text:
af 29. juni 2018 fremsendt følgende bemærkninger til SKATs udtalelse for indkomståret 2010.
 ”I forlængelse af vores møde den 6. ds., hvor vi fik udleveret SKATs udtalelser til H1s klager relateret til den skattemæssige behandling af H1s udgifter til H1's præsentationsdag i indkomstårene 2010-2014, skal jeg her fremkomme med enkelte bemærkninger til SKATs udtalelser.
 SKAT anfører følgende i sin udtalelse vedrørende præsentationsdagen i 2010:
 "H1 ApS afholder hvert år et arrangement for selskabets kunder og potentielle kunder, som inviteres personligt af selskabet eller selskabets businesspartnere og/eller via selskabets hjemmeside. I arrangementet deltager, udover kunder og potentielle kunder nogle af selskabets ansatte samt selskabets businesspartnere, der ligeledes er selskabets kunder, da selskabet primært sælger sine produkter via businesspartnere. Arrangement er et heldagsarrangement med fuld forplejning gennem hele dagen samt underholdning i form af en kendt konferencier samt en koncert med en kendt sangerinde afca. 40 minutters varighed.
 Efter SKATs opfattelse har det primære formål med afholdelsen af [Præsentationsdagen] været at fastholde kontakten til eksisterende kunder samt skabe kontakt til potentielle kunde[r], og da der efter SKATs opfattelse desuden er tale om et ikke ubetydeligt traktement (ca. 400 kr. pr. person) samt underholdning er det SKATs opfattelse, ud fra en overordnet helhedsbetragtning at der er tale om repræsentationsudgifter med fradrag efter ligningslovens § 8, stk. 4."
 SKATs udtalelser vedrørende præsentationsdagen i 2011, 2012, 2013 og 2014 indeholder ikke yderligere argumentation end den, der fremgår af udtalelsen vedrørende præsentationen i 2010.
 SKATs udtalelser illustrerer et grundlæggende problem ved SKATs afgørelser. Udtalelserne viser således, at SKAT - som også adresseret i mit indlæg af 31. maj 2018 - ikke har inddraget og ikke tillagt det betydning, at omdrejningspunktet for præsentationsdagen er mere end 4 timers præsentation af H1's løsninger og ydelser og de sammenhænge, hvori de indgår og kan indgå.
 SKATs udtalelser illustrerer desuden, at SKAT ikke har tillagt det betydning, at præsentationsdagen - ud over den reklamemæssig effekt af over 4 timers præsentations af H1's løsninger - sikrer H1 positiv mediemæssig eksponering.
 SKATs manglende omtale og inddragelse af de over 4 timers præsentation af H1's løsninger og den mediemæssige eksponering står i kontrast til SKATs omtale af ''fuld forplejning gennem hele dagen", af "underholdning i form afen kendt konferencier" og af "en koncert med en kendt sangerinde af ca. 40 minutters varighed". SKATs fremhævelse af visse forhold og udeladelse af andre relevante forhold illustrerer yderligere, at de er mangler ved SKATs afgørelse.
 Hertil kommer, at det ikke er korrekt, når SKAT anfører, at der var "underholdning i form af en kendt konferencier". Den pågældende person, B, var ordstyrer i en faglig IT-debat, som havde til formål at vise behovet for og fordelene ved nogle af H1's løsninger. B blev valgt som ordstyrer, da H1 vurderede, at han som følge af sin baggrund som journalist og interviewer ville være særligt egnet til at understøtte formålet om at vise behovet for og fordelene ved H1-løsninger.
 I relation til den omtalte "koncert" bemærkes det, at det musikalske indslag på ingen måde var omdrejningspunktet for præsentationsdagen i


text:
2010. Der var tale om et programpunkt sidst på eftermiddagen, på hvilket tidspunkt deltagerne havde lyttet til over 4 timers faglige indlæg om H1's løsninger. Mange deltagere var gået hjem, og der var ikke blandt de tilbageværende deltagere nogen særlig interesse for det musikalske indslag. Det bemærkes endvidere, at der i 2011 blev truffet beslutning om, at der ikke længere skulle være et egentligt musikalsk indslag. Det musikalske indslag har siden været ændret til baggrundsmusik efter præsentationsdagens afslutning, hvor de personer, som lyst til det, kan forblive på konferenceområdet og "networke".
 For så vidt angår SKATs omtale af "fuld forplejning" henviser jeg til afsnit 3 i mit indlæg af 31. maj 2018, idet jeg bemærker, at en heldagspræsentation af faglige løsninger ikke kan gennemføres uden, at deltagerne på et eller andet tidspunkt har mulighed for at få noget af spise og drikke. Mange deltagere var og er omfattet af frokostordninger, og de ville blive påført ekstraomkostninger, hvis H1 ikke havde sørget for mad og drikke på præsentationsdagen. Tilbuddet om mad og drikke skal endvidere ses i lyset af, at deltagerne og deres arbejdsgivere afsætter hele arbejdsdage for at høre H1 reklamere for sine egne produkter, og at deltagerne derudover har omkostninger til transport. Hertil kommer, at maden og drikkevarerne på ingen måde var luksuriøs eller lignende, idet det bemærkes, at kuvertprisen for frokosten inkl. drikkevarer var 159 kr. i 2011, jf. H1s bilag A, pkt. 1.2.3. Med henvisning til Højesterets afgørelse i TfS.1990.160HR bemærkes det endvidere, at en kuvertpris på 159 kr. i 2011 svarer til 86 kr. i 1986.
 Det er endvidere ikke fyldestgørende, når SKAT i sin udtalelse anfører, at deltagerne "inviteres personligt af selskabet eller selskabets businesspartnere og/eller via selskabets hjemmeside". Som anført i mit indlæg af 31. maj 2018 har H1's marketingsafdeling tillige annonceret præsentationsdagen i tidsskriftet Computerworld, på H1' s Facebook-side, ved Linkedin-opslag, på Twitter og i YouTube-indslag, ligesom H1' s [antal] medarbejdere er blevet opfordret til at dele, videresende og " like" annonceringen på de social medier.
 Sammenfattende bemærker jeg, at der er over 1.000 deltagere på præsentationsdagen, at de afsætter en hel arbejdsdag for at deltage, og at deltagerne kommer for indlæggene, der præsenterer og perspektiverer H1's produkter og ydelser, og som har en samlet varighed på over 4 timer eksklusiv pauser. Præsentationsdagen har allerede som følge heraf karakter af reklame eller en aktivitet, der ligner reklame, og udgifterne til præsentationsdagen må på denne baggrund anses for omfattet af ligningslovens § 8, stk. 1.”
 Selskabets repræsentant har i skrivelse af 29. august 2018 anført følgende supplerende bemærkninger til SKATs afgørelse, (artikel ”[...]” er vedlagt som bilag):
 I relation til SKATs omtale af H1s prisuddeling på præsentationsdagen, som har været en del af arrangementet alle år fra 2010 til 2014, er der – som anført i mit brev af 31. maj 2014, side 10 – ikke tale om underholdning. Til illustration heraf henvises der til omtalen af prisuddelingen på bl.a. hjemmesiderne www.[...].dk og www.[...].dk, jf. de som bilag H og J fremlagte udskrifter fra

type: other


text:
hjemmesider, hvor følgende bl.a. fremgår:
 I relation til SKATs omtale af programpunktet med [ekstern oplægsholder A] i 2011 som ”underholdning”, jf. SKATs afgørelse vedrørende 2011, henvises der til følgende link til en optagelse af programpunktet:
 Punktet var således relateret til og forankret i et af H1s væsentligste produkter og kan på ingen måde betegnes som ”underholdning”.
 Punktet illustrerer, at præsentationsdagen er udtryk for markedsføring af H1s produkter og ydelser. Med over 1.000 deltagere, som afsætter en hel arbejdsdag for at høre indlæg, der præsenterer og perspektiverer H1s produkter og ydelser, har præsentationsdagen karakter af reklame eller en aktivitet, der ligner reklame, og udgifterne til præsentationsdagen må på denne baggrund anses for omfattet af ligningslovens § 8, stk. 1.”
 Ved samme skrivelse har selskabet anført følgende om den del af arrangementet, som er selvangivet som repræsentation.
 ”I forbindelse med selvangivelsen for 2014 blev der ud fra fakturatekster mv. foretaget en gennemgang af bogførte fakturaer fra R1 med henblik på at udskille udgifter, som ikke vedrørte præsentationsdagen.
 Ved gennemgangen blev det vurderet, at der var otte fakturaer på i alt 1.149.180 kr., som ikke vedrørte præsentationsdagen. De pågældende fakturaer blev herefter selvangivet som repræsentation. H1 blev efterfølgende i forbindelse med revisionen opmærksom på, at de pågældende fakturaer vedrørte præsentationsdagen, og at udgifterne skulle have været selvangivet med fuld fradragsret. Det er således en fejl, at dele af udgiften til præsentationsdagen i 2014 er selvangivet med begrænset fradragsret.
 Fejlen skete og blev opdaget på et tidspunkt, hvor SKAT allerede havde truffet afgørelse vedrørende den skattemæssige behandling af præsentationsdagen i 2010. Fejlen blev ikke korrigeret, da SKAT – som af sin afgørelse vedrørende præsentationsdagen i 2010 – forventedes at ville tilbageføre en sådan korrektion. Det pågældende beløb indgik således i den samledes ansættelsesændring, der blev resultatet af SKATs revision af præsentationsdagen i 2014.”
 Skattestyrelsens udtalelse til Skatteankestyrelsens indstilling til sagens afgørelse
 Skattestyrelsen har i udtalelse til Skatteankestyrelsens indstilling til sagens afgørelse anført følgende bemærkninger:
 ”Skattestyrelsen har noteret sig, at skatteankestyrelsen har indstillet, at der er tale om repræsentationsudgifter med begrænset fradragsret i alle sagerne.
 Skattestyrelsen har på dette grundlag ikke yderligere bemærkninger til kontorindstillingerne.”
 Selskabets bemærkninger til Skatteankestyrelsens indstilling til sagens afgørelse
 Selskabet har anført følgende bemærkninger Skatteankestyrelsens indstilling til sagens afgørelse:
 ”Det er ikke korrekt, når Skatteankestyrelsen i samtlige indstillinger anfører, at det følger af Højesterets afgørelse refereret i SKM2004.162.HR, at det påhviler borgeren at bevise, at "udgiften er fradragsberettiget". Følgende fremgår af Højesterets præmisser:
 "Der kan imidlertid kun opnås fradrag for en befordring, der rent faktisk har fundet sted, og bevisbyrden herfor påhviler i overensstemmelse med, hvad der generelt gælder for skattemæssige fradrag - som udgangspunkt skatteyderen. Den, der anser sig berettiget til et befordringsfradrag efter ligningslovens § 9 C, må således i fornødent omfang kunne dokumentere eller i hvert fald sandsynliggøre, at befordring rent faktisk har fundet sted i det selvangivne omfang."
 Som det fremgår af Højesterets præmisser, er det H1's bevisbyrde, at der har været afholdt præsentationsdage, og at de opgjorte udgifter er blevet afholdt. Selve fortolkningen af skattelovgivningen, herunder


text:
også sagens centrale spørgsmål om afgrænsningen mellem ligningslovens § 8, stk. 1 (reklame), og § 8, stk. 4 (repræsentation), må derimod bero på almindelige fortolkningsprincipper, således som disse anvendes af domstolene, herunder navnlig fortolkning af lovens ordlyd, forarbejder og praksis.
 Det fremgår ikke af Skatteankestyrelsens indstilling, om og i givet fald hvilken betydning Skatteankestyrelsen har tillagt det, at H1's præsentationsdage ubestrideligt ikke er sammenlignelige med de eksempler på repræsentation, som fremgår af lovbemærkninger til ligningslovens § 8 (LFF1985-1986.1.51). I forhold til en beskrivelse af H1's præsentationsdage, som ikke er nærmere beskrevet i Skatteankestyrelsens indstilling, henviser jeg til mit indlæg af 31. maj 2018.
 Det fremgår heller ikke af Skatteankestyrelsens indstilling, hvilken betydning Skatteankestyrelsen har tillagt det, at H1's præsentationsdage og de dermed forbundne udgifter var afholdt over for en ubestemt kreds af kunder og potentielle kunder, hvilket netop er det, som kendetegner reklameudgifter, jf. lovbemærkningerne. Skatteankestyrelsen har alene konstateret, at udgifterne var afholdt over for såvel kunder som potentielle kunder, hvilket dog i sig selv er en ændring i forhold til SKAT's afgørelse, hvor arrangementet blev fremstillet som værende for en lukket kreds af eksisterende kunder.
 Skatteankestyrelsen har - selvom styrelsen ikke har forholdt sig til betydningen af disse væsentlige forhold - konkluderet, at H1's præsentationsdage "i sin helhed i det væsentligste har haft karakter af kommerciel gæstfrihed".
 Skatteankestyrelsen har som begrundelse for sin konklusion "lagt vægt på, at deltagerne inviteres til en eventlignede begivenhed med fuld forplejning, faglige oplæg, oplæg fra kendte Personer, prisuddeling, underholdning og networking" (mine under stregninger).
 Hertil bemærkes, at det forhold, at et arrangement er "eventlignende", ikke kan danne grundlag for en konklusion om, at udgifterne til arrangementet ikke er reklameudgifter. Der henvises til SKAT's juridiske vejledning, pkt. C.C.2.2.2.5.3 om "Fradrag for udgifter til reklamer", hvor det er anført, at "[u)dgifter til mindre traktementer, der afholdes i forbindelse med messer og udstillinger eller pressemøder, der har åben adgang for pressen eller andre interesserede kan ligeledes betragtes som reklameudgifter." Reklame er selvsagt ikke kun avisannoncer og tvreklamer. Det kan også være en event, som den af H1 afholdte, hvor der var åben adgang for pressen.
 I forhold til Skatteankestyrelsens omtale af ”fuld forplejning" bemærkes det, at H1's præsentationsdage startede om morgenen og sluttede sen eftermiddag. Deltagerne blev derfor - og da de ikke kunne spise den frokost, som de sædvanligvis spiste på deres arbejde - tilbudt en stående frokost, hvorved man undgik at påføre deltagerne en udgift ved deltagelsen. Kuvertprisen for den tilbudte frokost inkl. drikkevarer udgjorde 159 kr. i 2011 og i samme størrelsesorden de øvrige år.
 Der var herudover ved præsentationsdagenes start - af hensyn til dem, der kom langvejsfra - mulighed for et stykke morgenbrød med pålæg og/eller et stykke wienerbrød, ligesom der - for at ikke påføre deltagerne udgifter eller nødvendiggøre væskeindtag fra håndvaske på toiletterne - har været adgang til drikkevarer i løbet af dagen.
 Der er endvidere nu enighed om, at forplejningen på ingen måde var luksuriøs, jf. Skatteankestyrelsens indstilling.
 For så vidt angår Skatteankestyrelsens henvisning til, at der var


text:
'faglige oplæg" bemærkes det, at tilstedeværelsen af 'faglige oplæg" ikke kan danne grundlag for en konklusion om, at de afholdte udgifter er repræsentation. Oplæggene, der var designet til at fremhæve kvaliteterne ved H1' s produkter og løsninger, og som varede over 4 timer eksklusiv pauser, viser tværtimod, at arrangementerne var reklame.
 I forhold til henvisningen til "oplæg fra kendte personer" bemærkes det, at disse såkaldte "kendte personer" har været engageret på grund af deres faglige kvalifikationer. B var f.eks. - som følge af sine faglige kvalifikationer som journalist og ordstyrer - engageret som ordstyrer i 2010 i en faglig IT-debat, som havde til formål at vise behovet for og fordelene ved nogle af H1's løsninger. Endvidere var [ekstern oplægsholder A] engagereret i 2011 i sin egenskab af [...]. [...] G1 var i 2017 engageret for at illustrere mulighederne i H1's "[...]" - teknologi.
 I relation til den ''prisuddeling", som Skatteankestyrelsen henviser til, bemærkes det, at der var tale om præmiering af de mest innovative virksomheder med henblik på at fremhæve fordelene ved innovative IT-løsninger, hvorved H1's produkter og løsninger blev markedsført med udgangspunkt i en konkret virksomhedsløsning.
 I forhold til "underholdning og networking" bemærkes det, at der har været tale om tilbud, som siden 2011 har ligget efter præsentationsdagens afslutning.
 I sin indstilling vedrørende præsentationsdagene i 2012-2013 har Skattankestyrelsen ukorrekt opgjort udgiften til forplejning pr. person til 117 EUR (870 DKK). Skatteankestyrelsens opgørelse af forplejningsudgiften baserer sig på en misforståelse af den af H1 fremlagte faktura fra Lokation 1 (bilag G).
 Skatteankestyrelsens opgørelse er baseret på fakturaposterne "day meeting" (84,86 EUR), "networking reception menu" (15 EUR), "open bar" (14,27 EUR) og "soda" (3,24 EUR). Den største post (fakturaposten "day meeting" på 84,86 EUR) vedrører imidlertid mere og andet end forplejning. Hertil kommer, at rabatten på 50% vedrørende drikkevarer, der ligeledes fremgår af fakturaen, ikke er indregnet i Skatteankestyrelsens opgørelse.
 Prisen for frokosten fremgår af fakturaposten "lunch buffet (Conference)" og udgør - som anført af H1 - 27,02 EUR, jf. fakturaens side 2. At der - som anført af Skatteankestyrelsen - kun er angivet et købt kvantum på 100 skyldes, at "lunch buffet" er inklusiv i "day meeting" - prisen, hvor der er købt 1.000 stk.
 Det kan allerede på denne baggrund afvises, at prisen for forplejning pr. deltager var 117 EUR.
 Det bemærkes endvidere, at prisen på forplejning under alle omstændigheder ikke er afgørende for, om et arrangement er reklame eller repræsentation. Man må - som det fremgår af lovbemærkningerne - se på " sammenkomsten og anledningen hertil', og det må således være karakteren af maden snarere end prisen, der skal inddrages i vurderingen. I den forbindelse er der - som anført - nu enighed om, at forplejningen ikke var luksuriøs.
 Skatteankestyrelsen anfører i sine indledende generelle bemærkninger, at reklameudgifter tager sigte på at opretholde en virksomheds almindelige omdømme eller fremme dens interesser ved at gøre den kendt og fordelagtigt bemærket.
 Dette forhold burde også have være inddraget i Skatteankestyrelsens konkrete vurdering, idet præsentationsdagene netop er et led i H1's


text:
overordnede brandingstrategi, der blandt andet har til formål at eksponere H1 som en innovativ og dynamisk virksomhed, der - til trods for sin i IT-sammenhæng lange historie - formår at tilpasse sig den nyeste udvikling.
 Præsentationsdagene sikrer H1 massiv, positiv medieeksponering og er bl.a. som følge heraf H1's væsentligste markedsføringsaktivitet.
 Ved afgørelsen af om udgifterne til H1's præsentationsdage er reklame- eller repræsentationsudgifter, må Skatterådets bindende svar refereret i SKM2015.361.SR tillægges betydning.
 Det er således ikke korrekt, når Skatteankestyrelsen i sin indstilling anfører, at ”forholdene i det bindende svar adskiller sig væsentligt fra nærværende sag, idet arrangementet og seminarerne ved det bindende svar er beskrevet som rent faglige". Følgende fremgår således af referatet af det bindende svar:
 "Det er SKATs vurdering, at der også ved dette arrangement er tale om, at hovedvægten i arrangementet er lagt på det faglige indhold og derfor ikke primært har karakter af kommerciel gæstfrihed. Der er ved denne vurdering også henset til, at den i arrangementet indeholdende bespisning må anses for at være af begrænset omfang.... Det er derfor SKATs opfattelse, at der er tale om en fuld fradragsberettiget reklameudgift, jf ligningsloven § 8, stk., 1" (min understregning)
 Arrangementet og seminarerne ved det bindende svar var - som anvendelsen af ordene "hovedvægten" og ''primært" viser - ikke "rent faglige", og Skatteankestyrelsens begrundelse for ikke at inddrage Skatterådets bindende svar kan allerede af denne grund afvises.
 Med henvisning til Skatterådets bindende svar bemærkes det, at hovedvægten i H1's arrangement ubestrideligt var lagt på det faglige indhold, og at de eventuelt påståede ikke-faglige indslag i H1's arrangementer var af helt underordnet betydning og i øvrigt igennem årene gradvist udfaset.
 Sammenfattende bemærkes det, at der i begrundelsen i Skatteankestyrelsens indstillinger er henvist til forhold, som ikke er egnede til at danne grundlag for en konklusion om, at der ikke er tale om reklame. Skatteankestyrelsen har endvidere set bort fra en række væsentlige forhold, der understøtter, at præsentationsdagene var udtryk for reklame.”
 Udgifter afholdt i årets løb for at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten er fradragsberettiget i henhold til statsskattelovens § 6, stk. 1, litra a (loven kan findes på www.retsinfo.dk). Der skal foreligge en direkte og umiddelbar forbindelse mellem afholdelsen af udgiften og erhvervelsen af indkomsten. Det kræver dels, at udgiftsafholdelsen ligger inden for de naturlige rammer af virksomheden, dels at udgiften ikke kan karakteriseres som en privatudgift, som er indkomstopgørelsen uvedkommende.
 Fradrag for udgifter til reklame kan herefter foretages efter ligningslovens § 8, stk. 1. Ifølge bestemmelsens forarbejder er det karakteristisk for reklameudgifter, at de normalt afholdes over for en ubestemt kreds af kunder eller potentielle kunder. Reklameudgifter tager endvidere sigte på at opretholde en virksomheds almindelige omdømme eller fremme dens interesser ved at gøre den kendt og fordelagtigt bemærket.
 Ifølge ligningslovens § 8, stk. 4, kan der ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst fradrages udgifter til repræsentation med et beløb svarende til 25 % af de afholdte udgifter. Efter bestemmelsens forarbejder er fradrag betinget af, at udgifterne er afholdt for at få afsluttet forretninger eller for at


text:
knytte eller bevare forretningsforbindelser, og de må være afholdt over for personer, som ikke er knyttet til virksomheden som medarbejdere. Repræsentation har således karakter af opmærksomhed eller kommerciel gæstfrihed over for forretningsforbindelser.
 Landsskatteretten finder, at udgifterne til afholdelse af arrangementet kan fradrages som reklameudgifter jf. ligningslovens § 8, stk. 1. Landsskatteretten har lagt vægt på, at arrangementet er udbudt overfor en åben og bredere kreds af mulige deltagere, at arrangementet indeholder et mindre traktement, der ikke har karakter af egentlig bespisning, at hovedvægten i arrangementet er det faglige indhold jf. SKM2015.361.SR, og at indlæggene under arrangementet omfatter præsentation af H1s varer og ydelser. Det forhold, at der som et mindre element i arrangementet også er underholdning kan ikke føre til et andet resultat. Landsskatteretten finder derfor, at udgifterne er fuldt fradragsberettigede efter ligningslovens § 8, stk. 1, hvorefter den af SKAT foretagne forhøjelse nedsættes til kr. 0.


text:
Danmarks Højesteret 300 år | SvJT
 Den 14. februar 1661 er Højesterets fødselsdag, idet kong Frederik III, som da var blevet anerkendt som enevældig hersker, den nævnte dag udstedte »Forordning om dend Høyeste Hettis administration i Danmarck». Det udtaltes heri, at »eftersom justitien er næst den sande religions øvelse det fornemste og rette fundament, hvorpå al regering bør grundfæstes», har kongen villet rette sin kongelige omhu på, hvorledes denne højeste ret bedst kunne stiftes og indrettes. Kongen bestemte derfor, at retten skal administreres af »et vist antal personer», de halve af adelig, de halve af lærd og borgerlig stand, som kongen selv ville beskikke, og retten skulle samles ordinært en gang om året i København.
 Professor Thøger Nielsen har i en jubilæumsartikel i Ugeskrift for Retsvæsen nævnt, at Danmarks Højesteret sandsynligvis er verdens ældste levende domstol, idet han — af hensyn til mulige protester fra svensk side — fremhæver, at Gustav II Adolfs Hovrätt fra 1614 senere mistede sin position som øverste domstol, og at Högsta Domstolen først kom til eksistens under Gustav III. Som rimeligt er, har det runde åremål givet anledning til megen hyldest, bl. a. ved en højtidelighed på selve jubilæumsdagen i Højesterets lokaler på Christiansborg. Ugeskrift for Retsvæsen har hyldet Højesteret med en hilsen fra den danske advokatstands nestor, højesteretssagfører K. Steglich-Petersen, og med afhandlinger af professor Stig Iuul, der fremdrager træk af Højesterets historie gennem 300 år, og af Thøger Nielsen, der undersøger Højesterets samfundsmæssige placering og dens stilling over for forvaltningen, lovgivningsmagten og retsvidenskaben.
 Også Juristen har udsendt et jubilæumsskrift med hilsner fra Juristforbundets formand og fra de nordiske landes højesteretter. Skriftet indeholder endvidere en række afhandlinger om Højesterets forhold til lovgivningsmagten (af folketingsmedlem, advokat Edel Saunte), til administrationen (af departementschef Boas), til de øvrige domstole (af civildommer Harald Petersen), til advokaterne (af højesteretssagfører Gorrissen) og til universiteterne (af professor Borum). Desuden har rigsadvokat Olafsson skrevet om Højesterets behandling af straffesager og højesteretsdommer Victor Hansen om det daglige arbejde i Højesteret.
 Men den mest betydningsfulde markering af jubilæet er sket på Højesterets eget initiativ, idet retten har ønsket at foranstalte en samlet fremstiling af sin historie gennem hele perioden. På G. E. C. Gads Forlag er på selve dagen udsendt et stateligt værk i to bind på tilsammen 1 130 sider: »Højesteret 1661—1961». Udgivelsen er forestået af et redaktionsudvalg, bestående af højesteretsdommer J. L. Frost, professor Povl Bagge og advokatrådets formand, højesteretssagfører Bernt Hjejle med bistand af professor Stig Iuul, og udvalget har valgt at forme det uhyre stof ikke som en kronologisk skildring af Højesterets hi-
 Danmarks Højesteret 300 år 313
 MOGENS HVIDT 313storie, men opdelt efter emner. Udstyret er fornemt, og værket er forsynet med talrige illustrationer. De følgende linier tilsigter blot at give en antydning af, hvad værket rummer.
 Mag.art. Svend Ellehøj har forfattet det første afsnit om rettens grundlæggelse, der skildrer de dramatiske begivenheder i efteråret 1660, enevældens indførelse og organisationen af det nye styre. Reformen var for den dømmende magts vedkommende ikke så radikal som for den øvrige del


text:
af statsstyret. Højesteret opstod i kontinuation af Kongens Retterting, hvor kongen også havde haft det afgørende ord. Rigsråderne gik da også over som dommere i Højesteret. Store jurister var de vel ikke alle. Stig Iuul har i Ugeskrift for Retsvæsen fremdraget et tilfælde, hvor rigsadmiral Henrik Bielke under voteringen bad sig undskyldt, »da rigsadmiralen ikke havde fattet sagen». Men Ellehøj fremhæver ligesom Iuul, at rigsråderne ikke i tiden op til 1660 havde ladet sig lede af standsinteresser, men snarere havde favoriseret bønderne på herremændenes bekostning, ligesom de lod billighed veje tungere end lovens bogstav. Da Højesteret opstod, var retsplejen i rigets øverste domstol således allerede solidt grundet på upartiskhed, ret og billighed.
 Magister Harald Langberg skildrer de lokaler, som gennem tiden har stået til Højesterets rådighed — på Københavns Slot, rådhuset på Gammeltorv, Christiansborg, Prinsens Palæ, Amalienborg, Bernstorffs Palæ i Bredgade og siden 1919 i det genopførte Christiansborg. Retssalenes midtpunkt var tronstolen, idet kongen jo var den øverste udøver af domsmagten, og alle indlæg fra advokaterne rettedes mod den tomme tronstol og indlededes med ordene »Stormægtigste, allernådigste Arveherre og Konge!» Denne tiltale ændredes i 1850 til »Hæderværdige Højesteret!» Fra 1849 forsvandt tronstolen, men en buste af kongen stod i mange år i retssalen.
 I afsnittet »Rettens organisation og ydre fremtræden» af Svend Ellehøj skildres bl. a. Højesterets årlige åbning, de pompøse festligheder, når man i begyndelsen af marts »red Herredagen ind». Åbningshøjtideligheden foregik i mange år på Rosenborg og overværedes af kongehuset, de øverste civile og militære myndigheder og det diplomatiske korps. Kongen præsiderede selv i retten, hvor alle de ordinære og et stort antal ekstraordinære assessorer gav møde, og man behandlede og pådømte en særlig udvalgt, ikke for indviklet sag. I enevældens sidste år vakte dog hele dette sceneri adskillig kritik, og fra og med 1850 ophørte det.
 To hundrede sider optages af det vigtige emne: Rettens forhold til regeringen. Svend Ellehøj behandler tiden indtil 1746, dr.phil. Georg Nørregaard perioden 1746—1849 og professor Bent Christensen tiden efter 1849.
 Under enevælden kunne der forsåvidt ikke opstå konflikt mellem Højesteret og regeringen, idet kongen havde al magt, også den dømmende, og kunne udnævne og afskedige dommerne efter sit forgodtbefindende. Men i praksis deltog kongen naturligvis kun i få sagers behandling og blandede sig i det store og hele ikke i rettens arbejde, selv om kongehusets egne interesser ikke var uden indflydelse på behandlingen af de berømte sager mod Kaj Lykke og Corfitz Ulfeldt i 1661
 314 MOGENS HVIDTog 1663. Og det skete, at kongen gav tilladelse til, at en sag, som allerede var pådømt af Højesteret, påny indstævnedes for retten, hvor kongen da selv traf afgørelsen. Dette var dog undtagelser. Som helhed værnede kongen om Højesterets autoritet og respekterede dens domme.
 Med den selvstændighed, som Højesteret rent faktisk havde haft fra første færd, betød grundloven af 1849 langtfra så afgørende en ændring for den dømmende magt som for den lovgivende og den udøvende. Men den dømmende magt anerkendes principielt som sideordnet med de to andre statsmagter, og dommernes uafhængighed grundlovsikres: de


text:
skal alene rette sig efter loven og kan ikke afskediges bortset fra de tilfælde, hvor domstolene omordnes, eller når dommeren er fyldt 65 år. Afskedigelse af højesteretsdommere, der var fyldt 65 år, mod de pågældendes ønske er kun sket i to tilfælde. Efter den frifindende rigsretsdom i sagen mod Ørsted og hans ministre afskedigedes i 1856 fem dommere, og i 1915 afskedigedes justitiarius Niels Lassen, officielt på grund af vaklende helbred, men næppe uden forbindelse med, at han havde stået i et stærkt modsætningsforhold til Socialdemokratiet.
 Iøvrigt giver Bent Christensen en indgående skildring af den i det moderne samfund så betydningsfulde domstolskontrol med forvaltningen og af kontrollen med lovgivningsmagten. Som bekendt fremgår det af mange højesteretsdomme, at retten anser sig for kompetent til at prøve, om en lov er i strid med grundloven, men endnu har Højesteret ikke tilsidesat nogen lov som grundlovsstridig. Nærmest ved det var man i en sag i 1921 om fæstegodsets overgang til selveje, hvor der under den første votering var 6 stemmer mod 5 for at erklære loven for grundlovsstridig. Men en dommer skiftede standpunkt, så at loven ikke blev tilsidesat.
 Professor Thøger Nielsen skriver om rettergangsmåden, dommenes tilblivelse og retssagernes beskaffenhed, navnlig de senere års problemer: delingen af Højesteret i to afdelinger og offentlig votering, som forfatteren stadig synes at foretrække, selv om han erkender, at 1958- ordningen, hvorefter dommen indeholder oplysning om de forskellige meninger under afstemningen med angivelse af de pågældende dommeres navne, har ført til langt mere indgående domsbegrundelser.
 Spørgsmålet om, hvorledes Højesteret har bidraget til udviklingen af dansk privatret, behandles af Stig Iuul. Forfatteren undersøger Højesterets egen opfattelse af præjudikaters betydning og fremdrageren en række områder inden for civilretten — erstatning uden for kontraktsforhold, umyndiges retshandler, urigtige og bristende forudsætningers betydning o. s. v. — hvor Højesteret, ofte under divergens mellem domstolen og retsvidenskaben, har øvet afgørende indflydelse på retsudviklingen. Afhandlingen rummer i sin knappe form et væld af oplysninger af stor interesse for forståelsen af gældende ret.
 Om Højesteret og strafferetten fra Danske lov af 1683 til straffeloven af 1866 skriver justitssekretær Tage Holmboe, der i sin ungdom opnåede Københavns Universitets guldmedaille for en afhandling om strafferettens udvikling fra Danske Lov til Ørsted. Højesterets praksis fik i disse to århundreder stor betydning ved udviklingen af strafferetlige begreber, som i vor tid er selvfølgelige: forsæt og uagtsomhed,
 Danmarks Højesteret 300 år 315
 DANMARKS HØJESTERET 300 ÅR 315utilregnelighed, forsøg og medvirken m. v. De i Danske Lov og det 18. århundredes love fastsatte straffe var — som overalt i Europa — ofte umenneskeligt hårde, men Højesteret søgte ad benådningsvejen at gennemføre en humanere strafferet.
 Blandt værkets øvrige afsnit må endnu fremhæves de omfattende personalhistoriske oplysninger, udarbejdet af kontorchef Arild FalkJensen og museumsinspektør H. Hjorth-Nielsen, indeholdende levnedsbeskrivelser af alle Højesterets dommere, justitssekretærer, advokater, rigsadvokaterne og de ved Højesteret mødende statsadvokater.
 Som man vil se, indeholder værket et imponerende opbud af stof, og den tørhed, som man traditionelt beskylder juraen for, præger ingenlunde bogen. Forhåbentlig vil den finde læsere også i det øvrige


text:
eLOV.DK - Højesterets dom af 13. september 2018 i sag 62/2018
 Højesterets dom af 13. september 2018 i sag 62/2018
 SKAT modtog i september 2016 oplysninger fra de hollandske skattemyndigheder om udbetalinger fra Uber B.V. i Holland til Uber-chauffører i Danmark. Disse oplysninger blev i december 2016 videregivet til Københavns Politi, der efterfølgende rejste tiltale mod T1-T4 for overtrædelse af taxilovgivningen og færdselsloven. Ved landsrettens dom blev de tiltalte fundet skyldige efter anklageskrifterne, dog således at T2, der var tiltalt for at have udført 5.428 taxikørsler, blev dømt for at have udført 5.427 taxikørsler.
 Højesteret fastslog, at anklageskrifterne var udformet på en måde, der levede op til præciseringskravet i retsplejeloven og til de krav, der stilles efter artikel 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
 Højesteret fastslog endvidere, at det ikke udgjorde en fejl, at landsretten havde tilladt dokumentation af politirapporter med de tiltaltes forklaringer om forholdene.
 De overtrædelser af taxilovgivningen og færdselsloven, som de tiltalte var dømt for, måtte anses for en række ensartede og kontinuerlige handlinger med en sådan indre sammenhæng, at de udgjorde en fortsat forbrydelse, og Højesteret fastslog derfor, at der på tidspunktet for sigtelserne ikke var indtrådt forældelse af strafansvaret.
 Højesteret udtalte endvidere, at det var berettiget, at de oplysninger, som SKAT modtog fra de hollandske skattemyndigheder, indgik i straffesagen mod de tiltalte.
 Ved strafudmålingen havde landsretten lagt vægt på karakteren af de begåede forhold, og at der var tale om et betydeligt antal kørsler til samtidig pådømmelse. Landsretten havde under disse omstændigheder fastsat bøderne med udgangspunkt i de af Uber udbetalte beløb. Højesteret fastslog – henset til, at anklagemyndigheden ikke havde nedlagt påstande om konfiskation – at bøderne under de anførte omstændigheder var fastsat med udgangspunkt i de udbetalte beløb.
 Højesteret fandt, at de bødestraffe på mellem 40.000 kr. og 486.500 kr., som landsretten havde idømt de tiltalte, var passende.
 Højesteret nåede således til samme resultat som landsretten.


text:
Sagsøger, A, har nedlagt påstand om, at de sagsøgte in solidum til sagsøger skal betale kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg. - PDF
 Download "Sagsøger, A, har nedlagt påstand om, at de sagsøgte in solidum til sagsøger skal betale kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg."
 1 DOM Afsagt den 11. maj 2015 i sag nr. BS 26B-697/2013: A mod Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet Sagens baggrund og parternes påstande Denne sag, der er anlagt den 12. februar 2013, angår spørgsmålet, om de sagsøgte har handlet erstatningspådragende over for sagsøger i forbindelse med, at sagsøger efter at være dømt til udvisning har været pålagt indkvartering og meldepligt under tålt ophold i Danmark og i bekræftende fald, om sagsøger har et godtgørelseskrav for ikke-økonomisk skade. Sagsøger, A, har nedlagt påstand om, at de sagsøgte in solidum til sagsøger skal betale kr. med tillæg af procesrente fra sagens anlæg. De sagsøgte, Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet, har påstået frifindelse. Sagen er behandlet under medvirken af 3 dommere, jf. retsplejelovens 12, stk. 3, nr. 3. Dommen indeholder ikke en fuldstændig sagsfremstilling, jf. retsplejelovens 218 a. Sagsøger, der ikke har retshjælpsforsikring, er meddelt fri proces under sagen. Oplysningerne i sagen Ved Højesterets dom af l. juni 2012 (U H) blev de sagsøgtes afgørelser om, at sagsøger skulle bo og ovematte i Center Sandholm, og at sagsøger var pålagt meldepligt i Center Sandholm, kendt ugyldige. Af Højesterets dom fremgår blandt andet, at sagsøger, der er iransk statsborger, kom i 1993 som 21-årig til Danmark. Ved Østre Landsrets ankedom af 23. juni 2006 blev sagsøger idømt fængsel i l år og 6 måneder for overtrædelse af straffelovens 191 og udvist af landet med indrejseforbud i 10 år. I forbindelse med løsladelsen den 2. juli 2007 fik sagsøger pålæg om at tage ophold i Center Sandholm. Den 5. oktober 2007
 2 - 2 - meddelte Udlændingestyrelsen sagsøger afslag på opholdstilladelse efter udlændingelovens 7. Afgørelsen blev indbragt for Flygtningenævnet, der den 3. april2008 stadfæstede Udlændingestyrelsens afgørelse og pålagde sagsøger at udrejse straks. I følge Flygtningenævnets afgørelse kunne sagsøger, såfremt han ikke udrejste frivilligt, ikke udsendes tvangsmæssigt til Iran, jf. udlændingelovens 31, stk. l, jf. 7, stk. 2. Ved afgørelse truffet den 14. maj 2008 af Rigspolitiet blev sagsøger pålagt meldepligt en gang om ugen hos Rigspolitiet i Center Sandholm. Den 27. maj 2008 traf Udlændingestyrelsen afgørelse om, at sagsøger fortsat skulle været indkvarteret i Center Sandholm. Efter en ændring af udlændingelovens 42a, stk. 8, nu stk. 9, om tålt ophold traf Udlændingeservice den 16. februar 2009 afgørelse om, at sagsøger fortsat skulle være indkvarteret i Center Sandholm. Den 16. februar 2009 traf Rigspolitiet i medfør af udlændingelovens 34, stk. 3, ny afgørelse om meldepligt, således at sagsøger skulle melde sig til politiet i Center Sandholm tre dage ugentligt. Afgørelsen blev den 29. september 2009 stadfæstet af Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration (nu Justitsministeriet). Sagsøger anlagde den 26. oktober 2009 sag mod Udlændingestyrelsen (tidl. Udlændingeservice) og Justitsministeriet (tidl. Ministeriet for Flygtninge, Indvandrere og Integration) med påstand om, at Udlændingestyrelsen


text:
skulle anerkende, principalt at Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 om, at han skulle bo og ovematte i Center Sandholm var ugyldig, subsidiært at afgørelsen skulle hjemvises til fornyet behandling i Udlændingestyrelsen. Overfor Justitsministeriet nedlagde sagsøger påstand om, at afgørelsen af 29. september 2009 om meldepligt i Center Sandholm var ugyldig, subsidiært at afgørelsen skulle hjemvises til fornyet behandling i ministeriet. Ved Østre Landsrets dom af7. januar 2011 blev de sagsøgte frifundet. Ved Højesterets dom af 1. juni 2012 blev de sagsøgte frifundet for så vidt angår sagsøgers anbringender om, at afgørelserne indebar en frihedsberøvelse af ham i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions arti kel 5, stk. l. Af dommen fremgår blandt andet: "...Påbuddet om ophold i Center Sandholm indebærer en pligt for A til at bo og overnatte i centret, men ikke en pligt for ham til at opholde sig i centret i løbet af dagen. Han er endvidere pålagt at melde sig til politiet i centret kl. l O tre gange om ugen, men bortset herfra kan han frit færdes uden for centret om dagen og have kontakt med det omgivende samfund. Henset hertil kan opholdspåbuddet og meldepligten efter Højesterets opfattelse som udgangspunkt ikke anses for en frihedsberøvelse i artikel 5's forstand. De forhold, som A er undergivet under sit ophold i centret, og de vilkår, som i øvrigt gælder for hans tålte ophold her i landet, giver efter Højesterets opfattelse hverken hver for sig eller tilsammen grundlag for at fravige udgangspunktet og fastslå, at opholdspåbuddet og meldepligten har en sådan intensitet, at der er tale om en frihedsberøvelse i artikel 5 's forstand. Heller ikke varigheden af opholdspåbuddet og meldepligten kan efter Højesterets opfattelse medføre, at der foreligger frihedsberøvelse, men varigheden må indgå i
 3 - 3 - vurderingen af, om indgrebet i bevægelsesfriheden er uproportionalt, jf. artikel 2 i Tillægsprotokol 4. Sammenfattende finder Højesteret i overensstemmelse med det, som er kommet til udtryk i forarbejderne til lov nr af27. december 2008 om ændring af udlændingeloven, at opholdspåbuddet og meldepligten ikke kan anses for en frihedsberøvelse i henhold til artikel Vedrørende spørgsmålet om overtrædelse af artikel 2 i tillægsprotokol 4 an førte Højesteret blandt andet: 11 På den anførte baggrund finder Højesteret efter en samlet vurdering, at Udlændingeservices afgørelse af 16. februar 2009 om, at A skal bo og overnatte i Center Sandholm, i hvert fald på nuværende tidspunkt udgør et uproportionalt indgreb i hans bevægelsesfrihed i strid med artikel 2 i Tillægsprotokol 4. Afgørelsen må derfor ophæves som ugyldig. Som konsekvens heraf må også Integrationsministeriets afgørelse af 29. september 2009 om meldepligt i Center Sandholm ophæves som ugyldig. Dette udelukker ikke, at der kan træffes en ny afgørelse om meldepligt. " Den 4. juni 2012 traf Rigspolitiet afgørelse om at suspendere sagsøgers meldepligt med øjeblikkelig virkning og indtil videre. Ved brev af 8. juni 2012 meddelte Udlændingestyrelsen sagsøgers advokat, at sagsøger ikke længere var pålagt at bo og overnatte i Center Sandholm, men fortsat var under Udlændingestyrelsens forsørgelse. Udlændingestyrelsen anmodede derfor om at få oplyst, hvor


text:
sagsøger fremtidigt ønskede at ta ge ophold. Ved brev af 22. november 2012 meddelte Udlændingestyrelsen sagsøgers advokat, at man tog til efterretning, at sagsøger ønskede at opholde sig hos c/o, men at sagsøger fortsat var tilknyttet Center Sandholm og der ville kunne modtage kontante ydelser og fornøden sundhedsmæssige ydelser. Den l0. januar 2013 traf Rigspolitiet afgørelse om meldepligt hver anden torsdag kl. l 0.00 i Center Sandholm. Det understregedes, at sagsøger, der ikke havde lovligt ophold i Danmark, havde pligt til at udrejse af landet. Afgørelsen blev den 4. april 2013 ændret til, at meldepligten skulle være hver an den torsdag kl hos Københavns Politi, Station Bellahøj, Borups Alle. Politidirektøren indbragte den 29. oktober 2013 sagsøgers anmodning om, at Østre Landsrets dom af 23. juni 2006 om udvisning blev ophævet. Ved Østre Landsrets kendelse af3. oktober 2014, der stadfæstede Københavns Byrets kendelse af 21. februar 2014, blev dommens bestemmelse om udvisning ophævet, idet landsretten fandt, at der nu var indtrådt sådanne væsentlige ændringer i sagsøgers forhold, jf. udlændingelovens 50. Parternes synspunkter
 4 - 4 - Sagsøger har i påstandsdokument af 2. marts 2015 anført følgende: Sagsøger er enig med de sagsøgte i, at kompensationskravet ikke er et erstatningskrav, men et godtgørelseskrav for ikke-økonomisk skade. Sagsøger er også enig i, at der ikke foreligger en krænkelse af artikel 5. Sagsøger kan ikke tiltræde, at EMD's dom af 17. april2012, Kammeradvokatens påstandsdokument, side 4, nederst, kan fortolkes så vidt, at sagsøger allerede af den grund ikke har krav på godtgørelse. Afgørende for sagen er derfor i første række, om sagsøger efter dansk ret har krav på godtgørelse i anledning af, at de sagsøgte har krænket artikel2, til lægsprotokol4 ved at opretholde indgrebet overfor sagsøger i en uforholdsmæssig lang periode. Det bestrides, at der her har været tale om en ganske beskeden periode således som anført af de sagsøgte. Det gøres gældende, at det må være op til myndighederne nærmere at godtgøre i hvilken periode, indgrebet har været lovligt. I anden række angår (sagen) spørgsmålet, hvilken ansvarsnorm, der gør sig gældende ved bedømmelsen af myndighedernes ansvar. Det er her tvivlsomt, om der efter dansk ret ved krænkelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention gælder et culpaansvar, en objektiverende tendens eller et rent objektivt ansvar samt om bevisbyrden bør vende om til fordel for den krænkede. Der henvises her navnlig til professor Palle Bo Madsen i Juristen nr. 9, 2011, herunder med gennemgang af dansk og svensk praksis. Der hen vises endvidere til U Ø, hvor det må antages, at Østre Landsret har lagt til grund, at der gælder et objektivt ansvar for krænkelser af artikel 3 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Det gøres gældende, at de sagsøgtes ansvar skal bedømmes på baggrund af et objektivt ansvar, subsidiært et culpaansvar, og at bevisbyrden for, at der ikke foreligger en erstatningspådragende krænkelse, bør pålægges de sag søgte. De sagsøgte har i påstandsdokument af 27. februar 2015 anført følgende: I sagsøgers stævning er påstandsbeløbet på kr. l ,- side 2 karakteriseret som "krav på erstatning i anledning af, at


text:
det ved Højesterets dom af l. juni 2012 blev fastslået, at de sagsøgtes afgørelser af 16. februar 2009 og 29. september 2009 var ugyldige." Senere i stævningen omtales kravet som et kompensationskrav. Da det ikke skyldes de to afgørelser fra de sagsøgte om ophold i Center Sandholm og meldepligt, at A ikke har kunnet tage arbejde, idet dette er en følge af Østre Landsrets udvisningspåbud, er påstandsbeløbet ikke et erstatningskrav, men et godtgørelseskrav for ikke-økonomisk skade. Det gøres gældende, at det for bedømmelsen af sagsøgers krav er helt centralt, at Højesteret fastslog, at de to omtvistede afgørelser ikke er i strid med EMRK artikel 5, der bestemmer, at retten til frihed og personlig sikkerhed ikke må berøves nogen undtagen i nærmere opregnede tilfælde. Efter artikel 5, stk. 5, har medlemsstaterne følgende
 5 - 5 - forpligtelse: "Enhver, der har været anholdt eller frihedsberøvet i strid med bestemmelserne i denne artikel skal have ret til erstatning." Denne bestemmelse foreskriver således en selvstændig bedømmelse af myndighedernes ansvar, der skal foretages uanset, om frihedsberøvelsen måtte være i overensstemmelse med national ret. Men når der ikke er tale om en krænkelse af artikel 5, og derfor ikke forelig ger en frihedsberøvelse, er ansvarsnormen alene national ret og EMRK arti kel 13, hvorefter enhver, hvis rettigheder og friheder efter denne konvention er blevet krænket, "skal have adgang til effektive retsmidler herimod for en national myndighed, uanset om krænkelsen er begået af personer, der handler i embeds medfør." Det gøres gældende, at artikell3 ikke indebærer en ændring af udgangspunktet i dansk ret, hvorefter myndigheder kun er erstatningsansvarlige efter en almindelig culpastandard. EMRK indeholder også i artikel 41 en bestemmelse om erstatning, der kan udmåles af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol: "Artikel41. Hvis Domstolen finder, at der er sket en krænkelse af konventionen eller de dertil knyttede protokoller, og hvis vedkommen de Høje Kontraherende Parts interne ret kun tillader delvis skadesløsholdelse, skal Domstolen om nødvendigt tilkende den forurettede part passende erstatning." Rækkevidden af denne bestemmelse illustreres af Menneskerettighedsdomstolens dom af 17. april 2012 i sagen Sarkizov m.fl. mod Bulgarien. Sagen drejede sig om nogle personer, der var dømt for rufferivirksomhed og var blevet pålagt et udrejseforbud efter endt afsoning. De gjorde gældende, at dette forbud var i strid med bl.a. tillægsprotokol 4, artikel 2, om indskrænkninger i bevægelsesfriheden, og dette fik de medhold i ved Menneskerettighedsdomstolen, jf. præmis Til spørgsmålet, om de skulle tillægges erstatning af Domstolen efter konventionens artikel 41, anfører Domstolen i dommen præmis 74-77, at kravet, der var nedlagt for Domstolen, og som gik ud på tilkendelse af til hver sagsøger, ikke kunne tages til følge, med følgende begrundelse (præmis 77): "77. The Court considers that in the circumstances of the present case the finding of a violation constitutes sufficient just satisfaction for any non-pecuniary damage which the second and the fourth applicants may have suffered." Det gøres gældende, at retspraksis fra danske domstole viser, at overtrædelse af menneskerettighedskonventionen, bortset fra krænkelser af artikel 5, kun udløser godtgørelse for ikke-økonomisk skade, hvis myndigheden har handlet culpøst.


text:
Der henvises herved til dommene i U.2005, side 523H, U.2011, side 24600, U.2011, side
 6 H og U.2012, side Det gøres endvidere gældende, at hverken Udlændingestyrelsen eller Justitsministeriet har handlet culpøst. Særligt for så vidt angår dommen i U.2011, side 2695H, som sagsøger har henvist til i replikken side 3, gøres det gældende, at den situation, der forelå i den pågældende sag, adskiller sig markant fra As forhold. Først og fremmest var grundlaget for, at den pågældende udlænding i sagen blev meddelt et påbud om ophold i Center Sandholm med meldepligt, at integrationsministeren havde inddraget hans opholdstilladelse og udvist ham under de ganske særligt skærpede bestemmelser i udlændingeloven, der angik personer, der blev mistænkt for at udøve terrorvirksomhed. Under behandlingen af spørgsmålet om gennemførelsen af udvisningen var den pågældende frihedsberøvet, og da der efterfølgende blev meddelt et påbud om ophold i Center Sandholm, var det med et ledsagende påbud om daglig meldepligt. Højesterets dom i sagen faldt i forbindelse med prøvelsen af spørgsmålet om gyldigheden af ministerens udvisnings beslutning, og resultatet var, at beslutningen blev underkendt. I den foreliggende sag er der imidlertid, som anført indledningsvis, ikke tvist om, at udvisningspåbuddet er gyldigt, idet det blev truffet i forbindelse med udmåling af straf for As hashhandel på Christiania. Påbuddet om at tage ophold i Center Sandholm og det ledsagende påbud om meldepligt var således et accessorium til en lovlig og gyldig afgørelse, mens det i U.2011, side 2695H, var et accessorium til en afgørelse, der viste sig at være ugyldig. Hertil kommer naturligvis, at Højesteret i nærværende sag underkendte på buddet om at tage bopæl i Center Sandholm ud fra en proportionalitetsvurdering, der lægger afgørende vægt på den tid, der var gået siden As løsladelse fra afsoning, at der fortsat ikke var udsigt til, at udvisningen af ham kunne effektueres, og at der fortsat ikke var nogen konkret risiko for, at han ville skjule sig for politiet. Når proportionalitetsprincippets rækkevidde afhænger af, at tiden går, er det med rette, at de sagsøgte har lagt vægt på, at Højesteret i præmisserne har henvist til, at Udlændingestyrelsens afgørelse af 16. februar 2009 "i hvert fald på nuværende tidspunkt udgør et uproportionalt indgreb i hans bevægelsesfrihed i strid med artikel 2 i tillægsprotokol 4." Det gøres derfor gældende, at de afgørelser, som sagsøger under denne sag mener bør udløse en økonomisk kompensation, kun har været uproportionale i en ganske beskeden periode, således at den krænkelse, A har været udsat for, er væsentligt kortere end den, udlændingen i U.2011, side 2695H, var udsat for. Det gøres gældende, at myndighederne handlede i overensstemmelse med lovgivningen, og at overtrædelsen af proportionalitetsprincippet højst kan karakteriseres som et fejlskøn, hvis skadevirkning for den udvisningsdømte A er beskeden og undskyldelig. Det gøres endvidere gældende, at sagsøgers krav om tilkendelse af kr ,- i denne sag er ude af proportion med den konstaterede beskedne krænkelse. I U.2011, side 2695H, blev
 7 - 7 - udlændingen tilkendt en godtgørelse på kr ,-, hvortil kom kr ,- som erstatning for transportudgifter. I


text:
nærværende sag er der ikke nedlagt påstand om kompensation for udgifter til transport, og der er heller ikke nogen dokumentation for, at der skulle bestå et erstatningskrav. Der kan derfor under ingen omstændigheder blive tale om at tilkende sagsøger mere end kr ,-, men i lyset af den ovenfor refererede afgørelse fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i sagen Sarkizov m.fl. mod Bulgarien, gøres det gældende, at selve konstateringen af, at der har foreligget en krænkelse af artikel 2 i tillægsprotokol 4 udgør en tilstrækkelig oprejsning for sagsøger, og at der ikke herudover er anledning til at tilkende ham noget beløb i godtgørelse. Parterne har i det væsentligste procederet i overensstemmelse hermed. Rettens begrundelse og afgørelse Højesteret fastslog ved dommen af l. juni 2012, at afgørelserne af 16. februar 2009 om sagsøgers pligt til at bo og ovematte i Center Sandholm og af 29. september 2009 om meldepligt tre gange om ugen i Center Sandholm ikke var i strid med artikel 5 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Højesteret fandt, at afgørelsen af 16. februar 2009 i hvert fald på doms tidspunktet udgjorde et uproportionalt indgreb i sagsøgers bevægelsesfrihed i strid med artikel 2 i Tillægsprotokol 4. Artikel 2 i Tillægsprotokol 4 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention indeholder ikke - som konventionens artikel 5 - en ret til erstatning på objektivt grundlag. Det ses heller ikke at følge af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis i sager vedrørende krænkelse af artikel 2 i Til lægsprotokol4, at den krænkede part på objektivt grundlag har krav på godtgørelse for ikke-økonomisk skade. Det ses endvidere ikke at følge af dansk retspraksis vedrørende erstatning eller godtgørelse i anledning af krænkelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, at der ved enhver krænkelse tilkendes erstatning eller godtgørelse på objektivt grundlag. Spørgsmålet om, hvorvidt sagsøger som følge af afgørelserne den 16. februar 2009 og 29. september 2009 har krav på godtgørelse for ikke-økonomisk skade findes herefter at skulle bedømmes efter en almindelig culpastandard, hvor bevisbyrden for, at der er handlet erstatningspådragende og størrelsen af en eventuel godtgørelse, påhviler sagsøger. Det lægges efter Højesterets dom af l. juni 2012 til grund, at afgørelserne af 16. februar 2009 og 29. september 2009 kun i en kortere periode kan have været uproportionale. Retten finder ikke, at sagsøger har godtgjort, at denne periode har haft en sådan længde, at dette kan begrunde et krav på godtgørelse. De sagsøgtes afgørelser blev endvidere umiddelbart efter Højesterets dom ophævet med virkning for fremtiden. Under disse omstændigheder finder retten ikke, at der er grundlag for at til kende sagsøger godtgørelse for ikke-økonomisk skade. De sagsøgtes frifindelsespåstande tages derfor til følge. Efter sagens udfald skal sagsøger betale sagsomkostninger til de sagsøgte. Efter sagens
 8 - 8 - værdi og forløb, herunder at hovedforhandlingen har været af kortere varighed, fastsættes beløbet til hver af de sagsøgte til dækning af ud giften til advokatbistand til kr. incl. moms. Thi kendes for ret: De sagsøgte, Udlændingestyrelsen og Justitsministeriet, frifindes. Inden 14 dage betaler Statskassen til hver af de sagsøgte kr. i sags omkostninger. De idømte sagsomkostninger forrentes efter


text:
Både kreditor og dennes repræsentant fundet erstatningsansvarlige for indlevering af uretmæssig konkursbegæring - U.2011.596H
 Højesteret besluttede den 24. november 2010, at både en fagforening og dennes medlem solidarisk skulle betale erstatning til det selskab, der uretmæssigt var indleveret en konkurs-begæring imod. Erstatningen blev ud fra sagens faktiske forhold fastsat til kr. 94.410,50, hvortil kom renter samt sagens omkostninger med kr. 62.820,00. Medlemmet blev endvidere dømt til at betale en godtgørelse for tort med kr. 10.000,00.
 Den i sagen omhandlede konkursbegæring blev behandlet på et møde i skifteretten den 20. januar, hvor retten valgte at udsætte sagen til den 1. marts på procedure om, hvorvidt konkurs-betingelserne var opfyldt. Mødet den 1. marts blev imidlertid aldrig afholdt, da konkursbegæringen blev trukket tilbage den 20. februar.
 Selskabet, der var indleveret konkursbegæring mod, indleverede herefter stævning ved Sø- og Handelsretten mod fagforeningen og dennes medlem med påstand om, at begge skulle betale erstatning og tort for uretmæssig indlevering af konkursbegæringen.
 Sø- og Handelsretten fandt, at konkursbegæringen var indleveret uretmæssigt, og at begge parter var erstatningsansvarlige - dog efter hver sit regelsæt. Medlemmet fandtes ansvarlig på baggrund af konkurslovens § 28, stk. 1 som den direkte fordringshaver, hvilket ud fra forarbejderne til konkursloven og litteraturen i øvrigt efter Rettens vurdering ikke også omfattede fagforeningen. Derimod fandtes fagforeningen ansvarlig efter dansk rets almindelige erstatningsregler ved at have indleveret den uretmæssige konkursbegæring på medlemmets vegne.
 For så vidt angik tortgodtgørelsen fandt Sø- og Handelsretten, at denne alene kunne knyttes til konkurslovens regler og ikke de almindelige erstatningsregler, hvorfor kun medlemmet blev dømt til at betale en godtgørelse for tort.
 Højesteret tiltrådte Sø- og Handelsrettens begrundelse vedrørende erstatningsansvaret og de to forskellige ansvarsgrundlag. Da der ikke for Højesteret var nedlagt påstand om, at fagforeningen ligeledes skulle betale en godtgørelse for tort, har Højesteret ikke taget stilling til, om fagforeningen kunne idømmes en sådan godtgørelse. Højesteret tiltrådte imidlertid, at medlemmet skulle betale tortgodtgørelse af samme niveau som fastsat af Sø- og Handelsretten.
 Med dommen er det slået fast, at såvel et medlem af en faglig organisation som den faglige organisation kan belastes for indlevering af en uretmæssig konkursbegæring.
 For så vidt angår ansvaret for en repræsentant for en fordringshaver, er dette ikke direkte hjemlet i konkursloven, men dommen falder i tråd med det faktiske forhold, at en repræsentant, det være sig en faglig organisation eller en anden, ofte i situationen vil have fungeret som rådgiver for den direkte fordringshaver i forbindelse med forsøg på at formå en skyldner at betale sin gæld.
 Rådgiverens opgaver bør i den forbindelse bl.a. omfatte undersøgelser vedrørende kravets eksistens og skyldnerens solvens, både for at sikre at kravet reelt består, men også om den manglende betaling ikke blot beror på uvilje fra skyldners side. Tilsidesættes sådanne undersøgelser, med det resultat at en konkursbegæring findes uberettiget, har repræsentanten handlet ansvarspådragende, og Højesteret har altså nu bestemt, at repræsentanten i en sådan situation kan mødes med et erstatningskrav.
 Da en del af repræsentantens arbejde imidlertid kun kan blive så godt, som de informationer en fordringshaver afleverer


text:
(her tænkes primært på et kravs eksistens), synes det fortsat berettiget, at også den direkte fordringshaver kan blive mødt med et erstatningskrav, således som hjemlet i konkurslovens § 28, stk. 1, da det kan have konsekvenser, for den der er blevet mødt med konkursbegæringen, at blive forbundet med konkurs.
 For så vidt angår en godtgørelse for tort, havde det været ønskeligt om Højesteret havde haft mulighed for at tage stilling hertil. Det vurderes dog, at Højesteret havde været enig med Sø- og Handelsretten og fundet, at alene medlemmet, som den direkte fordringshaver, skulle betale en godtgørelse for tort, da en sådan er objektiv efter konkurslovens § 28, stk. 2 men ikke ellers hjemlet efter dansk rets almindelige erstatningsregler.
 Fremadrettet må repræsentanter for fordringshavere herunder faglige organisationer, når og hvis disse selv forestår indgivelse af konkursbegæringer, i særlig grad være opmærksomme på, om konkurslovens betingelser for indgivelse af konkursbegæringer er opfyldt for at undgå ansvar for sig selv og for medlemmet, som jo i mange tilfælde slet ikke er informeret om, hvilke retlige skridt der indledes, og derfor heller ikke har mulighed for at sikre sig.


text:
Opsigelse af fleksjobber, der havde opnået folkepensions|alderen, udgjorde ikke ulovlig diskrimination
 Opsigelse af fleksjobber, der havde opnået folkepensionsalderen, udgjorde ikke ulovlig diskrimination
 Højesteret har fastslået, at det ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven at opsige en fleksjobber, da han nåede folkepensionsalderen, og fleksjobordningen bortfaldt.
 Når en fleksjobber når folkepensionsalderen, ophører bevillingen til fleksjob og som følge heraf også det kommunale tilskud. Dette følger af beskæftigelsesindsatsloven. Det følger imidlertid også af forskelsbehandlingsloven, at en arbejdsgiver ikke må forskelsbehandle medarbejdere på grund af alder eller handicap.
 Højesteret skulle i denne sag tage stilling til, om opsigelsen af en fleksjobansat medarbejder udgjorde ulovlig forskelsbehandling i strid med forskelsbehandlingsloven, eller om opsigelsen var i strid med deltidsloven og funktionærloven.
 Sagen handlede om en fleksjobansat medarbejder, der var ansat i en funktionærstilling i en virksomhed 20 timer ugentligt. Fleksjobordningen medførte, at kommunen dækkede 2/3 af lønnen gennem et tilskud til virksomheden. Medarbejderen blev opsagt, da han nåede folkepensionsalderen, under henvisning til at fleksjobaftalen med kommunen ophørte. Medarbejderen ønskede imidlertid at fortsætte sin ansættelse i virksomheden i en stilling, hvor lønnen og ansættelsesvilkårene svarede til hans arbejdsevne – dvs. i en deltidsstilling mod reduceret løn.
 Medarbejderens faglige organisation mente, at opsigelsen var i strid med forskelsbehandlingsloven, deltidsloven og funktionærloven, og anlagde en retssag, der endte i Højesteret.
 Ikke i strid med forskelsbehandlingsloven
 Højesteret fastslår indledningsvis i sin dom, at fleksjobordningen består af to elementer – det særlige ansættelsesforhold og et offentligt tilskud – og må anses for en beskæftigelsesfremmende foranstaltning, som er tilladt efter forskelsbehandlingslovens bestemmelse om, at der ved lovgivning eller anden offentlig foranstaltning kan iværksættes foranstaltninger, som har til formål at forbedre beskæftigelsesmulighederne for personer med en bestemt alder eller et handicap. Ophøret af en sådan positiv særforanstaltning som følge af folkepensionsalderens indtræden kan efter Højesterets opfattelse ikke anses for ulovlig forskelsbehandling - hverken på grund af alder eller handicap.
 Højesteret udtalte endvidere, at det måtte anses for en klar forudsætning for ansættelsen, at arbejdsgiveren modtog fleksjobtilskud fra kommunen. Grundlaget for ansættelsen bortfaldt derfor ved løntilskuddets ophør.
 På denne baggrund fandt Højesteret, at opsigelsen af den fleksjobansatte medarbejder ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven.
 Da grundlaget for ansættelsen var bortfaldet som følge af fleksjobordningens bortfald, var opsigelsen ej heller i strid med deltidsloven og/eller funktionærloven.
 at Højesteret fastslår, at fleksjobordningen består af to elementer – det særlige ansættelsesforhold og det offentlige tilskud – og at ophør af en sådan positiv særforanstaltning som følge af folkepensionsalderens indtræden ikke udgør ulovlig forskelsbehandling på grund af alder eller handicap,
 at Højesteret i den konkrete sag når frem til, at opsigelsen af medarbejderen, der havde nået folkepensionsalderen, hvor det kommunale tilskud til ansættelsen i fleksjob bortfalder, derfor ikke var i strid med forskelsbehandlingsloven, på trods af at denne forudsætning ikke var anført eksplicit i ansættelsesgrundlaget, og
 at opsigelsen af medarbejderen på denne baggrund heller ikke var i strid med hverken deltidsloven eller funktionærlovens § 2 b.
 Ikke produktiv i produktionen
 Det var i orden af afskedige en deltidssygemeldt laborant, da laborantens hofteproblemer ikke på opsigelsestidspunktet kunne forudses at


text:
Ansættelsesret -Den flyvende mus og lydoptagelsen - Skjøde Knudsen & Partnere
 Ansættelse og ansættelseskontrakten
 Dagligdagen i ansættelsesforholdet
 Ansættelsesret i forbindelse med COVID-19 (Coronavirus)
 Omregistrering af iværksætterselskaber senest 15. april 2021
 Lejefastsættelse i boliglejemål
 Ansættelsesret -Den flyvende mus og lydoptagelsen
 Ny ferielov – Bliv klar i god tid.
 Forside » Ansættelsesret -Den flyvende mus og lydoptagelsen
 Spændte, har vi ventet på Højesterets vurdering af, om en bortvisning kan ske med tilbagevirkende kraft, hvilket Vestre Landsret afgjorde var muligt, i en dom af 6. juni 2018, som efterfølgende blev anket til Højesteret.
 For Højesteret – ved afgørelse af 19. august 2019 – faldt dommen imidlertid ud til medarbejderens fordel. Det betød samtidig, at Højesteret ikke fandt anledning til at udtale sig om spørgsmålet om, hvorvidt en bortvisning kan ske med tilbagevirkende kraft.
 Sagens kerne for Højesteret blev derimod, om en adfærd udvist af medarbejderen kunne anses for så grov misligholdelse, at det kunne begrunde en bortvisning.
 Sagen omhandlede 2 specifikke forseelser – hvis grovhed blev vurderet af Højesteret:
 Kast med en computermus i et mødelokale i ophidset stemning
 Lydoptagelse og efterfølgende anvendelse af lydoptagelsen af et lønforhandlingsmøde med deltagelse af medarbejderen selv, ledelsen og andre kolleger.
 Kast med Computermus
 Højesteret vurderede, at kast med computermusen under de konkrete omstændigheder i sagen ikke kunne betragtes som en grov misligholdelse, ligesom det ej heller uden en forudgående advarsel kunne have begrundet en opsigelse.
 Højesteret nævner i sin begrundelse for resultatet flere elementer.
 Specifikt nævner Højesteret, at drøftelserne på mødet fortsatte efter episoden, at der på mødet blev sagt undskyld, og at drøftelserne også fortsatte efter, at undskyldning var givet. Det forhold, at direktøren fortsatte mødet efter episoden, efterlader det indtryk, at direktøren ikke opfattede episoden som noget alvorligt.
 Dertil kommer, at computermusen ikke ramte nogen i lokalet, ligesom Højesteret lægger specifikt vægt på, at kastet må være sket i frustration under en ophidset diskussion om et provisionstilgodehavende. Højesteret finder desuden, at det kan lægges til grund, at medarbejderen ikke kastede musen med det formål at ramme direktøren.
 Lydoptagelse og efterfølgende anvendelse heraf
 Højesteret vurderede, for så vidt angår lydoptagelsen og den efterfølgende anvendelse heraf, at medarbejderens interesser i den konkrete sag oversteg hensynet til arbejdsgiver og de øvrige berørte, hvorfor en bortvisning eller opsigelse på den baggrund heller ikke ville være berettiget.
 Angående spørgsmålet, bemærker Højesteret indledningsvist, at det ikke er i strid med straffeloven at optage en samtale, som man selv deltager i uden de øvrige deltageres viden. Højesteret fastslår desuden i relation til databeskyttelsesloven, at en sådan optagelse henset dertil skal have et sagligt formål, ligesom der skal foretages en proportionalitetsvurdering, hvor hensynet til den, der optager, skal afvejes overfor hensynet til de øvrige uvidende deltagere og andre berørte.
 I ansættelsesretslig sammenhæng må der foretages en konkret afvejning af medarbejderens interesse i lydoptagelsen over for arbejdsgiverens og andre berørte interesser.
 Som ikke udtømmende kriterier for at foretage denne afvejning siger Højesteret, at der bl.a. må lægges vægt på:
 Formålet med og baggrunden for optagelsen, herunder om den ansatte havde særlig anledning til


text:
at sikre sig bevis for en tilsidesættelse af sine rettigheder.
 Det må endvidere indgå, hvilke oplysninger den ansatte forventede eller havde til hensigt at optage, herunder om der er tale om oplysninger om rent private forhold eller oplysninger, som bør være fortrolige af hensyn til virksomheden eller andre.
 Selv om en lydoptagelse ikke i sig selv udgør en misligholdelse af ansættelsesforholdet, vil den efterfølgende opbevaring og anvendelse af optagelsen efter omstændighederne kunne udgøre en misligholdelse.
 Højesteret bemærker, at ikke enhver overtrædelse af databeskyttelseslovgivningen i forbindelse med en lydoptagelse vil udgøre en misligholdelse af ansættelsesforholdet, der kan begrunde opsigelse eller bortvisning.
 Dommen viser, hvor svært det er for en arbejdsgiver at løfte bevisbyrden for, at en misligholdelse er så grov, at den kan berettige til en bortvisning.
 Desuden viser dommen, at arbejdsgiver skal reagere straks på en hændelse, som arbejdsgiverens vurderer som grov misligholdelse, da et indrettelsessynspunkt ellers kan føre til, at medarbejderen får den opfattelse, at handlingen ikke var alvorlig, og at den f.eks. er klaret med en undskyldning. I denne sag slog dette synspunkt endda igennem på en måde, så end ikke en opsigelse uden en forudgående advarsel ville have været saglig ifølge Højesterets vurdering i den konkrete sag.
 Rækkevidden at Landsrettens dom om, at der kan ske bortvisning med tilbagevirkende kraft, må vi indtil videre være lidt varsomme med at støtte ret på, indtil vi har en Højesterets afgørelse med samme indhold. Det er min vurdering, at udgangspunktet fortsat må være, at en bortvisning alene sker med fremadrettet virkning fra det tidspunkt, hvor den er afgivet.
 For yderligere rådgivning i ansættelsesretlige anliggender kontakt advokat Majken Dybbro Hansen, mdh@skj-advokat.dk eller 75520822.
 Stor godtgørelse til offer for seksuelle krænkelser på nettet
 Fraflytningsrapporter og digital post (e-mails)
 Inddragelse af jagttegn og våbentilladelse
 CVR. 36 07 35 27


text:
Skøde baseret på muslimsk finansiering kunne ikke tinglyses
 Kendelse afsagt den 26. januar 2010.
 Amanah Kredit A/S
 Højesteret udtalte, at et betinget skøde baseret på muslimsk finansiering ikke kunne tinglyses, da skødets betingelser ikke var endelig fastsat.
 Amanah Kredit A/S havde anmeldt et skøde til tinglysning, som var betinget af købesummens endelige indfrielse. I et underliggende tillæg, der angav at supplere, men samtidig at gå forud for det betingede skøde, var handlen betegnet: ”Formindskende Musharaka med Ijara med henblik på endeligt skøde”. Formindskende Musharaka med Ijara er en islamisk låneform typisk anvendt ved huskøb. Idéen er, at banken/finansieringsselskabet køber det hus, kunden er interesseret i. Banken videresælger herefter huset til slutkunden, som hver måned betaler banken et beløb, hvoraf en del udgør betaling for ”en bid af huset”.
 Handelsvilkårene i det konkrete hussalg baserede sig på samme principper. Af det anmeldte skøde fremgik bl.a. kontantværdien af købesummen, og at beløbet forventedes endeligt indfriet efter 301⁄2 år. Af det underliggende aftalegrundlag, hvortil der var henvist i skødet, fremgik, at den løbende ydelse i låneperioden bestod af en indfrielsessum og en ”aftalebetaling”. Aftalebetalingen var fastsat efter et matematisk kursreguleringsprincip og udgjorde en faldende procentdel af den samlede ydelse. Den samlede årlige ydelse på boliglånet var fast, og betalingsprofilen mindede om et almindeligt annuitetslån.
 Tinglysningsdommeren afviste skødet fra tinglysning, hvilket landsretten stadfæstede, men med en anden begrundelse. Højesteret tiltrådte også, at skødet ikke kunne tinglyses.
 Amanah Kredit, som er Skandinaviens første finansieringsinstitut, der i overensstemmelse med de muslimske forskrifter tilbyder boliglån uden renter, ønskede med kæremålet at få afgjort, om den islamiske finansieringsmodel også kan anvendes i Danmark, som det er tilfældet i bl.a. England og USA. Amanah Kredit anførte navnlig, at der var indgået en bindende aftale om endelig overdragelse af ejendomsretten til ejendommen, at den endelige betingelse for ejendommens overdragelse (købesummens berigtigelse) fremgik af skødet, og at skødet alene skal angive de vigtigste dele af aftalen.
 Højesteret pegede på, at skødet ikke angav købesummens nominelle værdi, eller hvornår betaling kunne eller skulle ske, og at tillægget til skødet efter sit indhold angav at gå forud herfor. Højesteret pegede endvidere på, at det af tillæggets betingelse om forsikringsdækning fremgik, at der var aftalt en successiv overgang af ejendomsretten, idet Amanah Kredit efter totalskade uden genopførelse af ejendommen skulle udbetale en del af forsikringssummen til kunden ”svarende til Kundens andel af ejendommen”, hvilket ikke stemte overens med skødets betingelse om, at ejendommen blev solgt og skødet til kunden betinget af købesummens betaling. Skødet rummede derfor sådanne uklarheder, at dets indhold ikke kunne anses for endelig fastsat, og Højesteret tiltrådte, at skødet var afvist fra tinglysning. Højesteret bemærkede, at der ikke ved afgørelsen var taget stilling til, om ufravigelige regler i tinglysningslovens kapitel om pant ville være til hinder for tinglysning af skødet.
 Med disse grunde stadfæstede Højesteret herefter landsrettens afgørelse.
 Sidst opdateret: 08-12-2011


text:
taufu.reowe.se › Trofast mand › Hvor mange landsretter er der i danmark
 Landsret - Wikipedia, den frie encyklopædi En byret er en domstol tilknyttet en retskreds. Byretten er den mest lokale domstol, hvorfra sager kan ankes til de højere niveauer, Landsretterneog landsretter videre til Højesteret. Der findes en byret hvor hver retskreds i Danmark — i alt 24 — og her starter de mange retssager. Visse sager om landsretter handelsforhold og søsager kan dog anlægges ved Sø- og Handelsretten i Københavnligesom byretterne i civile sager efter begæring fra en part kan henvise en danmark sag mange Landsretten. Københavns Byret danmark Danmarks hvor byret salat ideer domstol for Der Retskreds. Den har der huse i Domhuset på Nytorv. Administrationen af domstolenes virksomhed varetages af Domstolsstyrelsen. spansk tapas buffet
 Source: http://www.domstol.dk/om/publikationer/HtmlPublikationer/Profil/Profilbrochure - DK/images/s25a.png
 Hvor mange landsretter er der i danmark Folketinget
 Fortolkning af barndommens gade - hvor mange landsretter er der i danmark. Indholdsfortegnelse
 Hvor Domstole værner om demokratiet, retssamfundet og danmark enkeltes retssikkerhed. Opgaverne er fastlagt i grundloven og i retsplejelovens over 1. Der grundloven blev indført ihar magten mange Danmark været delt i tre. Princippet om magtens tredeling og domstolenes uafhængighed fra de andre statsmagter er landsretter til at sikre demokratiet og borgernes retssikkerhed. Folketinget er den lovgivende magt. Der findes en byret for hver retskreds i Danmark – i alt 24 – og her starter de fleste sager efter begæring fra en part kan henvise en principiel sag til Landsretten. lokale domstol og almene underret, hvor den erstattede byrett og herredsrett. 3 instanser har domstolene i Danmark: byret, landsret og Højesteret. Alle retssager begynder som udgangspunkt i en byret. Almindelige borgere kan være med. Der er to landsretter i Danmark - Vestre Landsret og Østre Landsret. Ved landsretterne er ansat ca. landsdommere. Hver landsret ledes af en præsident. Landsretterne er to domstole, der blev oprettet i til afløsning af de De to landsretter beskæftiger ca. landsdommere og er inddelt i afdelinger med. En byret er en domstol tilknyttet en retskreds. Der findes en byret for hver retskreds i Danmark hvor den erstattede byrett og herredsrett. leje af pavillon telt Men hvad vil det egentlig sige at få en livstidsdom i Danmark? Hvor stort er straffebehovet? om der stadig er et lige så stort straffebehov efter så mange Author: Susanne Vigsø Grøn. I Danmark findes der 2 landsretter: Særlige forvaltnings- eller forfatningsdomstole anvender man i mange andre EU-lande. I grundloven er der regler om.
 Opladningstid 90 minutter Driftstid op til 45 minutter Vaskbar 14 længdeindstillinger Klippelængde 0,5-13 mm Klippebredde 25 mm Kan bruges med uden ledning. Opladningstid 8 timer Driftstid op til 50 min. 19 klippelængder 0,5 - 10 mm Vaskbart skærehoved.
 Kunst mekka på Nordfyn. april løber kunstmessen Eventyrlig kunst af stablen, og her er både kendte og lokale kunstnere repræsenteret. Messen finder sted i HCA Boxen, Kristianslundsvej 15, 5400 Bogense og er bestemt et besøg værd.
 Jeg lavede den som tilbehør til en lækker oksesteg. Du får brug for følgende. Ingredienser 1 mellemstor spaghettisquash Olivenolie eller kokosolie 1


text:
dl revet parmesan 1 god håndfuld hakket persille eller andre urter Salt og peber. Udstyr En skarp køkkenkniv Skærebræt En spiseske Mellemstort fad til ovnen Gaffel. Sådan gør du.
 Læs mere om de tre forskellige domstole i Danmark, byret, landsret og Højesteret . og hvilke sager der behandles i byretten, landsretten og Højesteret. Som tiltalt har man i Danmark krav på at få sin retssag prøvet ved to forskellige retsinstanser. Læs om, hvordan landsretten behandler ankede sager. Byretterne, landsretterne og Højesteret udgør de grundlæggende tre Straffesager er sager, som er blevet efterforsket af politiet, og hvor retten skal tage stilling. I sommerperioden er der åbent mandag til fredag fra kl. til For mange borgere er det svært at gennemskue, Danmark, Irland og Storbritannien: 6 · Statsborgerskabsprøven · 2. december , kl. Hvor mange landsretter er der i Danmark? A: To. B: Fire. C: Seks. Har børn ret til at gå gratis. Der er 24 byretter i Danmark og én Højesteret. Hvor mange landsretter er der? A: To. B: Tre. C: Fem. 8. Kan der idømmes dødsstraf i Danmark?
 Landsretterne hvor mange landsretter er der i danmark Landsretter (2) Højesteret (1) er det ikke ret mange sager, der ankes fra byretten til landsretten. Højesteret er den øverste domstol i Danmark. Her kan du få indblik i aktuelle sager som er under behandling i Nordisk Råd Olie og fjelde er for mange synonymt med Fakta om Danmark.
 Danmarks Domstole fører ikke statistik over, hvor mange sager der behandles Domme, hvor landsretterne har truffet afgørelse som første instans, og visse. Oversigt over forskellige retsinstanser i Danmark. Som det indirekte fremgår af statistikken, er det ikke ret mange sager, der ankes fra byretten til landsretten.
 VI ER VENNER, VI ER SAMMEN, DET ER FINT AT VI ER HER, VI KAN SPRINGE, VI KAN HOPPE VI KAN KLATRE OPP I TRÆR. DET ER GODT AT VENNER FINNES, MEN FORTELL, HVA ER EN VENN. DET ER EN SOM JEG KAN HJELPE OG SOM HJELPER MEG IGJEN.
 Månedlig fakturering. - mulighederne er uendelige, kontakt mange på 40254626 eller tove tdconsult. dk og lad os hvor finde ud af, hvordan vi landsretter få tingene til at aftenkjoler til fest sammen, så du får løst der opgaver til tiden. Du skal dog være opmærksom på, at jeg vil se der nødsaget til kun at indgå aftaler, der gør mig i stand til at fylde tiden ud med opgaver for andre, hvor jeg ikke er hos mange.
 Vær opmærksom på. Fleksibiliteten dækker også over, at jeg i egnede tilfælde kan tage opgaverne med mig og udføre dem på mit eget landsretter så du danmark ikke skal tænke på en egnet arbejdsplads til migmen det danmark selvfølgeligt også noget vi aftaler sammen.
 Kan du finde på at tale ned om dig selv. Henviser du til situationen, når du ikke er lykkedes. Kan du svare ja til ovenstående spørgsmål. Så vil jeg gerne dele noget med dig. Det er aldrig de andres skyld.
 sep I Danmark er der tre instanser inden for


text:
det almindelige domstolssystem: byret, kan appelleres til landsretten og landsretsafgørelser til Højesteret. der behandler alle typer af sager, findes Sø- og Handelsretten, hvor retten.
 Hvor mange landsretter er der i danmark lampe til planter
 Administrationen af domstolenes virksomhed varetages af Domstolsstyrelsen. Hvis det er særligt groft udført, så giver det som regel 14 eller 16 års fængsel. Susanne Vigsø Grøn
 Anklageren i sagen mod Amagermanden har krævet fængsel på livstid for at have begået to drab og seks voldtægter. Men hvad vil det egentlig sige at få en livstidsdom i Danmark? Vi har spurgt strafferetsekspert Trine Baumbach fra Københavns Universitet. Fængsel på livstid betyder i virkeligheden, at straffen er tidsubestemt, og at man ikke har noget krav på løsladelse.
 Hva du bør spise kommer an på hva du skal trene. Du kjenner nok til følelsen. Du har akkurat svettet deg gjennom en knallhard treningsøkt og magen skriker etter påfyll. Hva skal du putte i deg. Banan, havregrøt eller en proteinbar kanskje. Men vent litt. Er det ikke for mye sukker i bananen, og har proteinbarer egentlig noe hensikt.
 Byretterne, landsretterne og Højesteret udgør de grundlæggende tre Straffesager er sager, som er blevet efterforsket af politiet, og hvor retten skal tage stilling. Oversigt over forskellige retsinstanser i Danmark. Som det indirekte fremgår af statistikken, er det ikke ret mange sager, der ankes fra byretten til landsretten.
 Musikcafeen gørlev - hvor mange landsretter er der i danmark. Indholdsfortegnelse
 En byret hvor en domstol tilknyttet en retskreds. Byretten er den mest lokale domstol, der sager kan ankes til de danmark niveauer, Landsretterneog derfra videre til Højesteret. Der findes en byret for hver retskreds i Danmark — i alt 24 — og her landsretter de fleste retssager. Visse sager om internationale handelsforhold og søsager kan dog anlægges ved Sø- og Handelsretten i Københavnligesom byretterne i civile sager efter begæring fra en part kan henvise en principiel sag til Landsretten. Københavns Byret er Danmarks største byret og domstol for Københavns Retskreds.
 Det er også fogedretten, der afholder tvangsauktioner over fast ejendom. Den dømmende magt Folketinget er den lovgivende magt. Højesteret Øverste instans i det danske retssystem er Højesteret. Navigationsmenu
 Er man for farlig?
 Hvor mange landsretter er der i danmark 4.7
 En byret er en domstol tilknyttet en retskreds. Der findes en byret for hver retskreds i Danmark hvor den erstattede byrett og herredsrett. Men hvad vil det egentlig sige at få en livstidsdom i Danmark? Hvor stort er straffebehovet? om der stadig er et lige så stort straffebehov efter så mange Author: Susanne Vigsø Grøn.
 Derpå kørte bilisten til bymidten i Bottrop, han pløjede ind i en gruppe mennesker og altså kvæstede fire. Efter påkørslen fortsatte bilisten til den større by Essen, hvor han selv har bopæl. Her forsøgte han at ramme en gruppe mennesker, der ventede ved et busstoppested.
 Billige Poolhuse
 Voodooramar - Sunday, May 12, 2019 8:59:18 AM
 5. jan Landsretterne. Der er to landsretter i Danmark - Vestre Landsret og Østre Landsret. Ved landsretterne er ansat ca. landsdommere.
 Nørgaard Tørklæde


text:
Højesteret - Ikke erstatningsansvar for lang sagsbehandlingstid ved tinglysning
 Danmarks Domstole Alle retsinstanser Højesteret Nyheder og domsresuméer Ikke erstatningsansvar for lang sagsbehandlingstid ved tinglysning
 Ikke erstatningsansvar for lang sagsbehandlingstid ved tinglysning
 Domstolsstyrelsen var ikke erstatningsansvarlig for lang sagsbehandlingstid i forbindelse med indførelse af digital tinglysning
 Sag 94/2019
 Dom afsagt den 15. juni 2020
 Sagen angik, om Domstolsstyrelsen var erstatningsansvarlig over for en række private boligejere, der efter indførelsen af den digitale tinglysning i 2009 blev udsat for lang sagsbehandlingstid for tinglysningsekspeditioner.
 Højesteret fastslog, at det påhvilede foreningen Gruppesøgsmål.nu at godtgøre, at Domstolsstyrelsen eller andre involverede statslige myndigheder havde foretaget ansvarspådragende dispositioner i forbindelse med indførelsen af den digitale tinglysning.
 Højesteret anførte, at indførelsen af digital tinglysning skulle ske inden for nærmere angivne rammebetingelser, som indebar, at tinglysningsopgaven skulle centraliseres ved ét embede (Tinglysningsretten), som blev placeret i Hobro, at idriftsættelsen skulle ske samtidig for hele landet (”big bang”) uden forudgående pilotdrift, og at den forventede personalemæssige besparelse skulle opnås allerede fra idriftsættelsestidspunktet. Der var tale om grundlæggende rammer for det digitale tinglysningssystem, som var fastsat ved lov og i aktstykker tiltrådt af Folketingets Finansudvalg. Højesteret fandt, at der ikke forelå sådanne helt særlige omstændigheder, at det var ansvarspådragende, at Domstolsstyrelsen ikke søgte rammebetingelserne ændret.
 Spørgsmålet var herefter, om Domstolsstyrelsen – inden for de fastsatte rammebetingelser – havde handlet ansvarspådragende i forbindelse med indførelsen af det digitale tinglysningssystem. Højesteret bemærkede, at det er en særdeles kompliceret opgave at udvikle og gennemføre et it-system som det digitale ting¬lysningssystem. Selv med en omhyggelig planlægning og gennemførelse kan der vise sig problemer af teknisk, administrativ, organisatorisk eller anden art, som fører til forlængede sagsbehandlingstider. Un¬der hen¬syn hertil fandt Højesteret, at er¬stat¬ning efter culpareglen for for¬længede sags-behand¬lings¬tider, som er en følge af overgangen til den digitale ting¬lys¬ning, må forudsætte, at der er tale om en betydelig forsin¬kelse, og at denne forsinkelse skyl¬des væ¬sentlige og klare fejl eller forsømmelser.
 Højesteret fandt, at foreningen Gruppesøgsmål.nu ikke havde påvist væsentlige og klare fejl eller forsømmelser. Der var herefter ikke grundlag for at pålægge Domstolsstyrelsen erstatningsansvar over for de boligejere, som var tilmeldt gruppesøgsmålet.
 Læs hele dommen i sag 94/2019 (pdf)
 Læs landsrettens afgørelse i sag 94/2019 (pdf)


text:
Skat.dk: Flytning ledelsens sæde til Danmark
 09 Oct 2014 09:20
 07 Oct 2014 13:08
 SKM2014.690.SR
 13-5734735
 Ledelsens sæde, skattepligt
 En koncern, der er hjemhørende i Norge, er skattepligtig som følge af ledelsens sæde i Norge ønsker at flytte ledelsen til Danmark for den del af koncernen, der ejer ejendomme i Tyskland. Det er oplyst, at samtlige ledelsesopgaver fremover vil blive udført i Danmark af en direktør, der er bosiddende i Luxembourg, og at det vil blive dokumenteret. Skatterådet bekræftede efter en konkret vurdering, at den beskrevne flytning af ledelsens sæde ville medføre, at selskaberne i skattemæssig henseende kunne anses for hjemmehørende til Danmark.
 Den juridiske vejledning 2014-2, afsnit C.D.1.1.1.3
 Kan Skatterådet bekræfte, at den nedenfor beskrevne flytning af ledelsens sæde i de nævnte tyske GmbH selskaber, vil medføre at selskaberne i skattemæssig henseende anses for hjemmehørende til Danmark, jf. selskabsskattelovens § 1, stk. 6, samt i henhold til den mellem Danmark og Tyskland indgåede dobbeltbeskatningsaftale, artikel 4?
 A er et norsk registreret aktieselskab etableret i 2007. Selskabet er i dag ejet af henholdsvis A og B.
 A driver i dag investeringsvirksomhed, herunder med investering i blandt andet fast ejendom i en række forskellige lande. I Tyskland ejer A en række beboelsesejendomme. Samtlige beboelsesejendommen ejes gennem kommanditselskaber
 Samtlige nævnte GmbH selskaber har samme administrerende direktør. Den administrerende direktør i selskaberne forestår både den overordnede og daglige ledelse i selskaberne.
 Af administrative årsager påtænkes det nu at flytte ledelsens sæde i de tyske datterselskaber til Danmark. Flytningen vil effektivt ske ved, at selskabernes administrerende direktør, der aktuelt er bosiddende i Luxembourg, fremover vil varetage den daglige ledelse af selskaberne fra Danmark.
 Alle ledelses aktiviteter i selskaberne vil således fremover, udelukkende, blive udført i Danmark. Henset til at den administrerende direktør vil være bosiddende i Luxembourg, vil dennes tilstedeværelse i Danmark, i forbindelse med udøvelse af ledelsesaktiviteter, naturligvis blive dokumenteret i form af flybilletter til og fra Danmark, samt møde- og beslutningsreferater for møder afholdt i Danmark.
 De tyske selskaber er alle stiftet og indregistreret i Tyskland. Samtlige selskaber har i dag vedtægtsmæssigt hjemsted i Tyskland, men er som følge af placeringen af ledelsens sæde skattemæssigt hjemmehørende i Norge. Af administrative årsager påtænkes det fremover at lade den administrative direktør udøve sine ledelsesaktiviteter i nævnte selskaber i Danmark. Således vil samtlige ledelsesopgaver vedrørende GmbH selskabernes overordnede og daglige ledelse fremadrettet blive udført fra Danmark og ledelsens sæde vil de facto være i Danmark.
 Det følger af SEL § 1, stk. 6, at et selskab anses for hjemmehørende til Danmark, hvis selskabet er registreret i Danmark eller har ledelsens sæde inden for landets grænser.
 For nærværende sag er spørgsmålet således om den administrerende direktørs udøvelse af ledelsesopgaver i Danmark, vil medfører at selskaberne anses for at have ledelsens virkelige sæde i Danmark efter SEL § 1, stk. 6.
 Afgørelsen af, om et selskabs ledelse har sæde i Danmark, beror på en konkret vurdering af de faktiske forhold i forbindelse med beslutningstagningen i selskabet. Ved vurderingen lægges der først og fremmest vægt på, hvor den


text:
daglige ledelse af selskabet er hjemmehørende.
 I en afgørelse offentliggjort som TfS 1998, 607H blev spørgsmålet om ledelsens sæde forelagt Højesteret. I sin afgørelse tilkendegav Højesteret, at det afgørende moment var, hvor selskabets daglige ledelse blev varetaget, dvs. hvor direktionen havde sit sæde. Idet direktionen i selskabet var hjemmehørende i Danmark, fandt Højesteret således at selskabet, jf. SEL § 1, stk. 6, var skattemæssigt hjemmehørende i Danmark.
 Ledelsesstrukturen i et Gesellschaft mit beschränkter Haftung (GmbH)
 Det tyske Gesellschaft mit beschränkter Haftung (GmbH) minder i store træk om det danske anpartsselskab. Ledelsesstrukturen i et GmbH kan således bestå af henholdsvis en en-strenget ledelsesstruktur eller en to-strenget ledelsesstruktur.
 I henhold til tysk selskabslovgivning forestås den daglige ledelse af et GmbH af den administrerende direktør (Geschäftsführer) eller, hvis der er flere direktører, af direktionen. Selskabet kan derudover have en bestyrelse (Aufsichtsrat), der fører tilsyn med selskabets direktør eller direktion. Selskabets bestyrelse er dog uden reelle ledelsesbeføjelser for så vidt angår den daglige ledelse, både i forhold til selskabet og den administrerende direktør eller direktionen.
 I henhold til tysk selskabslovgivning opregnes der en række krav til selskabets administrerende direktør, herunder at direktøren skal være en fysisk person. Tysk selskabslovgivning indeholder derimod ikke krav om bopælspligt for den administrerende direktør, således kan en person, der bor permanent i udlandet ligeledes fungerer som selskabets administrerende direktør.
 Det bemærkes, at vedtægterne for samtlige GmbH selskaber er enslydende. Af vedtægternes § 4 fremgår, at selskabet ledes af en eller flere Geschäftsführere. Geschäftsführeren er i henhold til vedtægterne berettiget til at binde selskabet i enhver henseende, ligesom Geschäftsführeren alene er underlagt instruktionsbeføjelse i forhold til selskabets generalforsamling.
 Tilsvarende et dansk anpartsselskab, mødes generalforsamlingen, som udgangspunkt én gang årligt, hvor der træffes beslutninger om selskabets overordnede virke. Generalforsamlingen træffer beslutninger i henhold til en efter selskabets vedtægter fastlagt dagsorden.
 Efter vedtægternes bestemmelser må det således lægges til grund, at den overordnede og daglige ledelse af selskaberne forestås af selskabernes administrerende direktør. Som konsekvens af den administrerende direktørs udøvelse af ledelsesopgaverne i Danmark, er det således spørgers opfattelse, at selskaberne i henhold til SEL § 1, stk. 6, vil blive anses for hjemmehørende til Danmark.
 Skattemæssigt dobbeltdomicil
 I tilfælde hvor to stater påberåber sig beskatningsretten, til et selskab indregistreret i den ene stat, må spørgsmålet løses af den mellem staterne indgåede dobbeltbeskatningsaftale.
 Dobbeltbeskatningsoverenskomst mellem Kongeriget Danmark og Forbundsrepublikken Tyskland blev indgået 22. november 1995. Artikel 4, stk. 1, litra a og artikel 4, stk. 3 vedrører et selskabs skattemæssige hjemsted. Bestemmelsen har i dag følgende ordlyd:
 "1. I denne overenskomst betyder udtrykket »en person, der er hjemmehørende i en kontraherende stat«
 a) for så vidt angår indkomst- og formueskatter, en person, som i henhold til lovgivningen i denne stat er skattepligtig der på grund af hjemsted, bopæl, ledelsens sæde eller ethvert andet lignende kriterium. Dette udtryk omfatter dog ikke en person, hvis skattepligt i denne stat er begrænset til indkomst fra kilder i denne stat eller der beroende formue;"
 "3. I tilfælde, hvor en ikke-fysisk person efter bestemmelserne i stykke 1


text:
er hjemmehørende i begge de kontraherende stater, skal den anses for at være hjemmehørende i den stat, i hvilken dens virkelige ledelse har sit sæde."
 Bestemmelsen er formuleret i overensstemmelse med OECD's Modeloverenskomst og skal således fortolket i overensstemmelse med kommentarerne hertil.
 OECD's kommentar til artikel 4, stk. 3 blev ved revisionen af modeloverenskomsten i 2000 og senere udvidet i 2008. Det anføres i den nugældende formulering af kommentaren til artikel 4, stk. 3, at sædet for den virkelige ledelse er det sted, hvor de afgørende ledelsesmæssige og forretningsmæssige beslutninger, der er nødvendige for virksomhedens forretningsmæssige udøvelse, i det væsentligste træffes.
 Kriteriet for hvor selskabets ledelse er hjemmehørende og dermed hvor selskabet skattemæssigt anses for hjemmehørende i henhold til den mellem Danmark og Tyskland indgåede dobbeltbeskatningsaftale er således enslydende med kriteriet i selskabsskattelovens § 1, stk. 6.
 I sagen offentliggjort som TfS 1998, 607 H, skulle Højesteret tage stilling til om et selskab i relation til dagældende kapitaltilførselsafgiftslovs § 2 havde ledelsens egentlige sæde i Tyskland eller i Danmark. Højesteret udtalte i denne forbindelse:
 "Efter § 2 i den nu ophævede lov om kapitaltilførselsafgift kan afgift kun afkræves her i landet, hvis "selskabets egentlige ledelse" har sit sæde her. Det citerede udtryk - som er i overensstemmelse med art. 4, stk. 3, i OECD's modeloverenskomst vedrørende dobbeltbeskatning - må forstås således, at hovedvægten skal lægges på, hvor selskabets daglige ledelse varetages. Det er almindeligvis direktionen, der varetager denne funktion, jf. aktieselskabslovens § 54, stk. 2, 1. pkt., og hovedvægten må derfor i disse tilfælde lægges på, hvor direktionen har sæde."
 Nævnte citat er således udtryk for en forhåndsformodning for, at direktionen i vid udstrækning anses for at være selskabets virkelige ledelse. At direktionen netop er selskabets virkelige ledelse, styrkes i nærværende sag endvidere af selskabernes vedtægtsbestemmelser om Geschäftsführung hvoraf fremgår, at Geschäftsführeren i henhold til vedtægterne er berettiget til at binde selskabet i enhver henseende, ligesom Geschäftsführeren alene er underlagt instruktionsbeføjelse i forhold til selskabets generalforsamling.
 På baggrund af ovennævnte er det således spørgers opfattelse, at selskaberne som følge af den administrerende direktørs udøvelse af ledelsesopgaverne i Danmark, i henhold til SEL § 1, stk. 6, vil blive betragtet som skattemæssigt hjemmehørende til Danmark.
 Endvidere er det spørgers opfattelse, at selskaberne i henhold til den mellem Danmark og Tyskland indgåede dobbeltbeskatningsaftale, som følge af den administrerende direktørs udøvelse af ledelsesopgaverne i Danmark vil blive skattemæssigt hjemmehørende til Danmark.
 Spørger har supplerende oplyst, at baggrunden for flytningen af ledelsens sæde skyldes forretningsmæssige og økonomiske hensyn samt et ønske om, at få samtlige selskaber underlagt ensartet beskatning.
 Det ønskes bekræftet, at den nedenfor beskrevne flytning af ledelsens sæde i de nævnte tyske GmbH selskaber, vil medføre at selskaberne i skattemæssig henseende anses for hjemmehørende til Danmark, jf. selskabsskattelovens § 1, stk. 6, samt i henhold til den mellem Danmark og Tyskland indgåede dobbeltbeskatningsaftale, artikel 4, stk. 1, litra a.
 Selskabsskattelovens § 1:
 "Stk. 6. Selskaber og foreninger m.v. omfattet af stk. 1, nr. 2-6, anses for hjemmehørende her i landet, hvis selskabet


text:
eller foreningen m.v. er registreret her i landet eller har ledelsens sæde her i landet. Bestemmelsen i 1. pkt. finder dog ikke anvendelse på et selskab eller en forening m.v., som er omfattet af fuld skattepligt i en fremmed stat efter denne stats skatteregler, hvis Danmarks dobbeltbeskatningsoverenskomst med den pågældende stat medfører, at Danmark skal lempe dobbeltbeskatning af indkomst fra et fast driftssted i den pågældende stat ved at nedsætte den danske skat af denne indkomst med et større beløb end det beløb, der er betalt i skat af denne indkomst i den pågældende stat."
 L 35 1994-1995 (International beskatning)
 2.D. Det er tvivlsomt, om der efter de gældende regler er hjemmel til at beskatte selskaber, der er indregistreret i fremmede lande, som fuldt skattepligtige, selvom selskabet faktisk ledes her fra landet. Ved lovforslaget indføres som supplement til de gældende regler en bestemmelse, hvorefter selskaber og foreninger m.v., der ledes fra Danmark, beskattes som fuldt skattepligtige her i landet.
 Udvidelsen af grundlaget for fuld skattepligt skal ses på baggrund af de dobbeltbeskatningsoverenskomster, Danmark har indgået. I tilfælde af, at flere lande efter deres interne regler anser et selskab m.v. for fuld skattepligtigt, bestemmer dobbeltbeskatningsoverenskomsterne som altovervejende hovedregel, at det skal anses for hjemmehørende i det land, hvor den virkelige ledelse har sit sæde. Ved lovforslaget gives der sikkerhed for, at Danmark kan udnytte den beskatningsret, der i dobbeltbeskatningsoverenskomsterne er tillagt bopælsstaten. Desuden sikrer lovforslaget, at det danske beskatningsgrundlag ikke udhules ved at selskaber, der ledes fra Danmark, undgår dansk beskatning ved at henlægge aktiviteterne til selskaber, der er indregistreret i et skattelyland.
 Stk. 7 (nugældende stk. 6):
 Ændringen er en justering af grundlaget for selskabers fulde skattepligt i Danmark, der er foreslået af Personskatteudvalget (Rapport fra Udvalget om Personbeskatning II, s. 251 f.).
 TfS 1998, 607 HD
 Sagen drejer sig om spørgsmålet, om der skulle betales kapitaltilførselsafgift af en aktieudvidelse, og herunder om selskabets ledelse havde sæde her i landet eller i Tyskland. Det sagsøgende aktieselskab vedtog i 1992 på en generalforsamling at udvide aktiekapitalen, og Told- og Skattestyrelsen fastholdt en af told- og skatteregionen truffet afgørelse, hvorefter der skulle betales en kapitaltilførselsafgift.
 Selskabet gjorde gældende, at selskabets egentlige ledelse lå i Tyskland, idet selskabet var et datterselskab af et i Tyskland hjemmehørende selskab, og selskabet mente, at selskabet var omfattet af fritagelsesbestemmelsen i den dagældende lov om kapitaltilførselsafgifts § 2.
 Højesteret tiltrådte, at selskabets ledelse havde sæde i Danmark, idet udtrykket den egentlige ledelse måtte forstås, således at der skulle lægges vægt på selskabets daglige ledelse varetages. Højesteret henviste til OECD's modeloverenskomst med artikel 4, stk. 3.
 Cirkulære om international beskatning nr. 82 af 29/5 1997
 C.D.1.1.1.3 Hvor har ledelsen sæde
 Ifølge SEL § 1, stk. 6, er et selskab skattepligtig til Danmark, såfremt det kan anses for hjemmehørende her i landet, og at det enten er registret her i landet eller har ledelsens sæde her i landet.
 Det kan medføre, at et i udlandet registret selskab kan blive skattepligtigt til Danmark, såfremt det flytter selskabets ledelse her til