text:
Ilse Jacobsens RUB 1 støvler opnår ikke ophavsretlig beskyttelse
 Nyhed d. 11.06.20
 Højesteret har nu afvist, at de populære gummistøvler solgt under navnet ”RUB 1”, som er udviklet af den danske designer Ilse Rohde Jacobsen, kan beskyttes som et ophavsretligt værk. Højesteret vurderede dog, at støvlerne havde det fornødne særpræg til at være beskyttet efter markedsføringslovens regler. Med afgørelsen tager Højesteret for første gang i en længere årrække stilling til, hvilke betingelser der skal være opfyldte, for at der kan statueres ophavsretlig beskyttelse i relation til et modeprodukt.
 Nærmere om ophavsrettigheder
 I henhold til ophavsretslovens § 1, stk. 1, har den som frembringer et litterært eller kunstnerisk værk en ophavsret til værket. Under begreberne litterære og kunstneriske værker falder alt fra fotografier, malerier og digte til brugskunst i form af f.eks. keramik, lamper, modetøj og lignende.
 En ophavsretlig beskyttelse indebærer, at man som ophavsmand har eneret til at gøre brug af det værk man har frembragt i op til 70 år efter sin død. En sådan eneret medfører, at ophavsmanden er beskyttet mod, at en tredjemand markedsfører, og sælger identiske eller lignende værker.
 Der er en række betingelser som skal være opfyldte for, at en frembringelse kan betragtes som et ophavsretligt beskyttet værk. Den grundlæggende betingelse er, at værket skal være originalt. Det vil sige, at værket skal være udtryk for ophavsmandens personlige, skabende indsats.
 En ophavsret opstår fra det øjeblik værket er frembragt. Der findes ingen register over ophavsrettigheder, og det er således ikke et krav for at opnå ophavsretlig beskyttelse, at ophavsmanden registrerer sin ret eller sit værk.
 Beskyttelse mod ulovlig produktefterligning efter markedsføringslovens bestemmelser
 I tvister vedrørende immaterielle rettigheder ses det ofte, at den som påberåber sig en ret, udover at henvise til den relevante speciallovgivning som f.eks. ophavsretsloven, henviser til markedsføringslovens § 3.
 Den grundlæggende forskel på regelsættene er, at beskyttelsen i den immaterialretlige speciallovgivning altid vil være rettet mod selve opfindelsen, designet eller værket, hvorimod markedsføringslovens bestemmelser beskytter den erhvervsdrivendes og dennes opfindelse, design eller værks position på markedet.
 Helt overordnet fastslås det i markedsføringslovens § 3, stk. 1, at erhvervsdrivende skal udvise god markedsføringsskik under hensyntagen til forbrugere, erhvervsdrivende og almene samfundsinteresser. God markedsføringsskik indebærer bl.a., at der ikke må ske produktion eller markedsføring af kopier af andres produkter.
 For at et produkt kan være beskyttet mod ulovlig produktefterligning efter markedsføringslovens regler, er det et krav, at produktet har en passende grad af særpræg. Det betyder, at produktet skal have en sådan fremtoning, at den adskiller sig fra øvrige produkter på markedet.
 Højesteret stadfæster dom; RUB 1-støvler nyder ikke ophavsretlig beskyttelse
 Med ovennævnte afgørelse, har Højesteret nu endelig afvist, at Ilse Rohde Jacobsens populære gummistøvler, solgt under navnet ”RUB 1”, nyder ophavsretlig beskyttelse.
 Sagen startede i Sø- og Handelsretten tilbage i 2015, efter at Ilse Jacobsen var blevet opmærksom på, at Morsø Sko Import A/S importerede en kinesisk produceret gummistøvle, som efter Ilse Jacobsens opfattelse krænkede hendes ophavsret til RUB 1-støvlerne. Sagen har siden været igennem Vestre Landsret og nu også Højesteret.
 Højesteret begrundede


text:
afvisningen med, at støvlen ikke opfylder det ophavsretlige originalitetskrav, idet støvlen består af en kombination af en række designelementer, som allerede var velkendt fra andre støvler på markedet på tidspunktet, hvor støvlen blev frembragt. Støvlen kunne derfor ikke anses for at være udtryk for Ilse Rohde Jacobsens personlige, skabende indsats.
 Højesteret vurderede dog, at RUB 1-støvlerne er beskyttet mod ulovlige produktefterligninger, idet støvlerne har det fornødne særpræg til at være beskyttet efter markedsføringslovens bestemmelser. Højesteret nåede imidlertid den konklusion, at Morsø Sko Import gummistøvler adskiller sig så meget fra RUB 1-gummistøvlerne, at der ikke er tale om en efterligning i strid med markedsføringslovens bestemmelser.
 Med afgørelsen har Højesteret for første gang i en længere årrække haft mulighed for at tage stilling til, hvilke betingelser der skal være opfyldte, for at der kan statueres ophavsretlig beskyttelse i relation til et modeprodukt. Modebranchen har derfor afventet Højesterets afgørelse i spænding.
 Rekonstruktion er et betydningsfuldt værktøj til at afværge konkurser. Læs mere om hvordan processen forløber.
 Persondataforordningens regler om indsigtsret
 Som dataansvarlig er det vigtigt at være opmærksom på ikke at slette personoplysninger, der er anmodet om indsigt i.
 Afgørelse om miljøvurdering af fredningsforslag ophæves
 Miljø- og Fødevareklagenævnet ophæver miljøvurdering af fredningsforslag. Sagen er ophævet og hjemvist til fornyet behandling.

type: other


text:
Højesteret har godkendt, at en lejer skal smides ud af sit lejemål – Advokatfirmaet Dickmeiss
 Højesteret har den 1. maj 2018 afsagt dom i en principiel sag, hvor Højesteret har godkendt, at en lejer i et almennyttiglejemål i Vollsmose kan smides ud, som følge af, at hendes søn havde deltaget i nogle optøjer mod politiet i Vollsmose.
 By Dickmeiss Nyheder 2. maj 2018
 Højesteret har godkendt, at en lejer skal smides ud af sit lejemål
 Det principielle i sagen var, om udlejeren kunne smide lejeren ud af sit lejemål, når stedet for, hvor optøjerne fandt sted, var beliggende i en anden boligafdeling i Vollsmose, end den boligafdeling, hvor lejemålet var beliggende. Højesteret godkendte ophævelsen, og fandt ikke, at der var noget til hinder for, at udlejeren kunne smide lejeren ud af sit lejemål, selvom stedet optøjerne var beliggende i en anden boligafdeling, end der hvor lejemålet var beliggende. Højesteret fandt, at der var den fornødne tilknytning mellem stedet, hvor optøjerne fandt sted og lejemålet, idet adfærden var begået i det boligområde (Vollsmose), hvor lejemålet var beliggende.
 Advokat Vilhelm Dickmeiss, der førte sagen for lejeren, udtaler:
 ”Jeg er bekymret for lejernes retsstilling efter den afsagte dom. Nu er det slået fast, at en lejer kan smides ud af sin bolig som følge af en udvist adfærd, der er begået i det boligområde, hvor lejemålet er beliggende, hvilket er en svækkelse af lejerens retsstilling. Det skaber usikkerhed for lejerne, om deres retsstilling og kan resultere i vilkårlighed. Nu har udlejere adgang til at ophæve en lejers lejemål, såfremt en lejer eller en fra dennes husstand har begået en handling i det boligområde hvor lejemålet er beliggende, også selvom handlingen er begået langt fra det sted, hvor lejemålet er beliggende og i en anden boligafdeling.
 Dette er ganske vidtrækkende. Der er behov for, at der fastsættes nogle klare retningslinjer for, hvor langt denne adgang skal udstrækkes.”
 Indslag på TV2 Fyn
 https://www.tv2fyn.dk/ugens-gaester/familie-smides-pa-gaden-advokat-er-skuffet?autoplay=1?v=0_mbimeva9
 ...Advokatfirmaet Dickmeiss har kontor i Odense og hjælper dagligt mange med spørgsmål vedrørende familiesammenføring og opholdstilladelse
 Det er en stor glæde at kunne offentliggøre
 Frifundet for voldtægt, men dømt for blufærdighedskrænkelse
 Sigtet for voldtægt af 13-årig pige blev løsladt
 Frifundet for drugrape
 Frifundet for vold af særlig farlig karakter
 Nægtede besiddelse af halvt kilo hash med videresalg for øje.
 Dyrevelfærd – Bøde til leder af grisefarm
 Betinget fængsel for vold
 Over en kvart million kroner i erstatning fra politiet til frifundet asylansøger
 Advokatfirmaet Dickmeiss indstillet til Danske Advokaters Innovationspris
 Byrettens dom i sag om frihedsberøvelse omstødt
 Slap for fængsel for at bære en springkniv i 4. gangs tilfælde
 Far frifundet for vold mod søn
 Frifindelse for voldtægt
 Tiltalt for forsøg på kvalificeret vold men blev frifundet


text:
16 Jun 2014 10:56
 11 Jun 2014 09:36
 2. afdeling, 278/2012
 Aktietab, realitetsgrundsætning, skatteudnyttelse, kapitalforhøjelse, konstruktion
 Højesteret har tilsidesat et skattearrangement, hvor formålet med arrangementet var at skabe konstruerede tab, der kunne fratrækkes skattemæssigt.
 De pågældende to moderselskaber ønskede at få tabsfradrag på aktier efter den dagældende 3 års regel, hvorefter fortjeneste på aktier, der var ejet i mindre end 3 år, var skattepligtige og tab fradragsberettigede. De to moderselskaber lod derfor hver to datterselskaber indgå modsatrettede valutaterminskontrakter med det ene formål at konstruere et tab i det ene af de to selskaber. I det selskab, som led tab på valutaterminskontrakten, betalte det ene af moderselskaberne banken for tabet og lod senere aktiekapitalen i datterselskabet forhøje ved et kapitalindskud. Herved skabtes et større tab ved, at de to moderselskaber solgte aktierne i de to tabslidende selskaber.
 Højesteret tilsidesatte arrangementet. Højesteret henviste til, at dispositionernes eneste formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab. Ud fra en helhedsvurdering kunne tabet ikke anses for et reelt tab.
 Den juridiske vejledning 2014-1 C.B.2.1.5.7
 Den juridiske vejledning 2014-1 C.B.2.9.1
 Den juridiske vejledning 2014-1 C.B.2.3.6
 H1 A/S og
 H1.1 ApS
 Lene Pagter Kristensen, Marianne Højgaard Pedersen, Vibeke Rønne, Oliver Talevski og Jens Kruse Mikkelsen
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 19. afdeling den 7. august 2012.
 Denne sag angår H1 A/S' og H1.1 ApS' fradrag for tab på aktier og anparter - nærmere bestemt opgørelse af anskaffelsessummen for deres afståede aktier og anparter - i henholdsvis H1.2 A/S og H1.3 ApS. I begge disse selskaber var der gennemført tabsgivende valutaterminsforretninger i USD over for EUR.
 Som anført i landsrettens dom gennemførtes samtidig gevinstgivende valutaterminsforretninger i DKK over for USD i disse selskabers søsterselskaber H1.5 A/S og H1.6 ApS.
 Om den videre skattemæssige behandling af disse kursgevinster har Skatteministeriet oplyst følgende:
 Moderselskabet har ret til at udlodde hele gevinsten som udbytte uden skat i medfør af selskabsskattelovens § 13...
 Denne adgang har moderselskabet faktisk benyttet i forhold til den realiserede fortjeneste i H1.6 ApS...
 H1.6 ApS indgik de modsatrettede terminsforretninger til søsterselskabet H1.3 ApS og opnåede en gevinst på 25.294.680 kr.
 Dette resultat indgår i selskabets årsregnskab for 2000, hvor det samtidig kan konstateres, at der er foretaget skattefri udbytteudlodning med i alt kr. 25 mio...
 For så vidt angår den realiserede fortjeneste i H1.5 A/S er denne indgået i et efterfølgende helt tilsvarende skattearrangement med tab på valutaterminsforretninger og realisation af dette ved koncerninternt salg af aktierne til følge [i 2002]...
 Ifølge Nationalbanken er centralkursen over for euro for den danske krone fastsat til 7,46038, og den danske krone skal holdes inden for et udsvingsbånd på +/-2,25 %, men reelt er udsvingene betydeligt mindre.
 Sagens baggrund og problemstilling
 Som nærmere beskrevet i landsrettens dom havde H1 A/S og H1.1 ApS, hvoraf det sidste selskab var et datterselskab af H1, i indkomståret 2000 hver to datterselskaber, som foretog modsatrettede, kortfristede valutaterminsforretninger med Jyske Bank. H1 havde H1.2 A/S og H1.5 A/S, mens H1.1 havde H1.6 ApS og H1.3 ApS. Alle selskaberne


text:
var sambeskattede, og der er ikke oplysning om aktiviteter i de fire datterselskaber ud over valutaterminsforretningerne. Det ene af hvert af de to par datterselskaber foretog en kortfristet valutaterminsforretning i USD mod EUR, mens det andet datterselskab i samme periode og for stort set samme beløb foretog en valutaterminsforretning i DKK mod USD. Det ene datterselskab led som følge heraf et tab, mens søsterselskabet havde en næsten tilsvarende gevinst.
 I H1s datterselskab H1.2 var tabet på 15.929.865 kr., mens gevinsten var på 16.333.200 kr. i H1.5. I H1.1's datterselskab H1.3 var tabet på 25.024.150 kr., mens gevinsten var på 25.294.680 kr. i H1.6. H1 dækkede tabene for H1.2 og H1.3 (de tabslidende datterselskaber) over for Jyske Bank i henhold til støtteerklæringer. De betalte beløb blev herefter opført som gæld på selskabernes mellemregningskonti med H1. Der blev i tilknytning til valutaterminsforretningerne gennemført en kapitalforhøjelse i H1.2 på 15 mio. kr. og senere en yderligere kapitalforhøjelse på 15 mio. kr., og der blev gennemført en kapitalforhøjelse i H1.3 på 25 mio. kr. Som følge af kapitalforhøjelserne indfriede de tabslidende datterselskaber deres gæld til H1.
 De tabslidende datterselskaber blev solgt til andre selskaber i koncernen inden indkomstårets udløb, og i den forbindelse blev der selvangivet aktieavancetab på henholdsvis på 13.034.942 kr. for H1 og 25.047.934 kr. for H1.1.
 Skatteministeriet har gjort gældende, at der ved opgørelsen af aktieavancetabet skal ses bort fra den første kapitalforhøjelse på 15 mio. kr. i H1.2 og fra kapitalforhøjelsen på 25 mio. kr. i H1.3, som i det væsentlige dækkede tabene ved valutaterminsforretningerne i de to datterselskaber.
 Efter § 2, stk. 2, jf. § 1, stk. 1, i den dagældende aktieavancebeskatningslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 643 af 5. august 1999, kunne tab ved afståelse af aktier eller anparter på et tidspunkt, der ligger mindre end tre år efter erhvervelsen, fradrages i indkomstårets fortjeneste ved afståelse af aktier, der var skattepligtig efter stk. 1. Efter lovens § 2, stk. 3, 2. pkt., og § 6, stk. 1 og 2, skulle tabet opgøres som forskellen mellem afståelsessummen og anskaffelsessummen for de pågældende aktier/anparter.
 Spørgsmålet under denne sag er, om der ved beregningen af H1s anskaffelsessum for aktierne i H1.2 skal ses bort fra den første kapitalforhøjelse på 15 mio. kr., og om der ved beregningen af H1.1's anskaffelsessum for anparterne i H1.3 skal ses bort fra kapitalforhøjelsen på 25 mio. kr. - i begge tilfælde med den virkning, at tabet ved salg af aktier og anparter bliver tilsvarende mindre.
 Valutaterminsforretningerne var i forhold til H1 og H1.1 uden nævneværdig økonomisk risiko og havde ingen forretningsmæssig begrundelse. Formålet med forretningerne var alene at påføre det ene af to søsterselskaber under hvert af selskaberne et tab, som modsvaredes af en gevinst af nogenlunde samme størrelse i det andet søsterselskab. Forretningerne var således tilrettelagt og blev også gennemført på en måde, som i realiteten var økonomisk neutral for moderselskaberne (H1 og H1.1).
 Det var på forhånd planlagt, at det datterselskab, som led tab, via en kapitaludvidelse (og dermed en forøgelse af aktiernes/anparternes anskaffelsessum) finansieret


text:
af H1 skulle indfri sin gæld, således at kapitaludvidelsen kunne slå igennem som et tab på aktierne/anparterne i det pågældende selskab ved et salg inden for tre år efter erhvervelsen. Den måde, som valutaterminsforretningerne var tilrettelagt og gennemført på, betød således - i sammenhæng med sambeskatningsreglerne - at dispositionernes eneste formål og eneste virkning var at skabe et fradragsberettiget tab for moderselskaberne efter reglerne i den dagældende aktieavancebeskatningslov. Den del af tabet på aktier i H1.2 og den del af tabet på anparter i H1.3, som modsvares af kapitalforhøjelserne som følge af terminsforretningerne, kan derfor ud fra en helhedsvurdering ikke anses for reelle tab, men må anses for tab, der er konstrueret alene med henblik på at opnå et fradragsberettiget tab.
 Under disse omstændigheder finder Højesteret, at der ved opgørelsen efter aktieavancebeskatningsloven af H1s tab ved salg af aktierne i H1.2 og af H1.1's tab ved salg af anparterne i H1.3 skal ses bort fra den del af anskaffelsessummerne, som hidrører fra de nævnte kapitalforhøjelser.
 Da H1 og H1.1 ikke har bestridt den beløbsmæssige opgørelse af Skatteministeriets principale påstande, tager Højesteret herefter disse påstande til følge.
 Sagsomkostningerne er fastsat til dækning af advokatudgift for landsret og Højesteret med 800.000 kr. og af retsafgift for landsret og Højesteret med 10.000 kr., i alt 810.000 kr.
 H1 A/S skal anerkende, at tabet på aktier i H1.2 A/S ændres fra 13.034,94 kr. til 534.796 kr.
 H1.1 ApS skal anerkende, at tabet på anparter i H1.3 ApS ændres fra 25.047.934 kr. til 47.934 kr.
 I sagsomkostninger for landsret og Højesteret skal H1 A/S og H1.1 ApS solidarisk betale i alt 810.000 kr. til Skatteministeriet.
 Det idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.


text:
 En Episode af Kristian Colbjørnsens Liv. - e.tidsskrifter.dk
 Hvilke Fortjenester Kr. Golbjørnsen som Sekretær i den store Landbokonnnission har havt af de vigtige Landbolove1787 og 1788, bliver der i denne Sommer ved Hundredaarsfesterne for Stavnsbaandets Løsning rig Lejlighedtil at mindes. Den, der med Tanken om, hvad lian her udrettede, søger at følge Gangen i hans Liv i hin Tid, bliver slaaet af at se, at han, der havde været en højt anset Højesteretsadvokat og særlig som Kammeradvokatnydt overordentlig Tillid fra Rentekammerets Side, Aaret, førend han kom ind i Landbokomniissionen, nedlagde sin Plads som Advokat og trak sig ud paa Landet, hvor han havde kjøbt en Bondegaard i Nærum. Hvad var Grunden til dette paafaldende Skridt? Han motiverede det selv med Sygelighed; men uagtet han i de Aar flere Gange var alvorlig syg, har der næppe været nogen, der har troet, at det var den virkelige Grund. Rygtet fik naturligvis travlt dermed, og Folk vidste snart at fortælle om, at han havde været et Offer for en Kabale; han, Bondestandens og Reformernes varme Forkæmper, var ved Rænker fra Stormændenes Side bleven nødt til at tage sin Afsked. Vi møde en Form af dette
 Rygte i Rahbeks Erindringer (111, 134), hvor det hedder, at han havde „nedlagt sin lukrative Advokatur af ædel Forbitrelse over Aristokratchikaner og Forurettelser".En mere i det enkelte udført Fortælling om hans Fald forekommer i nogle utrykte Optegnelser af August Hennings1). Det hedder her: „Denne Mand (Golbjørnsen) havde som Advokat i Højesteret en rum Tid Lykken med sig paa sin Løbebane. Fra denne blev han revet bort ved en Kabale af Grev Osten (Justitiarius i Højesteret), Gehejmeraad Schack-Rathlou og det danske Kancelli. Det vilde blive altfor vidtløftigt her nærmere at fortælle denne Sag, nok er det. Justitsraad Golbjørnsen fratraadte som Mand af Ære sin Plads som Kammeradvokatog som Prokurator ved Højesteret, gav Afkald paa en aarlig Fortjeneste af 10000 Rdlr., solgte, hvad han ejede i Byen, og trak sig ud paa Landet til Nærum. Pier besøgte Grev Reventlow ham ofte og drog ham derfra ind i Sager, der ikke hørte til hans Fag. Grev Bernstorffs Parti havde altid beskyttet ham, og Kabalen havde valgt et Tidspunkt, da denne Statsminister laa syg af Podagra, til at styrte ham."
 Dette ser meget pikant ud, og skjønt Rygtet har pyntet stærkt paa, hvad der virkelig var sket, ligger der noget sandt bag ved Hennings's Fortælling. Det var virkelig et Sammenstød imellem Golbjørnsen og den af Kancelliet støttede Grev Osten, der bragte ham til at søge sin Afsked. Det er ogsaa utvivlsomt, at dengang han gjorde dette Skridt, havde han allerede ved den Betænkning, han 4de Marts 1785 efter Rentekammeret?
 1) Disse har Arkivfuldinægti^ J. Bloch velvillig stillet til min Raadished.
 Side 4^8
 Opfordring afgav om Bøndernes Stilling som Fæstere, tonet Reformflaget i Landbosagen saa tydelig, at han kun lidet kunde være en „yrata persona" i Schack-RathlousØjne, og de venskabelige Følelser, Kr. D. Reventlow nærede for ham, skulde ikke gjøre hans Stilling bedre. Reventlow og Schack-Rathlou vare bitre Fjender. Højst sandsynlig har


text:
Osten staaet Schack-Rathlous Meninger langt nærmere end Reventlows og Golbjørnsens, saa at ogsaa for saavidt kunde Rygtet synes troligt nok. Men gaar man til de Aktstykker, der maa antages at give den paalideligste Ledelse, faar man det bestemte Indtryk, at det mere har været personlige Rivninger end den store Landbosag, der fremkaldte et alvorligt Brud imellem Osten og Golbjørnsen. De have aabenbart ikke kunnet udstaa hinanden.
 Allerede 1781 havde Golbjørnsen følt sin Stilling ved Højesteret saa übehagelig, at han ønskede at blive fri for Kammeradvokatstillingenl); men da havde Rentekammeret, som nødig vilde miste ham, i en for ham meget smigrende Forestilling til Kongen (17de Marts) indstændig fraraadet, at dette Ønske blev opfyldt. Det havde her talt om „det almindelige og fortjente Bifald, som hans Indsigter, Flid og Redelighed hidtil har forskaffetham, ej alene in pubUco, men og ved alle de iblandt Deres Majestæts Kollegier, som have anbefalet ham Sager til Udførsel, der næsten alle ere vundne udi Højesteret, eller indhentet Erklæringer og Betænkninger fra ham, der samtlige vidne om grundige Kundskaber, en utrættelig Flid og en rosværdig Uegennyttighed". Den
 1) Jvfr, herom mit Skrift: Kampen om La rul b øreformerne. Henvisning 115 (Kjbhvn. 1888).
 kongelige Resolution (26de Marts), som denne Forestillingfremkaldte, indeholdt i nøje Overensstemmelse hermedstærke Udtalelser af Tilfredshed med Golbjørnsen og med „den Tiltro, som hans Duelighed og Redelighed havde forskaffet ham". Den befalede ham altsaa at „blive ved i sit Kammeradvokatembede, udi hvilket han, ligesom ham udi sin Instruktion er tilsagt, altid kan gjøre sig Haab om Vores besynderlige Naade og kongeligeBeskyttelse" 1).
 Men fire Aar senere kom det afgjørende Brud. Rentekammeret havde ladet en Mand anklage for Vildttyveri,og efter at han var bleven frikjendt ved Hjemtingsdom,havde det i Henhold til en Betænkning af Golbjørnsen om, hvor vidt Sagen burde forfølges videre eller ikke, indanket den for Landstinget. Den Tiltalte blev her dømt til Fæstningsarbejde i 3 Aar og til at udredeSagens Omkostninger, derunder Salær til Kammeradvokaten;hvad der ikke kunde betales af hans 80, skulde lignes paa Amtet. Golbjørnsen havde indsendt en Regning til Rentekammeret paa 20 Rdlr., der var bleven foranstaltet udbetalt til ham. Inden Dommen kunde exekveres, undveg imidlertid Tiltalte, og hans Hustru appellerede Sagen til Højesteret, hvor han blev 'dømt til Fæstningsarbejde i 1 Aar. Med det samme fastsatte Højesteret Colbjørnsens Salær for Sagens Førelse ved begge Instanserne til 30 Rdlr. Samme Dag, denne Dom faldt, indgåv Golbjørnsen en temmelig skarpt affattetSkrivelse til Rentekammeret, hvori han beklagede sig over det Salær, som Højesteret havde tilkjendt ham. Hans Mandatarius ved Landstinget, skrev han, havde
 1) Rentekammerets Resolutionsprotokol for 1781.
 nøch'endigvis maattet have de 20 Rdlr., som Rentekajnnierethavde ladet udbetale til ham, og der vilde altsaa ifølge Højesteretsdommen kim blive 10 Rdlr. som Salær for Sagens Førelse der, men det vilde være det samme, som at han „maatte betale Penge for at plaidere KongensSager". Han havde nemlig — vistnok paa Grund af Sygdom — maattet bruge Advokat Schønheyder til at fungere i Retten. Da denne maatte have Honorar, vilde han ikke selv kunne holdes skadesløs med mindre


text:
end 30 Rdlr. Han paastod ogsaa, at det Salær, Højesteret havde tilkjendt ham, var paafaldende ringe i Sammenligningmed, hvad der i det hele tidligere var blevet tilkjendtham.
 Rentekammeret lod strax de 30 Rdlr. udbetale til ham, men tilskrev med det samme Danske Kancelli om Sagen (16de April), idet det anmodede dette om at „føje Foranstaltninger til, at Kammeradvokaten for Eftertiden kan faa et Salær for de ham fra Kammeret befalede Sagers Udførelse, som efter hans Instrux kunde anses for passende". Men nu sendte Kancelliet Rentekammerets Skrivelse, der medfulgtes af Colbjørnsens Klage, til Grev Ostens Retænkning, og han afgav derpaa en Erklæring, der er et nou plus ultra af Bitterhed. Samtidig med at han paastod, at hele Retssagen havde været sat i en urigtig Gang af Rentekammeret og aldrig havde burdet føres af Kammeradvokaten, sigtede han Colbjørnsen for at „tragte efter übillige Salærer" og for at have angivet sine Udgifter i Sagen højere, end de havde været; ja han søgte endog at fremstille ham som den, der havde fortjent Kongens Vrede ved at vise Mangel paa Respekt for Højesteret, „der har sin besynderlige Hellighed fra Kongens egen aller højeste Person, der
 stedse anses at være nærværende i Retten . . . thi han tillader sig at ræsonnere over Højesterets Dom, hvorved han urettelig- tror sig at lide Skade". Ostens Erklæring endte med de betegnende Ord: „Jeg skal derfor tro, at Hans Majestæt ikke med Ligegyldighed vil anse JustitsraadColbjørnsens Forhold, men derimod paa en passelig Maade haandhæve sin Højesterets Myndighed". Denne Udtalelse fandt ganske Kancelliets Tilslutning, og dette indstillede til Kongen, „om ikke Justitsraad Golbjørnsen bør af Justitiarius gives en Erindring for hans uoverlagte Skrivemaade imod Højesteret". Saa vidt kom det nu vel ikke til at gaa; men naar den kongelige, med SchackßathlousHaand skrevne, Resolution paa Kancelliets Indstillingindeholdt følgende Ord: „I øvrigt ville Vi af særdeles Naade denne Gang overse med den af JustitsraadColbjørnsen ved denne Lejlighed imod Vores Højesteretbrugte uoverlagte Skrivemaade" (25de Maj 1785), da laa deri en saa tydelig Udtalelse af Misbilligelse af hans Holdning, at den maatte gaa den pirrelige Mand dybt til Hjærte *).
 Som enhver let ser, var det en lidet betydelig Sag, der fremkaldte dette Sammenstød. Man faar det Indtryk, at den har været den sidste Draabe, der har faaet Bægerettilat løbe over2). For Golbjørnsen var efter den
 1) Om denne Resolution er faldet i et Statsraadsruode. i hvilket Bernstorff paa Grund af Podagra ikke kunde vveve tilstede, er vanskeligt at vide; men umuligt er det ikke. og deter da aabenbart dette, Hennings's ovenfor anforte Ord hentydei1 til.
 2) Det bør dog med Hensyn til Golbjørnsens Forhold til Osten ikke glemmes, at det var, medens denne var Justitiarius (siden 25de Septbr. 1782), at han opnaaede (25de Juni 1783) Tilsagn om, naar han engang fratraadte sin Advokatur, da at nyde „Anciennitet til Sæde og Løn" som Højesteretsassessor ved forefaldende Vakance (S. Ve del: Den dansk-norske Høje- sterets Historie (Kjbhvn. 1888), S. 364). Dette tyder ikke paa, at Forholdet imellem dem allerede dengang har været slet.
 Side 43:2


text:
kongelige Resolution en fortsat Virksomhed ved Højesteret bleven utaalelig. Han meddelte allerede 9de Juni Rentekammeret,at„hans svage Helbred og hans øvrige Forfatninghavdebevæget ham til samme Dag offentlig at nedlægge hans Embede som Advokat i Højesteret, og at han, da hans økonomiske Omstændigheder gjorde det nødvendigt for ham herefter at tage sin Bopæl udenfor Staden, saa sig, skjønt meget mod sin Vilje, tvungen til tillige at forlade det ham hidtil betroede Kammeradvokatembede".Detvar en for Rentekammeret lidet behageligEndepaa denne Sag, der først havde givet Højesterets Justitiarius Lejlighed til at kritisere dets Holdningiden ovennævnte Kriminalsag og tilsidst berøvede det dets højt betroede juridiske Konsulent. Ligesom det imidlertid havde værget sig imod Ostens Kritik1) og havde faaet kongelig Tilladelse til i lignende Sager vedblivendeathandle paa samme Maade. saaledes havde det med Varme søgt at støtte Golb jørnsen, og nu, da han havde fattet den afgjørende Beslutning at forlade Advokatbanen, greb det Lejligheden til i en Forestilling tii Kongen at holde store Lovtaler over hans Redelighed, Pligtopfyldelse og sjældne Talenter, „allerhelst da vi. uden at laste nogens Duelighed især, iblandt dem af nærværende Advokater ved Deres Majestæts Højesteret, som kunne attraa dette Embede, ingen vide, der nu kan fortjene at sættes ved Siden af Justitsraad Golbjørnsen
 1) Man forbavses over at se Rentekammeret i en Forestilling til Kongen udtale, at det først nu igjennem Kancelliet havde erfaret, at der existerede et Reskript af 4de April 1766, hvorefter Udgifterne ved Sagen skulde have været lignede paa Stiftets Kjøbstæder. Stiftet eller Landet.
 bjørnsen"1). Nu lød da ogsaa Sproget fra Tronens Side naadigere end i Foraaret, idet det udtalt.es, at han havde forestaaet Kammeradvokatembedet „til Vores allerhøjeste Velbehag ved hans udi samme udviste Flid og NidkjærhedforVores Tjeneste"2).
 Det er indlysende, at denne her fremdragne Episode af Kristian Golbjørnsens Liv ikke blot i og for sig fortjener Opmærksomhedsom et Træk i en fremragende Mands Liv, men ogsaa, naar man tænker paa den naturlige Overgang, der var fra den til hans Indtrædelse i den store Landbokommission,hvormed hans vigtige Piolle i vor Udviklings Historie begynder. Ligesaa skarpt som Sammenstødet imellem ham og Osten havde været, ligesaa klart havde det vist det nøje Forhold imellem ham og Rentekammeret,og her tænker man da først og fremmest paa den ledende Sjæl i dette, Reventlow. Havde denne kun nødig set ham trække sig bort fra offentlig Virksomhed, saa kunde han kun ønske saa snart som muligt at se hans fremragende Dygtighed atter komme til Gavn. Lejlighedendertil viste sig, da den store Landbokommission
 1) Denne Forestilling er dateret 20de September, altsaa 3l!-3l!-i Maaned efter at Golbjørnsen havde erklæret, at han nedlagde sin Advokatstilling. Man fristes paa Grand af denne lange Mellemtid til at antage, at der har været forhandlet med ham om at gjenkalde sin Beslutning.
 2) De Aktstykker, hvorpaa denne lille Meddelelse er grundet, ere Promemoria fra Rentekammeret af 16de April 1785 med vedlagt Skrivelse fra Golbjørnsen til Rentekammeret af 21de Marts 1785, Ostens Promemoria til Kancelliet af 7de Maj i Henhold til dette Kollegiums Skrivelse af 30te April, Kancelliets Forestilling af 13de Maj samt den


text:
kongelige Resolution herpaa af 25de Maj 1785 (Sjællandske Tegneiser 3die Juni 1785), endelig Rentekammerets Forestilling af 20de Septbr. 1785 med den kgl. Resolution af 28de Septbr. 1785 (Rentekammerets Resolutionsprotokol for 1785).
 traadte sammen i det følgende Aar. Jeg kan slutte denne lille Afhandling med at gjentage, hvad jeg allerede har udtalt et andet Sted, at naar, som det aabenbart har været Tilfældet, det, at Golbjørnsen i Sommeren 1786 var uden nogen Stilling, har havt Indflydelsepaa, at han fik Plads i Landbokommissionen, og det endog som dennes Sekretær, da har hans hidsige Sammenstød med Osten været en Lykke.


text:
Skat.dk: Ekstraordinær genoptagelse - skat - driftstab - reaktionsfrist
 05 Oct 2015 12:52
 SKM2015.680.BR
 Retten i Aalborg, BS 5-2103/2014
 Handelstab, GmbH, konkursbo, særlige omstændigheder
 Sagsøgeren havde investeret i det tyske selskab, G1 GmbH, som gik konkurs i 2005. Ved 5 domme afsagt af den tyske Højesteret i 2010-2011 blev det fastslået, at bl.a. sagsøgerens handelstab ikke indgik i fordringen mod konkursboet. Det var derfor ubestridt, at sagsøgeren havde lidt et fradragsberettiget tab, og at der som følge af de tyske domme var grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 1. Sagsøgeren havde dog ikke anmodet om genoptagelse inden for 6 måneder efter, at hun kom til kundskab om de tyske domme, jf. SFL § 27, stk. 2, hvorfor Skatteministeriet blev frifundet.
 Sagen er anket til Vestre Landsret og har fået SKM2017.97.VLR
 Sagen drejer sig om, hvorvidt sagsøger har krav på at få genoptaget sin skatteansættelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Sagsøgerens påstand er, at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgers skattepligtige indkomst for indkomstårene 2000, 2001, 2002, 2003, 2004 og 2005 genoptages. Subsidiært at sagsøgte tilpligtes at anerkende, at sagsøgers skatteansættelse for 2005 genoptages.
 A har forklaret, at hun arbejder i sin fars virksomhed. Omkring år 2000 foretog bl.a. hun, hendes far og virksomheden investeringer i det tyske selskab, G1 GmbH. De første år gik det godt, og gevinster blev tilskrevet saldoen og ikke udbetalt. En dag i 2005 hørte hun på arbejdspladsen, at det tyske selskab var gået konkurs. R1 fungerede derefter som rådgivere for hendes far og for firmaet. Firmaet er medlem af den pulje af investorer, der er repræsenteret af advokatfirmaet R2, hun er ikke medlem af puljen. Hun har ikke læst sagens bilag E eller fået forklaret betydningen heraf. Hun har dog muligvis set brevet gennem firmaet men mener ikke, det er blevet sendt direkte til hende. De folk på arbejdspladsen, der havde investeret i det tyske selskab, skrev enslydende breve om genoptagelse, jvf. sagens bilag 3. Det var firmaets hovedbogholder, SE, der fortalte om de tyske højesteretsdomme. Hendes far havde inden da bedt SKAT om bindende forhåndsbesked, men da der ikke skete noget, bad hun og andre om genoptagelse af deres skatteansættelser. Det var hendes far og SE, der bestyrede dette med det tyske firma, og hun tænkte ikke over selv at bede om bindende forhåndsbesked.
 Sagsøgeren har gjort gældende, at SKAT har anerkendt og ubetinget accepteret, at Sagsøger er berettiget til fradrag, hvilket fremgår af SKATs afgørelse, sagens bilag 2 side 4 første afsnit, hvoraf det fremgår, at
 Da den tyske Højesteret har fastslået, at andel i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, er det SKATs opfattelse, at denne del anses for 100 % tabt. Fradraget skal ske i det indkomstår, hvor tabet er endelig konstateret.
 Landsskatteretten anfører, jf. sagens bilag 1 side 5, at:
 Retten finder i lighed med SKAT, at der med de tyske Højesteretsdomme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for dine skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005.
 Heraf følger tillige,


text:
at Landsskatteretten er enig med SKAT i, at der er grundlag for en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen.
 Til trods herfor accepteres altså ikke genoptagelse af Sagsøgers skatteansættelse, grundet Sagsøger efter SKATs opfattelse skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Sagen vedrører således ikke en tvist om retten til fradrag, eller opgørelse af selve fradraget, men alene spørgsmålet om hvorvidt Sagsøgers ansættelse skal genoptages efter § 27 eller ej, og dermed helt grundlæggende om Sagsøger har sprunget 6 måneders fristen, eller ej.
 SKAT har således alene underkendt Sagsøgers fradragsret alene grundet formelle forhold, i et tilfælde, hvor SKAT selv lægger til grund, at Sagsøger er berettiget til fradrag, under hensyntagen til, at Sagsøger skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Dette er der dog ikke grundlag for, idet det ikke er korrekt, som anført af SKAT, at det kan lægges til grund, at afgørelsen i de fire tyske sager uden videre kan lægges til grund i relation til behandling af skattemæssige forhold i Danmark.
 Afgørelsen i de tyske sager har ingen retskraft i Danmark, og binder på ingen måde skattemyndighederne i Danmark, og det virker særdeles påfaldende, at SKAT ikke har udstedt et styresignal, hvis SKAT har været af den opfattelse, at de tyske afgørelser skulle have denne virkning / betydning.
 Det gør SKAT ikke.
 SKAT henviser ej heller til afgørelserne i forbindelse med behandlingen af Sagsøgers faders bindende svar, førend de inddrages i sagen.
 Sagsøger skal under alle omstændigheder have mulighed for at kunne forholde sig til afgørelserne, og hvilken betydning de måtte have for skatteansættelsen.
 Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser, hvilket først sker langt senere, og 6 måneders fristen kan tidligst begynde at løbe fra det tidspunkt, hvor SKAT forholder sig til afgørelserne.
 Sagen havde forholdt sig ganske anderledes såfremt SKAT havde udsendt et styresignal, som Sagsøger kunne forholde sig til. Dette sker ikke, uagtet sagskomplekset med G1 involverer ganske mange danske skatteydere, formentlig flere tusinde, og idet at SKAT tidligere har udsendt et styresignal vedrørende fradrag i relation til G1, jf. SKM2010.148.SKAT.
 Sagsøger læser sagsøgtes anbringender således, at 6 måneders fristen for sagsøger, der ikke er skattekyndig, skulle begynde at løbe umiddelbart efter afsigelsen af de tyske Højesterets domme / orienteringen fra R2 ultimo november 2011, der vel at mærke ikke vedrører skattemæssige forhold, men alene en teknisk opgørelse af erstatning i forhold til G2.
 Denne opfattelse harmonerer ikke med praksis, idet sagsøger på ingen vis kan siges at have erhvervet kendskab til noget grundlag for ekstraordinær genoptagelse på dette tidspunkt.
 Sagsøger havde således ikke ultimo november 2011 tilstrækkelige oplysninger til, at sagsøger kan siges at have kendskab for grundlaget for ekstraordinær genoptagelse. Det forhold, at sagsøger har haft behov for en længere periode for at få det fornødne grundlag kan ikke medføre, at 6 måneders fristen er sprunget jf. SKM2014.335.VLR.
 Hertil kan tillige anføres, at hvis det skulle være så klart, når en tysk Højesteret træffer


text:
afgørelse om en opgørelse af tab i et tysk investeringsfondssystem, og denne opgørelse alene retter sig mod tab, hvordan forestiller SKAT og Skatteministeriet sig så, at sagsøger skulle være i stand til at regne ud, hvilken konsekvens dette skulle få for dennes selvangivelse.
 Derudover kan det i relation hertil tillige anføres, at det virker yderst bemærkelsesværdigt, hvis de tyske højesteretsdomme skulle være så klare, at 6 måneders fristen skulle begynde at løbe fra dagen for den sidste af disses afsigelse, at SKAT ikke laver et genoptagelsescirkulære.
 Hvis det er så klart på baggrund af afgørelserne fra Tyskland, at skatteydere i Danmark skulle have bedre mulighed for at fradrage tabet, hvorfor er det så ikke, at SKAT gør som det er forpligtet til, og anfører at der er sket en praksisændring på området, lige som det skete i 2010.
 Som anført af Kammeradvokaten, var sagsøger gjort opmærksom på afgørelserne, også via cirkulæreskrivelse fra R2. Det er korrekt at R2 orienterer om afgørelserne, men R2 gør på ingen måde klart, at det kan have, og eventuel hvilken betydning det kunne have, for sagsøgers selvangivelse. Man havde end ikke modtaget afgørelserne på tidspunktet for redegørelsen.
 Det er også korrekt, som sagsøgte anfører i andet afsnit side 6 i svarskriftet, at det følger udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1 pkt., at det er tidspunktet for skatteyderens (sagsøgers) kundskab der er afgørende.
 Hertil må vi igen bemærke, at der ikke kan sættes lighedstegn mellem det at der er truffet afgørelse ved en tysk domstol, og det at der starter en frist i relation til 6 måneders fristen i § 27.
 Dette fremkommer tydeligt af SKM2014.335.VLR, hvor SKAT fik medhold i, at 6 måneders fristen ikke begyndte at løbe, til trods for, at der var alt grundlaget til stede for at sende agter til skatteyderen. Men i denne afgørelse blev det fastslået, at der skal gives rimelig tid til at sætte sig ind i det materiale der tilkommer en, i sagen 1,5 år, før 6 måneders fristen begyndte at løbe.
 Sagsøgtes repræsentant anfører på side 6 sidste afsnit i svarskriftet, at det er besynderligt, at sagsøger, hvis denne som anført afventede det bindende svar i dennes fars sag, anmodede om genoptagelse af sagen før dennes far havde fået det bindende svar. På det tidspunkt hvor der blev anmodet om genoptagelse, vidste sagsøger igennem dennes far og faderens repræsentant, at SKAT ikke havde lagt de tyske afgørelser til grund i det bindende svar. Derfor valgte sagsøger at anmode om genoptagelse på dette tidspunkt.
 Sagsøgte gør endvidere gældende, at det fremgår af de tyske højesteretsdomme, at der skulle være indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøger.
 Sagsøgte synes i den anledning at være af den opfattelse, at skatteyderen, der ikke er skattekyndig, skulle være bedre til at vide, at en række højesteretsafgørelser, afsagt af den tyske højesteret, om forhold, der end ikke har noget med tysk skatteret, og slet ikke dansk skatteret, at gøre, skulle have medført en så klar ændring af


text:
de privatretlige forhold, at skatteyderens 6-månedersfrist, allerede skulle være begyndt at løbe fra dette tidspunkt i henhold til skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Af den juridiske vejledning, som er det nærmeste juridiske redskab, som skattyderen kan orientere sig i, fremgår det af afsnit A,A.8.2.3.11, at:
 Som udgangspunkt vil fastlæggelse af begyndelsestidspunktet for 6-måneders fristen ske på grundlag af den skattepligtiges konkrete subjektive kendskab til de nødvendige oplysninger.
 De nødvendige oplysninger er ikke nødvendigvis en konkret afgørelse. Det fremgår nemlig videre af afsnit A,A.8.2.3.11, at:
 Hvis anmodningen om genoptagelse afhænger af udfaldet af en verserende klage/domstolssag, løber 6-måneders fristen først fra tidspunktet for afslutning af klage/domstolssagen.
 I denne sag afventer sagsøger sin fars sag, og da det konstateredes, at SKAT i relation til de bindende svar som sagsøgers far havde anmodet om, ikke tog de tyske afgørelser til efterretning, og konstaterede, som Sagsøgte tilsyneladende gør, at det var helt klart at disse afgørelser skulle medføre, at der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse med en skattemæssig ændring til følge, anmoder sagsøger selv om genoptagelse af dennes skatteansættelse, idet sagsøger ønsker SKATs konkrete stillingtagen til de tyske afgørelser.
 Sagsøgte gør endvidere gældende, at
 Det forekommer som en efterrationalisering, når sagsøgeren i replikken anfører, at hun ikke med informationsbrevet om dommene fra advokatfirmaet R2 fra november 2011 kom til kundskab om de forhold, der begrundede en ekstraordinær genoptagelse.
 Vi kan til at starte med anføre, at hverken vi eller sagsøger bryder os om den undertone, som Sagsøgte lægger til grund i det anførte. Sagsøger har ikke efterrationaliseret noget som helst.
 Det er korrekt, at de tyske domme og informationsbrevet har været medvirkende til, at der blev anmodet om ekstraordinær genoptagelse. Det fremgår dog af bilag E, at der ikke er noget heri, der skaber klarhed over, at sagsøger havde grundlag for at foretage en ekstraordinær genoptagelse.
 De tyske afgørelser, der slet ikke tager stilling til skattemæssige forhold, tager alene stilling til et for tysk rets vedkommende forhold af erstatningsretlig karakter. Sagerne i Tyskland har på ingen måde haft et direkte link til skattemæssige forhold i Danmark, men får det alene på baggrund af interne danske regler.
 Det er tillige dette der fremgår af informationsskrivelsen fra advokatfirmaet R2, hvorfor der ikke er noget i denne skrivelse sammenholdt med de tyske domme, der giver sagsøger et umiddelbart kundskab.
 Det er først i forbindelse med sagsøgers fars sag, der bliver skabt et grundlag for, at sagsøger får kundskab om, at de tyske domme evt. kan danne grundlag for sagsøgers mulighed for genoptagelse, og i første omgang afventer sagsøger sin fars afgørelse. Da der i denne sag bliver tilkendegivet, at faderen ikke vil få medhold, for så vidt angår dette forhold, idet SKAT tilsyneladende ikke tilstrækkeligt inddrager de tyske afgørelser, anmodes der om genoptagelse for sagsøgers vedkommende.
 Skatteministeriet gør tillige gældende, at SKM2014.335.VLR ikke er relevant for nærværende sag, idet dommen ikke angår en skatteyders anmodning om genoptagelse, men om skattemyndighedernes varsling af genoptagelse.
 Sagsøger er imidlertid ikke enig i, at dommen ikke har betydning for nærværende sag.


text:
Det fremgår intetsteds, at der skulle være forskel på vurderingen af kundskabstidspunktet alt efter, om det er skatteyderen eller SKAT der vil have en skatteansættelse genoptaget.
 Det fremgår klart af forarbejderne (Lovforslag \ 2008/2009 \ L 43 2008 / 2009-1 (lov 2008 1341) til ændringen af ordlyden i SFL § 27, stk. 2,
 Bestemmelserne i § 27, stk. 2, henholdsvis § 32, stk. 2, angiver, hvornår en ekstraordinær ændring af en skatteansættelse, et afgiftstilsvar eller en godtgørelse af afgift skal varsles af SKAT, og hvornår en skatte- eller afgiftspligtig eller godtgørelsesberettiget skal indgive sin anmodning om genoptagelse. Det foreslås, at der indsættes parallelle tilføjelser i de to bestemmelser om, at en varsling fra SKATs side af en ekstraordinær ændring skal følges op af en afgørelse senest tre måneder fra varslingens datering. Fristen på tre måneder svarer til den frist, der gælder efter varsling af en ordinær skatte- eller afgiftsansættelse eller -ansættelsesændring, jf. henholdsvis § 26, stk. 1, 2. pkt., og § 31, stk. 1, 3. pkt.
 Det foreslås, at fristen for så vidt angår en ekstraordinær skatteansættelse kun skal gælde for selve afgørelsen, ikke for den beregning af skat, der skal gennemføres i konsekvens af afgørelsen.
 Dette svarer også til, hvad der gælder inden for de ordinære frister, jf. § 26, stk. 1, 4. pkt. En tilsvarende regel gælder ikke for ordinære afgiftsansættelser og godtgørelser af afgift, og der foreslås ikke indført en sådan vedrørende de ekstraordinære afgiftsansættelser og godtgørelser af afgift.
 Endelig foreslås det, at SKAT skal kunne dispensere fra fristen for at indsende anmodning om ekstraordinær genoptagelse, hvis særlige omstændigheder taler derfor. Hvilket efter praksis f.eks. er sygdom. Det svarer til, hvad der gælder i dag efter henholdsvis § 27, stk. 2, 2. pkt., og § 32, stk. 2, 2. pkt.
 Videre fremgår det af forarbejderne, at bestemmelsens ordlyd gøres mere klar, så der ikke er tvivl om, at det er den samme retstilstand der er efter SFL § 27 vedrørende 3 månedersfristen, som gælder for SFL § 26. Det fremgår af forarbejderne:
 Baggrunden for forslaget er, at retssikkerheds- og forældelsesmæssige hensyn tilsiger, at der ved ekstraordinære ansættelser m.v. på SKATs initiativ sker en regulering af tidsintervallet mellem varsling og ansættelse, henholdsvis fastsættelse af afgiftstilsvar og godtgørelse af afgift.
 Hidtil har dette interval alene været reguleret i reglerne om ordinære ansættelsesfrister i skatteforvaltningslovens §§ 26, stk. 1, og 31, stk. 1, hvorefter et varsel skal følges op med en afgørelse inden 3 måneder, medmindre den skattepligtige m.fl. selv har anmodet om udsættelse. Ved ekstraordinære ansættelser m.v. er der derimod ingen regulering af, hvornår varslingen skal være fulgt op af en ansættelse m.v.
 Baggrunden for, at der i dag er en frist vedrørende ordinære ansættelser, er, at der af hensyn til de skattepligtige m.fl. bør eksistere et fikseret seneste tidspunkt for, hvor længe SKAT normalt kan gennemføre ændringer af skatte- eller afgiftsgrundlaget. Der findes så meget desto mere at være behov for at fiksere et seneste tidspunkt for afslutningen af en ekstraordinær ansættelse m.v. foretaget af SKAT.
 Det fremgår


text:
således også, at det er vigtigt af retssikkerhedsmæssige og forældelsesmæssige årsager, at der fikseres et seneste tidspunkt for afslutningen af en ekstraordinær ansættelse.
 Særligt da forarbejderne anfører retssikkerhedsmæssige forhold som en grundforudsætning for, at der skal ske varsling om genoptagelse senest 6 måneder efter kundskabstidspunktet gør tillige, at SKM2014.335.VLR må være fortolket efter et princip om indskrænkende fortolkning, idet grundlaget for, at kundskabstidspunktets begyndelse indtræder, skal fortolkes i kontekst af borgerens retssikkerhed.
 Da der ikke er noget der indikerer, at der er forskel på vurderingen af kundskabstidspunktets indtræden, alt efter, om det er skatteyderen eller SKAT, der tager initiativ til genoptagelse, vil SKM2014.335.VLR have endog stor betydning i denne sag. Igen skyldes dette, at forarbejderne anser bestemmelsen i § 27, stk. 2 som en retssikkerhedsgaranti for borgeren, hvorfor denne retssikkerhedsgaranti må gælde på samme måde, når det er skatteyderen der ønsker at genoptage en tidligere ansættelse.
 Derfor betyder SKM2014.335.VLR tillige, at der må gives skatteyderen, endog rimelig tid til at vurdere det materiale der er til rådighed før kundskabstidspunktet indtræder, så skatteyderen kan sikre sin ret til ikke at blive beskattet af indkomster, som skatteyderen ikke skulle have været.
 Igen skal der mindes om, at forarbejderne anser bestemmelsen som et spørgsmål om retssikkerhed for borgeren og skal fortolkes i det lys.
 Skatteministeriets repræsentant gør tillige gældende, at:
 Det giver ikke mening, når sagsøgeren i replikken, s. 2 nederst, anfører, at sagsøgeren på tidspunktet for anmodningen om genoptagelse vidste, at SKAT ikke havde lagt de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far. Dels var det bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7) endnu ikke afgivet, da sagsøgeren anmodede om genoptagelse. Dels henviser SKAT i det bindende svar (bilag 7, s. 15) netop til de tyske regler i denne sag, hvilket selvsagt også omfatter tysk retspraksis.
 Baggrunden for, at der anmodes om genoptagelse i sagsøgers tilfælde, før sagsøgers fars bindende svar foreligger er, at der fra SKAT bliver tilkendegivet, at sagsøgers far ikke vil få medhold. Da der ikke vil blive givet medhold til sagsøgers far, vil sagsøger ikke risikere at vente til en eventuel klagesag er afsagt over for faderen, hvorfor sagsøger selvstændigt anmoder om at få dennes sag genoptaget således, at sagsøger kan gøre selvstændige anbringender gældende i de tilfælde, hvor sagsøgers fars og sagsøgers sag er afvigende.
 Og det er korrekt, at det er de tyske sager, der primært er årsag til genoptagelsesanmodningen fra sagsøgers side. Men anmodningen kommer først på det tidspunkt, hvor sagsøger har fået en tilkendegivelse af, hvad SKAT vil tillægge disse af betydning i faderens sag, og i forbindelse med, at disse tyske afgørelser bliver gennemarbejdet i samarbejde med R1 i forhold til sagsøgers fars sag.
 At Sagsøgte er af den opfattelse, at SKAT har tillagt de tyske afgørelser betydning, idet der henvises til de tyske regler, har ingen betydning for, hvornår sagsøger har fået kundskab om, at sagsøger havde mulighed for at anmode om genoptagelse af dennes skatteansættelse.
 Helt overordnet kan det således anføres, at det ikke helt virker som


text:
om, at Sagsøgte har gjort sig bevidst, at skatteforvaltningslovens § 27 er en bestemmelse, der i alle sine enkeltheder skal iagttage skatteyderens retssikkerhed.
 Den skal for det første fortolkes i overensstemmelse med, at skatteyderne skal have et ultimativt tidspunkt for, hvornår skatteyderen i sidste ende kan blive mødt med en genoptagelsesanmodning.
 At SKM2014.335.VLR således udvider grundlaget for, hvornår kundskab indtræder for myndighederne betyder således også, at skatteyderen tillige skal have denne adgang, idet dette ellers ville krænke skatteyderens retssikkerhed. Derfor er dette relevant i denne sag, idet skatteyderen ikke under nogen omstændigheder kan siges at have fået kundskab, hverken på tidspunktet for de tyske dommes afsigelse, og heller ikke på tidspunktet for modtagelse af informationsbrevet fra R2.
 Skatteyderen skal, lige som myndighederne, have adgang til at gennemgå det materiale, som skatteyderne bliver bekendt med foreligger, og skatteyderen skal helt ligeledes også have rimelig tid til at finde ud af, hvorvidt modtagen materiale er relevant i forhold til en genoptagelsesanmodning, for der kan siges at være indtrådt kundskab.
 Og her kan igen anføres, at de tyske domme ikke giver dette kundskab. De giver alene viden om, at der ikke, i henhold til tysk ret, er en fordring mod konkursboet på handelstab og aftalte gebyrer. Dette giver på ingen måde skatteyderen kundskab om, at der skulle være grundlag for genoptagelse. Praksis for fradrag på området har tidligere været yderst uklar, hvilket tillige har medført genoptagelsescirkulære som følge af praksisændringer tidligere.
 Uanset retten måtte nå frem til, at fristen i § 27, stk. 2 er sprunget bør der alligevel gives tilladelse til ekstraordinær genoptagelse grundet sagens ganske særlige karakter, og særligt det forhold, at SKAT selv træffer afgørelse om, at Sagsøger er berettiget til fradrag.
 Sagsøgte har gjort gældende, at sagsøgeren ikke er berettiget til ekstraordinær genoptagelse af sine skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005. Dels er der ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004, dels er genoptagelsesanmodningen fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., og dels er der ikke grundlag for at dispensere fra 6-måneders fristen, jf. lovens § 27, stk. 2 in fine.
 Det er ubestridt, at der med de 5 tyske højesteretsdomme (afsagt henholdsvis den 23. november 2010, den 20. september 2011 og den 25. oktober 2011) er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgerens skatteansættelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det fremgår af genoptagelsesanmodningen (bilag 3), at sagsøgerens tab vedrører euro.
 Det følger af kursgevinstlovens § 25, stk. 1, at tab på fordringer, der skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, medregnes i det indkomstår, hvori tabet er realiseret (realisationsprincippet).
 Ved de tyske højesteretsdomme er det fastslået, at andelen i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, jf. bilag E, hvorfor SKAT har anset denne del for 100 % tabt, jf. bilag 2, s. 4. Sagsøgerens tab er endeligt konstateret i 2005, hvor G1 blev erklæret konkurs, og det skattemæssige fradrag skal derfor periodiseres til dette år, jf. f.eks. SKM2004.108.HR og SKM2001.120.VLR.
 Der


text:
er derfor ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det fremgår af sagsøgerens genoptagelsesanmodning af 18. april 2013 (bilag 3), at baggrunden for anmodningen er de 5 tyske højesteretsdomme. Det fremgår da også af processkrift I, at
 de tyske domme og informationsbrevet [bilag E] har været medvirkende til, at der blev anmodet om ekstraordinær genoptagelse. (s. 2),
 det er de tyske sager, der primært er årsag til genoptagelsesanmodningen fra sagsøgers side. (s. 4)
 Sagsøgeren kom dog til kundskab om disse domme allerede ultimo november 2011 ved modtagelsen af informationsbrev nr. 20 fra advokatfirmaet R2 (bilag E). Sagsøgeren er dermed kommet til kundskab om det forhold, der begrunder ekstraordinær genoptagelse i november 2011, og da genoptagelsesanmodningen først er fremsat ved brev af 18. april 2013 (bilag 3), er 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt. overskredet. Sagsøgeren er derfor ikke berettiget til ekstraordinær genoptagelse.
 Det forhold, at sagsøgeren har ventet på SKATs bindende svar vedrørende sin far, ændrer ikke på, at 6-måneders fristen er overskredet. Det giver i øvrigt ikke mening, når sagsøgeren i replikken, s. 2 nederst, anfører, at hun på tidspunktet for anmodning om genoptagelse vidste, at SKAT ikke havde lagt de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far. Dels var det bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7) endnu ikke afgivet, da sagsøgeren anmodede om genoptagelse. Dels henviser SKAT i det bindende svar (bilag 7, s. 15) netop til "de tyske regler i denne sag", hvilket selvsagt også omfatter tysk retspraksis. SKATs begrundelse i det bindende svar (a.st) svarer i øvrigt det væsentlige til SKATs begrundelse i nærværende sag (bilag 2, s. 4).
 Det fremgår desuden af SKATs bindende svar til sagsøgerens far (bilag 7, s. 15), at "faktiske handelsomkostninger og AGIO kan fradrages i år 2005." Det er således ikke korrekt, at SKAT ikke lagde de tyske domme til grund i det bindende svar til sagsøgerens far.
 Hvorvidt sagsøgeren er skattekyndig eller ej har ikke betydning for, hvorfra 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., løber. Som anført fremgår det jo i øvrigt af sagsøgerens genoptagelsesanmodning (bilag 3), at denne netop er begrundet i de tyske domme og informationsbrevet fra advokatfirmaet R2 (bilag E). Det forekommer derfor forkert, når sagsøgeren i replikken anfører, at hun ikke med informationsbrevet om dommene fra advokatfirmaet R2 fra november 2011 (bilag E) kom til kundskab om det forhold, der begrundede ekstraordinær genoptagelse.
 Det fremgår af bilag D (vedrørende indkomståret 2009, som ikke er en del af nærværende sag), at SKAT både før og umiddelbart efter sagsøgerens modtagelse af informationsbrevet fra R2 i november 2011 (bilag E) har anmodet hende om at indsende dokumentation for, at G2 ikke ville dække handelstab og aftalte gebyrer således, at et større fradrag var berettiget. Det må også på den baggrund have stået sagsøgeren klart, at de tyske domme - som var beskrevet i informationsbrevet - var af væsentlig betydning for fastsættelsen af tabet og dermed fradragets


text:
størrelse. Som anført var sagsøgerens genoptagelsesanmodning (bilag 3) jo også begrundet i netop de tyske domme og informationsbrevet fra R2 (bilag E). I stedet for allerede ultimo 2011 at anmode SKAT om genoptagelse, valgte sagsøgeren dog at forholde sig passiv og afvente SKATs bindende svar i sin fars sag.
 Det er ikke korrekt, når sagsøgeren i stævningen (s. 4) anfører, at
 Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser.
 Det følger således udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., at det er tidspunktet for sagsøgerens kundskab om grundlaget for ekstraordinær genoptagelse (dvs. de tyske domme), der er afgørende. Det var ikke en forudsætning for sagsøgerens anmodning om (ekstraordinær) genoptagelse, at skattemyndighederne udsendte et styresignal om de tyske domme.
 Grundlaget for ekstraordinær genoptagelse i nærværende sag er ikke, at der er sket en praksisændring, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, men at der med de tyske domme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgerens skatteansættelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1. Selv hvis der var tale om en praksisændring, bestrides det, at SKAT skulle være forpligtet til at lave en meddelelse herom. Trods opfordret hertil i duplikken har sagsøgeren ikke retligt kvalificeret, hvoraf en sådan forpligtelse skulle fremgå.
 Det bestrides, at der foreligger sådanne "særlige omstændigheder", at sagsøgeren er berettiget til ekstraordinær genoptagelse, selv om hendes genoptagelsesanmodning (bilag 3) er fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine.
 Dispensationsadgangen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine, har et snævert anvendelsesområde, jf. f.eks. SKM2013.343.ØLR (SKM2012.648.BR), og er ifølge forarbejderne (LFF2002-2003.1.175) møntet på tilfælde, hvor det efter en konkret vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder sagens karakter og den skattepligtiges personlige forhold, må anses for undskyldeligt, at skatteyderen ikke har overholdt fristen, jf. også f.eks. SKM2013.124.VLR. Det følger endvidere af bestemmelsens forarbejder (LFF2008-2009.1.43), at særlige omstændigheder, der kan begrunde dispensation fra 6-måneders fristen, efter praksis f.eks. er sygdom.
 Det forhold, at sagsøgeren valgte at afvente et bindende svar vedrørende sin fars forhold, kan ikke begrunde en fravigelse af 6-måneders fristen. Hvis sagsøgeren faktisk afventede det bindende svar til sin far, forekommer det i øvrigt besynderligt, at sagsøgeren anmodede om genoptagelse den 18. april 2013, dvs. før hendes far fik sit bindende svar den 21. maj 2013 (bilag 7).
 Det bestrides som udokumenteret, at sagsøgeren skulle have været forhindret i at anmode om genoptagelse inden for 6 måneder efter modtagelsen af advokatfirmaet R2's informationsbrev nr. 20 (bilag E), hvorved sagsøgeren kom til kundskab om de 5 tyske domme og dermed også om ændringen af det privatretlige grundlag for hendes skatteansættelse i 2005.
 Det lægges til grund som ubestridt, at sagsøger har lidt et fradragsberettiget tab, idet hun ikke, efter den tyske Højesterets afgørelse, kan anmelde andel af faktisk handelstab og aftalte gebyrer som en fordring i G1 GmbHs konkursbo. Tabet er realiseret i 2005, da G1 GmbH blev erklæret konkurs. Der er allerede derfor ikke grundlag for at


text:
genoptage sagsøgers skatteansættelser for årene 2000, 2001, 2002, 2003 og 2004.
 Det har under sagens forberedelse været ubestridt, at sagsøger havde kendskab til Advokatfirmaet R2's informationsbrev af 17. november 2011 (bilag E). Under hovedforhandlingen har sagsøger forklaret, at hun muligt så brevet på sin arbejdsplads men ikke fik forklaret betydningen af brevets indhold. Sagsøgers far, faderens firma og tilsyneladende andre ansatte havde ligeledes investeret i det tyske selskab, og firmaet var medlem af puljen af investorer, der var repræsenteret af R2. Det har derfor formodningen imod sig, at sagsøger ikke har haft adgang til de informationer, der er indeholdt i bilag E. Retten finder det herefter bevist, at sagsøger i november 2011 fik kendskab til de tyske højesteretsdomme, der fastslog, at en del af sagsøgers fordring ikke kunne anmeldes i det tyske selskabs konkursbo, og at hun dermed havde lidt et tab. Såfremt sagsøger ikke forstod konsekvensen heraf, burde hun have rettet henvendelse til rådgivere. Retten finder herefter, at 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2 skal regnes fra ultimo november 2011, og da sagsøger først ved skrivelse af 18. april 2013 har anmodet om genoptagelse af sin skatteansættelse, er fristen ikke overholdt. Det forhold, at sagsøger afventede sin fars skattesag, og det forhold, at hun ikke forstod de informationer, hun blev bekendt med i november 2011, kan ikke betragtes som særlige omstændigheder, der kan begrunde, at 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2,1. pkt. kan fraviges. Sagsøgtes påstand om frifindelse tages derfor til følge.
 Sagsomkostninger fastsættes til 15.000 kr. og vedrører sagsøgtes omkostninger til advokatbistand.
 Sagsøger, A, skal inden 14 dage betale sagsomkostninger til sagsøgte med 15.000 kr.


text:
Skat.dk: Ejendomsavance - parcelhusreglen - beboelse i ejerperiode - kapitalafkastordning anvendt
 28 Feb 2011 14:52
 28 Jan 2011 10:24
 2. afdeling, 30/2008
 Parcelhusreglen, bolig
 Højesteret fandt det ikke godtgjort, at en af appellanten ejet ejendom havde tjent til bolig for ham i perioden 1996 til 1998, uanset at en lang række vidner havde forklaret, at han boede på ejendommen i denne periode.
 Højesteret fremhævede særligt, at appellanten i årene 1996 til 1998 over for skattemyndighederne havde tilkendegivet, at ejendommen var en erhvervsmæssig udlejningsejendom omfattet af kapitalafkastordningen, hvilket indebar skattemæssige fordele. Højesteret henviste i den forbindelse til, at appellanten for Højesteret havde erkendt, at kapitalafkastordningen ikke kunne anvendes, hvis han havde bolig på ejendommen.
 Med henvisning hertil og i øvrigt af de grunde, der var anført af landsretten, stadfæstede Højesteret dommen. Landsretten havde bl.a. henvist til, at appellanten ikke i den pågældende periode var tilmeldt Folkeregisteret på adressen, og at han over for skattemyndighederne havde oplyst, at han havde bopæl i ...1 og selvangivet befordringsfradrag med udgangspunkt heri.
 Ligningsvejledningen 2011-1 E.J.1.6.1
 Per Sørensen, Peter Blok, Asbjørn Jensen, Marianne Højgaard Pedersen og Michael Rekling.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 7. afdeling den 30. november 2007.
 Skatteministeriet har for Højesteret i første række anført, at den tilkendegivelse over for skattemyndighederne om ejendommens skattemæssige status som erhvervsmæssig udlejningsejendom, som A har givet ved anvendelse af kapitalafkastordningen, er bindende for ham. Dette indebærer, at han ikke efterfølgende - med skattemæssig virkning - kan få lagt til grund, at ejendommen faktisk havde en anden skattemæssig status. Skatteministeriet har herved henvist til afgørelserne i UfR 1984.855 Ø og SKM2007.209.HR.
 A har heroverfor anført, at der ikke er grundlag for at opstille et sådant generelt princip. Det kan ikke udledes af de nævnte domme. Det må afgøres efter en konkret og samlet helhedsbedømmelse, om han opfylder betingelserne i ejendomsavancebeskatningslovens § 8.
 A har for Højesteret erkendt, at han ikke havde bolig på ...2, fra den 15. august til den 1. november 2000, og at han heller ikke havde bolig på ...3, i perioden fra den 1. november 2000 til den 1. februar 2001. I begge tilfælde har han således givet folkeregisteret urigtige oplysninger herom. Han har fastholdt sin forklaring for landsretten om, at han i perioden 1. juni 1996 til maj 1998 havde bolig på ejendommen ...2.
 Til brug for Højesteret er der afgivet supplerende forklaringer af A og KI og forklaring af KO, OJ, KM, KK, SS, PL, SI og KV.
 A har supplerende forklaret, at han i 1996 fik job i ...4, og her arbejdede han frem til 31. marts 2006. I dag bor han i ...5, og det har han gjort siden 1. april 2006. Han har nu arbejde i ...5. I perioden 1996 - 1998 boede han på ...2. Han var flyttet dertil 1. juli 1995 for at bo sammen med KV. Hun havde boet der sammen med sin eksmand, som hun var separeret fra, da de mødte hinanden. Han mener, de blev skilt i 1995. Hun kunne ikke overtage


text: huset selv, idet hun stod registreret i RKI, hvorfor det hurtigt blev aftalt, at han skulle købe huset ...2. Han købte det med det formål, at de kunne bo der sammen. Han overtog huset for restgælden, og han købte samtidig et andet hus ...3 i ...15. Han havde ikke noget arbejde det første halve år, han boede der, men da han overtog husene for restgælden, kunne det godt lade sig gøre. Det var KV, der betalte broderparten af udgifterne på ejendommen ...2. KV ønskede ikke, at han havde officiel adresse der, idet hun så kunne få forhøjet børnebidrag og boligsikring. Hun ville også gerne, at huset blev lavet om, og hvis han havde bopæl sammen med hende, var hun usikker på, om han kunne låne penge til en ombygning. Han havde ikke sine møbler med til ...2. Dem havde han opmagasineret hos en bekendt i ...5. KV havde et fuldt møbleret hjem, og hun havde bedre smag end ham. KV har 2 børn, 2 piger, som han i løbet af kort tid følte sig som forælder for, idet de ikke havde kontakt med deres biologiske far. Han deltog blandt andet i deres fritidsaktivitet med heste, hvor han kørte til og fra stævner og hjalp til i øvrigt. Han hjalp også især KK med lektielæsning, idet hun havde svært ved skolearbejdet. KV var meget væk om aftenen, hvorfor han også passede pigerne om aftenen og deltog i forældremøder og så videre. Hans samliv med KV stoppede i 1998, og hans kontakt med KV stoppede helt i 2003. KI er KVs søster. KI var en del babysitter for KV, da de lige havde lært hinanden at kende, hvor hun besøgte ham i ...5 jævnligt. Hun var også efterfølgende babysitter for børnene og var populær hos dem. Han har aldrig været kæreste eller boet sammen med KI. Han har dog haft adresse hos hende i ...1. Det var efter KVs ønske, og KI gik modvilligt med hertil. Den første adresse, som han havde i ...1, var på ...6, hvor KI boede med sin daværende kæreste OJ. Da KI flyttede fra ...6 til ...7, flyttede han adressen med. Der er en afstand af 60 km fra ...1 til ...4, og det tager ca. 1 time at køre dertil. Fra ...14 til ...4 er der 16 - 18 km, og det tager ca. 15 minutter at køre dertil. Han selvangav en huslejeindtægt for ...2, samtidig fradrog han transportudgifter til og fra ...1, således at det skattemæssigt gav et 0. Vedrørende de adresser, der er registreret hos CPR, er alle adresserne, bortset fra ...8, ...9 og ...10, nogle fiktive adresser, hvor han aldrig har boet. Adresserne er registreret efter KVs ønske. Da deres kæresteforhold ophørte, var det efter KVs ønske, og han var fortsat vild med hende og ønskede at vinde hende tilbage. Derfor har han føjet hendes ønsker. Til Skatteankenævnet har han oplyst, at han flyttede sammen med KV i 1996, men det er forkert. Det var den 1. juli 1995, at han flyttede til


text:
...14. Han flyttede også sin adresse til ...11 efter KVs ønske. Han havde købt en andel af ...11 sammen med KVs daværende kæreste, og det ville se mærkeligt ud, hvis han havde købt et hus, og det bare stod tomt. Det var KV, der betalte udgifterne på ejendommen ...11. Det var delt i 2 enheder, da han købte huset, men KV lavede det om til et enfamiliehus efter overtagelsen. KV spillede på, at han stadig havde følelser for hende, og han har derfor opført sig for dumt. Han følte, at hvis han modsagde hende, kunne han ikke få hende tilbage. Han stolede blindt på, at hun havde orden på papirerne, og han skrev slutsedlen under, uden at læse den nærmere. Da han flyttede fra ...2 i 1998, betalte KV alle udgifterne på ejendommen der. KV var på et tidspunkt tilmeldt den adresse, hvor han boede i ...14, og det var efter hendes ønske, men hun boede der ikke reelt. Han har anvendt kapitalafkastordningen i forbindelse med ejendommen ...2. Det var efter et råd fra en bekendt, der hedder SS. Han stolede på, at SS havde ret i det, og han havde ikke haft noget kendskab til kapitalafkastordningen og ved ikke, at man ikke kunne bruge den, når man selv boede på adressen. Han fik at vide, at det var en ordning, man kunne bruge, når man lejede ud, hvilket han fiktivt havde gjort, idet han havde selvangivet lejeindtægter, men i og med at han selv boede der, vidste han godt, at det ikke var helt i orden. Han har over for myndighederne fastholdt at have erhvervsmæssig kørsel mellem ...1 og ...14 og ...4. Det gjorde han, idet han frygtede, at hvis der blev boret for dybt i det, ville korthuset ramle, og så ville det gå ud over KV. Han kan ikke redegøre nærmere for det økonomiske i forbindelse med det mageskifte, der skete mellem salget af ...2 og ...11. Han har i den forbindelse haft tillid til KV. Det brev, der blev sendt til kommunen den 18. maj 2003, giver forkerte oplysninger om, hvor han har boet. Det er et brev, som KVs daværende kæreste ØK har forfattet, og han har oplyst ham om, at nu ville de ikke høre mere fra myndighederne. Der var tale om en måde at skræmme dem på ved at oplyse dem om, at der var mange, der kunne afgive vidneforklaringer om de faktiske forhold. Oplysningerne, om at han har boet på ...2 fra 2. august - 1. november, er ikke korrekte, ligesom det heller ikke er korrekt, at han rent fysisk er flyttet fra ...7 den 2. august 2008 og til ...14.
 KI har supplerende forklaret, at hun aldrig har boet sammen med eller været kæreste med A. Hun boede i ...6 i ...1 fra 1996 til 1998 sammen med OJ, som var hendes kæreste dengang. Den lejlighed var på ca. 100 m2, men det var kun de 70 m2, der var officielt registreret, idet nogle af værelserne havde for lavt til loftet.


text:
Lejligheden bestod af en gang, hvor der var et bad, herefter kom der et soveværelse, stue og køkken, et værelse, et gæstetoilet og 2 yderligere værelser. A har ikke boet der på noget tidspunkt. 1. februar 1998 flyttede hun fra sin kæreste og til ...7 i ...1. Hun boede der alene indtil 2003, hvor hun købte en lejlighed. Lejligheden i ...7 var på 49 m2 og bestod af en lille gang med badeværelse, en kæmpe stue, et køkken og et soveværelse. Der var tale om en 2-værelses lejlighed. A har ikke på noget tidspunkt boet der. Hun har kendt A gennem sin søster KV, der var kæreste med ham gennem et par år. Hun havde også kontakt med ham efterfølgende, men hun har ingen relation til A i dag. Sidst, hun så ham, var i ...12. Hun har ofte været babysitter for KVs børn. Mens A var kæreste med KV, boede de sammen på ...2. Hun tror, at de blev kærester et stykke tid før februar 1996. Hun kan huske, at de sammen var på en dykkerferie til Maldiverne, og det var i februar 1996, hvorfor hun vil gå ud fra, at de har kendt hinanden et stykke tid inden da. De var herefter kærester et par år frem. Hun ved, at A solgte sin lejlighed på ...9 i ...5, da han flyttede til ...13. Hun kan ikke huske den eksakte dato. Hun har ikke snakket med sin søster i 2 år. Da KV var kæreste med A, havde hun et godt forhold til KV, og hun besøgte dem på ...2. A fungerede som en slags papfar for KVs døtre, og han var vellidt. Han er en rigtig sød fyr. Hendes søster arbejdede meget, og derfor tog A sig meget af pigerne. A deltog selvfølgelig i familiens fødselsdage, konfirmation og andre sociale arrangementer både på ...2 og hos hende og hos hendes forældre. Han boede jo på ...2, hvorfor det var naturligt, at han deltog der. Hun kan ikke huske, hvornår en af døtrene blev konfirmeret, men hvis A og KV var kærester på det tidspunkt, har han selvfølgelig deltaget i konfirmationen.
 KO har forklaret, at han har 2 døtre, det er KV og KI. Hans kone havde været gift før, men hendes mand var druknet, og KV er derfor ikke hans biologiske datter, men han betragter hende som sin datter. Hun var 3 år, da han mødte deres mor. Han kender A gennem KV. A var kæreste med KV, og A boede sammen med KV på ...2 over for sygehuset. Han kan ikke huske, hvornår det var, de boede sammen, men det var på et tidspunkt i 90'erne. Han kom ikke på adressen ret tit. Det skyldtes blandt andet, at deres forhold til KV ikke altid har været, som det skulle være. Han kan ikke udtale sig om As forhold til hans børnebørn. Han vil tro, at han var en ven til dem. Han er helt sikker på, at A ikke har været kæreste med KI, og han kan


text:
ikke tænke sig, at de på noget tidspunkt har boet sammen. Han har ikke nogen relationer til A i dag.
 OJ har forklaret, at han kender A via hans ekskæreste KI. Hendes storesøster KV var kæreste med A. Han var selv kæreste med KI fra 1991 til 1998. Det skal nok passe, at det var 1. februar 1998, KI flyttede til ...7. Han tror ikke, at A har været kæreste med KI, og han vil i hvert fald ikke håbe, at han har været det i den periode i 1996 til 1998, hvor han selv var kæreste med KI. De boede sammen i ...6 i ...1, og her blev han boende indtil 2003 eller 2004. Der var tale om en lejlighed på små 100 m2, men noget var ikke egnet til beboelse på grund af skråvægge. A har ikke boet på ...6, mens han har boet der. Han ved ikke, om A har boet på ...7, men det kan han ikke forestille sig. Mens A og KV var kærester, boede KV på ...2. Han tror næsten, at de boede sammen. Han kan dog ikke huske det helt, men det er det, han kan forestille sig. Han kender ikke noget omkring As forhold til KVs børn. Han har deltaget i sociale arrangementer hos KV, bl.a. fødselsdage og nytårsaften, hvor A også har deltaget. Han har ikke nogen relation til A i dag.
 KM har forklaret, at hun lærte A at kende, da hun var mellem 7 og 9 år, vil hun tro. Hun kan ikke huske, om A har boet på ...2 sammen med hende og hendes mor og søster. En ferie på Cypern siger hende noget, men hun kan ikke helt huske noget omkring det. Hun kan også huske noget med hesten, men hun kan ikke huske, om A deltog i aktiviteter med hesten. Når hendes mor var væk om aftenen, passede de sig selv, eller også har A gjort det. Hun tror, at A på et tidspunkt passede dem om aftenen. Han var der i hvert fald. Hun ved ikke, hvor ofte han var på adressen, og hun aner ikke, om han havde nogen ting på adressen. Hun har boet på ...2 fra hun var 3 til 15 år. A var med ved KKs konfirmation. Det ved hun, fordi hun har set et billede af ham i den anledning. Ellers kan hun ikke huske noget om hans deltagelse i fødselsdage m.v.
 KK har forklaret, at hun er 27 år. Hun er født i 1981. Hun er uddannet frisør og arbejder som sådan. Hun kender A fra, han var hendes mors kæreste. Hun kan ikke huske præcis, hvornår A lærte hendes mor at kende. Hun flyttede selv hjemmefra, da hun var 16 år, og han var kæreste med hendes mor, da hun blev konfirmeret. Hun blev vist konfirmeret i 1995. A boede sammen med dem på ...2 i et par år. A deltog i deres liv. Han var hjemme, når de kom hjem fra skole og lavede aftensmad og passede


text:
dem om aftenen, idet deres mor arbejdede meget. Hendes søster og hun red meget, men de cyklede primært til rideskolen, idet den lå tæt på. Hun dyrkede også håndbold. A har aldrig været bleg for at hjælpe til med kørsel m.v. i den sammenhæng. Hun kan ikke huske, om A hjalp hende med lektier. Efter at forholdet til deres mor var sluttet, flyttede A ned i ...10 i en lejlighed, der lå over for den salon, hvor hun var i lære som frisør. SI og PL er hendes veninder. Hun kan huske, at hun har været på ferie sammen med A i udlandet. A havde nogle ting i hjemmet, men det var mest hendes mors møbler m.v. Han havde meget tøj, og han havde mange cd'ere. Han havde interesse for musik, og han spillede i et band, da hendes mor lærte ham at kende. Hun har fået hans gamle tallerkner. Hun har ikke nogen relation til A i dag. De ser ikke hinanden, og det er lang tid siden, hun har snakket med ham, men når de snakker sammen, foregår det i en positiv stemning. De har et positivt forhold til hinanden.
 SS har forklaret, at hun er revisor HD. Hun arbejder som selvstændig nu. Hun har arbejdet ved skattevæsnet i et års tid omkring år 2003/2004. Da var hun ansat med selskabsbeskatning. Hun har lært KV at kende gennem hendes ekskæreste, der dykkede med KV. Det var omkring efteråret 1996. Hun kender i allerhøjeste grad A, da han var kæreste med KV. Hun var en ven af huset. Det vil sige, at hun var ven af A og KV og af KVs børn. De boede på det tidspunkt på ...2. A og KV boede sammen, og hun tror, at de boede sammen, indtil de gik fra hinanden omkring år 2000 eller år 2001. A var en god papfar for pigerne. Han kørte dem blandt andet til tandlæge og skole m.v. Hun har engang været til en fest eller fødselsdag, der blev holdt i stuen eller udestuen, hvor de var nogle få venner, men mest familie til festen. Hendes tidligere kæreste og hun spiste en del sammen med A og KV, og hun har været på adressen ...2 mange gange. Hun kan ikke huske, at hun har været på adressen, hvor A ikke har været der. Hun kan især huske nogle af de ting, A havde på adressen. Der var tale om, at han havde masser af sko, parfumer og deodoranter og en masse tøj, samt en stor cd-samling. Det med cd-samlingen husker hun især, idet de havde haft indbrud, hvor der var blevet stjålet en del af dem, og han var meget fokuseret på at få reetableret cd-samlingen, sådan som den havde været før tyveriet. KV ser hun sjældent i dag, og hun har ikke set A, siden de gik fra hinanden. Forevist en opstilling af kapitalafkastordningen har hun forklaret, at det er hende, der har skrevet tallene i den, og det er hende, der har skrevet under. Hun


text:
har gjort det efter As oplysninger. Hun har ikke rådgivet ham om kapitalafkastordningen. Hun kan faktisk ikke huske noget om det i dag, og hun var ikke klar over, at han havde en lejeaftale med KV. Hun kan ikke huske, om noget af ejendommen ...2 var udlejet. Hun kan ikke huske noget om det i dag.
 PL har forklaret, at hun er 28 år. Hun kender A gennem KK, der er hendes meget gode veninde. Hun kom meget i KKs hjem. Hun lærte KK at kende i 1988 eller 1989. KK boede sammen med A på ...2. Her boede KKs mor, KV også og KKs lillesøster. Hun vil tro, at de boede sammen i 2-3 år, muligvis omkring 1992 til 1995, men hun kan ikke huske det præcis. På et tidspunkt boede der også en, der hed LN, i kælderen på ...2. A havde et godt forhold til KK og hendes søster. Han deltog i deres liv. Han bad blandt andet KK engang om at komme ind og sige godnat, når hun kom hjem fra en byfest. Det blev KK sur over, idet hun ikke mente, han skulle blande sig i det. De har været ovre at besøge A i forbindelse med, at de var til koncert i ...5. Hun kan huske, at de havde en lille lilla bil, der ikke kunne køre på grusvej. Det var derfor ikke så tit, at de blev kørt til ridning. Hende og KK var på rideskolen næsten hver dag, og hun er kommet i KKs hjem 1-2 gange om ugen. Hun ved ikke, hvor ofte hun så A der, det kan hun ikke huske. Det har ofte været om eftermiddagen, hun var i hjemmet. Hun kan huske, at A flyttede til ...10 efter at være flyttet fra ...2. Han boede ovenpå et pizzeria. Der har hun besøgt ham en gang. KK gik 2 klasser under hende, da de gik i skole. Hun er stadig rigtig god veninde med KK. Hun har ikke set A i mange år. Efter at A var flyttet fra ...2, var KV kæreste med en, der hed OM, som har været der, men hun ved ikke, om han rent faktisk boede der. Hun har også set en, der hed ØK, der en gang, men hun ved heller ikke, om han har boet der. Det tror hun umiddelbart ikke, at han gjorde.
 SI har forklaret, at hun er 26 år. Hun kender A gennem sin veninde KK. Han færdedes i huset hjemme hos dem. KK og hendes familie flyttede til ...14 i 1993 eller 1995. Hun lærte hende at kende i 1. klasse. Hun mener, at A og KV blev kærester omkring 1998, idet hun kan huske, at de var til en koncert i ...5 på det tidspunkt. Det var efter hende og KKs konfirmation. Det er det, hun husker. Hun ved, at A deltog i KKs konfirmation, men hun var ikke selv med, da hun blev konfirmeret samme dag. Hun har snakket med nogle andre veninder om dem, der


text:
havde været med ved KKs konfirmation. Hun kan huske, at A hjalp til og lavede mad til dem nogle gange, ligesom han hentede og bragte dem til og fra ridning. Da A flyttede fra KV, flyttede han til ...10 ovenpå G1, og hun så ham nogle gange, når de havde været i byen, og de spiste natmad dernede. Hun har ikke nogen relation til A i dag. Hun er stadig gode venner med KK. Hun havde en opfattelse af, at A boede der, idet han tit var i hjemmet hos KK. Hun tror, at han flyttede derover efter koncerten.
 KV har forklaret, at hun er makeup-artist og dykkerinstruktør. Det har hun været, siden hun var 23 år. I dag arbejder hun som makeup-artist. Det gjorde hun også i 1990'erne. Hun mødte A på en café i ...5, og de havde et forhold til hinanden fra 1992- 1997 eller 1998. Hun kan ikke præcis huske, hvornår det startede og sluttede. De blev forlovet. Det blev de i 1995. Hun viste sin forlovelsesring, hvor der står A og datoen den "23.2.1995." A har aldrig været kæreste med hendes søster, KI. Da de mødtes, boede A på ...9 i ...5, og han flyttede siden til ...2, hvor hun boede. Det kan godt passe, at det har været i juli 1995. Han flyttede sit tøj, billeder og personlige genstande med, men der var ikke plads til hans møbler, så de blev enten givet væk eller smidt væk. Han havde også sin bil med. De boede på ...2 sammen med hendes to piger. Nedenunder boede LN og IK. A flyttede til ...10 i ...14, og det kan godt passe, at det som nævnt i lejekontrakten var den 15. maj 1998. Årsagen hertil var, at hun ikke kunne finde ud af, om det skulle være dem, eller det ikke skulle være dem. De blev derfor enige om, at han skulle finde en lejlighed i ...14, så de kunne være i nærheden af hinanden og opretholde kontakten også til børnene. Hun ved ikke, hvornår de reelt stoppede med at være kærester. I perioden 1995-1998 havde A også et hus i ...15. Det havde han købt af hende af økonomiske årsager. Hun havde en verserende skattesag, der betød, at hun for at undgå udlæg i sine ejendele solgte huset til A. Huset var lejet ud på det tidspunkt. Hun kan huske, at A på et tidspunkt flyttede op til huset i ...15. Det var ikke, mens de var kærester. Han fandt ud af, at han ikke gad at bo der, så han foreslog, at de solgte huset igen, hvilket de gjorde på et tidspunkt. Fortjenesten herfra blev lagt ind som afdrag på gælden på ...2. Hun ved ikke helt, hvordan det hang sammen, men de havde en advokat til at ordne det, så han må kunne fortælle om det. I oktober 1996 købte A ...2 af hendes tidligere mand, SP. Det var også af rent økonomiske årsager, at hun ikke kunne overtage ejendommen. Hun lejede ejendommen af A,


text: da han flyttede, og hun betalte husets udgifter. Mens de boede sammen, deltes de om udgifterne til huset. I 2000 solgte A ...2 og købte ...11 i ...1 sammen med OM, der på daværende tidspunkt var hendes kæreste. Selv om de ikke var kærester længere, havde de fortsat et godt forhold til hinanden, og A ville gerne hjælpe hende, så hun kunne komme tilbage til hendes hjemby, hun kunne ikke lide at bo i ...14. A er en god type. A boede ikke selv på ...11. Hun vidste godt, at han på et tidspunkt har haft folkeregisteradresse der, men det var en af den slags ting, hun ikke spurgte ind til. Det var også hende, der havde anmodet ham om at købe ...11. I 2003 solgte A ...11 til hendes daværende og nuværende kæreste, ØK. I 1995-1998 fungerede A og hun og hendes to døtre som en almindelig familie med alt, hvad det indebærer af ture, ferier, forældremøder og arrangementer. Han opførte sig som en helt almindelig papfar for børnene og deltog i deres liv. De holdt konfirmation for den ældste, mens de boede sammen, og A var også med til KMs konfirmation, der var i 1999. Da var de stadig venner. De havde på et tidspunkt indbrud, mens de boede sammen, og her blev der stjålet et B&O anlæg, nogle CD'ere, smykker, nogle prægepapirer og nogle billeder. De fleste ting tilhørte A blandt andet, fordi han havde 300-400 CD'ere. De havde mange besøgende i deres hjem. Blandt andet kom hendes veninde, LT, der har en frisørsalon i ...14, i deres hjem, som om, det var hendes andet hjem. As bedste kammerat, NL, og dennes kæreste kom også ofte på besøg. Hun kan ikke huske hans efternavn. I dag har hun ikke kontakt til A, det har de ikke haft i de sidste 4-5 år. Hun blev skilt fra sin eks-mand, SP, omkring 1992 eller 1993, hun kan ikke huske datoerne. Hun havde også lejet huset ...2 af SP, og hun betalte leje til ham. Hun havde lejet huset i ...15 af A, og hun videreudlejede det til en klinik for alternativ behandling. Hun betalte derfor omkostningerne til huset til A. På et tidspunkt lejede hun det ikke ud mere, og så var der ingen, der brugte huset, før A på et tidspunkt flyttede ind i en kort periode. Hun kan ikke huske, hvorfor A har haft folkeregisteradresse hos KI. Det er længe siden. A solgte ikke huset på ...2, efter at han selv var flyttet, da hun jo af økonomiske årsager ikke kunne overtage det, og han derfor ville hjælpe hende. Hun har på et tidspunkt haft folkeregisteradresse i ...10. Hun har også boet der en kort periode på nogle måneder, hvor også hendes yngste datter havde folkeregisteradresse der. Hun kunne dog ikke holde ud at bo i ...14, hvorfor hun flyttede tilbage til ...11, hvortil hun var flyttet, da ...2 blev solgt. Det var hendes revisor, der rådede hende til at opretholde folkeregisteradressen i kommunen, således at hendes


text:
skattesag kunne fortsætte i den kommune. Revisoren rådede hende også til rent faktisk at flytte til ...10. Hun var ikke kæreste med A på det tidspunkt. Hun var da blevet kæreste med ØK. Da hun flyttede fra ...2 til ...11, var hendes yngste datter på efterskole, hvorfor hun ikke skulle skifte skole, da hun flyttede.
 I årene 1996-98 har A over for skattemyndighederne tilkendegivet, at ejendommen ...2, var en erhvervsmæssig udlejningsejendom omfattet af kapitalafkastordningen. Dette indebar bl.a., at han ved opgørelsen af årets resultat fradrog ikke alene renteudgifter, men også andre udgifter vedrørende ejendommen, og at renteudgifterne blev fratrukket fuldt ud. A har erkendt, at kapitalafkastordningen ikke kunne anvendes, hvis han havde bolig på ejendommen.
 Med henvisning til disse omstændigheder og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, stadfæster Højesteret dommen. De yderligere vidneforklaringer, der er afgivet for Højesteret, kan ikke føre til et andet resultat.


text:
Højesteret ophæver vidtgående fogedforbud - Nyhed - Horten Advokatpartnerselskab
 En medarbejder, der havde været ansat som salgsdirektør i en virksomhed, der producerer tilsætningsstoffer til fødevareindustrien, opsagde sin stilling.
 Medarbejderen havde kort forinden kopieret en betydelig mængde materiale, der indeholdt fortrolige oplysninger om virksomhedens kunder og recepter. Medarbejderen havde desuden haft kontakt med flere af virksomhedens forretningsforbindelser via sin private e-mailadresse.
 Forbud mod konkurrerende virksomhed i tre år
 Da virksomheden opdagede dette, blev der (efter de tidligere regler herom) nedlagt et fogedforbud, som indebar, at medarbejderen ikke i 3 år fra fratrædelsen måtte beskæftige sig med salg af de fødevaretilsætningsstoffer, som virksomheden producerede.
 Der blev efterfølgende anlagt sag om lovligheden af fogedforbuddet samt et erstatningskrav mod medarbejderen for virksomhedens tab.
 Fogedforbuddet var for vidtrækkende
 Højesteret fandt, at medarbejderen havde skaffet sig adgang til virksomhedens erhvervshemmeligheder i strid med markedsføringsloven. Da det måtte anses for sandsynligt, at medarbejderen ville benytte eller videregive de fortrolige oplysninger, havde der været grundlag for at nedlægge et fogedforbud.
 Fogedforbuddet var dog ifølge Højesteret for bredt formuleret, fordi det ikke kun omfattede de tilsætningsstoffer, som virksomheden havde recepter på, eller var begrænset til at vedrøre virksomhedens kunder. Fogedforbuddet indebar også, at medarbejderen var afskåret fra helt generelt at beskæftige sig med tilsætningsstoffer, som han også før sin ansættelsen hos virksomheden havde beskæftiget sig med.
 Højesteret lagde vægt på, at forbuddet indebar, at medarbejderen var afskåret fra at udøve konkurrerende virksomhed, selv om han ikke havde påtaget sig en konkurrenceklausul.
 Da fogedforbuddet indholds- og tidsmæssigt gik videre, end hvad der var nødvendigt for at varetage virksomhedens interesser i at beskytte sine erhvervshemmeligheder, ophævede Højesteret forbuddet.
 Højesteret fandt desuden ikke, at virksomheden havde lidt et tab, der havde forbindelse til medarbejderens handlinger, hvorfor medarbejderen blev frifundet for erstatningskravet.
 Forbud skal være proportional med beskyttelsesinteressen
 Højesteret var muligvis kommet frem til et andet resultat, hvis fogedforbuddet havde været mindre indgribende over for medarbejders mulighed for at påtage sig arbejde inden for branchen, og hvis den tidsmæssige udstrækning af forbuddet var begrænset til en kortere periode.
 Dommen viser, at et meget vidtrækkende forbud ikke altid er det bedste middel til at beskytte virksomhedens interesser, når en medarbejder udøver retsstridig konkurrerende virksomhed. I forbudssager er det derfor vigtigt, at forbuddet ikke formuleres bredere, end hvad der er nødvendigt for at beskytte virksomheden, og at medarbejderen ikke generelt afskæres fra at påtage sig anden beskæftigelse inden for branchen.
 Derudover viser dommen også vigtigheden af at have begrænset sine meget betroede medarbejdere af konkurrence- og kundeklausuler, da markedsføringsloven ikke altid yder tilstrækkelig beskyttelse, navnlig med hensyn til det økonomiske tab.
 Højesterets dom kan findes her:
 Fogedforbud for vidtgående og dermed ikke lovligt foretaget, Sag 144/2014


text:
Skat.dk: Fuld skattepligt til Danmark
 29 Jan 2010 11:38
 20 Jan 2010 08:40
 SKM2010.78.HR
 1. afdeling, B-382/2007
 Skattepligt, fuld, bopæl, fraflytning
 Appellanten, der var russisk gift og havde ophold i Danmark, Rusland og Letland, var som følge af sin tilknytning til Danmark fuldt skattepligtig her i landet.
 I 1990 solgte appellanten sin ejendom i Danmark og meldte flytning til England. I samarbejde med en russisk partner etablerede han i 1991 et selskab i Rusland. Han blev efterfølgende gift med sin russiske ægtefælle og flyttede ind i hustruens lejlighed i Moskva. I 1994 etablerede han en møbelforretning i Letland, hvor han også anskaffede sig en lejlighed. Et dansk anpartsselskab, hvori appellanten var eneanpartshaver og direktør, havde i 1992 købt en ejendom i Danmark, hvorfra selskabet drev erhvervsvirksomhed. Ejendommen indeholdt en beboelseslejlighed, der fortrinsvis blev anvendt af appellanten som kontor mv. Han kunne benytte sine forældres sommerhus, som han overtog i 1995, og i 1996 købte han tillige et sommerhus i nærheden af anpartsselskabets ejendom.
 I perioden 1995-1997 havde appellanten efter sin egen opgørelse opholdt sig hhv. 176, 165 og 171 dage i Danmark mod hhv. 38, 28 og 51 dage i Rusland og 54, 111 og 76 dage i Letland.
 Højesteret udtalte, at appellanten - under hensyn til omfanget af hans ophold i Danmark, hvorunder han varetog sine erhvervsmæssige interesser, og under hensyn til det oplyste om hans boligforhold - måtte anses for i perioden 1995-1997 at have haft bopæl i Danmark. Højesteret tiltrådte derfor, at appellanten var fuldt skattepligtig her i landet. Der var heller ikke for Højesteret fremkommet oplysninger, der gav grundlag for at tilsidesætte den skønsmæssige ansættelse af appellantens indtægter, ligesom der ikke i øvrigt var grundlag for at hjemvise sagen.
 Med denne begrundelse stadfæstede Højesteret landsrettens dom.
 Ligningsvejledningen 2010-1 D.A.1.1.2.1
 Asbjørn Jensen, Lene Pagter Kristensen, Niels Grubbe, Vibeke Rønne og Hanne Schmidt
 I tidligere instans er afsagt dom af Østre Landsrets 23. afdeling den 26. juni 2007.
 A har til støtte for sin påstand om hjemvisning yderligere gjort gældende, at der ved indkomstopgørelsen skal tages hensyn til, at der er betalt udbytteskat i Rusland af det beløb svarende til 39.000 USD, der er udbetalt af H1 Finans Co. Ltd.
 Skatteministeriet har hertil anført, at en eventuel betaling af udbytteskat er uden betydning for påstanden om hjemvisning, der alene angår størrelsen af den skattepligtige indkomst.
 I et udateret notat udfærdiget af Skatteforvaltningen, der den 22. januar 1999 er sendt til A, hedder det:
 "Provision fra H1 Rusland
 De har på mødet den 9. juni 1998 oplyst, at De har modtaget provision fra H1 Finans ApS (Rusland). Provisionen er baseret på en provision der beregnes ud fra selskabets omsætning. De oplyste desuden, at der ikke var sket beskatning i Rusland eller andre lande af provisionen. Beløbets størrelse blev ikke oplyst.
 Ud fra ovenstående skønner skatteadministrationen, at De skal beskattes af provision modtaget fra H1 Rusland, da der ikke foreligger oplysninger om provisionens størrelse skønnes det til kr. 300.000 for 1994. Der henvises i den forbindelse til den skønnede udenlandske


text:
indkomst på kr. 300.000 for indkomstårene 1990-1993.
 Ovenstående er baseret på 1994 tal og beløbet reguleres derfor med + 5 % for 1995. Skatteadministrationen anser derfor, at De har modtaget provision fra H1 Rusland, svarende til kr. 300.000 x 105 % = kr. 315.000.
 Indkomsten reguleres med kr. 315.000"
 I brev af 29. april 1999 til Skatteforvaltningen fra KPMG hedder det bl.a.:
 "Vedr. A, CPR-nr. ..., skatteansættelserne for indkomstårene 1995, 1996 og 1997
 Ved agterskrivelser af 22. januar 1999 har skatteforvaltningen meddelt, at vores ovennævnte klient, A, anses for fuldt skattepligtig til Danmark fra den 1. januar 1995, og at hans skattepligtige indkomst for indkomståret 1995 påtænkes ansat til 918.033 kr., for 1996 til 951.709 kr., og for 1997 til 980.696 kr. Subsidiært har skatteforvaltningen nedlagt påstand om begrænset skattepligt til Danmark.
 Vi skal på vegne A meddele, at de påtænkte forhøjelser på i alt 2.850.438 kr. ikke kan accepteres, hvilket vi nærmere skal begrunde således:
 3.4 Provision fra H1 Rusland
 Det er korrekt, at der er modtaget provision fra H1 Rusland, men beløbet har været betydelig lavere end de af skatteforvaltningen udøvede skøn på hhv. 315.000 kr. i 1995, 333.750kr. i 1996 og 347.288 kr. i 1997. Både SV og A har været særdeles tilbageholdende med at hæve penge i H1 Rusland, fordi strategien hele tiden har været, at den størst mulige del af indtjeningen skulle anvendes til udvidelser af virksomheden."
 Af en erklæring dateret den 2. juli 2008 og underskrevet af SV fremgår følgende (dansk oversættelse):
 Jeg bekræfter hermed, at min partner, A, i perioden fra 1995 til 1997 samlet modtog udbytte svarende til et beløb på 39.000 USD fra H1, Rusland, som angivet i den erklæring, der er dateret 24. april 2000.
 Hverken A eller jeg modtog provision eller nogen anden form for personlig indtægt i den pågældende periode. Udbyttet blev fastlagt af os begge og udbetalt af enten mig eller min regnskabschef.
 A har supplerende forklaret bl.a., at han har været registreret som bosiddende i Rusland i perioden fra den 21. februar 1991 til den 17. november 1993. Han blev gift i august 1993 og flyttede derefter hen til sin kone, der havde en lovlig helårsbolig.
 Selskabet H1 i Rusland etablerede et møbelhus i Letland i september-oktober 1994. Han ejede 40 % af selskabet. Møbelhuset beskæftigede sig med salg til private kunder og med kontraktsmarkedet. Der var 6 ansatte i møbelhuset, som han var daglig leder af. Han havde en 3-værelses lejlighed på 80-90 m2 i Letland. Lejligheden lå i udkanten af byen. Han havde et kontor på domhuspladsen. Hans kone boede i lejligheden, når hun var i Letland. Han var med i et netværk af danske erhvervsdrivende i Letland. Det endte med, at de mødtes ca. en gang om måneden. Nogle af medlemmerne mødtes oftere mere uformelt. Han var også involveret i avisen H5 Times. Han vil tro, at han har set ambassadør MM mere end 15-20 gange om året. I perioden fra 1995-1997 drev han også virksomhed i Rusland med renovering og indretning af