudsning. Sagsøger har ikke været ansat i firmaet. Overførslerne fra vidnets firma til sagsøger mærket ”IB lån”, ”tak for lån” o. lign. vedrørte penge, som vidnet skulle bruge, men da han havde et maksimum for, hvor meget han måtte hæve på firmaets konto, overførte han i stedet til sagsøger, der så hævede til vidnet. Det kunne også ske, at han overførte penge til sagsøger, hvis han blot ikke selv kunne nå at hæve. De kontanter, han fik af sagsøger, brugte han til eksempelvis lønninger til firmaets ansatte. Vidnet vil ikke udelukke, at nogle af de hævede penge kan have været til ham selv. Sagsøger har ikke fået noget for at hjælpe vidnet, som løbende holdt regnskab i hovedet med deres mellemværende.
 Sagsøger, A, har i sit påstandsdokument anført følgende:
 ”Sagens materie:
 Sagen drejer sig om, hvorvidt overførsler fra G1 på 87.900 kr. i 2012 og 325.100 kr. i 2013 er skattepligtige indtægter for A.
 A har hjulpet en (nu tidligere) bekendt, IB. Således har IB indsat beløb på A konto i F1-bank, hvorefter A har hævet beløbene og givet dem til IB kontant. Revisor har redegjort for de beløbsmæssige sammenhænge samt for A’s privatforbrug, bilag 4.
 Det gøres gældende, at A aldrig har oppebåret


text:
nogen del af disse beløb, hvorfor der ikke er tale om skattepligtig indkomst for ham.
 SKATs forslag til afgørelse er dateret 11. januar 2016, jf. bilag 5.
 A var og er gigtsyg med nedsat erhvervsevne med mindst 2/3, jf. bilag 6. Som følge heraf opholder A sig under varmere himmelstrøg i Thailand store dele af vinterperioderne. I disse perioder passer datteren, Marie Sørensen, sin fars post. Som det fremgår af SKATs telefonnotat i sagen, jf. bilag 7, kontaktede SA SKAT 16. februar 2015 – dvs. efter SKAT havde truffet afgørelse. Som det fremgår, var SKATs forslag til afgørelse ikke kommet frem til A – hvis post blev passet af datteren. Dette var SKAT således bekendt med uden at genoptage sagen, men henviste i stedet datteren til reglerne om klage.
 SKATs afgørelse blev derfor truffet, uden der i realiteten blev foretaget partshøring. Det gøres derfor gældende, at SKATs afgørelse er ugyldig.
 Fristreglerne og manglende begrundelse
 Der er enighed mellem parterne om, at A var og er omfattet af reglerne om kort ligningsfrist, jf. bkg. 1095/2005 og 534/2013, jf. skatteforvaltningslovens §§ 26 og 27.
 Følgende fremgår af § 3 i bkg. 1095/2005 og 534/2013 om kort ligningsfrist:
 ”Ekstraordinær ansættelse
 § 3 Fristerne i § 1 gælder ikke, når betingelserne for ekstraordinær ansættelse efter skatteforvaltningslovens § 27 er opfyldt. Skatteforvaltningslovens § 27 gælder i så fald for de punkter i ansættelsen, der omfattes heraf. For de øvrige dele gælder den korte ligningsfrist.”
 Østre Landsret har i dom af 13. oktober 2017, jf. TfS2018.2ØLR (SKM2017.623.ØLR) fastslået, at såvel betingelserne i § 27, stk. 1 som i stk. 2, skal være opfyldt, for at der kan foretages fristgennembrud efter § 3 i bekendtgørelsen. Det skal nævnes, at sagen specifikt vedrørte fortolkningen af bekendtgørelsen.
 Det gøres derfor gældende, at det af ordlyden i § 3 og landsretspraksis herom følger, at betingelserne i § 27, stk. 1 såvel som i stk. 2, skal være opfyldt, for at der kan foretages fristgennembrud efter § 3 i bekendtgørelsen. Dette gælder konkret for de to påklagede indkomstår i 2012 og 2013. Dette er der heller ikke uenighed om.
 Bevisbyrden for, at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1 og 2 for at fristgennembrud kan foretages, er opfyldt, påhviler, den der ønsker at foretage fristgennembruddet. Det er i dette tilfælde SKAT. Dette er der heller uenighed om.
 Skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, lyder:
 ”Stk. 2. En ansættelse kan kun foretages i de i stk. 1 nævnte tilfælde, hvis den varsles af told- og skatteforvaltningen eller genoptagelsesanmodning fremsættes af den skattepligtige senest 6 måneder efter, at told- og skatteforvaltningen henholdsvis den skattepligtige er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i § 26. En ansættelse, der er varslet af told- og skatteforvaltningen, skal foretages senest 3 måneder efter den dag, hvor varsling er afsendt.
 Denne frist gælder ikke for den skatteberegning, der er en følge af ansættelsen. Har det betydning for den skattepligtiges mulighed for at varetage sine interesser, at fristen for at foretage ansættelsen forlænges, skal en


text:
anmodning om en rimelig fristforlængelse imødekommes. Told- og skatteforvaltningen kan behandle en anmodning om genoptagelse, der er modtaget efter udløbet af fristen i 1. pkt., hvis særlige omstændigheder taler derfor.”
 Højesteret har i Højesteretsdom fra august 2018 om forståelsen af 6-måneders varslingsfristen (SKM2018.481.HR) fastslået følgende:
 ”Det følger af § 27, stk. 2, 1. pkt., jf. stk. 1, nr. 5, at varslingsfristen på 6 måneder begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at en skatteansættelse er urigtig eller ufuldstændig, og at dette skyldes groft uagtsomt eller forsætligt forhold hos den skattepligtige eller dennes repræsentant. Højesteret finder herefter, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5.
 Højesteret lægger efter bevisførelsen til grund, at SKAT den 7. december 2010, hvor de modtagne oplysninger fra F1-bank forelå i læsbar form, alene havde kundskab om, at A havde fået indsat de omhandlede to beløb på sin konto, og at beløbene var betalt af selskabet X. Disse oplysninger gav efter Højesterets opfattelse ikke i sig selv SKAT kundskab om, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5. Kundskab herom fik SKAT først ved i forlængelse heraf at have indhentet yderligere oplysninger fra A og hans ægtefælle i perioden fra marts til maj 2011. Højesteret finder derfor, at varslingsfristen i § 27, stk. 2, 1. pkt., ikke var overskredet, da SKAT sendte sin agterskrivelse af 13. juli 2011 til A.”
 Varslingsfristen på 6 måneder i § 27, stk. 2, 2. pkt. er absolut.
 Varslingsfristen løber fra det tidspunkt, hvor SKAT er blevet opmærksom på de forhold, der begrunder fristforlængelsen, jf. lovmotiverne til lov nr. 381/1999.
 Derfor påhviler det SKAT, nu Skattestyrelsen, at godtgøre, at 6-måneders varslingsfristen er overholdt, herunder at godtgøre hvornår SKAT blev opmærksom på de forhold, der begrunder fristforlængelsen.
 SKAT har i afgørelsen i bilag 1, side 7ø begrundet fristoverskridelsen således:
 ”I din sag henvendte vi os den 29.7.2015 og udbad os bankkontoudskrifter. Vi modtag bankkontoudskrifterne den 19.8.2015. Forældelsen på 6 måneder løber derfor tidligst fra denne dag.”
 Således var det SKATs vurdering i den trufne afgørelse, at det var modtagelse af bankoplysningerne, der førte til, at SKAT anså varslingsfristen for at begynde.
 Dette underbygges af, at SKAT i det hele har tilsidesat A’s redegørelse i brevet 19. august 2016 (bilag A) eller telefonsamtalen 26. august 2016 (bilag 2, side 3-4).
 SKATs afgørelse 8. februar 2016 blev da også truffet ud fra oplysninger fra banken og ikke ud fra A’s oplysninger.
 SKAT havde, som anført i afgørelsen side 2ø og 4n-5ø i replikken bankoplysninger fra G1’s sag.
 I sagen vedrørende G1 skrev SKAT 1. juli 2015 til F1-bank, jf. bilag 9, og bad om kontoudskrifter, idet SKAT allerede på det tidspunkt i sagsbehandlingen vurderede
 ”...at oplysningerne er væsentlig betydning...”
 SKAT har derfor forud for 1. juli 2015 sagsbehandlet sagen vedrørende G1 og var 1. juli 2015 så langt


text:
i sagsbehandlingen, at SKAT vurderede, at bankkontoudtogene – ikke blot kunne være – men ”er” af væsentlig betydning. SKAT har derfor på det tidspunkt haft viden om G1, hvor der var en betydelig omsætning, og som anført i afgørelsen
 ”...der nødvendigvis må have været flere ansatte, da timetallet på flere fakturaer er højere end hvad en enkelt mand kan levere.”
 F1-bank fremsendte kontoudtogene til SKAT 8. juli 2015, jf. bilag 10. Det fremgår af PostDanmarks ”Håndbog om brevet” fra 2015, at almindelige A-breve (på det tidspunkt) blev omdelt dagen efter, jf. bilag 11. Det har derfor formodningen for sig, at SKAT har modtaget brevet med kontoudtogene fra F1-bank torsdag den 9. juli 2015.
 Skatteministeriet har i duplikken og processkrift A oplyst, at ministeriet ikke agter at besvare A’s opfordring 1 om at fremlægge kopi af alt sagsmateriale i sagen mod G1, herunder journaloversigter, alt indhentet sagsmateriale, sagsnotater og SKATs afgørelse og forslag til afgørelse. Det bestrides, at oplysningerne i G1s sag er uden betydning for denne sag.
 Heroverfor gøres det gældende, at disse oplysninger, efter det anførte om SKATs viden om G1 og SKATs vurdering af, at der måtte have været sort arbejdskraft i virksomheden, netop må formodes at være relevant for sagen i relation til, hvornår SKAT blev opmærksom på, at de konkrete overførsler, som SKAT var bekendt med i juli 2015 efter SKATs opfattelse, kunne være skattepligtige overførsler for A. Og det var jo netop kontrolarbejdet i G1s sag, som førte til at sagen mod A, jf. bilag 2, side 2, pkt. 1.1.
 ”SKAT blev i forbindelse med vores kontrol i en sag på G1 v/IB opmærksom på, at virksomheden overførte betydelige beløb til din bankkonto X1 (bilag 1).”
 Den manglende besvarelse skal tillægges processuel skadevirkning med den konsekvens, at retten må lægge til grund, at Skatteministeriet ikke har godtgjort, at betingelserne for fristgennembrud efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er opfyldt, idet det ikke kan udelukkes, at varslingsfristen begyndte at løbe på et tidligere tidspunkt end 9. juli 2015, hvor SKAT modtog materialet i bilag 10.
 Bevisbyrden for, at betingelserne for fristgennembrud, herunder 6-måneders varslingsfristen er overholdt, påhviler ministeriet for hvert enkelt ansættelsespunkt og for hvert enkelt indkomstår, værnsreglen ønskes tilsidesat, jf. skatteforvaltningsloven § 27 og SKATs Jur. Vejl. pkt. A,A.8.2.2.1.2.5.
 Det fastholdes, at Skatteministeriet ikke har bevist, hvornår 6-måneders varslingsfristen begyndte at løbe fra. Som konsekvens heraf kan der ikke ske fristgennembrud, som gjort af SKAT, hvorfor afgørelsen er ugyldig.
 Skatteankenævnet har ikke adresseret dette i sin afgørelse, men har alene fundet, at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1 var opfyldt, til trods for, at det påhviler Skatteankenævnet som klageinstans ex officio at vurdere, om fristreglerne er overholdt, jf. FOB2014-6.
 Videre bestrides det, at betingelsen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5 er opfyldt. Ydermere har SKAT ikke redegjort herfor, hvilket også medfører ugyldighed, jf. f.eks. SKM2003.248.ØLR, LSR2015.13-5456580.”
 ”3.1 Skattepligt
 Det er ubestridt, at der i 2012 og 2013 blev overført i alt henholdsvis 87.900 kr. og 325.100 kr. til A’s personlige bankkonto fra


text:
virksomheden G1 v/ IB.
 Pengene blev overført uden en beskrivelse af baggrunden for overførslerne eller angivelse af, hvad pengene var øremærket til, jf. oversigten over de indsatte beløb, bilag 1, side 3 f.
 Under disse omstændigheder påhviler det A at bevise, at de overførte beløb ikke tilhørte ham, eller at pengene stammer fra allerede beskattede eller ikke skattepligtige midler. Det følger f.eks. af UfR 2010.415/2 H (SKM2010.70.HR), UfR 2009.163 H og UfR 011.1599 H. For at løfte bevisbyrden skal de oplysninger, som A påberåber sig, være bestyrkede ved objektive kendsgerninger, jf. bl.a. SKM2009.37.HR.
 A har ikke løftet denne bevisbyrde. Det er derfor med rette, at skattemyndighederne har forhøjet hans skattepligtige indkomst.
 Han har i stævningen, side 2, 6. afsnit, oplyst, at alle overførslerne skete, så han kunne hæve dem kontant og give dem til IB, der ikke selv kunne hæve lige så store kontante beløb.
 A har ikke fremlagt nogen form for objektiv dokumentation for, at det forholder sig som hævdet.
 De overførte beløb blev ikke holdt adskilt fra den øvrige formue, og der er hverken overensstemmelse mellem de beløb, der er indsat og hævet på kontoen, eller nogen nær tidsmæssig sammenhæng mellem overførsler og hævninger, jf. oversigten, bilag 1, side 3.
 Der kan derfor heller ikke identificeres en klar og entydig pengestrøm.
 Set i forhold til A’s øvrige indkomst i form af årlige pensionsudbetalinger på ca. 160.000 kr., jf. bilag 1, side 1, midtfor, er der tale om betydelige beløb, der blev overført til hans konto fra en virksomhed. Det skærper kravet til hans bevis. Det skærper ligeledes kravet til beviset, at den hævdede baggrund for overførslerne er usædvanlig, jf. eksempelvis SKM2015.633.ØLR.
 A har ikke løftet bevisbyrden – slet ikke en skærpet bevisbyrde – for, at de overførte beløb ikke tilhørte ham, eller at de stammer fra allerede beskattede eller skattefrie midler.
 3.2 Frister for ekstraordinær genoptagelse
 SKAT har rettidigt i overensstemmelse med skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, varslet og truffet afgørelse om ekstraordinær genoptagelse og ansættelse af A’s skattepligtige indkomst for 2012 og 2013.
 A er omfattet af bekendtgørelse nr. 534 af 22. maj om en kort frist for skatteansættelse af personer med enkle økonomiske forhold (herefter ’bekendtgørelsen’). Det betyder, at skattemyndighederne som hovedregel skal afsende varsel om ændring af en ansættelse af indkomstskat senest den 30. juni i det andet kalenderår efter indkomstårets udløb, jf. bekendtgørelsens § 1, stk. 1, 1. pkt.
 Det følger imidlertid af bekendtgørelsens § 3, at fristerne i § 1 ikke gælder, når betingelserne for ekstraordinær ansættelse efter skatteforvaltningslovens § 27 er opfyldt. I så fald finder fristreglerne i § 27, stk. 2, anvendelse.
 Efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5, kan skatteansættelsen genoptages ekstraordinært, hvis den skattepligtige eller nogen på dennes vegne forsætligt eller groft uagtsomt har bevirket, at skattemyndighederne har foretaget en ansættelse på et urigtigt eller ufuldstændigt grundlag.
 Skattemyndighederne skal varsle den ekstraordinære genoptagelse senest 6 måneder efter, at myndighederne er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af den ordinære frist, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk.


text:
2. En ansættelse, der er varslet af skattemyndighederne, skal foretages senest 3 måneder efter den dag, hvor varsling er afsendt.
 For så vidt angår beregning af fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, ved ekstraordinær genoptagelse efter § 27, stk. 1, nr. 5, har Højesteret i UfR 2018.3603 H, fastslået:
 ”Det følger af § 27, stk. 2, 1. pkt., jf. stk. 1, nr. 5, at varslingsfristen på 6 måneder begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at en skatteansættelse er urigtig eller ufuldstændig, og at dette skyldes groft uagtsomt eller forsætligt forhold hos den skattepligtige eller dennes repræsentant. Højesteret finder herefter, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5.” (min understregning).
 Som anført ovenfor er A skattepligtig af overførslerne fra G1 v/ IB til hans bankkonto i 2012-2013. A har handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at oplyse skattemyndighederne om disse indsætninger. Skattemyndighederne har derfor været berettiget til at genoptage A’s skatteansættelse ekstraordinært, jf. eksempelvis SKM2014.459.VLR, SKM2016.230.VLR og SKM2017.344.ØLR, hvilket han da heller ikke bestrider.
 Spørgsmålet er derfor alene, om skattemyndighederne har overholdt fristreglerne i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Sagen startede, da SKAT i forbindelse med en kontrol af G1 v/ IB blev opmærksom på, at der var blevet overført en lang række beløb til A’s bankkonto. På den baggrund anmodede SKAT den 30. juli 2015 (bilag 8) A om oplysninger i form af kontoudskrifter og en nærmere redegørelse for beløbene overført til hans konto.
 A svarede på henvendelsen ved brev af 19. august 2016 (bilag A) og ved telefonisk henvendelse af 26. august 2016 (bilag 7).
 Det var først på dette tidspunkt, hvor A afgav oplysninger om baggrunden for overførslerne, at SKAT kunne konstatere, at A havde været forpligtet til at selvangive de modtagne beløb, og at han derfor havde handlet mindst groft uagtsomt ved ikke at gøre det. Bankkontoudtogene (bilag 10) som viser, at der blev overført penge til A’s konto, og som F1-bank fremsendte til SKAT den 8. juli 2015, har nemlig ikke i sig selv givet skattemyndighederne grundlag for at fastslå, at A’s skatteansættelse var urigtig, og at dette skyldtes et groft uagtsomt eller forsætligt forhold, jf. også UfR 2018.3603 H.
 Da SKAT fremsatte forslag til ændring af A’s skatteansættelse den 11. januar 2016 (bilag 5), blev genoptagelsen – i overensstemmelse med skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2 – varslet inden for 6 måneder efter det tidspunkt, hvor SKAT kom i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, at der var grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5. SKAT traf afgørelse den 8. februar 2016, hvilket også er inden for fristen i § 27, stk. 2.
 3.3 SKATs afgørelse er gyldig
 A gør i stævningen, side 2, gældende, at SKATs afgørelse er ugyldig som følge af manglende partshøring.
 Det fremgår af SKATs forslag til afgørelse af 11. januar 2016 (bilag 5,


text:
side 8, 1. og 2. afsnit):
 ”Er du enig i forslaget, behøver du ikke gøre noget. Efter den 5. februar 2016 sender vi en afgørelse til dig, som svarer til dette forslag.
 Er du ikke enig i forslaget, beder vi dig komme med dine bemærkninger senest den 5. februar 2016.”
 Ved at fremsende agterskrivelse med sagsfremstilling og med vejledning om muligheden for at komme med bemærkninger inden for 25 dage, hvilket er mere end de 15 dage loven forskriver, jf. skatteforvaltningslovens § 19, stk. 4, har SKAT foretaget korrekt høring, jf. også SKM2017.344.ØLR (med byrettens dom SKM2016.266.BR). A bærer selv risikoen ved i en længere periode ikke at gøre sig bekendt med indholdet af sin post.
 SKAT har dermed ikke tilsidesat forpligtelsen til at foretage høring efter skatteforvaltningslovens § 19, hvorfor afgørelsen er gyldig.
 Selv hvis SKAT skulle have tilsidesat sin forpligtelse til at foretage partshøring, er der ikke grundlag for at tilsidesætte afgørelsen som ugyldig.
 Regler om forvaltningsmyndigheders sagsbehandling har til formål at sikre materielt rigtige afgørelser. Det forhold, at en forvaltningsmyndighed har begået fejl i forbindelse med sagsbehandlingen, indebærer ikke i sig selv, at forvaltningsafgørelsen er ugyldig.
 Ugyldighed forudsætter, at der foreligger en konkret væsentlig mangel, jf. f.eks. UfR 2000.776 H, UfR 2005.569 H, UfR 2007.225/2 H (SKM2006.677.HR) og UfR 2012.605 H.
 SKAT var bekendt med A’s opfattelse af sagen, jf. bilag A og 7, da der blev truffet afgørelse den 8. februar 2016.
 A er ikke efterfølgende fremkommet med andre oplysninger eller dokumentation, der sandsynliggør, at SKAT ville have truffet en anden afgørelse, såfremt han var fremkommet med sine bemærkninger, før der blev truffet afgørelse i sagen.
 Manglende høring har derfor under alle omstændigheder ikke haft nogen indflydelse på afgørelsen, og der er derfor ikke er grundlag for at anse hverken SKATs eller Skatteankenævnets afgørelser for ugyldige.
 Ombudsmanden fandt da heller ikke grundlag for at kritisere SKAT og Skatteankenævnets håndtering af sagen (bilag 3).”
 Under hovedforhandlingen har sagsøger ud over det i påstandsdokumentet anførte gjort gældende, at de overførsler fra G1 til sagsøger, som på kontoudtogene er mærket med tekst, hvori ordet ”lån” indgår – i 2012 i alt 39.000 kr. og i 2013 i alt 91.500 kr. – vedrører afdrag på lån ydet kontant af sagsøger til IB, hvorfor sagsøgeren med denne begrundelse ikke er skattepligtig af disse beløb.
 Sagsøgte, der ikke har protesteret imod anbringendets fremførelse, har heroverfor gjort gældende, at sagsøger ikke har fremlagt objektiv dokumentation for, at der er tale om afdrag, hvorfor det uanset teksterne på kontoudtogene er sagsøgtes opfattelse, at beløbene er skattepligtige for sagsøger.
 Anbringenderne er tilladt fremført i medfør af retsplejelovens § 363, stk. 2, nr. 2.
 Skattepligt for sagsøger af de overførte beløb
 Det er ubestridt, at der ved de i sagen omhandlede 18 overførsler er indsat i alt 87.900 kr. i 2012 og 325.100 kr. på sagsøgers konto fra firmaet G1 v/ IB, og det fremgår af de fremlagte kontoudtog, at sagsøger en lang række gange de pågældende to år har foretaget kontanthævninger i pengeautomat. Størrelsen på


text:
hævningerne varierer mellem 5.000 og 15.000 kr. Samlet er der hævet 151.000 kr. i 2012 og 353.000 kr. i 2013. For langt hovedparten af indsættelsernes vedkommende er der ikke anført nogen referencetekst eller blot referenceteksten ”IB” eller ”netbank IB”.
 Under de foreliggende omstændigheder påhviler det sagsøgeren som skatteyder at godtgøre, at der ikke skal svares skat af beløbene, fordi de ikke tilkommer sagsøger eller er skattefrie, jf. herved blandt andet Østre Landsrets dom af 22. september 2015, refereret i SKM2015.633.ØLR.
 Sagsøger har om de modtagne beløb forklaret, at der dels var tale om, at IB betalte afdrag på et lån, han havde givet IB på kammeratligt grundlag, dels at IB overførte beløb med henblik på, at sagsøger efter mundtlig aftale skulle hjælpe IB med at hæve kontanter fra firmakontoen til at betale personer, der havde penge til gode i firmaet, og som mødte op for at få kontant betaling.
 Denne forklaring støttes imidlertid kun delvist af forklaringen fra IB, der i øvrigt fremstod usikker og undvigende, og af forklaringerne fra SM og LC, der kun er afhørt helt overfladisk, og hvis forklaringer og fremstod indøvede.
 Hertil kommer, at der ikke under bevisførelsen er fremkommet nogen begrundelse for, at IB, der drev erhvervsvirksomhed med rengøring, vinduespudsning mv., havde behov for disse beløb som kontanter, hvilket forekommer usædvanligt, ligesom sagsøge ikke har kunnet fremlægge objektive beviser, eksempelvis i form skriftlige dokumenter eller lignende, der nærmere kan belyse baggrunden for overførslerne, endsige godtgøre eller sandsynliggøre, at midlerne ikke tilkom sagsøgeren.
 Retten bemærker i den forbindelse også, at anbringendet om, at de med ordet ”lån” forsynede overførsler skulle være afdrag på et lån, som sagsøger havde ydet G1, først er fremkommet under hovedforhandlingen, og at der ikke, som hævdet af sagsøger, ses at være en sådan systematik og samtidighed mellem indsætninger og hævninger i de fremlagte kontooplysninger, at dette kan støtte en antagelse om, at det forholder sig, som sagsøger har forklaret.
 Da sagsøger således ikke har løftet bevisbyrden for, at beløbene ikke skal beskattes hos ham, finder retten, uanset det oplyste om sagsøgers uarbejdsdygtighed, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Skatteankenævnets afgørelse herom.
 Grundlaget for ekstraordinær genoptagelse og fristen herfor
 Retten finder, at sagsøger ved ikke at selvangive beløbene, eller i det mindste kontakte SKAT for at forhøre sig om eventuelle skattemæssige konsekvenser af det påståede arrangement, som han har forklaret om, har handlet i hvert fald groft uagtsomt, hvorfor betingelserne for ekstraordinær genoptagelse er opfyldt, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 5.
 Det fremgår af Højesterets dom af 30. august 2018, trykt i UfR 2018.3603 H, at det herefter skal vurderes, om fristen på 6 måneder i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., er overholdt. Efter denne bestemmelse kan en ekstraordinær ansættelse efter stk. 1 kun foretages, hvis den varsles af SKAT senest 6 måneder efter, at SKAT er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af fristerne i § 26.
 Af Højesterets afgørelse fremgår endvidere om en situation som den foreliggende, at det følger af


text:
skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., jf. stk. 1, nr. 5, at varslingsfristen på 6 måneder begynder at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT er kommet til kundskab om, at en skatteansættelse er urigtig eller ufuldstændig, og at dette skyldes groft uagtsomt eller forsætligt forhold hos den skattepligtige eller dennes repræsentant. Højesteret konkluderede, at kundskabstidspunktet må anses for at være det tidspunkt, hvor SKAT er kommet i besiddelse af tilstrækkelige oplysninger til, at der forelå grundlag for ekstraordinær ansættelse efter § 27, stk. 1, nr. 5.
 Retten finder ikke, at SKAT var i stand til at vurdere, om sagsøgers skatteansættelse for 2012 og 2013 var urigtig eller ufuldstændig, og med hvilken grad af tilregnelse, en eventuel forkert opgørelse kunne tilskrives sagsøger, før tidligst da SKAT den 19. august 2015 modtog sagsøgers udaterede brev om blandt andet baggrunden for indsættelserne. Retten har herved lagt vægt på, at det ikke ud fra de referencetekster, der fremgik af kontoudtogene, eller af øvrige oplysninger, som SKAT allerede var i besiddelse af, kunne fastlægges, hvad beløbene vedrørte, og at korrekt sagsoplysning således forudsatte sagsøgers medvirken.
 Som følge heraf var 6 måneders-fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, overholdt, da SKAT den 11. januar 2016 fremsendte forslaget til afgørelse til sagsøger.
 Ugyldighed som følge af manglende parthøring og begrundelse
 A, der i det relevante tidsrum efter det oplyste opholdt sig i Thailand, og som havde fået SM til at passe sin post hjemme, bærer som udgangspunkt selv risikoen for, at han ikke blev bekendt med forslaget til afgørelse.
 Sagsøger har ikke fremlagt dokumentation for eventuelle uregelmæssigheder i postbesørgelsen i den relevante periode, og retten finder, at forklaringen fra SM, der er nærtstående til sagsøger, ikke udgør fornødent grundlag til at afkræfte formodningen for, at forslaget, der ubestridt er afsendt fra SKAT, også er nået frem til sagsøger, der på afsendelsestidspunktet i månedsvis havde været bekendt med, at sagen om overførslerne verserede hos SKAT.
 SKAT har således ikke tilsidesat nogen partshøringsforpligtelse, og sagsøger kan allerede derfor ikke få medhold i, at afgørelsen af denne grund er ugyldig.
 Spørgsmålet om overholdelse af fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er ikke omtalt i begrundelsen for Skatteankenævnets afgørelse, men dette kan efter rettens opfattelse ikke danne grundlag for en antagelse, som anført af sagsøgeren, om, at skatteankenævnet ikke har påset fristens overholdelse. Retten bemærker herved også, at spørgsmålet ikke var en del af den klage, der blev indgivet til skatteankenævnet, hvorfor skatteankenævnet ikke havde særlig anledning til at beskæftige sig med spørgsmålet i begrundelsen.
 På ovenstående baggrund tager retten sagsøgtes påstand om frifindelse til følge.
 Sagsomkostningerne er efter sagens værdi, forløb og udfald fastsat til dækning af advokatudgift inkl. moms med 43.750 kr. Det er oplyst, at Skatteministeriet ikke er momsregistreret.
 Inden 14 dage skal A betale 43.750 kr. til Skatteministeriet i sagsomkostninger.


text:
Udvalgte danske afgørelser fra 3. kvartal 2011
 Af Gitte Holtsø 21. oktober 2011
 I dette nyhedsbrev har vi samlet de mest interessante og betydningsfulde afgørelser fra tredje kvartal 2011.
 Afgørelser fra Højesteret
 ISS Facility Services A/S og Dansk Industri mod Silkeborg Kommune
 Højesteret har den 18. august 2011 stadfæstet Vestre Landsrets afgørelse, hvorefter Landsretten afviste, at Silkeborg Kommune har overtrådt EU's udbudsregler eller handlet ansvarspådragende ved at annullere et udbud angående skolerengøring med henblik på selv at varetage opgaven
 Sagen drejede sig om et begrænset udbud af rengøringsservice på 17 skoler i Silkeborg Kommune (SK), som blev offentliggjort af SK i september 2005. Fem virksomheder, herunder ISS Facility Services A/S (ISS), afgav konditionsmæssige bud, og SK afgav selv et kontrol-bud. Den 30. marts 2006 meddelte SK tilbudsgiverne, at SK havde besluttet at annullere udbuddet. SK havde i den forbindelse oplyst, at SK i stedet: "...overgår til en ny og moderniseret form for rengøring...".
 ServiceIndustrien indgav en klage over denne beslutning til den daværende Konkurrencestyrelse (KS), som iværksatte en undersøgelse af sagen. I forbindelse med denne undersøgelse uddybede SK den oprindelige begrundelse i et brev til KS, idet det oplystes, at Silkeborg byråd ud fra det angivne forventede timeforbrug i de indgivne tilbud havde vurderet, at det var urealistisk, at man med disse tilbud kunne opretholde det ønskede kvalitetsniveau. Eksempelvis havde ISS angivet et forventet timeforbrug på 65.776 timer, hvilket var 12.250 timer mindre, end SK på det tidspunkt selv brugte på opgaven. SK havde derfor besluttet i stedet at forsøge at effektivisere den interne organisering af rengøringen, bl.a. med henblik på at udnytte eventuelt synergipotentiale fra kommunesammenlægningen.
 KS indbragte herefter sagen for Klagenævnet for Udbud (KfU) med påstand om, at beslutningen om at annullere udbuddet var blevet truffet på et usagligt grundlag, idet den var baseret på en uunderbygget formodning om, at tilbudsgiverne ikke ville være i stand til at opfylde SK's krav til kvalitet og arbejdsmiljø, uagtet at tilbuddene i øvrigt opfyldte alle de i udbudsbetingelserne fastsatte krav hertil, og uagtet at eventuel manglende opfyldelse af disse krav ville give SK adgang til at påberåbe sig misligholdelse af kontrakten. KS mente derfor, at SK havde overtrådt det udbudsretlige ligebehandlingsprincip.
 KfU fandt, at selvom SK som udgangspunkt havde ret til at annullere udbuddet, var det i strid med ligebehandlingsprincippet at træffe en sådan beslutning, når denne: ”...alene bygger på uunderbyggede formodninger og subjektive forventninger...". KfU gav derfor KS medhold.
 Sideløbende med denne sag anlagde Dansk Industri m.fl. sag ved KfU med påstand om, at SK havde handlet erstatningsansvarspådragende ved at annullere udbuddet. KfU fandt dog, at selvom SK havde handlet i strid med ligebehandlingsprincippet, kunne SK lovligt have annulleret udbuddet med henvisning til beslutningen om selv at løse opgaven efter en intern reorganisering. Der var dermed efter KfU’s opfattelse ingen tilbudsgivere, der var blevet påført noget tab, og KfU frifandt derfor SK i forhold til erstatningsspørgsmålet.
 Både erstatningsspørgsmålet og spørgsmålet om, hvorvidt SK havde overtrådt udbudsreglerne ved at annullere udbuddet, blev herefter indbragt for Vestre Landsret.
 Landsretten afviste, at SK