text:
Moderselskabets hæftelse for datterselskabets sagsomkostninger
 Højesteret har for nylig slået fast i dom afsagt fredag den 19. januar 2018 (sag 80/2017), at ejeren og ledelsen af et hollandsk selskab var erstatningsansvarlig for dets datterselskabs pålagte sagsomkostninger i en retssag, hvor moderselskabet havde ladet datterselskabet fortsætte en retssag, på trods af datterselskabets dårlige udsigter til at kunne betale sagsomkostningerne, hvis sagen blev tabt.
 Hovedspørgsmålet i sagen drejede sig om, hvorvidt et hollandsk moderselskab (holdingselskab), hæftede for eller var erstatningsansvarlig for de sagsomkostninger, som datterselskabet blev dømt til at betale i en tidligere retssag, som datterselskabet i 2007 havde anlagt mod Erhvervsstyrelsen. Datterselskabet indstillede sin erhvervsmæssige aktivitet i 2009, og selskabet indeholdt således ingen aktiver af betydning efter ophøret. På trods af datterselskabets manglende aktivitet valgte selskabet alligevel at udvide påstanden i retssagen i 2010 fra 409 mio. kr. til 559 mio. kr. Moderselskabet sørgede for finansieringen af datterselskabets egne procesomkostninger men ikke for sagsomkostningerne til modparten.
 Datterselskabet tabte sagen, og var efterfølgende ikke i stand til at betale sagsomkostningerne til modparten. Spørgsmålet var herefter, om Moderselskabet i kraft af at have udgjort ledelsen i datterselskabet havde pådraget sig et erstatningsansvar over for de sagsøgte myndigheder for omkostninger ved retssagen.
 Det blev i landsretten slået fast, at moderselskabet ubestridt var eneejer og udgjorde ledelsen i datterselskabet. Højesteret lagde til grund, at det ved sagens oprindelige påstand i 2007 ikke var uforsvarligt af selskabets ejere og ledelse at anlægge sagen. Dog finder Højesteret, at det efter ophøret af den erhvervsmæssige aktivitet i datterselskabet i 2009 har stået klart for selskabets ejere og ledelse (moderselskabet), at datterselskabet ikke kunne betale de omkostninger, der var forbundet med retssagen. Højesteret fandt, at moderselskabet havde haft fuldt kendskab til sagens genstand og forløb samt tabsrisikoen.
 Højesteret stadfæstede på denne baggrund landsrettens dom, hvor moderselskabet som reel ledelse i datterselskabet fandtes erstatningsansvarlig for at lade datterselskabet videreføre retssagen uden at tage hensyn til datterselskabets manglende betalingsevne. Moderselskabet blev dømt til at betale de ubetalte sagsomkostninger på 10 mio. kr., samt betaling af sagsomkostninger for Højesteret på 400.000 kr.
 Med denne dom slår Højesteret fast, at et selskabs ejere og ledelse kan være erstatningsansvarlige, hvis selskabet vælger at anlægge eller videreføre en retssag, uden at tage hensyn til selskabets udsigter til at kunne betale sagsomkostningerne ved tab af retssagen. Selskabets ejere og ledelse bør derfor altid foretage en grundig vurdering af selskabets økonomi og udsigter til at kunne betale sagsomkostninger ved et eventuelt tab af en retssag.
 Fabritius Tengnagel & Heine rådgiver om ledelsesansvar og er specialiseret i at føre komplekse retssager og voldgiftssager. Spørgsmål herom kan rettes til partner Thomas Bøgelund Norvold på tbn@dklaw.dk eller tlf. 33 13 69 20.


text:
Hvordan er det med fristerne? | Få faglig viden fra Martinsen
 Forside / Nyheder og Faglig Viden / Skat og skatteregler / Hvordan er det med fristerne – ikke mindst de grove?
 Hvordan er det med fristerne – ikke mindst de grove?
 Vi selvangiver og helst så rigtigt som muligt. Elektronisk selvangivelse er stort set et krav for alle. Hvis Skattestyrelsen ikke er enig i de oplysninger, som vi har afgivet, resulterer det som regel i, at den selvangivne indkomst bliver ændret. Hvordan er det nu med fristerne for Skattestyrelsens ændring af indkomsten?
 Vi sætter særlig fokus på de tilfælde, hvor Skattestyrelsen mener, at indkomsten kan forhøjes, selv om den ordinære frist for ændring er udløbet. Er de afgivne oplysninger af en sådan karakter, at der er handlet groft uagtsomt, og sender Skattestyrelsen en rettidig afgørelse herom, gælder en længere frist.
 Skattestyrelsen kan normalt foretage ændringer (ordinær ansættelse) af den selvangivne indkomst inden for den såkaldte 3-års frist. Vil Skattestyrelsen forhøje en persons indkomst for indkomståret 2015, skal Skattestyrelsen senest den 1. maj 2019 varsle indkomstforhøjelsen, og endelig kendelse skal afsiges senest den 1. august 2019.
 I visse tilfælde er fristen dog to år længere.
 Den længere frist gælder for såkaldt kontrollerede transaktioner, eksempelvis en transaktion mellem en aktionær og et selskab, hvor aktionæren har bestemmende indflydelse.
 Grov uagtsomhed foreligger, når man ved sin selvangivelse laver større sjuskefejl, er skødesløs, eller misforstår regler, man burde kende. Grov uagtsomhed er i skattemæssig sammenhæng en adfærd, der kan beskrives som en særlig bebrejdelsesværdig afvigelse fra normal handlemåde. Man kan også udtrykke det sådan, at man kunne og burde have selvangivet korrekt, men ikke har gjort det.
 Det har betydning i to sammenhænge, at man har handlet groft uagtsomt. Dels har Skattestyrelsen i disse tilfælde mulighed for at ændre årsopgørelsen i ugunstig retning op til 10 år tilbage, og dels kan der være mulighed for at gøre et strafansvar gældende, hvis tilfældet er særlig groft.
 I første række er det Skattestyrelsen, der tager stilling til, om man har handlet groft uagtsomt, og i sidste ende er det Skatteankenævnene, Landsskatteretten og domstolene, der afgør det. Man skal være opmærksom på, at der for tiden ikke altid skal ret meget til, for at man vil blive anset for at have handlet groft uagtsomt. I de senere år er praksis blevet skærpet.
 Generelt kan man sige, at jo bedre man kan dokumentere, at man efter bedste evne har forsøgt at selvangive korrekt, jo mere taler det for, at den fejl, man har begået, kun kan karakteriseres som simpel uagtsom.
 Småfejl kategoriseres som simpel uagtsomhed.
 Åbenbare småfejl, regnefejl og andre mindre forglemmelser vil i så fald typisk blive anset for simpelt uagtsomme. Et eksempel kunne være, at man har lagt alle oplysninger korrekt frem for Skattestyrelsen, men ved den talmæssige opgørelse har lavet en mindre fejl.
 Det kan også være, at man har flere skattepligtige aktiver af samme slags – eksempelvis fri bil – og får gjort nogle korrekt op, men ikke alle. I det sidste tilfælde

type: other


text:
har Landsskatteretten i 2016 meget konkret vurderet den pågældende fejl som simpel uagtsom.
 Jo mere komplicerede reglerne er på et bestemt område, eller jo mere komplicerede de faktuelle forhold er, jo bredere margen har borgeren typisk, før at en fejl vil blive anset for groft uagtsom. Men det er i sidste ende en konkret vurdering, hvor langt dette princip rækker.
 For nogle persongrupper er bedømmelsen generelt skærpet.
 Grov uagtsomhed foreligger, når man ved sin selvangivelse laver større sjuskefejl, er skødesløs, eller misforstår regler, man burde kende.
 Erhvervsdrivende har en pligt til at sætte sig ind i de regler, der gælder for deres erhverv. Det kan eksempelvis være regler om korrekt bogføring eller særlige dokumentations- eller indberetningspligter. Påhviler der en borger særlige pligter, vil det ofte være groft uagtsomtat tilsidesætte dem. Der gælder også en skærpet uagtsomhedsbedømmelse for fagprofessionelle personer eller personer i betroede stillinger med særligt ansvar.
 Eksempelvis har Landsskatteretten i 2016 anset en cheftræner på sportens område for at burde have undersøgt skattereglerne vedrørende udbetaling af kørselsgodtgørelse nærmere, end hvad der var tilfældet. Ved at undlade dette, og derved ikke at have selvangivet sin indkomst korrekt, havde træneren handlet groft uagtsomt.
 Generelt gælder, at hvis man modtager beløb, som Skattestyrelsen ikke umiddelbart kan se, hvor kommer fra, eksempelvis indkomst fra udlandet, må det tilrådes, at man oprindeligt har udarbejdet dokumentation vedrørende sådanne beløb.
 Er der tale om lån, bør der eksempelvis foreligge underskrevne gældsbreve. Hvis Skattestyrelsen konkret i stedet mener, at der foreligger en gave, er der flere eksempler på, at det er blevet anset for groft uagtsomt, at sådanne beløb ikke er selvangivet som gaveindkomst. Generelt er der en tendens til, at fejl og mangler ved dokumentations- og regnskabsmateriale vil blive bedømt som groft uagtsomme fejl.
 Hvis man ejer værdipapirer, bør man sætte sig ind i, hvilke regler, der gælder for opgørelse af skattepligtig fortjeneste – både mens man ejer værdipapirerne og ved salg. Utilstrækkelig undersøgelse af reglerne kan også i sådanne situationer indebære, at en forkert selvangivelse vil blive kategoriseret som grov uagtsomhed.
 Højesteret har den 26. september 2018 taget stilling til, hvorvidt et ægtepar havde handlet groft uagtsomt ved alene at selvangive til Danmark som begrænset skattepligtig for perioden 2003-2006. I 2007 flyttede familien igen til Danmark.
 Østre Landsret havde fastslået, at ægteparrets fulde danske skattepligt ikke var ophørt ved flytningen til Schweiz i 2003, blandt andet henset til, at parret ejede et sommerhus i Danmark, der lovligt måtte anvendes som helårsbolig, der var købt en projektlejlighed i Danmark før fraflytningen, den løbende indkomst udgjorde pensionsudbetalinger fra Danmark, de erhvervsmæssige interesser var ligeledes i Danmark osv.
 Men Østre Landsrets flertal fandt ikke, at ægteparret havde handlet groft uagtsomt og udtalte i den forbindelse, at parret havde indrettet sig i overensstemmelse med rådgivning indhentet hos en advokat. Skattestyrelsens forhøjelse af indkomsten for indkomstårene 2003-2006 var derfor sket med urette, da fristen på tre år var overskredet. Der var med andre ord ikke grundlag for en ekstraordinær ansættelse.
 Skatteministeriet fik en såkaldt tredjeinstansbevilling, og dommen fra Østre Landsret


text:
kunne herefter indbringes for Højesteret. Sagen for Højesteret angik alene spørgsmålet om, hvorvidt ægteparret havde handlet groft uagtsomt med den konsekvens, at betingelsen for en ekstraordinær ansættelse af ægteparrets indkomst for indkomstårene 2003-2006 var opfyldt.
 Højesteret var ikke enig med Østre Landsret. Højesteret udtaler, at den omstændighed, at ægteparret havde søgt rådgivning hos en advokat, ikke kunne føre til, at der ikke var handlet groft uagtsomt.
 Fristreglen i praksis
 En ekstraordinær ansættelse skal overholde en særlig fristregel på seks måneder. Reglen betyder, at en forhøjelse af indkomsten skal varsles af Skattestyrelsen senest seks måneder efter, at styrelsen er ”kommet til kundskab om det forhold, der begrunder en fravigelse” af de ordinære frister. Denne fristregel har i praksis givet anledning til tvivl.
 Modtager Skattestyrelsen bilag til en sag af flere omgange, vil det kunne give anledning til tvivl, hvornår styrelsen har tilstrækkeligt grundlag for at kunne varsle en forhøjelse af indkomsten.
 På den ene side må det umiddelbart kunne antages, at fristen ikke først løber fra det tidspunkt, hvor en ændring kan endeligt gøres op, idet lovbestemmelsen alene kræver ”kundskab om det forhold”. På den anden side må det antages, at fristen ikke i alle tilfælde løber allerede fra modtagelsen af (de første) relevante oplysninger.
 Som led i ”Money-Transfer-projektet” fik Skattestyrelsen fra en bank oplysninger om, at der til en persons bankkonto i 2005 var overført 2,5 mio. kr. fra et selskab på Cayman Islands. Personen oplyste til Skattestyrelsen, at der var tale om et lån, men udgangen på sagen blev, at personen blev beskattet af beløbet som løn. Denne forhøjelse af indkomsten skete efter udløbet af den ordinære frist på tre år.
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at der bestod et reelt gældsforhold mellem personen og selskabet på Cayman Islands, og personen måtte anses for at have handlet i hvert fald groft uagtsomt. Skattestyrelsens forhøjelse af indkomsten var dermed sket med rette, forudsat at varslingsfristen på seks måneder var overholdt.
 Påstanden for Højesteret var, at varslingsfristen løb fra den 7. december 2010, idet Skattestyrelsen på dette tidspunkt var vidende om, at der var indsat 2,5 mio. kr. på hans bankkonto. Da agterskrivelsen først var afsendt den 13. juli 2011, var varslingsfristen på seks måneder overskredet.
 Tidsforløbet var følgende:
 Den 7. december 2010 fik Skattestyrelsen oplysningerne om det til bankkontoen overførte beløb.
 Marts-maj 2011 fik Skattestyrelsen yderligere oplysninger fra personen og dennes ægtefælle.
 Den 13. juli 2011 udsendte Skattestyrelsen en skrivelse til personen om, at Skattestyrelsen foreslog den skattepligtige indkomst for 2005 forhøjet med det overførte beløb på 2,5 mio. kr.
 Højesteret udtalte, at oplysning om indsætninger på personens konto ikke i sig selv gav Skattestyrelsen kundskab om, at der var grundlag for en ekstraordinær ansættelse. Først efter modtagelse af oplysninger i perioden marts-maj 2011 havde Skattestyrelsen tilstrækkelige oplysninger til at fastslå, at der var grundlag for ekstraordinær ansættelse – forhøjelse af personens indkomst.
 Skattestyrelsens afsendelse af en agterskrivelse den 13. juli 2011 var derfor sket rettidigt – varslingsfristen på seks måneder var overholdt.
 Ring, skriv eller kig forbi til en


text:
Omgørelse – Udlodning af udbytte til indfrielse af aktionærlån ⋆ Jura for alle
 Home Domme og afgørelser Omgørelse – Udlodning af udbytte til indfrielse af aktionærlån
 Omgørelse – Udlodning af udbytte til indfrielse af aktionærlån
 06 Jan 2020 10:04
 SKM2020.129.LSR
 18-0000792
 Omgørelse, udlodning, udbytte, indfrielse, aktionærlån, udbytteudlodning, udbyttebeskatning
 Klageren var blevet beskattet af et aktionærlån efter ligningslovens § 16 E. Ved en efterfølgende generalforsamling i klagerens selskab blev det besluttet at udlodde et udbytte til klageren. Udbyttet var skattepligtigt for klageren i henhold til ligningslovens § 16 A, og selskabet indeholdt udbytteskat i forbindelse med udlodningen. Udbyttet blev ikke udbetalt til klageren, men blev modregnet i klagerens gæld til selskabet, således at aktionærlånet blev tilbagebetalt. For at undgå beskatning af både aktionærlånet og den efterfølgende udlodning af udbytte anmodede klageren SKAT om omgørelse, idet klageren ønskede at omgøre udlodningen af udbytte, således at der i stedet skete udlodning af fordringen til klageren som løn. Som begrundelse herfor anførte klageren, at der med SKATs styresignal offentliggjort som SKM2014.825.SKAT var givet mulighed for at foretage en skattefri udlodning af fordringen til klageren som løn, hvorved klageren kunne opnå at blive beskattet alene af aktionærlånet og ikke også af den foretagne udlodning fra selskabet. Landsskatteretten fandt, at betingelserne i skatteforvaltningslovens § 29 om omgørelse ikke var opfyldt. For det første havde den disposition, der ønskedes omgjort – udlodningen af udbytte til klageren – ikke utilsigtede skattemæssige virkninger, idet den skete udbyttebeskatning ikke var en utilsigtet skattemæssig virkning af udbyttelodningen. Det forhold, at aktionærlånet civilretligt kunne have været indfriet uden beskatning ved udlodning af selskabets fordring på klageren til denne, kunne heller ikke anses for en utilsigtet skattemæssig virkning af udbytteudlodningen. For det andet var den ønskede omgørelse ikke mulig, idet aktionærlånet ved udbytteudlodningen var blevet indfriet, hvormed fordringen var ophørt, jf. SKM2018.624.HR.
 Ligningslovens § 16 A og E
 SKAT har ikke imødekommet klagerens anmodning om omgørelse i relation til udlodning af udbytte til indfrielse af aktionærlån.
 Klagerens revisor har ved brev af 3. oktober 2016 anmodet om omgørelse. Anmodningen har følgende ordlyd:
 “Anmodning om omgørelse af udlodning via modregning i selskabets fordring/aktionærlån til udlodning af selskabets fordring/aktionærlånet som løn.
 Af årsrapporten 2013/2014 for H1 Aps fremgår det, at selskabet har et tilgodehavende hos hovedaktionæren A på 583.290 kr. I samme årsregnskab gør revisor R1 opmærksom på, at “at der er ydet lån til selskabets ledelse i strid med selskabslovens § 210.” For at få udlignet lånet, hensættes der i regnskabet 590.000 kr. som foreslået udbytte. Regnskabet, – og dermed udlodningen, – godkendes på selskabets generalforsamling den 10. marts 2015.
 De 590.000 kr. udloddes ikke, men modregnes i aktionærlånet/selskabets fordring på A.
 I forbindelse med ovenstående udlodning får man imidlertid ikke specificeret i generalforsamlingsreferatet, at det er fordringen/aktionærlånet der udloddes som løn eller udbytte. Reelt er det selvfølgelig det der sker, idet fordringen/aktionærlånet jo ophører samtidig med generalforsamlingsbeslutningen.
 Konsekvensen af at udlodde fordringen/aktionærlånet som løn eller udbytte er, at udlodningen ikke beskattes, idet fordringen/aktionærlånet ikke eksisterer skattemæssigt men kun selskabsretligt. Dette skyldes, at lånet


text:
allerede er beskattet, idet det jf. ligningslovens § 16E er skattepligtigt hos A på det tidspunkt hvor lånet optages. Da man er i den tro at det er fordringen man har udloddet via modregning, indeholdes der ikke udbytteskat af udlodningen.
 Beskatningen af det optagne lån sker via SKAT’s afgørelse af den 25. november 2015. Da lånet er optaget i 2013 burde beskatningen ske der. Af praktiske grunde foretager SKAT imidlertid forhøjelsen for indkomståret 2014. SKAT forhøjer her A ́s lønindkomst med det optagne aktionærlån, – i alt 583.290 kr.
 I 2016 skifter H1 Aps revisor til Statsaut. rev. R2. R2 er opmærksom på udbyttet fra regnskabsåret 2013/14 på 590.000 kr. Hun opfatter den manglende indeholdelse af udbytteskat som en forglemmelse. Hun indberetter derfor udbyttet til SKAT den 23.2.2016. I forbindelse med indberetningen indbetales indeholdt udbytteskat på 159.300 kr.
 Konsekvensen af ovenstående er, at samme lån nu er beskattet 2 gange. Først som løn og herefter som udbytte.
 Dobbeltbeskatning af aktionærlån:
 Siden vedtagelsen af ligningslovens § 16E i 2012, har aktionærlånssituationerne “levet” i et vakuum af uklarhed. Først ved SKAT ́s styresignal ultimo 2014, – SKM2014.825.SKAT, – kom der en vis afklaring i relation til de mange komplicerede forhold/situationer som et aktionærlån kunne medføre. Styresignalet fremgår nu af Den Juridiske Vejledning C.B.3.5.3.3.
 Om aktionærlån skriver styresignalet/Den Juridiske Vejledning bl.a. følgende:
 “Beskatning:
 Lånet beskattes som løn eller udbytte......
 Det betyder også, at f.eks. reglerne om indeholdelse af A-skat eller udbytteskat og om indberetning til SKAT om udbetaling og vedtagelse af løn og udbytte, gælder.”
 “Tilbagebetaling af lånet og udlodning af midler
 Det fremgår dog af bemærkningerne til ligningslovens § 16 E om aktionærlån, at: “Hvis et lån er omfattet af den foreslåede bestemmelse i ligningslovens § 16 E, vil det i alle skattemæssige relationer blive lagt til grund, at der hverken hos långiver eller låntager foreligger et lån. Udover at lånebeløbet beskattes som en hævning, betyder det, at låntager ikke vil kunne fradrage sine eventuelle renteudgifter på lånet, ligesom eventuelle renteindtægter vil blive beskattet som et skattepligtigt tilskud hos selskabet.”
 Det samme gælder, hvis fordringen overføres til den ansatte hovedaktionær som løn.”
 Som det fremgår af ovenstående blev det altså ultimo 2014 afklaret, at hovedaktionæren ikke skulle beskattes 2 gange af samme beløb, hvis aktionærlånet/fordringen blev udloddet til hovedaktionæren som udbytte eller løn.
 Som nævnt ovenfor får man ikke specificeret i generalforsamlingsreferatet, at det er fordringen/aktionærlånet der udloddes som løn eller udbytte. Man godkender bare regnskabet, hvor der under resultatdisponering er foreslået et udbytte på 590.000 kr. De 590.000 kr. udgør selskabets fordring på hovedaktionæren, og denne fordring neutraliseres samtidig med generalforsamlingsbeslutningen.
 Jf. Styresignalet/Den Juridiske Vejledning beskattes det samme beløb 2 gange, hvis hovedaktionæren har tilbagebetalt lånet og efterfølgende hæver det samme beløb som løn eller udbytte. Modsat beskattes han kun en gang, hvis det er fordringen der udloddes eller beløbet overføres til hovedaktionæren som løn.
 I denne sag er der hverken sket fysisk tilbagebetaling af lånet, ligesom der ikke er sket nogen hævning. Vedtagelsen af udbytteudlodningen stemmer altså bedst overens med


text:
den situation, hvor det er fordringen der udloddes, og at denne udlodning af fordringen anses for udbytte eller løn hos A. I begge disse situationer sker neutraliseringen af lånet helt automatisk samtidig med generalforsamlingsbeslutningen, idet det ulovlige lån her fjernes fra selskabets balance. Den transaktion der er gennemført passer altså i enhver henseende på de situationer, hvor der jf. Styresignalet/Den Juridiske Vejledning “kun” sker beskatning af beløbet én gang.
 MEN, – formalia i relation til udlodning af fordring eller løn er ikke overholdt, idet man ikke har været opmærksom på det kort tid inden beslutningen udsendte Styresignal.
 Denne anmodning vedrører derfor det forhold, at dispositionen omgøres, således at den gennemførte transaktion betragtes som udlodning af eksempelvis løn. At det netop er valgt at betragte udlodningen som løn skyldes det forhold, at SKAT i deres afgørelse af 25. november 2015 selv lønbeskatter A af aktionærlånet.
 Formalia ville i denne situation have været overholdt, hvis der samtidig med beslutningen om udlodningen havde været aftalt, at udlodningen skete i form af løn. Var det sket, ville udlodningen have medført, at konto for aktionærlån ville være krediteret, medens lønkontoen ville være debiteret. Herefter ville lønnen svarende til udlodningen fremgår af resultatopgørelsen, men da beløbet var beskattet én gang, ville foranstående regnskabsmæssige korrektion jf. Styresignalet/Den Juridiske Vejledning ikke medføre skattemæssige konsekvenser. Bogføringen er således af ren regnskabsmæssig karakter.
 Fejlen i denne sag er jf. Styresignalet/Den Juridiske Vejledning altså alene, at der ikke forud for udlodningen er indgået en sådan aftale. Denne beskedne mangel i relation til formalia har altså den helt uoverskuelige konsekvens, at samme beløb beskattes 2 gange. Der synes ikke at være proportionalitet i forholdet mellem fejlen og de alvorlige konsekvenser, og det forekommer måske ikke helt rimeligt, at SKAT i Styresignalet/Den Juridiske Vejledning skelner så meget imellem 2 transaktioner, der reelt set medfører præcis det samme.
 Der anmodes derfor om, at transaktionen omgøres, således at parterne i relation til den i 2015 gennemførte udlodning stilles som om, at udlodningen af aktionærlånet/fordringen via modregning, anses for udlodning af løn. At dette ikke blev præciseret på generalforsamlingen skyldes alene retsvildfarelse i relation til de konkrete krav, der blev præciseret i det kort før transaktionen offentliggjorte Styresignal. Ændringen vil ikke medføre noget som helst i relation til den i 2015 gennemførte udlodning. Både med og uden ændringen vil udlodningstransaktionen være den samme. Udlodningen vil ophæve aktionærlånet.
 Og afslutningsvist en lille gentagelse i relation til Styresignalet. Der forekommer ikke at være proportionalitet i relation til det forhold, at der skelnes så hårdt mellem 2 ens transaktioner, at der på grund af mangel på specifikation af transaktionen sker beskatning 2 gange i stedet for 1.
 Skatteforvaltningslovens § 29:
 Dette krav er opfyldt. At der ikke forud for udlodningen blev lavet en aftale om, at udlodningen skulle dække løn skyldtes alene, at man var i en retsvildfarelse i relation til de formelle krav i det kort før udlodningen udsendte Styresignal.
 Dette krav er opfyldt. Den manglende aftale forud for udlodningen har medført, at samme beløb er blevet beskattet


text:
2 gange. Det har altså utvivlsomt haft utilsigtede konsekvenser.
 Aktionærlånet har været lagt tydeligt frem. Lånet fremgår af regnskabet, og revisor har i påtegningen på årsregnskabet henledt opmærksomheden på, at selskabet har ydet lån til selskabets ledelse i strid med selskabslovens § 210.
 Ændringen af dispositionen er enkel og overskuelig. Udlodningstransaktionen er den samme såvel før som efter ændringen.
 Både A og H1 Aps tiltræder omgørelsesanmodningen.
 De 2.200 kr. jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 2 til dækning af gebyr for at få anmodningen behandlet, overføres elektronisk.”
 SKAT sendte forslag til afgørelse ved brev af 12. juni 2017.
 Klagerens revisor sendte sine bemærkninger til SKATs forslag ved mail af 3. juli 2017. Bemærkningerne har følgende ordlyd:
 “Jeg har til min store skuffelse modtaget dit afslag på omgørelse i ovennævnte sag. Udover det jeg allerede har skrevet i min anmodning, har jeg nedenstående bemærkninger til din afgørelse.
 Utilsigtede skattemæssige virkninger:
 I dit afslag på tilladelse til omgørelse skriver du, at det er SKAT’s opfattelse, at der ikke er opstået utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige.
 Det er helt uforståeligt. Man har været i en vildfarelse i relation til SKAT’s opfattelse af hvordan aktionærlånet kan indfries uden at det medfører dobbeltbeskatning. I stedet for at indfri via udlodning af fordringen, har man indfriet via modregning i en udlodning på fordringsbeløbet. Der kommer ingen penge ud til aktionæren, og revisor og selskabet er formentlig af den opfattelse, at det er fordringen der udloddes. Set med almindelige “menneskeøjne” er det det samme der sker, men den lille formelle forskel medfører på uforståelig vis, at man beskattes 2 gange af samme beløb i stedet for en gang. Den dobbeltbeskatning der sker er i allerhøjeste grad utilsigtet. Hvis man havde overholdt de formelle krav og ved vedtagelsen af udlodningen havde formuleret at det var fordringen man udloddede, – og ikke samme beløb som fordringen til modregning i fordringen, – var der ikke sket dobbeltbeskatning. Ingen af de involverede parter forudså denne konsekvens. De skatteretlige konsekvenser af at optage aktionærlånet må forventes at være forudset på lånetidspunktet, men det samme gælder på ingen måde beskatningen af den transaktion der selskabsretligt har til hensigt at neutralisere lånet.
 Jeg henviser for god ordens skyld til SKM2006.629.HR hvor højesteret om kravene til utilsigtede skattemæssige virkninger formuleres således:
 “Højesteret finder, at bestemmelsen efter sin ordlyd må forstås således, at der ikke i nr. 2 er hjemmel til at betinge omgørelse af andet og mere end, at den privatretlige disposition blev foretaget uden at de skattemæssige virkninger, som indtræder, var forudset på dispositionstidspunktet.
 Omgørelse kan således ikke nægtes med henvisning til, at den skattemæssige virkning burde være forudset, eller at selvangivelse blev indleveret med kendskab til den skattemæssige konsekvens.
 På den baggrund lægger Højesteret efter bevisførelsen til grund, at der i sagen utvivlsomt foreligger utilsigtede skattemæssige virkninger. Væsentligheden er ikke bestridt.”
 Omgørelse er ikke faktisk mulig:
 Du skriver, at da gælden er ophørt med at eksistere, er det ikke faktisk muligt at “genoplive” den, og derved er den ønskede omgørelse faktisk umulig.
 Omgørelse


text:
af dispositionen bør ikke kræve nogen “genoplivning”. Den gennemførte transaktion med modregning af fordringen i udlodningen er reelt helt den samme som udlodning af fordringen. Eneste forskel er, at det ved generalforsamlingsvedtagelsen ikke blev formuleret, at den var fordringen der skulle udloddes. Men den selskabsretlige konsekvens er fuldstændig den samme. Udlodningen ophæver aktionærlånet. Skattemæssigt skal man altså bare “anse” det for at være fordringen der er udloddet. Intet andet. Der er intet behov for at “genoplive” fordringen.
 I SKM2003.547.LR blev der tilladt omgørelse, uanset at selskabets åbningsstatus ikke kunne ændres efterfølgende. På samme måde fik man i SKM2003.470.LR tilladelse til omgørelse, selv om en aktieudstedelse ikke kunne foretages med civilretlig tilbagevirkende kraft. Se også SKM2007.210.LSR.
 På baggrund af ovenstående håber jeg, at SKAT vil ændre sin afgørelse. Jeg har generelt været vant til at tage SKAT’s parti når nogen har kritiseret SKAT. Denne afgørelse krænker imidlertid min retsfølelse. Ingen kan med rimelighed forstå, at en lille formel detalje i en transaktion der i enhver henseende ender med samme resultat, skal medføre beskatning af samme beløb 2 gange i stedet for en. Der er ganske enkelt ikke proportionalitet mellem den formelle “fejl” og de meget alvorlige skattemæssige konsekvenser. Man mister jo enhver tillid til at SKAT forsøger at forvalte rimeligt og retfærdigt.”
 Selskabet har ved generalforsamlingsbeslutning af 10. marts 2015 vedtaget en udlodning af 590.000 på baggrund af forslag til udbytte.
 SKAT har ikke fundet, at klageren opfylder kravene for at få omgørelse.
 Reglerne om omgørelse står i skatteforvaltningslovens § 29. SKAT har endvidere henvist til SKATs Den juridiske vejledning, der behandler omgørelse i afsnit A.A.14.1., og nedenstående afgørelser:
 Som det fremgår af resumeet er det et krav for at tillade omgørelse, at den oprindelige tilstand kan genetableres.
 Sagsøgerne var privatskiftende arvinger i et bo med en betydelig beholdning af værdipapirer. Sagsøgerne besluttede halvvejs i boperioden at acontoudlodde værdipapirbeholdningen til dem selv. Efter acontoudlodningen faldt kursen på værdipapirerne imidlertid kraftigt, således at de ved boets afslutning var ca. det halve værd. Dødsboskat og boafgift blev beregnet på baggrund af den værdi, værdipapirerne havde, da de blev acontoudloddet. Sagsøgerne ønskede herefter at få tilladelse i medfør af skatteforvaltningslovens § 29 til at omgøre acontoudlodningen. De gjorde gældende, at det var en utilsigtet skattemæssig virkning af acontoudlodningen, at den højere kursværdi for værdipapirerne på acontoudlodningstidspunktet blev anvendt i forbindelse med dødsboskatteberegningen. Retten fandt ikke, at sagsøgernes udlodning af værdipapirer havde medført utilsigtede skattemæssige virkninger, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2. Retten lagde vægt på, at der ikke ved acontoudlodningen blev udløst en anden type af beskatning end den, som ville være anvendt, hvis udlodningen først var sket ved boets afslutning.
 Som det fremgår heraf, er betingelsen om at en disposition har medført utilsigtede skattemæssige virkninger ikke opfyldt i en situation, hvor der ikke udløses anden beskatning end den som der ville være anvendt, hvis dispositionen var sket på et andet tidspunkt.
 Skatteyderen, der var professor ved musikkonservatoriet, drev en komponist- og foredragsvirksomhed i selskabsform. Han havde ikke modtaget løn fra selskabet,


text:
men havde modtaget skattefri kørselsgodtgørelser og diæter. Henset til, at der ikke var udbetalt løn til skatteyderen, havde skattemyndighederne fundet, at udbetalte rejsegodtgørelser var skattepligtige. Skatteyderen begærede derfor tilladelse til omgørelse af beslutningen om lønafkald. Højesteret udtalte med støtte i skattestyrelseslovens forarbejder, at omgørelse forudsætter, at aftalen ikke i overvejende grad har været båret af hensynet til at spare eller udskyde skatter, og at omgørelse normalt vil være udelukket ved overdragelse af aktiver til en åbenbar over- eller underkurs mellem hovedaktionærer og det beherskede selskab. Da beslutningen om at undlade udbetaling af løn havde været båret af hensynet til at udskyde skatten af indtægten, og da lønafkaldet var usædvanligt samt endvidere, da dispositionen ikke havde været lagt klart frem for myndighederne, fandt Højesteret ligesom tidligere landsretten ikke, at betingelserne for omgørelse i skattestyrelseslovens § 37 C, stk. 1, nr. 1 og 3, var opfyldte. (Tidl. VLD i TfS 2006, 16).
 Højesteret har dermed taget forarbejderne til indtægt for at omgørelse normalt “vil være udelukket” i de beskrevne situationer.
 SKAT finder, at SKM2007.248.HR understøtter dette, idet Højesteret i dommen tager forarbejderne til omgørelsesbestemmelsen til indtægt for, at omgørelse normalt “vil være udelukket” i de beskrevne situationer. Situationerne er overdragelse af aktiver til en åbenbar over- eller underkurs mellem en hovedaktionær og selskabet. Dette forhold er fuldt sammenligneligt med hævninger i selskabet.
 “Spørgsmål
 Vil ministeren sikre, at de, der har udlignet ulovlige aktionærlån til selskabet i perioden 14/8 2012 – 3/12 2014, får samme retstilling, som dem, der udligner lånet efter 3/12- 2014.
 “I september 2012 vedtog Folketinget ligningslovens § 16 E, hvorefter lån fra et selskab til dets (hoved)aktionær med virkning fra den 14. august 2012 beskattes som løn eller udbytte.
 En aktionær, der inden den 3. december 2014 har foretaget udligning ved at tilbagebetale sit ulovlige aktionærlån, kan som udgangspunkt ikke få genoptaget sin skatteansættelse, fordi den pågældende efterfølgende bliver opmærksom på, at den skattemæssige behandling er anderledes, hvis der foretages en selskabsretlig udlodning eller overførsel af lånet som løn.””
 Klageren har samtidig modtaget udloddet udbytte fra selskabet, og er blevet beskattet heraf. Det udloddede udbytte er ikke udbetalt til klageren, men udbyttet er posteret på klagerens mellemregningskonto med selskabet. Dermed har udbyttet betalt klagerens civilretlige gæld til selskabet, idet beskatningen af aktionærlånet ikke har medført en ændring af den civilretlige gæld.
 Klageren ønsker nu at omgøre udlodningen af udbytte.
 En udlodning af udbytte er en civilretlig disposition.
 Det er herefter spørgsmålet om den civilretlige disposition kan omgøres.
 Klageren er samtidig blevet beskattet af det beløb, som betalte hans gæld til selskabet.
 Klageren er tidligere beskattet af aktionærlånet, og samtidig havde klageren stadig en gæld til sit selskab. Nu er klageren blevet beskattet af det beløb, som han har modtaget fra selskabet. Samtidig er klagerens gæld til selskabet blevet betalt.
 SKAT finder ikke, at SKM2006.629.HR – som klagerens revisor henviser til – kan føre til andet resultat. Som anført ovenfor er det en naturlig følge af at udbetale en sum penge fra et selskab til dets aktionær, at der opstår


text:
skattepligt af beløbet. Der er derved ikke opstået en utilsigtet skattemæssig virkning.
 En omgørelse kan i øvrigt kun lade sig gøre hvis det er faktisk muligt.
 Klageren ønsker at tilbageføre de posteringer på gælden, som medførte at gælden blev færdigbetalt og dermed ophørte med at eksistere.
 Da gælden således er ophørt med at eksistere, er det ikke faktisk muligt at “genoplive” den, og derved er den ønskede omgørelse faktisk umulig.
 Der kan her henvises til SKM2010.834.LSR, hvoraf det netop fremgår at en omgørelse ikke er mulig hvis den privatretlige oprindelige tilstand ikke kan genetableres. I afgørelsen er der tale om at man ønsker en virksomhedsomdannelse omgjort – men da aktiverne var solgt kunne de ikke føres tilbage. Tilsvarende gør sig gældende vedrørende en gæld, der er betalt ud.
 SKAT finder, at SKM2010.834.LSR understreger, at det ikke er muligt at tillade omgørelse, når den oprindelige tilstand ikke kan genetableres. Da lånet er ophørt med at eksistere ved lånets indfrielse, er det ikke muligt at “genoplive” lånet – ej heller for at lade det blive ophævet ved en udlodning som anført af revisor. Det er ligeledes ikke tilstrækkeligt, at der kan oprettes et nyt lån således at den oprindelige tilstand tilnærmelsesvis bliver etableret.
 SKAT finder ikke, at de af revisor anførte afgørelser fra Ligningsrådet og Landsskatteretten kan føre til andet resultat, idet der ikke er tale om et lån der ikke længere eksisterer. Derimod er der netop tale om fortsat eksisterende selskaber.
 Det kan i øvrigt bemærkes, at det er SKATs opfattelse, at det faktum, at styresignalet nævner en mulighed for udlodning af en fordring ikke er ensbetydende med at denne mulighed først opstår på tidspunktet for styresignalet. Der henvises til det tidligere anførte svar fra Skatteministeren. Det fremgår således heraf, at en dobbeltbeskatning i form af dels ved låneoptagelsen og dels ved en hævning af udbytte eller løn til betaling af lånet ikke kan undgås, når en aktionær har tilbagebetalt det ulovlige aktionærlån. Det er kun muligt, hvis udligningen af lånet sker ved en selskabsretlig udlodning af lånet, jf. i øvrigt svaret.
 En udlodning af en fordring skal i øvrigt opfylde en række selskabsretlige krav.
 Repræsentanten har på klagerens vegne nedlagt påstand om, at SKAT ́s afgørelse ændres til, at der gives tilladelse til omgørelse af den foretagne udlodning til indfrielse af aktionærlånet, således at udbytteudlodningen anses som en udlodning af fordringen som løn til klageren.
 Repræsentanten har anført, at klageren har været i en vildfarelse i relation til de af SKAT kort forud for transaktionen udmeldte formelle krav til “reparationen” af aktionærlånet. Den formelle fejl har medført, at samme beløb er blevet beskattet to gange.
 Af årsrapporten 2013/2014 for H1 ApS fremgår det, at selskabet har et tilgodehavende hos hovedaktionæren, klageren, på 583.290 kr. (Lånet beskattes i overensstemmelse med ligningslovens § 16E ved SKAT’s afgørelse af den 25. nov. 2015.) I samme årsregnskab gør revisor R1 opmærksom på, at “at der er ydet lån til selskabets ledelse i strid med selskabslovens § 210.” For at få udlignet lånet, hensættes der


text:
i regnskabet 590.000 kr. som foreslået udbytte. Regnskabet, – og dermed udlodningen, – godkendes på selskabets generalforsamling den 10. marts 2015.
 De 590.000 kr. udloddes ikke, men modregnes i aktionærlånet/selskabets fordring på klageren.
 I forbindelse med ovenstående udlodning får man imidlertid ikke specificeret i generalforsamlings referatet, at det er fordringen/aktionærlånet der udloddes som løn eller udbytte. Reelt er det selv følgelig det der sker, idet fordringen/aktionærlånet jo ophører samtidig med generalforsamlingsbeslutningen, uden at der kommer nogen midler ud til klageren.
 Konsekvensen af at udlodde fordringen/aktionærlånet som løn eller udbytte er, at udlodningen ikke beskattes, idet fordringen/aktionærlånet ikke eksisterer skattemæssigt men kun selskabsretligt. Dette skyldes, at lånet allerede er beskattet, idet det jf. ligningslovens § 16E er skattepligtigt hos klageren på det tidspunkt hvor lånet optages. Da man er i den tro at det er fordringen man har udloddet via modregning, indeholdes der ikke udbytteskat af udlodningen. En ny revisor, der ikke er bekendt med baggrunden for udlodningen, sørger imidlertid efterfølgende for, at der indbetales udbytteskat af udlodningen. Der er her gået lang tid siden udlodningen, og kravene i SKAT ́s styresignal er på dette tidspunkt almindelig kendt i rådgiverkredse.
 Samme beløb er nu beskattet 2 gange. Der ansøges derfor om omgørelse, jf. skatteforvaltningslovens § 29, således at den gennemførte transaktion anses for udlodning af “fordringen”. Tilladelse hertil vil medføre, at udlodningen ikke beskattes, og dobbeltbeskatningen af aktionærlånet derfor bortfalder.
 SKAT nægter ved afgørelse af 15. november 2017 adgang til omgørelse med følgende begrundelser:
 Dobbeltbeskatningen er ikke “utilsigtet”
 Klageren var på grund af uvidenhed om de specifikke krav i styresignalet i den vildfarelse, at udlodning via modregning var det samme som udlodning af “fordringen”. Jf. SKAT ́s Styresignal af den
 3. december 2014 medfører udlodning af “fordringen” ingen beskatning af det allerede en gang beskattede aktionærlån. Transaktionen med udlodning via modregning er jo præcis den samme som udlodning af fordringen, bortset fra at det ikke på generalforsamlingen er formuleret, at det er selve “fordringen” der udloddes. Havde man formuleret dette, var udlodningen ikke blevet beskattet, idet beløbet allerede var aktionærlånsbeskattet efter ligningslovens § 16E.
 Retningslinjerne for “skattefri” udlodning af selskabets fordring på klageren er i ovenstående styresignal beskrevet således:
 “Hvis fordringen selskabsretligt udloddes til den ansatte hovedaktionær, er der således ikke skatteretligt udloddet en fordring. Den ansatte hovedaktionær er derfor ikke skattepligtig af en selskabsretlig udlodning af fordringen.
 Hvis den ansatte hovedaktionær selskabsretligt udlodder fordringen til sig selv, bliver han derfor kun beskattet af lånebeløbet en gang. Det er dog en betingelse, at der selskabsretligt kan ske udlodning af fordringen og at selskabet iagttager de almindelige bestemmelser om udlodning af andre aktiver end likvider.”
 Den beskedne fejl medfører altså efter SKATs opfattelse, at samme beløb skal beskattes 2 gange. Repræsentanten er enig i, at hvis klageren havde forholdt sig i overensstemmelse med det 3 måneder forud for udlodningen udsendte styresignal, var der ikke sket beskatning af udlodningen. Det er imidlertid komplicerede regler som der så kort tid efter endnu ikke var informeret om i den brede offentlighed, samtidig med at der


text:
er enorme mængder af information som en virksomhedsindehaver skal forholde sig til. Revisor var åbenbart heller ikke helt klar over konsekvenserne, idet klageren ikke var informeret om den lille forskel på transaktionens gennemførelse.
 Hertil kommer, at en virksomhedsindehaver næppe kan forestille sig, at en så lille formel forskel på at gennemføre den samme transaktion, kan have så alvorlige skattemæssige konsekvenser, at det medfører dobbeltbeskatning.
 På vegne af klageren anmodes nu om, at transaktionen omgøres, således at parterne i relation til den i 2015 gennemførte udlodning stilles som om, at udlodningen af aktionærlånet/fordringen via modregning anses for udlodning af løn. Den gennemførte transaktion er i enhver henseende sket på samme måde, som hvis det var præciseret på generalforsamlingen, at det var “fordringen”, der blev udloddet. Klageren var imidlertid ikke opmærksom på de strenge formelle krav, der blev stillet til, at SKAT ville anse udlodningen for skattefri, fordi der skatteretligt ikke bliver udloddet noget, jf. nedenfor.
 SKAT skriver i deres afgørelse, at de skattemæssige konsekvenser af optagelse af aktionærlånet må forventes at være forudset på dispositionstidspunktet. Dette er næppe forkert. SKAT skriver videre, at det er en naturlig følge af at udbetale penge, – altså her udlodningen, – at man skal betale skat heraf. Dobbeltbeskatning kan derfor ikke have været utilsigtet. Reelt mener SKAT altså, at man bevidst fravælger at pointere på generalforsamlingen, at det er “fordringen”, man udlodder, fordi man gerne vil beskattes af samme beløb en gang mere. Beskatningen er altså “tilsigtet”.
 Som beskrevet ønskede man med udlodningen blot at eliminere det aktionærlån, der var blevet beskattet efter ligningslovens § 16 E. Af forarbejderne til ligningslovens § 16 E fremgår det, “at det i alle skatteretlige relationer vil blive lagt til grund, at der ikke er tale om et lån. Den selskabsretlige udlodning eller overførsel af lånet som løn til aktionæren er derfor skattefri, fordi der skatteretligt ikke udloddes eller overføres noget”. På baggrund heraf var man i den tro, at udlodningen til reparation af aktionærlånet, en udlodning uden udbetaling af noget beløb, ikke ville medføre yderligere beskatning af klageren.
 Man har altså været i en vildfarelse i relation til SKAT’s opfattelse af, hvordan aktionærlånet kan indfries, uden at det medfører dobbeltbeskatning. I stedet for at indfri via udlodning af fordringen, har man indfriet via modregning i en udlodning på fordringsbeløbet. Der kommer ingen penge ud til aktionæren, og klageren og selskabet er af den opfattelse, at det er fordringen, der udloddes/elimineres. Set med almindelige “menneskeøjne” er det det samme, der sker, men den lille formelle forskel medfører på uforståelig vis, at man beskattes 2 gange af samme beløb i stedet for en gang. Den dobbeltbeskatning, der sker, er i allerhøjeste grad utilsigtet. Hvis man havde overholdt de formelle krav i styresignalet og ved vedtagelsen af udlodningen havde formuleret, at det var “fordringen”, man udloddede, – og ikke samme beløb som fordringen til modregning i fordringen, – var der ikke sket dobbeltbeskatning. Ingen af de involverede parter forudså denne konsekvens. De skatteretlige konsekvenser af at optage aktionærlånet må forventes at


text:
være forudset på lånetidspunktet, men det samme gælder på ingen måde beskatningen af den transaktion, der selskabsretligt har til hensigt at neutralisere lånet.
 Der henvises for god ordens skyld til SKM2006.629.HR, hvor højesteret om kravene til utilsigtede skattemæssige virkninger formuleres således:
 Omgørelse kan efter Højesterets opfattelse altså ikke nægtes med henvisning til, at den skattemæssige virkning burde have været forudset. Da de skattemæssige virkninger ikke havde været tilsigtede af parterne, uanset at man i højesteretssagen oven i købet kunne karakterisere dem som værende i ond tro, havde de således krav på omgørelse. I denne sag vedrørende klageren er der imidlertid kun tale om en retsvildfarelse vedrørende en formalitet, som SKAT på egen hånd tilfældigvis har defineret som betingelsen for, at udlodningen ikke er skattepligtig. Så meget desto mere er fejlen helt undskyldelig, og de skattemæssige konsekvenser utvivlsomt utilsigtede.
 På ovenstående baggrund er det repræsentantens opfattelse, at dispositionen, jf. skatteforvaltningslovens § 29, utvivlsomt har haft utilsigtede virkninger, der er væsentlige. Kravet til utilsigtethed er derfor opfyldt.
 En omgørelse kan kun lade sig gøre hvis det er faktisk muligt
 SKAT skriver følgende:
 “Du ønsker at tilbageføre de posteringer på gælden, som medførte at gælden blev færdigbetalt og dermed ophørte med at eksistere. Da gælden således er ophørt med at eksistere, er det ikke faktisk muligt at “genoplive” den, og derved er den ønskede omgørelse faktisk umulig.”
 SKAT henviser herefter til SKM2010.834.LSR, hvor omgørelse ikke var mulig, idet aktiverne var solgt til tredjemand.
 I denne sag er der imidlertid ikke tale om, at noget er solgt til tredjemand og derfor medfører, at det ikke kan føres tilbage i forbindelse med en omgørelse af dispositionen. Der er i øvrigt mange afgørelser, der tillader omgørelse, selv om den bagvedliggende transaktion civilretligt ikke kan omgøres, men kun omgøres på den måde, at det der efterfølgende sker, ANSES for at være sket på det oprindelige tidspunkt. I det følgende gennemgås blot nogle få afgørelser, der er offentliggjorte, men fra sin tid i SKAT og Skatteministeriet ved repræsentanten, at der er truffet et stort antal ikke offentliggjorte afgørelser, der på samme måde giver tilladelse til omgørelse, fordi noget ANSES for sket på korrekt måde.
 I SKM2003.547.LR blev der eksempelvis tilladt omgørelse af en skattefri virksomhedsomdannelse, uanset at selskabets åbningsstatus ikke kunne ændres efterfølgende. Man fik lov til efterfølgende at overdrage aktiver og tilbageføre passiver samt at postere et yderligere beløb på selskabets egenkapital som overkursfond. Parterne blev herefter stillet som om, at den efterfølgende transaktion var sket på det oprindelige transaktionstidspunkt, uanset at transaktionen selskabsretligt ikke kunne korrigeres. Man ANSÅ det bare for at være sket på den korrekte måde.
 På samme måde fik man i SKM2003.470.LR tilladelse til omgørelse, således at en kapitaltilførsel uden aktieudstedelse, der var blevet beskattet hos selskabet, kunne repareres ved en efterfølgende aktieudstedelse 3 år senere, selv om en aktieudstedelse ikke kunne foretages med civilretlig tilbagevirkende kraft. Kapitaltilførslen blev bare ANSET for at være sket 3 år tidligere.
 I SKM2003.476.LR tillod Ligningsrådet, at hævede etableringskontomidler blev ført tilbage til banken, således at midlerne


text:
aldrig skulle ANSES for hævet. Uden omgørelse var midlerne forkert hævet og skulle derfor efterbeskattes.
 I TFS1996.513 vedrørende en skattefri fusion havde man fejlagtigt ikke berigtiget vederlaget til det indskydende selskabs aktionærer ved at udstede aktier i det modtagende selskab. Fusionen var derfor skattepligtig. Selskabet havde rettet henvendelse til Erhvervs- og selskabsstyrelsen og anmodet om ændring af fusionsplanen, således at der skulle udstedes aktier i forbindelse med fusionen. Styrelsen kunne ikke imødekomme anmodningen, hvorfor den civilretligt ikke kunne ændres. Ligningsrådet godkendte imidlertid, at der efterfølgende kunne udstedes en fondsaktie, og at denne kunne ANSES for erhvervet på samme tidspunkt og samme anskaffelsessum som de ombyttede aktier.
 Se også SKM2007.210.LSR.
 Jf. ovenstående afgørelser er skattemæssig omgørelse mulig, selv om transaktionen civilretligt ikke kan omgøres med tilbagevirkende kraft. Skattemæssigt ANSER man bare transaktionen for at være korrekt lavet med tilbagevirkende kraft.
 I denne sag vedrørende klageren er den gennemførte transaktion med modregning af fordringen i udlodningen reelt helt den samme som udlodning af fordringen. Eneste forskel er, at det ved generalforsamlingsvedtagelsen ikke blev formuleret, at det var fordringen, der skulle udloddes. Men den selskabsretlige konsekvens er fuldstændig den samme. Udlodningen ophæver aktionærlånet. Skattemæssigt skal man altså bare ANSE det for at være fordringen, der er udloddet. Intet andet.
 Der er hverken sket fysisk tilbagebetaling af lånet, ligesom der ikke er sket nogen hævning. Vedtagelsen af udbytteudlodningen stemmer altså bedst overens med den situation, hvor det er fordringen der udloddes, og at denne udlodning af fordringen anses for udbytte eller løn hos klageren. I begge disse situationer sker neutraliseringen af lånet helt automatisk samtidig med generalforsamlingsbeslutningen, idet det ulovlige lån her fjernes fra selskabets balance. Den transaktion, der er gennemført, passer altså i enhver henseende på de situationer, hvor der, jf. Styresignalet/Den Juridiske Vejledning, “kun” sker beskatning af beløbet en gang.
 Formalia ville i sagen have været overholdt, hvis der samtidig med beslutningen om udlodningen havde været aftalt, at udlodningen skete i form af løn. Var det sket, ville udlodningen have medført, at konto for aktionærlån ville være krediteret, medens lønkontoen ville være debiteret. Herefter ville lønnen svarende til udlodningen fremgå af resultatopgørelsen, men da beløbet var beskattet en gang, ville foranstående regnskabsmæssige korrektion, jf. Styresignalet/Den Juridiske Vejledning, ikke medføre skattemæssige konsekvenser. Bogføringen er således af ren regnskabsmæssig karakter.
 Fejlen i denne sag er, jf. Styresignalet/Den Juridiske Vejledning, altså alene, at der ikke forud for udlodningen er indgået en sådan aftale. Denne beskedne mangel i relation til formalia har altså den helt uoverskuelige konsekvens, at samme beløb beskattes 2 gange. Der synes ikke at være proportionalitet i forholdet mellem fejlen og de alvorlige konsekvenser, og det forekommer måske ikke helt rimeligt, at SKAT i Styresignalet/Den Juridiske Vejledning skelner så meget imellem 2 transaktioner, der reelt set medfører præcis det samme.
 Der anmodes derfor om, at SKATs afslag ændres, således at parterne i relation til den i 2015 gennemførte udlodning stilles som om, at udlodningen af aktionærlånet/fordringen via modregning ANSES for udlodning af løn. At dette ikke blev præciseret på generalforsamlingen, skyldes alene retsvildfarelse


text:
i relation til de konkrete krav, der blev præciseret i det kort før transaktionen offentliggjorte Styresignal. Ændringen vil ikke medføre noget som helst i relation til den i 2015 gennemførte udlodning. Både med og uden ændringen vil udlodningstransaktionen være den samme. Udlodningen vil ophæve aktionærlånet.
 Klageren er ved SKATs afgørelse af 25. november 2015 beskattet af aktionærlån i henhold til ligningslovens § 16 E, udgørende 583.290 kr.
 Selskabet har ved generalforsamlingsbeslutning af 10. marts 2015 vedtaget en udlodning af 590.000 kr. på baggrund af forslag til udbytte. Udbytteudlodningen modregnes i klagerens gæld til selskabet, der herved indfries. Udbyttet er skattepligtigt for klageren i henhold til ligningslovens § 16 A.
 Det gælder i henhold til skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, at:
 “I det omfang en ansættelse af indkomst- eller ejendomsværdiskat hviler på en privatretlig disposition, kan told- og skatteforvaltningen tillade, at en efterfølgende ændring af dispositionen tillægges virkning for ansættelsen af indkomst- eller ejendomsværdiskat (omgørelse), hvis følgende betingelser er opfyldt:
 5. Alle, der skatteretligt vil blive berørt af en tilladelse til omgørelse, skal tiltræde omgørelsesanmodningen.”
 Den privatretlige disposition, der ønskes omgjort, er den af selskabet vedtagne udbytteudlodning, idet klageren ønsker, at det skattemæssigt skal lægges til grund, at der er foretaget en udlodning af fordringen til klageren som løn.
 Den privatretlige disposition, der ønskes omgjort, findes ikke at have haft utilsigtede skattemæssige virkninger, der er væsentlige, jf. skatteforvaltningslovens § 29, stk. 1, nr. 2, idet den foretagne udbyttebeskatning ikke kan anses som en utilsigtet skattemæssig virkning af udbytteudlodningen. Det forhold, at aktionærlånet civilretligt kunne have været indfriet uden beskatning ved en udlodning af selskabets fordring på klageren til denne, kan ikke anses som en utilsigtet skattemæssig virkning af den foretagne civilretlige disposition.
 Hertil kommer, at den ønskede omgørelse ikke er mulig, når der henses til, at aktionærlånet ved udbytteudlodningen er indfriet og fordringen derved ophørt, jf. SKM2018.624.HR.
 Forrige artikelJournalnr. 15-1377012
 Næste artikelOmkostninger vedrørende momspligtige leverancer og tilskudsfinansierede aktiviteter – Fællesomkostninger – Fradragsret for moms
 Fællesregistreringer i tredjelande – moms – praksisændring – styresignal


text:
Højesteretsdom - godtgørelse efter ansættelsesloven
 HØJESTERETS dom i sag 90/2009
 I tidligere instanser er afsagt dom af Retten i Horsens den 2. april 2008 og af Vestre Landsrets 10. afdeling den 1. december 2008.
 I pådømmelsen har deltaget fem dommere: Børge Dahl, Per Sørensen, Lene Pagter Kristensen, Poul Søgaard og Henrik Waaben.
 Sagen omhandler, om B skal betale et yderligere beløb i godtgørelse for manglende ansættelsesbevis ud over det beløb på 5.000 kr., som allerede er blevet betalt.
 Appellanten, 3F som mandatar for A, har gentaget sine påstande, idet det principale påstandsbeløb er korrigeret til 89.181,60 kr.
 Indstævnte, B, har påstået frifindelse, subsidiært stadfæstelse.
 Ansættelsesbevisloven gennemfører Rådets direktiv nr. 91/533 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet. Direktivet indeholder ikke bestemmelser om godtgørelse eller bod for manglende udlevering af ansættelsesbevis eller for udlevering af mangelfuldt ansættelsesbevis, men direktivet indeholder som artikel 8 følgende bestemmelse:
 1. Medlemsstaterne indfører i deres nationale retsorden de nødvendige bestemmelser for at enhver arbejdstager, der anser sine rettigheder for krænket som følge af manglende overholdelse af kravene i dette direktiv, kan gøre disse rettigheder gældende for retslige instanser efter eventuelt at have indbragt sagen for andre kompetente instanser.
 2. Medlemsstaterne kan foreskrive, at adgangen til de i stk. 1 omhandlede instanser skal være betinget af arbejdstageren forud herfor forelægger sagen for arbejdsgiveren, og denne ikke svarer inden for en frist på 15 dage efter forelæggelsen.
 Kravet om forudgående forelæggelse gælder dog under ingen omstændigheder i de i artikel 4 omhandlede tilfælde eller for arbejdstagere, der har en midlertidig arbejdskontrakt eller et midlertidigt ansættelsesforhold, eller for arbejdstagere, der ikke er omfattet af en eller flere kollektive overenskomster vedrørende ansættelsesforholdet.”
 Det fremgår af direktivets artikel 7, at der er tale om et minimumsdirektiv, som tillader en regulering nationalt, der er gunstigere for arbejdstagerne.
 I bemærkningerne til 1993-ansættelsesbevisloven (lov nr. 392 af 22. juni 1993) hedder det om direktivets implementering bl.a. (Folketingstidende 1992-93, tillæg A, sp. 6324 f.):
 ”Forslaget gennemfører Rådets direktiv af 14. oktober 1991 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet. ...
 Baggrunden for direktivet er ... behov for, at lønmodtagerne får ret til at få præciseret de konkrete arbejdsvilkår og behov for at kunne føre bevis for tidligere beskæftigelse.
 Arbejdsgiveren får pligt til skriftligt at underrette lønmodtageren om vilkårene for ansættelsesforholdet senest 1 måned efter, at arbejdet er påbegyndt. Oplysningspligten har til formål at klargøre lønmodtagernes retsstilling og skabe større gennemsigtighed på arbejdsmarkedet.
 Oplysningspligten omfatter de væsentligste oplysninger vedrørende ansættelsesforholdet, herunder bl.a. oplysninger om arbejdets art, lønmodtagerens titel, ansættelsesforholdets begyndelsestidspunkt, ferierettigheder, opsigelsesvarsler, løn og arbejdstid.
 Loven finder ikke anvendelse, hvis en pligt for arbejdsgiveren til at give lønmodtageren oplysninger om ansættelsesforholdet følger af kollektiv overenskomst og denne indeholder regler, der som minimum svarer til bestemmelserne i direktiv nr. 91/533 om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet. ..
 Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt loven, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Arbejdsministeren fastsætter efter forhandling med arbejdsmarkedets parter regler


text:
om godtgørelsens størrelse.”
 I bemærkningerne til § 1 (om lovens anvendelsesområde) hedder det bl.a. (Folketingstidende 1992-93, tillæg A, sp. 6327):
 ”c. Forholdet til kollektive overenskomster Hvis parterne ved kommende overenskomstforhandlinger gennemfører direktivet, således at arbejdsgiverne i overenskomsterne pålægges pligter som mindst svarer til direktiv nr. 91/533, finder loven ikke anvendelse.
 Bestemmelsen i § 1, stk. 3 indebærer bl.a., at arbejdsmarkedets parter kan vælge at anvende direktivets fakul[ta]tive bestemmelser også i videre omfang end disse er udnyttet i loven.
 Gennemfører arbejdsmarkedets parter direktivet ved overenskomst betyder det endvidere, at uoverensstemmelserne vedrørende arbejdsgiverens oplysningspligt, som udgangspunkt skal behandles efter de almindelige regler om overenskomstbrud ved de fagretlige instanser i stedet for i Arbejdsmarkedets Ankenævn og ved domstolene.”
 1993-loven indeholdt bl.a. følgende bestemmelse vedrørende manglende overholdelse af oplysningspligten efter loven:
 ”§ 6. Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt sin oplysningspligt, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Arbejdsministeren fastsætter efter forhandling med arbejdsmarkedets parter regler om godtgørelsens størrelse.”
 I bemærkningerne til denne bestemmelse hedder det bl.a. (Folketingstidende 1992-93, tillæg A, sp. 6330):
 ”Ved overvejelsen om godtgørelsesniveauet bør man være forberedt på, at der på arbejdsmarkedet indgås aftaler i overensstemmelse med lovens § 1, stk. 3. I såfald finder loven ikke anvendelse, men overtrædelse af overenskomsten vil skulle prøves i det fagretlige system, hvor sanktionen i sidste instans er en af Arbejdsretten fastsat bod.
 Det godtgørelsesniveau, der skal fastsættes for overtrædelser af loven, bør derfor fastsættes under hensyntagen til, hvad der for sammenlignelige tilfælde vil blive resultatet i det fagretlige system. Eftersom sager i det fagretlige system kan afgøres på en række niveauer, således at kun de alvorligste tilfælde når frem til domsforhandling i Arbejdsretten og eftersom sagen på ethvert trin kan afsluttes med ikendelse af en bod, er der altså tale om et sanktionssystem med en betydelig spændvidde.
 Det anses på denne baggrund for hensigtsmæssigt, at drøftelserne med parterne har udgangspunkt i, at lovens anktionssystem så vidt muligt skal være neutralt i forhold til, hvis der er indgået overenskomst om sagen, og det fagretlige system dermed er gjort kompetent.”
 Oplysningspligten i lovens § 2 angik oprindelig alene de forhold, der er opregnet i § 2, stk. 2, nr. 1-10. Efter EU-Domstolens præjudicielle afgørelse af 8. februar 2001 (C-350/99) blev dette ved lov nr. 138 af 25. marts 2002 ændret til, at der skal gives oplysninger om alle væsentlige vilkår for ansættelsesforholdet, herunder mindst de oplysninger, der er opregnet i stk. 2, nr. 1-10.
 § 5. Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt sin oplysningspligt efter loven, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Godtgørelsen, der for den enkelte lønmodtager ikke kan overstige 26 ugers løn, fastsættes under hensyntagen til sagens omstændigheder.”
 Den 30. oktober 1997 afsagde Højesteret dom i en sag om godtgørelse til en arbejdstager, der ikke havde modtaget kontrakt eller anden skriftlig erklæring som nævnt i ansættelsesbevislovens § 2 (gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 1997 s. 1702). Om udmåling af godtgørelse i medfør af ansættelsesbevislovens § 6 udtalte Højesteret bl.a.:
 ”Efter § 6 i loven om arbejdsgiverens underretningspligt kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse af


text:
domstolene, og ifølge 2. pkt. fastsætter arbejdsministeren regler om godtgørelsens størrelse. Disse regler er fastsat i bekendtgørelse nr. 417 af 23. juni 1993.
 Ifølge bekendtgørelsens § 5 fastsættes godtgørelsen, der for den enkelte lønmodtager ikke kan overstige 26 ugers løn, under hensyntagen til sagens omstændigheder. Der er ikke i forarbejderne andre udtalelser om udmålingen af godtgørelsen end de bemærkninger, der er gengivet ovenfor [fra Folketingstidende 1992-93, Tillæg A, sp. 6330].
 Arbejdsgiverens undladelse af at overholde oplysningspligten vil ... generelt være egnet til at skabe tvivl og usikkerhed i ansættelsesforholdet til skade for den ansatte, og der bør derfor i tilfælde, hvor undladelsen ikke kan forfølges i det fagretlige system, pålægges arbejdsgiveren at betale godtgørelse til lønmodtageren. Godtgørelsen vil i sådanne tilfælde normalt ikke have karakter af kompensation for indkomsttab, og størrelsen af godtgørelsen bør derfor i almindelighed fastsættes uden hensyn-tagen til den pågældendes løn. Godtgørelsesniveauet i henhold til anden lovgivning m.v. i tilfælde af urimelige eller ulovlige opsigelser af lønmodtagere må endvidere tillægges betydning for fastlæggelsen af godtgørelsernes størrelse på dette område.
 På denne baggrund bør godtgørelsen i tilfælde, hvor undladelsen af at opfylde oplysningspligten ikke har haft konkret betydning for lønmodtageren, som udgangspunkt fastsættes til 5.000 kr. I tilfælde, hvor der er opstået tvist om retsforholdet eller konkret risiko herfor, som opfyldelse af oplysningspligten kunne have afværget, bør godtgørelsen som udgangspunkt fastsættes til 10.000 kr. Foreligger der skærpende omstændigheder, såsom arbejdsgiverens bevidste forsøg på at omgå lønmodtagerens rettigheder, kan godtgørelsen fastsættes til et højere beløb.”
 Bekendtgørelse nr. 417 af 23. juni 1993 om godtgørelsens størrelse blev ændret ved bekendtgørelse nr. 551 af 8. juni 2004. Ved denne ændring blev bekendtgørelsens § 5 affattet således:
 ”Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt sin oplysningspligt efter loven, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Godtgørelsen, der for den enkelte lønmodtager ikke kan overstige 13 ugers løn, fastsættes under hensyntagen til sagens omstændigheder, herunder om manglen har haft konkret betydning for lønmodtageren.
 Hvis manglen er undskyldelig, hvilket for eksempel kan være tilfældet, hvor der er tale om en førstegangsovertrædelse, og manglen i øvrigt ikke har haft konkret betydning for lønmodtageren, kan godtgørelsen endvidere højst udgøre 1.000 kr. Dette gælder også i tilfælde, hvor der samtidig eller senest inden for en måned overfor arbejdsgiveren rejses flere sager om mangler af samme karakter af en række ansatte.”
 Om baggrunden for ændringen af bekendtgørelsen hedder det i Beskæftigelsesministeriets høring af 10. maj 2004 over forslag til ændring af godtgørelsesniveauet for overtrædelse af ansættelsesbevisloven bl.a.:
 ”Det er nu snart 2 år siden, at ansættelsesbevisloven som en konsekvens af Langedommen (EF-Domstolens dom C-350/99) blev ændret. Det er Beskæftigelsesministeriets vurdering, at den ændrede retstilstand i højere grad er medvirkende til at skabe usikkerhed om ansættelsesbevisets formulering med risiko for, at ansættelsesbeviset vil kunne blive anset for at være mangelfuldt, hvorfor de nuværende regler om godtgørelse bør ændres.
 Ministeriet finder det rimeligt, at det ved fastsættelse af godtgørelsens størrelse i langt højere grad end tilfældet er i dag, bliver muligt at tage hensyn til om der er tale om væsentlige eller


text:
uvæsentlige mangler i ansættelsesbeviset. På den baggrund foreslås det at fastsætte en maksimumsgodtgørelse på 1.000 kr., hvis manglen er undskyldelig og i øvrigt ikke har haft konkret betydning for lønmodtageren. Sager, der rejses på baggrund af formelle, ubetydelige eller undskyldelige fejl, bør således alene kunne resultere i en mindre godtgørelse. Dette skal også ses i sammenhæng med ansættelsesbevisets karakter – nemlig at der er tale om et bevis, der skal angive ansættelsesvilkårene, men at den manglende formelle bekræftelse af et vilkår ikke medfører, at vilkåret ikke vil kunne gøres gældende, jf. også vejledningen om ansættelsesbeviser af 11. juni 2002.
 Problemet er særlig relevant på det ikke-overenskomstdækkede område, hvor der ikke er mulighed for at udnytte direktivets bestemmelse om at give arbejdsgiveren en mulighed for at bringe forholdet i orden, jf. art. 8, stk. 2, da denne bestemmelse alene kan anvendes i forbindelse med overenskomstdækkede lønmodtagere.
 Ikke-overenskomstdækkede lønmodtagere har således med de gældende godtgørelsesmuligheder som udgangspunkt en lettere adgang til at få udbetalt en godtgørelse end overenskomstdækkede lønmodtagere.
 Med forslaget foreslås det endvidere at ændre godtgørelsesrammen på 26 uger til 13 uger, idet reglerne om den særlige skattefrihed finder anvendelse for godtgørelser efter ansættelsesbevisloven. Godtgørelser i medfør af andre love er i modsætning til godtgørelse efter ansættelsesbevisloven som hovedregel skattepligtige.
 Endelig foreslås det, at hvor der samtidigt eller inden for et kort tidsrum (1 måned) rejses flere sager, gælder reglerne om den lempelige godtgørelse i alle sådanne sager.
 Om den foreslåede sænkning af godtgørelsesniveauet i forhold til EU-retten skal Beskæftigelsesministeriet bemærke, at sænkningen efter ministeriets vurdering ikke har nogle EU-retlige implikationer. I henhold til EU-retten må medlemsstaterne ved implementering af direktiver ikke vedtage lovgivning, der adskiller sig fra den nationale retstradition, alene fordi lovgivningen er EU-baseret. Sanktionen skal endvidere være effektiv, proportional og ikke diskriminerende.
 Danske ansættelsesretlige love er gennemgående sanktioneret med godtgørelser. Derfor vil det være naturligt at også ansættelsesbevisloven sanktioneres på denne måde. Derimod er der ikke noget entydigt billede af godtgørelsesrammen i de forskellige love.
 Nogle love indeholder ikke noget maksimum, andre har indbyrdes meget forskellige maksima, afhængig af hvor alvorlig man vurderer overtrædelsen.
 Mangler ved et ansættelsesbevis kan være endog af meget forskellig karakter. Et maksimum på 1.000 kr. for undskyldelige fejl, der ikke har haft materiel betydning er efter ministeriets opfattelse fuldt ud i overensstemmelse med de ovenfor nævnte principper.
 Forslaget bringer endvidere godtgørelser for mangelfulde ansættelsesbeviser skattemæssigt på linje med andre godtgørelser.”
 Ved Højesterets dom af 16. maj 2006 (gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 2006 s. 2346) blev ændringen af bekendtgørelsen om ændring af godtgørelsesniveauet i henhold til ansættelsesbevisloven kendt ugyldig. Det hedder i Højesterets præmisser bl.a.:
 ”Godtgørelse efter ansættelsesbevisloven
 Efter lovens § 6 fastsætter beskæftigelsesministeren efter forhandling med arbejdsmarkedets parter regler om godtgørelsens størrelse for det ikke-overenskomstdækkede område, jf. lovens § 1, stk. 3. Det fremgår af bemærkningerne til § 6, at godtgørelsesniveauet bør fastsættes under hensyntagen til, hvad der for sammenlignelige tilfælde vil blive resultatet i det fagretlige system. Det anføres videre, at lovens sanktionssystem så vidt muligt skal være neutralt i forhold


text:
til det fagretlige system (Folketingstidende 1992-93, Tillæg A, sp. 6330).
 Det må lægges til grund, at tilsidesættelse af oplysningspligten i det fagretlige system er blevet sanktioneret i overensstemmelse med de principper for godtgørelsens udmåling, der blev fastlagt ved Højesterets dom gengivet i UfR 1997 s. 1702. Den tydeliggørelse af ansættelsesbevisloven, der skete ved lov nr. 138 af 25. marts 2002, medførte ikke en ændring af praksis i det fagretlige system.
 Efter beskæftigelsesministerens høringsskrivelse af 10. maj 2004 var formålet med § 5 i bekendtgørelse nr. 941 af 16. september 2004 at nedsætte godtgørelsesniveauet, og bestemmelsen blev udformet uden hensyntagen til, at der efter lovens forarbejder så vidt muligt skal være overensstemmelse mellem sanktionering efter loven og i det fagretlige system.
 Højesteret finder på denne baggrund, at der ikke i lovens § 6 er hjemmel til at nedsætte godtgørelsesniveauet som sket ved bekendtgørelsen, og at § 5 derfor er ugyldig.
 Spørgsmålet om godtgørelse for mangelfuldt ansættelsesbevis i den foreliggende sag skal herefter afgøres efter det oprindelige retsgrundlag.”
 Ved lov nr. 174 af 27. februar 2007, som er trådt i kraft 1. marts 2007, blev § 6 ændret, og bestemmelsen er nu affattet således:
 ”§ 6. Hvis arbejdsgiveren ikke har overholdt sin oplysningspligt, kan lønmodtageren tilkendes en godtgørelse ved domstolene. Godtgørelsen, der for den enkelte ikke kan overstige 13 ugers løn, fastsættes under hensyntagen til sagens omstændigheder, herunder om manglen har haft konkret betydning for lønmotageren. Godtgørelsen kan, hvis der foreligger skærpende omstændigheder, forhøjes op til 20 ugers løn.
 Stk. 2. Godtgørelsen kan dog højst udgøre 1.000 kr., hvis manglen er undskyldelig og i øvrigt ikke har haft konkret betydning for ansættelsesforholdet.”
 Om formålet med ændringen hedder det i beskæftigelsesministerens skriftlige fremsættelse af 15. november 2006 til lovforslag L 75 bl.a.:
 ”Formålet med forslaget er at justere godtgørelsesniveauet i sager om mangelfulde ansættelsesbeviser.
 Justeringen er bla. begrundet i, at godtgørelserne er skattefri og har en stor økonomisk værdi som ikke altid står mål med overtrædelsens grovhed. Som følge heraf foreslås godtgørelsesniveauet nedsat fra 26 til 13 uger. I forbindelse med udmålingen af godtgørelserne forudsættes det, at der i langt højere grad end tilfældet er i dag tages hensyn til den konkrete mangels betydning. Udover selve nedsættelsen af niveauet foreslås det derfor, at fastsætte en generel godtgørelsesbestemmelse, hvor godtgørelsesniveauet fastsættes til 13 uger. I de tilfælde hvor det vurderes, at der foreligger skærpende omstændigheder foreslås det, at godtgørelsesniveauet fastsættes til 20 uger. I sager hvor det vurderes, at manglen er undskyldelig og hvor manglen i øvrigt ikke har haft konkret betydning for ansættelsesforholdet, kan godtgørelsen dog højst udgøre 1.000 kr.”
 I bemærkningerne til det fremsatte lovforslag hedder det bl.a. (Folketingstidende 2006-07, tillæg A, s. 2614 ff):
 Lovforslaget har til formål at justere godtgørelsesniveauet i sager om mangelfulde ansættelsesbeviser.
 Justeringen er nødvendig for at skabe en bedre balance i godtgørelsesudmålingen dels under henvisning til, at godtgørelserne er skattefri, dels for at sikre, at der i sager om udmåling af godtgørelse efter ansættelsesbevisloven i langt højere grad, end tilfældet er i dag, tages hensyn til


text:
den konkrete mangels betydning. Det foreslås, at godtgørelsesreglen udformes således, at der tages højde for de forskelligartede situationer, som et manglende eller mangelfuldt ansættelsesbevis kan indebære for lønmodtageren.
 Som udgangspunkt foreslås en godtgørelsesramme på 13 uger, som dog kan forhøjes op til 20 uger, hvis der foreligger skærpende omstændigheder. Det foreslås endvidere, at godtgørelsen højst kan udgøre 1.000 kr., hvis ansættelsesbeviset er mangelfuldt, og manglen ikke har haft konkret betydning for lønmodtageren, og der i øvrigt foreligger undskyldelige omstændigheder. Forslaget vil endelig indebære, at spørgsmålet om godtgørelse i lighed med de øvrige ansættelsesretlige love er reguleret i loven, og ikke i en administrativ forskrift.
 2.1. Højesterets dom af 16. maj 2006
 Højesteret tilsidesatte i sin dom af 16. maj 2006 (sag 390/2004) den administrativt fastsatte bestemmelse, hvis formål var at nedsætte godtgørelsesniveauet efter ansættelsesbevisloven (§ 5 i Beskæftigelsesministeriets bekendtgørelser nr. 941 af 16. september 2004). Højesteret henviste til, at det af bemærkninger til § 6 i ansættelsesbevisloven fremgik, at godtgørelses-niveauet burde fastsættes under hensyntagen til, hvad der for sammenlignelige tilfælde ville blive resultatet i det fagretlige system. Samtidig var det anført, at lovens sanktionssystem så vidt muligt skulle være neutralt i forhold til det fagretlige system (Folketingstidende 1992-93, Tillæg A, sp. 6330).
 Højesteret lagde herefter til grund, at tilsidesættelse af oplysningspligten i det fagretlige system var blevet sanktioneret i overensstemmelse med de principper for godtgørelsens udmåling, der var blevet fastsat ved Højesterets dom fra 1997 (gengivet i UfR 1997, s. 1702 H). Da formålet med den administrativt fastsatte bestemmelse var at nedsætte godtgørelsesniveauet, blev denne udformet uden hensyntagen til, at der efter lovens forarbejder så vidt muligt skulle være overensstemmelse mellem sanktionering efter loven og i det fagretlige system. Højesteret fandt på denne baggrund, at der ikke i lovens § 6 var hjemmel til at nedsætte godtgørelsesniveauet, som det var sket.
 Dommen fastslår således, at spørgsmålet om godtgørelse for mangelfuldt ansættelsesbevis herefter skulle afgøres efter det oprindelige retsgrundlag. Som konsekvens er Beskæftigelsesministeriets bekendtgørelse erstattet med en ny bekendtgørelse (bekendtgørelse nr. 465 af 22. maj 2006), hvor bestemmelsen om godtgørelsesniveau er tilbageført til ordlyden før ændringen i 2004.
 2.2. Godtgørelsesniveauet efter det dagældende retsgrundlag
 I den tidligere omtalte dom fra Højesteret fra 1997 (U1997.1702) udtalte Højesteret sig bl.a. om udmålingen af godtgørelser efter ansættelsesbevisloven. Godtgørelsesniveauet for overtrædelse af loven var fastlagt i den nu ophævede bekendtgørelse nr. 417 af 23. juni 1993, hvor det af bekendtgørelsens § 5, fremgik, at godtgørelsen ikke kunne overstige 26 ugers løn. Det dagældende godtgørelsesniveau svarer i øvrigt til det niveau, som er fastlagt i Beskæftigelsesministeriets gældende bekendtgørelse nr. 465 af 22. maj 2006. Retten udtalte følgende:
 »Arbejdsgiverens undladelse af at overholde oplysningspligten vil ... generelt være egnet til at skabe tvivl og usikkerhed i ansættelsesforholdet til skade for den ansatte, og der bør derfor i tilfælde, hvor undladelsen ikke kan forfølges i det fagretlige system, pålægges arbejdsgiveren at betale godtgørelse til lønmodtageren. Godtgørelsen vil i sådanne tilfælde normalt ikke have karakter af kompensation for indkomsttab, og størrelsen af godtgørelsen bør derfor i almindelighed fastsættes under


text:
[forkert gengivelse; i dommen står: uden] hensyntagen til den pågældendes løn. Godtgørelsesniveauet i henhold til anden lovgivning mv. i tilfælde af urimelige eller ulovlige opsigelser af lønmodtagere må endvidere tillægges betydning for fastlæggelsen af godtgørelsernes størrelse på dette område.
 På denne baggrund bør godtgørelsen i tilfælde, hvor undladelsen af at opfylde oplysningspligten ikke har haft betydning for lønmodtageren, som udgangspunkt fastsættes til 5.000 kr. I tilfælde, hvor der er opstået tvist om retsforholdet eller konkret risiko herfor, som opfyldelse af oplysningspligten kunne have afværget, bør godtgørelsesniveauet som udgangspunkt fastsættes til 10.000 kr. Foreligger der skærpende omstændigheder, såsom arbejdsgiverens bevidste forsøg på at omgå lønmodtagerens rettigheder, kan godtgørelsen fastsættes til et højere beløb.«
 Den praksis, der har udviklet sig siden Højesterets afgørelse i 1997, har medført en praksis, hvor godtgørelserne sjældent fraviger beløbene på henholdsvis 5.000 kr. eller 10.000 kr.
 2.3. Behovet for at ændre godtgørelsesniveauet
 I de senere år synes der at have været et stigende antal sager om udmåling af godtgørelse efter ansættelsesbevisloven. Ikke mindst den meget detaljerede regulering af arbejdsgiverens oplysningspligt synes at have bevirket, at en række sager vedrører godtgørelser for formelle og undskyldelige mangler i ansættelsesbeviset. Manglerne er reelle nok, idet der ikke er tvivl om, at ansættelsesbeviset ikke lever op til lovens krav, men det synes rimeligt, at sanktionens størrelse i sådanne tilfælde afspejler, hvorvidt manglen overhovedet har haft nogen betydning for lønmodtageren. Den praksis, der har udviklet sig på baggrund af Højesterets dom i 1997 tager efter regeringens vurdering ikke i tilstrækkelig grad højde herfor.
 Behovet for at ændre godtgørelsesniveauet for overtrædelser af ansættelsesbevisloven er også begrundet i et balancehensyn i forhold til arbejdsgivere, som er forpligtet efter loven, men som ikke har mulighed for at reparere for mangler i ansættelses-beviset, som påtales af lønmodtageren. I modsætning hertil har arbejdsgivere, som er omfattet af en kollektiv overenskomst, som indeholder bestemmelser om ansættelsesbeviser, mulighed for inden for en frist af 15 dage at rette op på mangler, som påtales af lønmodtageren (den såkaldte nach-frist-regel), og kan dermed lettere undgå at overtræde oplysningspligten.
 Endelig er der også grund til at vurdere godtgørelsesniveauet i sammenhæng med reglerne om den særlige skattefrihed, som finder anvendelse for godtgørelser efter ansættelsesbevisloven.
 Godtgørelser i medfør af andre love er i modsætning til godtgørelser efter ansættelsesbevisloven som hovedregel skattepligtige. Denne favorable særstilling grundet skattefritagelsen vurderes også at have medvirket til det stigende antal sager, herunder sager, hvor manglen er af formel karakter.
 Som det fremgår af ovenstående finder regeringen fortsat, at der er vægtige grunde, der taler for en justering af godtgørelsen. Regeringen foreslår derfor, at godtgørelsesniveauet reguleres ved lov. Spørgsmålet om godtgørelse er også reguleret ved lov i de øvrige ansættelsesretlige love.
 3. Lovforslagets indhold og anvendelse
 Lovforslaget har til formål at justere godtgørelsen som udmåles for manglende overholdelse af ansættelsesbevisloven. Godtgørelsesrammen forslås derfor nedsat fra 26 uger til 13 uger. Med ændringen sker der dermed en generel nedsættelse af godtgørelsesniveauet, i forhold til det niveau, som var fastlagt på baggrund af Højesterets afgørelse fra 1997, jf. U 1997.1702. Der foreslås


text:
endvidere indført en bagatelgrænse, hvor manglende overholdelse af lovens pligter efter omstændighederne kan udløse en godtgørelse på mellem 0 til 1000 kr. Endelig sikres der adgang til at udmåle godtgørelser, der beløbsmæssigt kan overstige niveauet fra 1997. En forudsætning herfor er dog, at der foreligger skærpende omstændigheder. Som en del af justeringen foreslås det endvidere, at der ved udmålingen af godtgørelse, i højere grad end tilfældet er i dag, skal lægges vægt på sagens omstændigheder, herunder om manglen har givet anledning til usikkerhed om ansættelsesforholdet eller konkret risiko herfor. Ved fastlæggelsen af godtgørelsens størrelse skal det i vurderingen indgå, om manglen er undskyldelig, væsentlig eller uvæsentlig og om der eventuelt foreligger skærpende omstændigheder, som bevirker, at den forhøjede godtgørelsesramme på 20 uger skal tages i brug. Med forslaget gives der hermed mulighed for at udmåle godtgørelser med en større spændvidde, end hvad retspraksis i dag tilsiger, og dermed også lade overtrædelsens grovhed afspejle sig i godtgørelsesudmålingen i højere grad, end hvad tilfældet er i dag. Endelig tages der med nedsættelsen højde for, at godtgørelserne er skattefri, og derved har en større reel værdi end godtgørelser, der er skattepligtige.
 Det fremgår af ansættelsesbevislovens § 1, stk. 3, at loven ikke finder anvendelse i det omfang, der ved kollektiv overenskomst er indført tilsvarende regler, som svarer til det direktiv, som ligger til grund for loven, jf. Rådets direktiv 1991/533/EØF om arbejdsgiverens pligt til at underrette arbejdstageren om vilkårene for arbejdskontrakten eller ansættelsesforholdet, jf. EF-Tidende nr. L 288 af 18/10/1991 s. 32-35. Lovforslaget og nedsættelsen af godtgørelsesniveauet finder derfor anvendelse i forhold til den del af arbejdsmarkedet, som ikke har implementeret direktivet ved kollektiv overenskomst. Afhængig af hvordan direktivet er implementeret ved kollektiv overenskomst, herunder hvordan en overtrædelse er sanktioneret, vil lovforslaget imidlertid kunne få afsmittende virkning på den del af arbejdsmarkedet, som har implementeret direktivet ved kollektiv overenskomst.
 Det foreslås at justere godtgørelsesniveauet, således at der ved udmålingen af godtgørelsens størrelse i højere grad end tilfældet er i dag tages hensyn til væsentligheden ved en mangel i et ansættelsesbevis, herunder risikoen for om lønmodtageren reelt har eller kunne miste rettigheder. Med forslaget opdeles manglerne i 3 kategorier:
 - Mangler, som skal vurderes i forhold til godtgørelsesrammen på 13 uger.
 - Mangler, hvor der foreligger skærpende omstændigheder, der indebærer, at godtgørelsesrammen på 13 uger kan forhøjes op til 20 uger.
 - Mangler, som er undskyldelige og ikke har haft konkret betydning for ansættelsesforholdet, skal højst kunne udløse en godtgørelse på 1.000 kr.
 Ved at opdele manglerne i 3 typetilfælde ønsker regeringen at signalere, at mangelsvurderingen i højere grad end tilfældet er i dag skal nuanceres. Dette kan ske ved at fokusere på manglens karakter for derefter at vurdere manglens væsentlighed i forhold til, hvilken kategori manglen kan henføres til. Lovforslaget har til formål at sikre, at godtgørelsesrammen i højere grad bliver udnyttet, herunder også muligheden for at forhøje godtgørelsesrammen op til 20 uger i de tilfælde, hvor der foreligger skærpende omstændigheder.
 Det vil være i modsætning til i dag, hvor godtgørelsesrammen ganske vist


text:
er 26 uger, men hvor godtgørelsesniveauet, som kan udledes af retspraksis, der er udviklet med baggrund i Højesterets dom fra 1997, er temmelig unuanceret, og hvor der ikke synes at blive skelet til lønmodtagerens løn.
 Et eksempel på skærpende omstændigheder kunne fx være de tilfælde, hvor arbejdsgiveren bevidst har forsøgt at tilsidesætte sin oplysningspligt for derved at omgå lønmodtagerens rettigheder, eller hvor arbejdsgiveren udviser grov passivitet, fx hvor lønmodtageren trods gentagne anmodninger til arbejdsgiveren om at få udleveret et ansættelsesbevis endnu ikke har modtaget et ansættelsesbevis.
 En maksimumgodtgørelse på op til 1.000 kr., hvis manglen er undskyldelig og i øvrigt ikke har haft væsentlig betydning for lønmodtagerens ansættelsesforhold, vil være relevant ved de rene formelle mangler, fx hvis en virksomhed skifter forretningssted, og dermed skifter adresse. Ansættelsesbeviset vil skulle ajourføres med adresseændringen, men det sker ikke, grundet den almindelige travlhed, som en flytning medfører. Der er ganske vist tale om en mangel, men den har dog ikke haft væsentlig betydning, da lønmodtageren på intet tidspunkt har været i tvivl om arbejdspladsens placering. Lønmodtageren er efter flytningen mødt på den nye adresse. Sanktionen bør i sådanne situationer være symbolsk.
 Den generelle nedsættelse af godtgørelsesrammen fra et godtgørelsesmaksimum på 26 uger til 13 uger skal endvidere ses i lyset af, at godtgørelserne, der udmåles i henhold til loven, er skattefri, jf. Ligningsvejledningens almindelige del 2006-4 punkt a.b.4.4.1.4 om godtgørelse for arbejdsgivers manglende underretning om vilkårene for ansættelsesforholdet.
 Af Ligningsvejledningens punkt a.b.4.4.1.4 fremgår det, at:
 »Godtgørelse, der ydes efter lovbekendtgørelse nr. 692 af 20. august 2002, § 6, for aejdsgiverens manglende underretning om vilkårene for ansættelsesforholdet er skattefri for lønmodtageren. Tilsvarende gælder hvis godtgørelsen er fastsat ved forlig eller efter en overenskomst og alene tilsigter at dække en godtgørelse jf. lovens § 6. Når godtgørelsen ikke er fastsat af en offentlig myndighed, har skattemyndighederne mulighed for selvstændigt at foretage en vurdering af, om godtgørelsen også dækker andre forhold, jf. TfS 1996, 632.«
 Den nuværende praksis bevirker, at der i dag udbetales relativt høje godtgørelser for forhold, der i visse tilfælde ikke har haft nogen betydning for ansættelsesforholdet. Og i de tilfælde hvor manglen har haft betydning, da vil evt. konsekvenser af manglen foruden at skulle behandles efter ansættelsesbevisloven, også skulle behandles efter det for ansættelsesforholdet relevante retsgrundlag fx funktionærlov eller den relevante overenskomst.”
 I Beskæftigelsesministeriets høringsnotat af 1. november 2006 til Folketingets Arbejdsmarkedsudvalg vedrørende det lovudkast, som havde været sendt til høring, hedder det bl.a.:
 ”Vedr. spørgsmålet om forholdet til overenskomsterne Indledningsvis skal centret [Juridisk, arbejdsretligt og internationalt center under Beskæftigelsesministeriets departement] bemærke, at i forbindelse med implementeringen af ansættelsesbevisdirektivet i 1992, blev det tillagt betydning, at der var parallelitet mellem godtgørelsesniveauet i det civilretlige og det fagretlige system. Dette fremgår også af bemærkningerne til loven fra 1992. Godtgørelsesniveau på op til 26 uger blev således fastlagt af den siddende minister efter forhandling med parterne.
 Ansættelsesbevisloven finder ikke anvendelse, hvis der ved kollektiv overenskomst er indført tilsvarende forpligtelser som efter direktivet. Lovforslaget vedrører derfor det ikke-overenskomstdækkede arbejdsmarked, samt dele af det ellers overenskomstdækkede


text:
område, som har valgt ikke at implementere direktivet ved aftale. Afhængig af hvordan parterne har valgt at implementere ved aftale, kan lovforslaget dog få afsmittende virkning også for den del af overenskomstdækkede arbejdsmarked, der har implementeret direktivet ved aftale. Men i modsætning til den hidtidige godtgørelsesbestemmelse, er det ikke efter lovforslaget et krav, at der bliver parallelitet mellem godtgørelsesniveauet i det civile og fagretlige system.
 Om nach-fristen bemærkes, at det er en regel, der giver en overenskomstdækket arbejdsgiver en frist på 15 dage til at rette mangler, der påpeges af lønmodtageren. Reglen kan alene bruges i forhold til overenskomstdækkede lønmodtagere – dette fremgår af det bagvedliggende direktiv. Nach-frist reglen kan derfor ikke udvides til at omfatte det ikke-overenskomstdækkede arbejdsmarked.
 Vedr. betragtninger om procesbelastning pga. ”undskyldelige omstændigheder” og om spændvidden i godtgørelsesniveauet medfører øget sagsmængde Det er formentlig korrekt, at ændringerne medfører – i hvert fald i den første tid – en øget sagsmængde.
 Vedr. DA ́s ønske om en yderligere præcisering af forslagets formål i lovbemærkningerne Lovforslagets formål vil blive præciseret i de almindelige bemærkninger.
 Vedr. 1000 kr. godtgørelse
 I bemærkningerne til lovforslaget er undskyldeligheden illustreret med et forkert husnummer i forbindelse med virksomhedens flytning fra nummer 2 til nummer 6 på X-vej.
 Eksemplet illustrerer, at 1000 kr. reglen skal gælde for banaliteter.
 Vedr. godtgørelse for skærpende omstændigheder
 Det vil i lovforslaget blive præciseret, at bestemmelsen indebærer, at der vil være mulighed for i særlige tilfælde at udmåle godtgørelser, der overstiger niveauet fastsat i Højesterets dom fra 1997.”
 Indholdet af og formålet med lovændringen i 2007
 Den ændrede affattelse af ansættelsesbevislovens § 6 indebærer, at mangler ved ansættelsesbeviser opdeles i 3 kategorier: 1) mangler, som skal vurderes i forhold til godtgørelsesrammen på 13 uger, 2) mangler, hvor der foreligger skærpende omstændigheder, der indebærer, at godtgørelsesniveauet på 13 uger kan forhøjes op til 20 uger, og 3) mangler, som er undskyldelige og ikke har haft konkret betydning for ansættelsesforholdet, og som højst skal kunne udløse en godtgørelse på 1.000 kr.
 Lovændringen gennemfører ifølge forarbejderne en generel nedsættelse af godtgørelsesniveauet i forhold til det niveau, som var fastlagt på baggrund af Højesterets dom gengivet i Ugeskrift for Retsvæsen 1997 s. 1702, og er bl.a. begrundet i, at godtgørelserne er skattefrie, at de har en stor økonomisk værdi, som ikke altid står mål med overtrædelsens grovhed, og at der er et balancehensyn at tage i forhold til arbejdsgivere, som er omfattet af en kollektiv overenskomst med en ”nachfristregel”, jf. punkt 2.3 i lovforslagets almindelige bemærkninger.
 Det er endvidere i forarbejderne tilkendegivet, at der med ændringen sikres adgang til at udmåle godtgørelser, der beløbsmæssigt kan overstige niveauet fra 1997, men en forudsætning herfor er dog, at der foreligger skærpende omstændigheder, jf. punkt 3 i lovforslagets almindelige bemærkninger. Der gives i lovforslaget samtidig udtryk for, at det er hensigten, at mangelsvurderingen i højere grad end hidtil skal nuanceres, og at det i den forbindelse er et formål at sikre, ”at godtgørelsesrammen i højere grad bliver udnyttet, herunder også muligheden for at forhøje godtgørelsesrammen op til


text:
20 uger i de tilfælde, hvor der foreligger skærpende omstændigheder”, jf. lovforslagets specielle bemærkninger til § 1.
 Udmålingsprincipper
 På baggrund af forarbejderne finder Højesteret, at udmåling af godtgørelse efter lovændringen som udgangspunkt bør ske efter følgende principper:
 Foreligger der i øvrigt mangler ved et ansættelsesbevis, eller er et sådant ikke udstedt, uden at forholdet har haft konkret betydning for lønmodtageren, bør en godtgørelse som udgangspunkt fastsættes til et beløb på op til 5.000 kr., afhængig af forholdets karakter. I mangel af særlige holdepunkter for at gå op eller ned bør godtgørelsen fastsættes til 2.500 kr. For at gå ned – og eventuelt efter omstændighederne helt undlade at tilkende en godtgørelse – taler, at arbejdsgiveren uden videre retter for sig efter, at forholdet er påtalt. Et moment, som taler for at gå op, kan omvendt være, at arbejdsgiveren undlader dette.
 I tilfælde, hvor der er opstået tvist om ansættelsesforholdet eller konkret risiko herfor, som korrekt opfyldelse af oplysningspligten kunne have afværget, bør en godtgørelse som udgangspunkt fastsættes til et beløb på op til 10.000 kr., afhængig af forholdets karakter og betydning.
 I mangel af særlige holdepunkter for at gå op eller ned bør godtgørelsen fastsættes til 7.500 kr. Som momenter, der taler for at gå op, kan f.eks. nævnes, at ansættelsesbeviset indeholder vilkår, som er vildledende i forhold til lønmodtagerens retsstilling efter lov eller overenskomst, at pligtforsømmelsen konkret har medført risiko for tab af rettigheder, herunder for tab af ikke ubetydelige lønbeløb, at der ikke er tale om et enkeltstående tilfælde, eller at arbejdsgiveren ikke har rettet for sig efter, at forholdet er blevet påtalt. Omvendt taler det for at gå ned, at forholdet er af mindre betydning eller undskyldeligt, eller at der er tale om et enkeltstående tilfælde.
 Foreligger der flere successive overtrædelser af ansættelsesbevisloven, f.eks. hvor en lønmodtager har modtaget flere ansættelsesbeviser, som er behæftet med mangler, bør der foretages en samlet konkret vurdering.
 A var ansat hos C fra 1. september 2006 til 12. marts 2007, uden at han på noget tidspunkt modtog et ansættelsesbevis. Arbejdsgiveren var omfattet af en overenskomst, og selv om A ikke var blevet oplyst herom, fik han ved sin fagforenings mellemkomst bragt klarhed over sine rettigheder og gjort dem gældende. Det manglende ansættelsesbevis nåede dog at skabe usikkerhed hos ham vedrørende hans opsigelsesvarsel, ligesom der opstod uoverensstemmelser om overarbejdsbetaling og om betaling af pensionsbidrag for de første tre måneder af hans ansættelse.
 Det var ikke et enkeltstående tilfælde, at C havde undladt at udstede et ansættelsesbevis til en medarbejder, og selskabet rettede ikke for sig, selv om A i hvert fald én gang bad om at få udstedt et ansættelsesbevis. Disse forhold er dog ikke tilstrækkelige til, at der foreligger skærpende omstændigheder med den virkning, at godtgørelsen skal fastsættes efter lovens § 6, stk. 1, 3. pkt.
 Efter en samlet vurdering tiltræder Højesteret herefter, at der er udmålt en godtgørelse på 10.000 kr., således at der skal betales 5.000 kr. ud over de 5.000 kr., som allerede er betalt.
 Sagen er af principiel


text:
Skat.dk: Selskabstømning - regres - frifindelse af senere erhverver
 26 Feb 2003 08:57
 SKM2003.95.HR
 344/1999, 356/1999 og 368/1999
 Selskabstømning, selvfinansiering, regres, frifindelse
 En sælger af et overskudsselskab, der efter overdragelsen blev tømt, samt en køberbank blev i landsretten dømt til in solidum at erstatte de tabte selskabsskatter, medens en senere erhverver af selskabet blev frifundet. I det indbyrdes forhold mellem sælgeren, køberbanken og sælgers revisor, der var adciteret, skulle sælger forlods bære sin berigelse svarende til 73 % af selskabets skattetilsvar, medens restkravet blev ligeligt fordelt mellem køberbanken og revisoren. Banken der måtte udrede 85.616 kr. til det tømte selskabs konkursbo, ankede frifindelsen af den senere erhverver af selskabet til Højesteret med påstand om, at han skulle erstatte beløbet. Den senere erhverver blev imidlertid frifundet ved Højesteret med den begrundelse, at der ikke efter det oprindelige selskabssalg var tilført selskabet midler, som gjorde en ny selskabstømning mulig.
 Hermann, Poul Sørensen, Per Sørensen, Peter Blok og Børge Dahl.
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 2. afdeling den 2. juli 1999.
 Med undtagelse af FX-Bank A/S' anke over for E er disse ankesager - knap en måned før den berammede domsforhandling - hævet, men således at Højesteret skal træffe afgørelse om sagsomkostninger.
 Det står herefter ved magt, at A og FX-Bank A/S in solidum skal betale 1.161.964 kr. til HX ApS under konkurs. I forholdet mellem sælgeren af overskudsselskabet, A, dennes rådgiver, statsautoriseret revisor B, og købers pengeinstitut, FX-Bank, er sagerne forligt i overensstemmelse med principperne fastlagt i Højesterets dom af 24. november 1999 (UfR 2000 s. 365). Sælgers berigelse er herved opgjort til 990.732 kr. Ved at trække dette beløb, som sælger forlods skal bære, fra konkursboets krav på 1.161.964 kr., resterer 171.232 kr., som er fordelt med halvdelen til sælgersiden og halvdelen til købers bank. FX-Bank har således betalt 85.616 kr. til konkursboet.
 Nærmere om FX-Banks anke over for E
 FX-Bank A/S har nedlagt påstand om, at E til banken skal betale 85.616 kr. med tillæg af sædvanlig procesrente fra sagens anlæg den 13. marts 1997.
 E har påstået stadfæstelse.
 FX-Bank har nærmere anført, at bankens krav er et regreskrav i anledning af, at banken har måttet betale 85.616 kr. i erstatning til konkursboet, at Es ansvar skal bedømmes i forhold til konkursboet, at han ved erhvervelsen af selskabet HX ApS sammen med 40 andre selskaber fra SR var fuldt bekendt med, at han deltog i transaktioner, der påførte selskaberne og skattemyndighederne betydelige tab, at han ved erhvervelsen, der skete ved nettoafregning, etablerede eller opretholdt den ulovlige selvfinansiering fra de tidligere overdragelser og derfor på objektivt grundlag hæfter for det selvfinansierede beløb over for konkursboet, at han må antages at have modtaget differencen mellem selskabets midler på 1.461.964 kr. (svarende til 4.412.528 kr. med fradrag af 2.950.564 kr.) og købesummen på 1.345.768 kr., dvs. 116.196 kr., og at banken har et regreskrav mod E som den, der direkte har tømt selskabet.
 E har for så vidt angår denne del af sagen ikke indleveret processkrift til Højesteret, hvorfor