text:
betale leje og andre omkostninger efter virksomhedens ophør direkte udspringer af denne virksomhed.
 Under disse betingelser er varigheden af pligten til at betale leje og omkostninger vedrørende lokalet uden betydning for, om der foreligger økonomisk virksomhed som omhandlet i sjette direktivs artikel 4, stk. 1, for så vidt som dette tidsrum er strengt nødvendigt for gennemførelsen af afviklingen.
 Det følger heraf, at for den betaling af leje og omkostninger vedrørende det lokale, der tidligere blev anvendt til udøvelse af restaurationsvirksomhed, som blev erlagt i løbet af den periode, hvor restauranten ikke blev drevet, dvs. fra oktober 1993 til september 1998, skal den afgiftspligtige person have ret til momsfradrag på samme grundlag som i perioden fra restaurationsvirksomhedens start indtil tidspunktet for denne virksomheds ophør, idet disse lokaler under hele lejekontraktens løbetid havde en direkte og umiddelbar forbindelse med den afgiftspligtige persons økonomiske virksomhed.
 Der skal således indrømmes ret til momsfradrag som følge af afvikling af virksomheden, for så vidt som udnyttelsen af fradraget ikke giver anledning til svig eller misbrug.
 Domstolen har allerede fastslået, at fællesskabsretten ikke kan gøres gældende af borgerne med henblik på at muliggøre svig eller misbrug (jf. bl.a. dom af 12.5.1998, sag C-367/96, Kefalas m.fl., Sml. I, s. 2843, præmis 20, og af 23.3.2000, sag C-373/97, Diamantis, Sml. I, s. 1705, præmis 33). Dette vil eksempelvis være tilfældet, hvis Fini H, samtidig med at udnytte retten til momsfradrag vedrørende betalingen af leje og øvrige omkostninger for perioden efter restaurationsvirksomhedens ophør, fortsat anvender det lokale, der tidligere blev anvendt til restauranten, til rent private formål.
 Hvis afgiftsmyndigheden konstaterer, at fradragsretten er blevet udnyttet på svigagtig måde eller misbrugt, kan den med tilbagevirkende gyldighed kræve de fratrukne beløb godtgjort (jf. bl.a. Rompelman-dommen, præmis 24, INZO-dommen, præmis 24, og dommen i sagen Gabalfrisa m.fl., præmis 46).
 Den nationale domstol skal under alle omstændigheder nægte at indrømme ret til fradrag, hvis det på grundlag af objektive momenter er godtgjort, at påberåbelsen af denne ret er udtryk for svig eller misbrug.
 Det første spørgsmål skal derfor besvares med, at sjette direktivs artikel 4, stk. 1-3, skal fortolkes således, at en person, der ophører med at drive forretningsmæssig virksomhed, men som fortsat betaler leje og omkostninger vedrørende det lokale, der har været anvendt til denne virksomhed, fordi lejekontrakten indeholder en uopsigelighedsklausul, kan anses for en afgiftspligtig person og derfor kan fradrage moms vedrørende de således erlagte beløb, for så vidt som der er en direkte og umiddelbar forbindelse mellem denne betaling og den forretningsmæssige virksomhed, og det er godtgjort, at der ikke foreligger hensigt til svig eller misbrug."
 Told- og Skattestyrelsen udtaler i TSS-cirkulære nr. 2005-26, at Højesterets dom i SKM2005.341.HR ændrer praksis vedrørende fortolkning af begrebet økonomisk virksomhed og dermed udstrækningen af fradragsretten.
 Den ændrede praksis betyder, at virksomheder der ophører med at drive forretningsmæssig virksomhed, men som fortsat betaler leje og omkostninger vedrørende de lokaler, som har været anvendt til denne virksomhed, fordi lejekontrakten indeholder en uopsigelighedsklausul, kan anses for en afgiftspligtig person og derfor kan fradrage moms efter momslovens almindelige


text:
regler af de således erlagte beløb, for så vidt der eksisterer en direkte og umiddelbar forbindelse mellem denne betaling og den forretningsmæssige virksomhed og det er godtgjort, at der ikke foreligger hensigt til svig eller misbrug.
 Det kan på baggrund af EF-domstolens afgørelse i sag C-32/03 lægges til grund, at fradrag for udgifterne til husleje m.v. i forbindelse med afvikling af en virksomhed skal vurderes efter følgende kriterier:
 a. Varigheden af den indgåede lejekontrakt er uden betydning. Det har derimod betydning, at afviklingsperiodens længde har været strengt nødvendig for gennemførelsen af afviklingen.
 Virksomheden har opsagt lejekontrakten på det tidligste mulige tidspunkt, hvor dette kan lade sig gøre, ellers har virksomheden ikke fradragsret efter det tidspunkt, hvor virksomheden kunne have afviklet lejemålet.
 Hvis virksomheden har haft mulighed for at opsige eller afhænde lejemålet uden tab, vil der efter dette tidspunkt ikke være adgang til fradragsret.
 b. Udnyttelsen af fradraget må ikke give anledning til svig eller misbrug, eksempelvis ved at lejemålet har været benyttet til private formål, hvilket skal bedømmes på grundlag af objektive momenter.
 Det vil bero på en konkret vurdering af sagens omstændigheder om betingelserne for fradrag er opfyldt.
 Landsskatteretten har i kendelsen SKM2005.478.LSR, under henvisning til EF-dommen C-32/03 Fini H fundet, at der var fradragsret for moms af en virksomheds huslejebetalinger i henhold til en uopsigelig lejekontrakt, efter at virksomhedens aktiviteter med detailhandel, som blev drevet fra det pågældende lejemål, var ophørt. Virksomhed med detailhandel var påbegyndt ultimo 2000, og til brug herfor havde virksomheden lejet et lokale. Lejemålet var i henhold til lejekontrakten uopsigeligt i 5 år. Virksomheden lod sig afmelde fra momsregistrering pr. 1. september 2001, hvor den ophørte med detailhandel, hvilket skyldtes, at den ikke kunne betale sine kreditorer. Som følge af lejekontraktens bestemmelse om uopsigelighed betalte virksomheden husleje frem til 2003, hvor lokalet blev genudlejet.
 Landsskatteretten anfører i kendelsen, at da lejekontrakten blev indgået af virksomheden med henblik på at råde over et lokale, der var nødvendigt for udøvelsen af detailhandelsvirksomheden, og da dette lokale rent faktisk blev anvendt til dette formål, så udspringer virksomhedens pligt til fortsat at betale leje efter detailhandelsvirksomhedens ophør direkte af denne virksomhed. Der var endvidere ikke tale om, at udnyttelsen af fradraget gav anledning til svig eller misbrug, idet virksomheden eksempelvis ikke havde anvendt det lejede lokale til rent private formål i afviklingsperioden. Dermed var virksomheden berettiget til at fradrage momsen af udgifter til husleje, afholdt efter ophøret af den momspligtige virksomhed som følge af en bestemmelse om uopsigelighed i den indgåede lejekontrakt. Det var endvidere uden betydning, at virksomheden havde afmeldt sig fra momsregistrering i forbindelse med ophøret af den momspligtige virksomhed den 1. september 2001.
 Efter EF-domstolens faste retspraksis har en momspligtig person mulighed for med henblik på anvendelsen af sjette momsdirektiv at vælge, om den pågældende vil lade den del af et aktiv, som benyttes til privat brug, indgå i sin virksomhed. Såfremt en momspligtig person vælger at behandle aktiver og investeringsgoder, der både anvendes til momspligtig og privat brug, som goder, der er bestemt

type: other


text:
for virksomheden, kan købsmomsen i princippet fradrages fuldt ud og øjeblikkeligt. Se f.eks. dommene i sag C-97/90, Lennartz, sag C-291/92, Armbrecht, C-415/98, Bakcsi, C-269/00, Wolfgang Seeling, C-25/03, HE og C-434/03, P. Charles og T.S. Charles-Tijmens. For sådanne blandede aktiver og investeringsgoder skal der betales udtagningsmoms af den private anvendelse af det blandede aktiv, jf. reglerne i momslovens § 5, se Den juridiske vejledning, afsnit D.A.4.3, og afsnit D.A.21.4.
 xI sag C-436/10, MLM SA, fastslår EU-domstolen, at sjette direktivs artikel 6, stk. 2, første afsnit, litra a) og artikel 13, punkt B, litra b) skal fortolkes således, at de er til hinder for en national bestemmelse, der, selv om kendetegnene for bortforpagtning eller udlejning i henhold til artikel 13, punkt B, litra b), ikke foreligger, behandler anvendelsen af en del af en bygning, der er opført af en afgiftspligtig juridisk person, eller hvorover den afgiftspligtige juridiske person har en tinglig rettighed, til brug for den juridiske persons personale, som en tjenesteydelse, der er afgiftsfritaget i medfør af sidstnævnte bestemmelse, når dette investeringsgode har givet ret til fradrag for den indgående afgift.x
 De særlige regler i § 39, stk. 1 og 2, § 41, stk. 1, og § 42 om ingen eller begrænset fradragsret kan gøre, at der alligevel ikke er fradragsret for aktiverne eller investeringsgoderne, selvom aktivet eller godet fuldt ud er henført til virksomheden. Se J.3. Om bolig for virksomhedens indehaver og personale se særligt J.3.1.2. Om personmotorkøretøjer se særligt J.3.1.7 og Den juridiske vejledning, afsnit D.A.22.4. Om vare- og lastmotorkøretøjer med en tilladt totalvægt på ikke over 3 tons se særligt J.2.4.1 og Den juridiske vejledning, afsnit D.A.22.6.
 Landsskatterretten fandt i SKM2008.671.LSR, at reglerne i § 39 ikke er i modstrid med EU-retten, men kan opretholdes i medfør af 6. momsdirektivs artikel 17, stk. 6 (Momssystemdirektivets artikel 176).
 Momspligtige personer kan tilsvarende vælge helt eller delvist at holde sådanne blandede aktiver og investeringsgoder udenfor deres virksomhed med den konsekvens, at der ikke er fradragsret eller kun er delvis fradragsret for anskaffelsen. Se EF-domstolens domme i sag C-291/92, Armbrecht, og C-415/98, Laszlo Bakcsi.
 xI SKM2012.125.SR tog Skatterådet stilling til omfanget af fradragsretten på et solcelleanlæg ved tre forskellige placeringer af anlægget. Spørger, som driver et landbrug, vil anvende solcelleanlægget såvel til private som erhvervsmæssige formål, har fradragsret på anlægget for så vidt som anlægget anvendes erhvervsmæssigt, uanset om det placeres på taget af den private beboelse, eller på taget af en driftsbygning, som anvendes 90 pct. til erhvervsmæssige formål og 10 pct. til private formål, eller på stativer på marken og strøm ledes til en driftsbygning, som anvendes 90 pct. til erhvervsmæssigt formål og 10 pct. til privat formål, og videre herfra til privatboligen.
 Spørger kan vælge at lade solcelleanlægget indgå fuldt ud i virksomheden og betale udtagningsmoms af den private anvendelse af det blandede aktiv, eller vælge at anvende momslovens fradragsregler om indkøb til blandet anvendelse (erhvervsmæssig/privat), jf. momslovens § 38, stk. 2.x
 Der er ikke fradragsret for moms af pålagte sagsomkostninger i forbindelse med retssager. Udgifter til pålagte


text:
sagsomkostninger kan ikke anses at vedrøre indkøb af momsbelagte varer og ydelser som omhandlet i momslovens § 37, stk. 1. Hverken modparten eller dennes advokat leverer momsbelagte varer eller ydelser til den virksomhed, der bliver pålagt at betale sagsomkostninger til modparten. Virksomheden er derimod pålagt at betale modpartens skønnede udgifter til momsbelagte ydelser. Da virksomheden imidlertid ikke har krav på at få og heller ikke antages at have kendskab til størrelsen af disse faktiske udgifter, kan virksomheden allerede af den grund ikke anses for berettiget til fradrag for et af sagsomkostningerne beregnet momsbeløb, idet der ikke er sikkerhed for, at dette beregnede beløb svarer til den faktiske momsudgift. Se tillige SKM2001.457.LSR.
 Købsmoms af driftsmidler, som en registreret virksomhed har anskaffet til brug i virksomheden, kan fradrages. Betingelsen for fuldt fradrag er også i dette tilfælde, at driftsmidlerne kun bruges i virksomheden, og at de udelukkende anvendes til brug for virksomhedens leverancer, som ikke er momsfritaget efter momslovens § 13.
 Ligesom ved spørgsmålet om fradragsret for moms af anlægsaktiver skal der i hvert enkelt tilfælde ske en konkret vurdering af, om anskaffelsen er nødvendig, sædvanlig eller naturlig for virksomhedens momspligtige virke. Uvedkommende formål kan ikke accepteres, hvis der skal opnås fuld fradragsret for købsmomsen efter § 37. Se også EF-domstolens domme i sag C-97/90, Lennartz, og C-230/94, Renate Enkler, der er omtalt i Den juridiske vejledning, afsnit D.A.3.1.4.2.2.
 Som eksempel på driftsmidler, hvoraf moms kan fradrages, kan nævnes biltelefoner, også selv om de er installeret i en personvogn. Det kræves, at det er godtgjort, at der kun er tale om erhvervsmæssig brug i en momspligtig virksomhed.
 Som eksempler på udgifter til aktiver, der på trods af deres private præg er anset for at vedrøre den momspligtige virksomheds leverancer, kan nævnes udgifter til TV- og videoapparater, som bruges på danske fiskefartøjer, der anvendes til erhvervsmæssigt fiskeri. Det samme gælder musikinstrumenter, som tilhører virksomheden, og som er købt til brug for et orkester, hvis medlemmer alle er medarbejdere i virksomheden. Denne praksis skal ses i lyset af, at medarbejdernes trivsel påvirker virksomheden og dens omsætning, og at aktiverne bruges på arbejdspladsen og tillige i virksomhedens interesse.
 For driftsmidler, som overgår til anden anvendelse, gælder tilsvarende regler som for anlægsaktivers overgang til anden anvendelse, jf. J.1.1.11.
 Også moms ved køb af køretøjer, f.eks. vare- og lastvogne, knallerter og cykler, kan fratrækkes fuldt ud, forudsat at køretøjerne udelukkende anvendes til brug for virksomhedens leverancer. Moms ved køb af personvogne, der er indrettet til at transportere højst 9 personer, kan ikke fradrages, uanset om køretøjet bruges helt eller delvist i virksomheden. Se § 42, stk. 1, nr. 7 og J.3.1.7.
 Skatterådet har med sit svar i SKM2008.608.SR præciseret, hvornår der er fuld fradragsret for køretøjet, ved kørsel mellem hjem og skiftende arbejdssteder i vare- og lastvogne med tilladt totalvægt på over 3 ton. Der kan således køres ubegrænset mellem skiftende arbejdssteder og virksomhedens faste forretningssted uden at der er knyttet betingelser til formålet med at køre fra det skiftende arbejdssted til det faste forretningssted. Dog må


text:
der kun køres lejlighedsvis mellem hjem og virksomhedens faste forretningssted for at supplere køretøjets lager af værktøj, afhentning af arbejdssedler, tegninger eller lignende. Der gælder særlige fradragsregler for vare- og lastvogne med en tilladt totalvægt på ikke over 3 ton, se nærmere afsnit J.2.4.1.
 Vare- og lastvogne - Tilladt totalvægt ikke over 4 ton
 Praksis udvides med virkning fra offentliggørelsen af SKM2009.177.SKAT til også at omfatte kørsel i vare- og lastmotorkøretøjer med tilladt totalvægt på over 3 ton men ikke over 4 ton.
 I SKM2008.354.SKAT er der nærmere redegjort for, hvilke forhold m.v. der kan lægges til grund ved vurderingen af, om en bil er specialindrettet eller ej. Se evt. J.2.4.1.
 Efter momslovens § 37, stk. 1, kan købsmomsen af anskaffelse og drift af vare- og lastmotorkøretøjer med tilladt totalvægt på over 3 ton men ikke over 4 ton ikke fradrages fuldt ud, medmindre køretøjerne udelukkende bruges i forbindelse med virksomhedens momspligtige leverancer. Ved kørsel mellem hjem og arbejde foreligger der et privat formål, der er den registrerede virksomhed uvedkommende, hvorfor der ikke er fuld fradragsret for købsmomsen af anskaffelse og drift. I enkelte tilfælde og på særlige betingelser anses kørsel mellem hjem og arbejde dog for foretaget i virksomhedens interesse med fuld fradragsret for købsmomsen til følge, jf. nedenfor.
 Kørsel mellem hjem og arbejde i specialindrettede køretøjer (ikke over 4 ton)
 Svinkeærinder i specialindrettede køretøjer (ikke over 4 ton)
 I SKM2010.653.SKAT er praksis ændret, således at svinkeærinder hjem-ærinde-hjem bliver omfattet af reglen om svinkeærinder på op til 1.000 km/år, når kørslen sker i forbindelse med naturgasdistributionsselskabernes særlige vagtordninger. Det er en betingelse, at den enkelte vagtperiode er længere end 3 døgn.
 Undtagelsesvis kørsel mellem hjem og arbejde op til 25 gange om året (ikke over 4 ton)
 Kørsel mellem hjem og skiftende arbejdssteder i ikke-specialindrettede køretøjer (ikke over 4 ton)
 Kørsel mellem hjem og arbejde som led i en vagtordning (ikke over 4 ton)
 Kørsel til spisning eller afhentning af mad i arbejdstiden (ikke over 4 ton)
 Løbende driftsudgifter, der udelukkende afholdes til brug for virksomhedens momspligtige leverancer, berettiger til fradrag. I det omfang, der afholdes udgifter til private formål, kan der ikke opnås fradrag. Derfor skal det i første omgang vurderes, om udgiften er anvendt til en vare/ydelse, der kan anvendes privat. Hvis det er tilfældet, skal det dernæst afgøres, om udgiften i det konkrete tilfælde må anses at være afholdt udelukkende til brug for den momspligtige virksomhed.
 Der kan således som udgangspunkt ikke indrømmes momsfradrag for driftsudgifter afholdt før en momsregistrering. Momsnævnet har i TfS 1997, 449 truffet afgørelse om, at der for løbende leverancer som telefon, telefax og elektricitet, hvor faktureringen vedrørte tiden både før og efter registreringen, alene er et forholdsmæssigt fradrag. Virksomheden overgik fra momsfri til momspligtig virksomhed.
 Skatteministeriet har i SKM2003.99.TSS udtalt, at Momsnævnets afgørelse i TfS 1997, 449, finder tilsvarende anvendelse på praksisændringer, der alene har fremadrettet virkning.
 Momsnævnet har ligeledes i TfS 1996, 184 truffet afgørelse om, at en selvstændig juridisk enhed ikke kunne fratrække moms vedrørende reklameudgifter afholdt for en


text:
anden juridisk enhed, som ikke drev momsregistreret virksomhed. Der var tale om et selskab, der afholdt annonceomkostninger for et andet selskabs annoncer i førstnævnte selskabs reklameavis.
 I SKM2010.34.SR traf Skatterådet afgørelse om, at et OPP-selskab har fuld fradragsret for moms af løbende driftsudgifter vedrørende drift af et P-hus, der udelukkende bruges til momspligtig udlejning. Der er delvis fradragsret efter momslovens § 38, stk. 2, for moms af løbende driftsudgifter vedrørende drift af en parkeringsplads, der bruges både til momspligtig udlejning og vederlagsfri tilrådighedsstillelse.
 Det fremgår af Momsnævnets afgørelse Mn.709/80, at deltagelse i åbne arkitektkonkurrencer er omfattet af fritagelsen i momslovens § 13, stk. 1, nr. 6 (tidligere lovens § 2, stk. 3, punkt d, 1. pkt.). Præmiebeløb modtaget af arkitekter i sådanne åbne konkurrencer var derfor momsfri. Som følge heraf var der ikke fradragsret for momsen af udgifter (indkøb af varer og ydelser) afholdt i forbindelse med deltagelse i disse konkurrencer, jf. momslovens § 37, stk. 1.
 Landsskatteretten har i en kendelse, offentliggjort i SKM2003.527.LSR, ændret Momsnævnets afgørelse. Sagen drejede sig om, hvorvidt et selskab, der drev arkitektvirksomhed, kunne få fradrag for moms til udgifter, der havde tilknytning til selskabets deltagelse i åbne arkitektkonkurrencer.
 Det var under sagen oplyst, at det primære formål med at deltage i arkitektkonkurrencen var dels at få den momspligtige opgave som arkitekt på selve byggeprojektet, dels af få vist/markedsført selskabets faglige kunnen. Selskabet deltog ved at sende et overordnet skitseforslag til løsning af et konkret byggeprojekt til den bygherre eller den bygmester, der afholdt konkurrencen. Ved konkurrencen var der et udvalg, der tildelte de bedste forslag præmier. Udgangspunktet var at den virksomhed, der fik tildelt førstepræmien, fik tildelt projektet. Projektet kunne dog også tildeles en anden virksomhed. Efter at virksomheden havde fået tildelt projektet, begyndte den egentlige detailplanlægning. Forslaget, der deltog i konkurrencen, var kun retningsgivende.
 Landsskatteretten lagde til grund, at præmieindtægter modtaget ved deltagelse i åbne arkitektkonkurrencer ikke er momspligtige, idet de ikke kan anses for at være et vederlag for levering af en tjenesteydelse. Præmieindtægten skal således ikke indgå i opgørelsen af beskatningsgrundlaget efter momslovens § 27, stk. 1.
 Told -og Skattestyrelsen har i TSS-cirkulære 2004-12 udtalt, at virksomheder, som efter hidtidig praksis ikke har taget fradrag for købsmoms af varer og ydelser, der er anvendt ved deltagelse i åbne arkitektkonkurrencer, har krav på tilbagebetaling af det beløb, de manglende fradrag har forhøjet momstilsvaret med. Virksomheder, som har undladt at foretage fradrag, og som i visse momsperioder ikke har indbetalt moms, idet tilsvaret var 0 kr. eller negativt, har ligeledes krav på fradrag, med deraf følgende ret til udbetaling af købsmoms. Disse virksomheder kan i henhold til fristreglerne i Skattestyrelseslovens § 35 B og § 35 C anmode om genoptagelse af opgørelse af momstilsvaret overfor ToldSkat.
 Der er også fradragsret for købsmomsen på udgifter til blade, fagblade, faglitteratur, personale- og kundeblade inden for den registrerede virksomheds område samt ugeblade og tidsskrifter, der lægges frem til kunderne, f.eks. i frisørsaloner.
 Landsskatteretten fandt i SKM2006.666.LSR, at et selskab, der drev international rederivirksomhed, kunne fradrage moms


text:
af udgifter til børsintroduktion i USA.
 Som eksempler på driftsudgifter, hvis købsmoms er anerkendt fratrukket, kan nævnes udgifter til drift af de anlægsaktiver og driftsmidler, der er omtalt ovenfor, udgifter til drift af el- og gasværkers demonstrationslokaler for husholdningsapparater og sammes indkøb af levnedsmidler til brug ved demonstrationerne.
 I SKM2011.594.BR fandt byretten, at sagsøgeren, der hovedsagelig drev momsfritaget virksomhed (akvarium), og som derudover havde momspligtig omsætning fra cafeteria og kiosk, skulle opgøre sin fradragsret for moms af indkøbt elektricitet til den samlede drift i henhold til momslovens § 38, stk. 1, om delvis fradragsret for fællesomkostninger, idet der var tale om ét samlet indkøb, der anvendtes til såvel momsfrie som momspligtige formål, og som måltes ved en hovedmåler og afregnedes under ét over for elselskabet. Der var ikke hjemmel til at foretage fuldt momsfradrag i henhold til momslovens § 37, stk. 1, for en del af elforbruget i cafeteriet og kiosken, selvom sagsøgeren havde opstillede elmålere ved henholdsvis cafeteriet og kiosken, der målte elforbruget ved disse aktiviteter.
 Landsskatteretten har i TfS 1999, 903 truffet afgørelse om, at et symfoniorkester, der havde både momspligtige og momsfrie aktiviteter, fik godkendt fuldt fradrag for moms af udgift til leje af øvelokale, idet udgifterne til leje af lokalet blev anset for udelukkende anvendt til brug for virksomhedens momspligtige leverancer.
 I SKM2002.282.VLR fandt Vestre Landsret i en dom, at der var en så tilstrækkelig direkte og umiddelbar sammenhæng mellem et selskabs momspligtige virksomhed og selskabets leje af et gods og parken omkring godset, at selskabet har ret til at fratrække momsen vedrørende udgifter til leje og indretning af nogle lokaler i godset og til leje af parken. Retten fandt det godtgjort, at selskabet alene anvendte godset og parken erhvervsmæssigt. De lejede lokaler anvendes blandt andet til bestyrelsesmøder, direktionsmøder og møder med kunder og leverandører. Selskabets hovedkontor og produktionslokaler er beliggende i umiddelbar nærhed af godset og parken.
 Styrelsen har i TfS 1996, 926 truffet afgørelse om, at moms vedrørende anskaffelse og drift af mobiltelefoner, som anvendes af en virksomheds indehaver eller stilles til rådighed for medarbejdere, kan fradrages efter momslovens almindelige regler. Mobiltelefoner er således ikke omfattet af den særlige regel i momslovens § 40, stk. 2.
 Overtagelse af igangværende entreprise
 Højesteret fandt i SKM2006.648.HR, at et byggeselskab ikke kunne anses for at have aftaget byggearbejde fra et andet byggeselskab. Det første byggeselskab havde overtaget entreprisen fra det andet selskab og havde erhvervet ret til hele entreprisesummen fra bygherren bl.a. imod ligeledes at indtræde i det andet byggeselskabs gæld til en hovedleverandør, der var det første byggeselskabs moderselskab. Overtagelsen skete i henhold til entreprisekontrakten, som gav hovedleverandøren transport i entreprisesummen samt ret og pligt til at udføre entreprisen. Højesteret fandt det ikke godtgjort, at den overtagne gældsforpligtelse kunne anses for vederlag for det af det andet byggeselskab udførte byggearbejde.
 Provianteringsregler
 Skatteministeriet tog bekræftende til genmæle i sag om det sagsøgende rederis adgang til fradrag efter momslovens almindelige regler for rederiets indkøb af "mindre rejseudstyrsgenstande" til videresalg til passagererne ombord på færgerne på rederiets rute fra


text:
Danmark til Norge. Se SKM2009.441.ØLR.
 Reparation, vedligeholdelse og udbedring
 Se også TfS 1994, 756, hvor momsen af udgifterne til reparations- og vedligeholdelsesarbejder på en klosterkirke, der tilhørte et gods, blev anerkendt som fradragsberettiget købsmoms, fordi klosterets drift blev anset for en integreret del af den momspligtige virksomhed vedrørende godset.
 Momsnævnet har indrømmet en kommunes kloakforsyning fradrag for momsen af de afholdte omkostninger, som vedrørte restaureringen af en sø, idet Momsnævnet fandt, at omkostningerne vedrørte kloakforsyningens momspligtige opgaver, jf. TfS 1995, 474.
 Landsskatteretten har i SKM2001.549.LSR truffet afgørelse om, at et forsikringsselskab er berettiget til at fradrage moms af udgifter til udbedring af fejl og mangler på private beboelsesejendomme som selskabet var erstatningspligtig for som følge af fejl i tilstandsrapporter udarbejdet af de i selskabet ansatte bygningssagkyndige. Retten bemærkede, at selskabet er momspligtig af de byggekonsulentydelser, der leveres i form af tilstandsrapporter. Erstatningskravene må anses opstået som led i den momspligtige aktivitet, jf. herved TfS 1986.615 H, og er ikke en forsikringsydelse til en forsikringsberettiget. Landsskatteretten finder, at selskabet herefter må have adgang til at fradrage moms af de omhandlede udgifter til udbedring af fejl og mangler, som selskabet er erstatningspligtig for som "skadevolder" ved fejl i de af selskabet udfærdigede tilstandsrapporter, jf. momslovens § 37, og TfS 1990.35, uanset at selskabet ikke har nogen del i selve fejlen eller manglerne ved den faste ejendom.
 Højesteret har i SKM2004.276.HR taget stilling til sagen vedrørende en erhvervsdrivende fonds fradragsret. Fonden ejer et gods og driver fra denne ejendom en betydelig erhvervsvirksomhed omfattende landbrug, skovbrug, savværk samt produktion af hegn m.m. Slottet, der er opført i slutningen af 1500-tallet, har gennem århundreder været godsets hovedbygning. Slottet er fredet, og fonden har pligt til at holde det vedlige. I østfløjen er indrettet bolig for slottets oldfrue, men bortset herfra har slottet ikke været beboet siden 1939, da den tidligere ejer døde. Slottet indgår i virksomhedens logo og anvendes navnlig i forbindelse med møder, kurser og fester for virksomhedens personale, i forbindelse med møder i fondens bestyrelse og i forbindelse med besøg af forretningsforbindelser.
 Højesteret har givet fonden medhold i (dissens), at slottet må anses for en naturlig og integreret del af fondens erhvervsvirksomhed. Fonden har derfor ret til fradrag for moms af afholdte udgifter til udvendig og indvendig vedligeholdelse af slottet i det omfang disse udgifter ikke skal henføres til oldfruens bolig inklusive eventuelle udenomsrum til denne, jf. momslovens § 39, stk. 4, sammenholdt med stk. 2, nr. 1, og til fradrag for udgifter til varme, lys, kraft og vand forbrugt på slottet i det omfang, disse udgifter ikke skal henføres til oldfruens beboelse, jf. momslovens § 38, stk. 2. Dette gælder selv om den nævnte anvendelse af slottet ikke har været særlig intensiv, og selv om dele af slottet slet ikke har været anvendt. Det kan heller ikke føre til andet resultat, at medlemmer af fondens bestyrelse lejlighedsvis og kortvarigt har anvendt slottet til ophold af privat karakter.
 Respondentgaver
 Momsnævnet har i TfS 1998, 363 truffet afgørelse om, at et markedsanalysefirma har fradragsret


text:
for moms af indkøb af respondentgaver. Gaverne var et nødvendigt led i opnåelsen af svar fra testpersoner. Gaverne blev først udleveret, når der var svaret.
 Nævnet fandt ikke, at disse gaver var omfattet af momslovens § 42, stk 1, nr. 5, der bl.a. undtager gaver fra fradragsretten. Nævnet lagde herved til grund, at de pågældende respondentgaver ikke er gaver i momslovens forstand, men må anses som betaling for et stykke arbejde udført for virksomheden.
 I en sådan situation vil der skulle betales moms af de udleverede varer, om byttehandel henvises til Den juridiske vejledning, afsnit D.A.8.1.1.10.
 I SKM2007.790.LSR fandt Landsskatteretten, at et markedsanalyseinstitut kunne fradrage udgifter til indkøb af respondentgaver. Der skulle endvidere afregnes moms ved udlevering af de indkøbte respondentgaver til modtagerne.
 Styrelsen har i TfS 1998, 605 udtalt, at broafgifter, som betales ved kørsel på Storebæltsbroen, er omfattet af driftsomkostningsbegrebet for motorkøretøjer i momslovens forstand. Fradragsretten afhænger dermed af, hvilket køretøj der er tale om, og hvad køretøjet anvendes til. Se J.3.1.7 og J.2.4.
 Tyveri fra frilager, toldoplag eller afgiftsoplag
 Ifølge momslovens § 11 a skal der betales moms af EU-varer, der efter at have været oplagt i Københavns Frihavn, på et frilager eller på et afgiftsoplag fraføres herfra, jf. Den juridiske vejledning, afsnit D.A.4.8.4. Tilsvarende skal der efter momslovens § 12, stk. 2, betales importmoms af tredjelandsvarer, når varerne ikke længere er omfattet af visse toldordninger. Blandt disse toldordninger er oplæggelse i Københavns Frihavn, på frilager eller på toldoplag, jf. Den juridiske vejledning, afsnit D.A.4.9.
 Ved indbrudstyveri fra frilagre, afgiftsoplag og toldoplag er der derfor pligt til at betale moms. Betalingspligten påhviler som udgangspunkt den person, der foranlediger, at varen fraføres de nævnte ordninger, jf. lovens § 46, stk. 3. Imidlertid indeholder momsbekendtgørelsen og toldbehandlingsbekendtgørelsen bestemmelser om, at oplagsindehaveren hæfter for varer, der fraføres - eller må anses for fraført - fra lagret i modstrid med gældende regler. Jf. § 96 i momsbekendtgørelsen og x§ 110x i Toldbehandlingsbekendtgørelsen. Oplagsindehaveren hæfter derfor for momsen af stjålne varer, der ikke forefindes på lageret som følge af indbrudstyveri.
 Told- og Skattestyrelsen har i SKM2004.160.TSS udtalt sig om oplagsindehaverens adgang til at fratrække momsen. Udgangspunktet er, at oplagsindehaveren ikke har fradragsret for den moms, som den pågældende skal betale som følge af hæftelsen for de varer, der går tabt ved tyveri.
 Efter momslovens § 37 er det imidlertid ikke afgørende for spørgsmålet om fradragsret, om virksomheden har indbetalt momsen til ToldSkat. Derimod er det afgørende, om virksomheden har fået varen leveret her i landet, har erhvervet den fra et andet EU-land eller fået varen indført fra et sted uden for EU. Da "fraførselsmoms" efter § 11 a er en moms på indførsel, levering her i landet og erhvervelse fra et andet EU-land, jf. momslovens § 32, stk. 4, er fraførselsmoms en moms, som der efter 6. momsdirektivs artikel 17, stk. 2, er fradrag for efter momslovens almindelige regler. Oplagsindehaveren vil derfor have fradragsret for den moms, som skal betales som følge af hæftelsesforpligtelsen, hvis det er oplagsindehaveren selv, der i forbindelsen


text:
med oplæggelsen har fået varen leveret her i landet, har erhvervet den fra et andet EU-land eller fået varen indført fra et sted uden for EU. Det er en forudsætning, at betingelserne for fradrag i øvrigt er opfyldt.
 Frilagere, afgiftsoplag og toldoplag - fejlleveringer og ekspeditionsfejl
 I SKM2008.251.LSR fandt Landsskatteretten, at en virksomhed havde fradrag for moms jf. momslovens § 37, stk. 1, vedrørende varer, der har været oplagt på virksomhedens toldoplag, og som var bortkommet ved svind på oplaget. Det omhandlede svind skyldtes primært fejlleverancer og fejlekspeditioner, dvs. varer, der på grund af fejl blev udleveret fra virksomhedens toldoplag.
 Landsskatteretten lægger til grund, at virksomheden ikke på tidspunktet, hvor momspligten indtrådte og dermed tidspunktet, hvorpå retten til fradrag for moms opstod, dvs. på tidspunktet for fraførslen fra toldoplaget, var bekendt med, at varerne var blevet leveret uden vederlag, men at dette først var virksomheden bekendt på et senere tidspunkt. Endvidere lægges det til grund, at det omhandlede svind ikke kunne betegnes som unormalt stort, at varerne var indkøbt med henblik på videresalg samt at de øvrige betingelser for fradragsret var opfyldt.
 Landsskatterettens kendelse ændrer SKAT's hidtidige praksis på området for fejlekspeditioner og feljleveringer. Der er mulighed for genoptagelse jf. SKM2008.715.SKAT og SKM2004.160.TSS er herefter ændret på dette punkt.
 Landsskatteretten fandt i SKM2002.662.LSR, at en virksomhed med udlejning af musik- og dansestudie samt værelser evt. med forplejning kunne karaktiseres som egentlig udlejningsvirksomhed, og at virksomheden dermed ikke var omfattet af momslovens § 13, stk. 1, nr. 3. Landsskatteretten fandt herefter, at virksomheden var berettiget til fuldt fradrag for moms af udgifter vedrørende forplejning og værelsesudlejning i forbindelse med den nævnte udlejningsvirksomhed. Fradragsbegrænsningen i momslovens § 42, stk. 3 fandt alene anvendelse på virksomheder, der er omfattet af § 13, stk. 1, nr. 3, 2. pkt. Se D.A.5.3.
 Som yderligere eksempler på tilfælde, hvor der er fradragsret for købsmomsen, kan nævnes udgifter til udsmykning i en momsregistreret virksomhed. Se TfS 1995, 687, hvor Momsnævnet godkendte fradragsret for købsmomsen af nogle malerier, der skulle hænge på væggen i virksomhedens lokaler.
 Ydelser fra moderselskab
 Landsskatteretten har i SKM2002.121.LSR truffet afgørelse om, at et moderselskabs levering af ydelser betegnet som management-fee og Risk-fee til et helejet datterselskab er momspligtige i medfør af momslovens § 4, stk. 1, da leveringen af disse ydelser findes at gå ud over, hvad der er en følge af de rettigheder moderselskabet har i sin egenskab af aktionær i datterselskabet. Datterselskabet var berettiget til fradrag for momsen af udgiften hertil.
 Den faste forbindelse over Øresund åbnede 1. juli år 2000. Forbindelsen pålægges en passageafgift, der opkræves på den svenske side af sundet.
 Eftersom forbindelsen er beliggende på både dansk og svensk territorium, pålægges passageafgiften moms delvis i Danmark og delvis i Sverige. Virksomheder registreret i Danmark har fradragsret for både det danske og det svenske momsbeløb i Danmark.
 Fradragsretten gælder også for virksomhedens personbiler, uanset der efter de gældende regler ikke er fradrag for moms vedrørende drift af personbiler, jf. momslovens § 42, stk. 1, nr. 7. Se J.3.6.
 Ud


text:
fra synspunktet om, at personalerelaterede udgifter normalt er fradragsberettigede driftsudgifter, fordi personalet er nødvendigt for virksomhedens leverancer, kan købsmomsen heraf fradrages i momstilsvaret.
 Derfor kan købsmoms af arbejdstøj og uniformer, der tilhører virksomheden, og som anvendes af personalet, når det arbejder for virksomheden, fradrages. Det samme gælder moms af arbejdstøj til ejerens eget brug, forudsat at virksomheden stiller tilsvarende arbejdstøj til personalets rådighed uden at kræve betaling for det. Hvis virksomheden ikke har ansatte, kan momsen trækkes fra, hvis det er sædvanligt inden for den pågældende branche, at der stilles arbejdstøj til personalets rådighed.
 Det samme gælder civilbeklædning såsom benklæder, skjorter, slips og pullovers, der tilhører virksomheden, og som medarbejderne altid skal have på, når de repræsenterer virksomheden, idet det betragtes som en slags uniform. Det er dog en betingelse for fradrag, at tøjet, evt. kun den del af tøjet, der er synligt, er forsynet med firmaets navn eller logo, og at det er forbudt de ansatte at bruge tøjet uden for arbejdstid. Medarbejderen skal være pålagt at levere tøjet tilbage til virksomheden, når ansættelsen ophører. De nævnte betingelser søger at sikre, at tøjet udelukkende anvendes til brug for virksomheden og ikke privat.
 Også købsmoms af sportsbeklædning, som virksomheden udleverer til sit eget personale til låns, medens det er ansat i virksomheden, kan normalt fradrages.
 Moms af andre typer personaleudgifter, som f.eks. omkostninger til lærebøger og til undervisningsaktiviteter, f.eks. uddannelse af personale, udgifter til kørekort til mekanikerlærlinge, bogudgifter til lærlinge m.fl., kan fradrages. Det er normalt en betingelse, at uddannelsen kan kræves af arbejdsgiveren. Dette gælder dog ikke revisionsvirksomheders udgifter til ansattes lærebøger, hvor købsmomsen kan fratrækkes, selv om arbejdsgiveren ikke kan kræve uddannelsen.
 Det fremgår af SKM2008.863.SR, at den momsmæssige fradragsret følger den skattemæssige praksis for fradragsret. Af Ligningsvejledningen, afsnit E.B.3.1.5 fremgår således, at der gives skattemæssigt fradrag for udgifter, der er anvendt til at erhverve, sikre og vedligeholde indkomsten, hvilket bl.a. omfatter udgifter til personalets deltagelse i faglige kurser, samt kursus- og andre uddannelsesudgifter.
 Det fremgår videre af SKM2008.863.SR, at udgifterne må anses som driftsomkostninger, og dermed berettige til fradrag, hvis efteruddannelsesaktiviteterne har et indhold, som har sammenhæng med virksomhedens aktuelle og potentielle arbejdsområder og/eller kan betragtes som ajourføring af de ansattes faglige kvalifikationer. I de tilfælde, hvor overnatning eller bespisning er nødvendig, men ikke integreret i den samlede uddannelsespakke for efteruddannelsesaktiviteterne, vil virksomheden have delvis fradragsret jf. momslovens § 42, stk. 1, nr. 5 og 6. For at der kan fradrages moms for udgifter til studierejser, kræves det, at disse primært skal være afholdt i virksomhedens interesse, og at det studiemæssige element skal være relevant for virksomheden. Er dette ikke tilfældet, eller er det relevante studiemæssige element helt ubetydeligt i forhold til det turistmæssige, kan der ikke gives fradrag for momsen. I de tilfælde, hvor overnatning eller bespisning er nødvendig, men ikke integreret i den samlede uddannelsespakke for efteruddannelsesaktiviteterne, vil virksomheden have delvis fradragsret jf. momslovens § 42, stk. 1, nr. 5 og 6.
 Skatterådet tog i SKM2008.863.SR stilling til en virksomheds momsmæssige fradragsret for uddannelsesudgifter. Virksomheden


text:
var i henhold til overenskomsterne forpligtet til at hensætte midler og afholde udgifter til efteruddannelsesaktiviteter for medarbejderne. Efter overenskomsten skulle efteruddannelsesaktiviteterne have et indhold, som havde sammenhæng med virksomhedens aktuelle og potentielle arbejdsområder og/eller skulle kunne betragtes som ajourføring af de ansattes faglige kvalifikationer. Der var fradrag for momsen i det omfang der blev faktureret uddannelsesudgifter til virksomheden i den forbindelse. Der var ligeledes fradrag for moms af fakturerede udgifter, når virksomheden ifølge overenskomsten havde pligt til at finansiere efteruddannelsesaktiviteter af de midler, der var hensat til en medarbejders individuelle pulje, og beløbet blev anvendt inden for en af overenskomsten fastsat periode efter ansættelsesforholdets ophør.
 Som yderligere eksempler på personalerelaterede udgifter kan nævnes udgifter til inventar, køkkenudstyr, service, rengøringsmaterialer mv. til brug i virksomhedens frokoststue. Dette hænger sammen med, at arbejdsgiveren har pligt til at stille rum og visse faciliteter til rådighed for personalets frokost.
 I SKM2003.136.TSS har Told- og Skattestyrelsen udtalt sig om hvorvidt virksomheder, der har outsourcet kantinedriften i virksomheden til et cateringselskab, har fradragsret for moms af betalinger til cateringselskabet. Heraf fremgår, at en virksomheds betaling til et cateringselskab for at forestå driften af kantinen (kantinen er drevet for virksomhedens regning og risiko), er betaling for en ydelse, der har en sådan direkte og umiddelbar tilknytning til de foretagne afgiftspligtige transaktioner, at virksomheden har fradragsret for momsen heraf i henhold til momslovens kapitel 9.
 Videre fremgår det, at når kantinen i virksomheden er drevet for cateringselskabets regning og risiko, afgøres virksomhedens fradragsret på grundlag af en konkret vurdering af, hvilke ydelser cateringselskabet har leveret til virksomheden. Dækker betalingen fx cateringselskabets rengøring m.v. af virksomhedens lokaliteter, har virksomheden fradrag for momsen heraf i henhold til momslovens kapitel 9. Der er derimod ingen fradragsret for moms af tilskud ydet til cateringselskabet til nedsættelse af priserne for mad- og drikkevarer, jf. momslovens § 37, stk. 1, jf. stk. 2, nr. 1, idet cateringselskabet ikke har leveret nogen form for ydelser til virksomheden for det modtagne tilskud.
 Se også Mn. 1044, hvor momsen af en virksomheds lejeudgift til en bus, som blev anvendt til at transportere potentielle kunder fra virksomhedens detailudsalg til fabrikken, og som var påmalet firmaets navn mv., blev anset for at vedrøre en fradragsberettiget reklameudgift.
 I de ovennævnte situationer vedrørende modetøj og sportsbeklædning vil der skulle betales salgsmoms af de udleverede varer. Der henvises til Den juridiske vejledning, afsnit D.A.8.1.1.10 om byttehandel.
 Se SKM2009.350.SR, hvor Skatterådet bekræfter, at en forhandler af parfume-, pleje- og kosmetikprodukter via Multi-Level marketing, kan fradrage moms af udgifter til indkøb af demonstrationsvarer og værtindegaver. Se tillige i den forbindelse omtalen i D.A.8.1.1.10.2 af Landsskatterettens kendelse i SKM2007.790.LSR vedrørende et markedsanalyseinstituts indkøb af respondentgaver.
 Højesteret har i SKM2006.398.HR taget stilling til Østre Landsrets dom i SKM2003.401.ØLR. Sagen drejede sig om, hvorvidt et bryggeri havde fradrag for udgifterne til nogle fodboldbilletter, som selskabet havde erhvervet i henhold til nogle sponsorater indgået med diverse fodboldklubber. Spørgsmålet i sagen var nærmere, om fodboldbilletterne kunne anses for anvendt til fradragsberettiget reklame/markedsføringsmæssige formål, eller om billetterne var blevet anvendt


text:
til ikke-fradragsberettigede formål i henhold til momslovens § 42, stk. 1, nr. 3 og 5. Herudover drejede sagen sig om værdiansættelsen af fodboldbilletterne, idet der ikke i de indgåede sponsorkontrakter var taget stilling til værdien af disse. Daværende ToldSkat havde derfor været nødsaget til at foretage et skøn over værdien af de enkelte billetter m.v.
 Højesteret fastslog, at der ikke forelå en biydelse, hvorfor købet af billetterne ikke skulle behandles på samme måde som det samtidige køb af reklameydelserne. Herudover fastslog Højesteret, at billetterne gav adgang til underholdning, uden at dette dog kunne afskære bryggeriets fradragsret, jf. momslovens § 42, stk. 1, nr. 5. Herefter fastslog Højesteret vedrørende de enkelte anvendelsesmåder, at billetterne, der var givet til udvalgte kunder var at anse for repræsentation, jf. momslovens § 42, stk. 1, nr. 5. Vedrørende disse billetter fastslog Højesteret endvidere, at der ikke helt eller delvis kunne gives bryggeriet adgang til momsfradrag, jf. § 42, stk. 2, idet de afholdte arrangementer ikke kunne anses for restaurationsydelser.
 Vedrørende billetter anvendt til konkurrencer var Højesteret enig i, at der forelå gaveydelser. Et mindretal på 2 dommere ville i den anledning stadfæste Østre Landsrets dom, hvorefter bryggeriet kunne fradrage værdien af de billetter, der havde en lav værdi, mens der ikke var fradragsret for billetter med en høj værdi. Flertallet, der bestod af 3 dommere, fastslog, at eftersom der forelå gaveydelser og ikke reklameartikler, kunne der ikke skelnes mellem værdien af billetterne. Bryggeriet havde derfor ikke fradragsret for nogen af billetterne.(dissens). Endelig fastslog Højesteret, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte det udøvede skøn vedrørende værdien af billetterne.


text:
Højesteret afgør (også) forældreansvarssager efter et konkret skøn. | Forum Orientering
 Skrevet af Viggo Bækgaard d. 13/4 - 2016
 De seneste 3 højesteretsdomme om forældremyndighed og skilsmissebørns bopæl er afgjort snævert med 3-2 flertal – såkaldt dissens. Det er måske forståeligt men rigtig ærgerligt. For det betyder, at vi ikke bliver klogere af, at det er Højesteret, der taler.
 Familieretsjurister ærgrer sig meget over, at det generelt er meget svært overhovedet at få lov til at få en sag i Højesteret. Særligt forældreansvarssager har det været svært at få Procesbevillingsnævnets tilladelse til at føre for Højesteret.
 Den væsentligste betingelse for overhovedet at få lov til det er, at sagen skal være principiel.
 Tankegangen er, at Højesterets samfundsindsats skal indskrænkes til via sine afgørelser at udstikke retningslinjer for lovfortolkning, som såvel advokater som by- og landsretterne kan pejle efter fremadrettet.
 Derfor sidder vi hele tiden og venter spændt på sådanne principielle afgørelser, som vil kunne gøre det lettere at agere både som forældrene i deres indbyrdes konflikt men også for os, der skal forsøge at rådgive befolkningen om, hvordan konflikten vil blive løst, hvis den skal løses juridisk og ikke ved forhandling (retsmægling eller mediation).
 Forældreansvarslovens altoverskyggende princip er, at en afgørelse efter loven skal træffes efter, hvad der er bedst for barnet. Alle bemærkninger til loven lægger vægt på, at afgørelsen skal træffes efter det konkrete barns konkrete forhold.
 De senere års få højesteretsafgørelser må i sandhed siges at understrege det. De bliver nemlig ofte ikke afgjort af en enig Højesteret.
 I de fleste højesteretssager deltager der 5 dommere. Når dommerne ikke er enige, siger man, at der er dissens. Men det er selvfølgelig flertallets afgørelse, som gælder.
 I den nyeste dom fra 16. februar 2016, bruger alle højesteretsdommerne en del plads på at gennemgå det helt overordnede om loven og hensigtserklæringerne om, at et barn har ret til to forældre, og at det er hovedreglen, at der skal være fælles forældremyndighed, med mindre det i et fremadrettet perspektiv må antages, at forældrene ikke er i stand til at samarbejde til gavn for børnene.
 Herefter deler Højesteret sig med 3 dommere for eneforældremyndighed til mor og 2 for fælles forældremyndighed. De foretager simpelthen en konkret vurdering baseret på den enkelte højesteretsdommers indtryk af, hvorvidt forældrene må antages at kunne samarbejde.
 Det eneste, som man kan udlede af dommen er vel egentlig, at afstanden i sig selv ikke bør kunne forhindre fælles forældremyndighed. Men det er der nu mange afgørelser, som er nået frem til i forvejen..
 Højesteret har imidlertid også i november 2015 haft spørgsmålet om fælles forældremyndighed til behandling. Den 24. november traf retten nemlig afgørelse i en sag om fælles forældremyndighed, der desværre heller ikke efterlader befolkningen i større afklaring om retsstillingen.
 Problemstillingen i den sag var, at der var tale om en dansk far og en thailandsk mor, som lærte hinanden at kende i 2010 på en ferie i Thailand. Faren arbejdede dengang i Holland, og parret flytter sammen der, hvor de får en datter i december


text:
2011.
 De ophæver samlivet i oktober 2012. En hollandsk domstol bestemmer, at faren må tage datteren med til Danmark, hvilket han så gjorde i august 2013.
 Herefter har moren et relativt sporadisk samvær i farens hjem i Danmark ca. en gang om måneden. Samværet synes vanskeliggjort af, at faren ikke tillader moren at tage barnet med på et almindeligt samvær, da han frygter, at moren vil tage barnet med ud af landet. Mors økonomi synes at være årsag til det ret sporadiske samvær, da det er bekosteligt at rejse til Danmark og indlogere sig på hotel.
 Derudover er der nogenlunde hyppig skype-kontakt mellem mor og barn. Datteren taler kun dansk.
 Der er en del uoverensstemmelser mellem forældrene om flere forskellige forhold. De har lidt sprogforvikling, da deres interne sprog er engelsk, som de kun synes at beherske begrænset. Religiøse uoverensstemmelser har rod i, at mor er
 buddist og far kristen.
 Far siger, at der ikke rigtig er noget samarbejde. Mor at det sådan set fungerer nogenlunde.
 Nøjagtig som i den nyeste dom deler Højesteret i november-sagen sig i en 3-2-afgørelse baseret på meget konkrete vurderinger af samarbejdspotentialet.
 Tilbage i 2011 havde Højesteret en sag til prøvelse spørgsmålet om, hvorvidt en bopælsforælder kan flytte med barnet, sådan som det egentlig fremgår af forældreansvarslovens § 2. (Bopælsforælderen kan bestemme, hvor i landet barnet skal bo). Højesteret bestemte ved den dom (UFR 2011/257), at 2 børn på 4 og 6 år skulle bo hos M, der var flyttet fra en by til en anden men også dengang i en 3-2-afgørelse. Jeg kommenterede dengang afgørelsen sådan:
 Afgørelsen er på en måde rigtig ærgerlig. Det er ekstremt vanskeligt at få lov til overhovedet at få en sag for
 Højesteret gennem Procesbevillingsnævnet. Sagen skal være principiel.
 Når så endelig det lykkes at få en sag om flytning i Højesteret, kommer der en 3-2-afgørelse.
 Det ærgrer mig grænseløst, at Højesteret både for flertallets og mindretallets vedkommende alene går ind i en ”ævle-bævle-argumentation”. Vel skal domme være konkrete, men når vi er helt oppe og ringe i Højesteret, ville det have været dejligt, om man havde forholdt sig mere konkret til lovens bestemmelser om, at det er bopælsforælderen, der bestemmer hvor i landet barnet skal bo.
 Det gjorde de så ikke. Derfor må jeg konstatere, at det trods alt virker rigtigst på mig, at Højesterets flertal lægger afgørende vægt på tilknytningen til forældrene end til ”byen”.
 Jeg tror virkelig, at de her nævnte afgørelser er de seneste tre, hvor Højesteret har haft mulighed for at mene noget om forældremyndighed og bopæl for skilsmissebørn.
 Som du kan se, er der ikke megen vejledning at hente i Højesteret.
 Højesteret: ALT for damerne krænket a...
 Ny rentelov træder i kraft den 1. aug...
 Flere årsager til mén og erhvervsevne...
 Vejle Amts indkøb af medicinsk udstyr...
 Forum Advokaters internationale funda...


text:
Skat.dk: Ekstraordinær genoptagelse - reaktionsfrist - fradragsberettiget handelstab
 03 Jan 2017 13:45
 01 Aug 2016 07:58
 BS 9-1844/2015 og BS 9-1845/2015
 Handelstab, GmbH, konkursbo, kundskabstidspunkt
 Sagsøgerne (2 selskaber) havde investeret i det tyske selskab, G1 GmbH, som gik konkurs i 2005. Ved 5 domme afsagt af den tyske Højesteret i 2010-2011 blev det fastslået, at bl.a. sagsøgernes handelstab ikke indgik i fordringen mod konkursboet. Det var derfor ubestridt, at sagsøgerne havde lidt et fradragsberettiget tab, og at der som følge af de tyske domme var grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. SFL § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det var såvel under sagens behandling for skattemyndighederne som under sagens forberedelse for retten ubestridt, at sagsøgerne blev bekendt med de tyske domme ultimo 2011 via et informationsbrev fra advokatfirmaet R1. Det kunne derfor ikke tillægges vægt, at sagsøgerne under hovedforhandlingen gjorde gældende, at de ikke havde modtaget informationsbrevet, og at de først væsentligt senere blev bekendt hermed.
 Da sagsøgerne ikke havde anmodet om genoptagelse inden for 6 måneder efter, at de kom til kundskab om de tyske domme, jf. SFL § 27, stk. 2, blev Skatteministeriet frifundet.
 Dommen svarer i det væsentlige til Retten i Aalborgs dom af 5. oktober 2015 offentliggjort i SKM2015.680.BR (anket).
 BS 9-1844/2015
 (Advokat, Tobias Stenkær Albreechtsen)
 (Kammeradvokaten, v/Advokat Mikkel Isager-Sally)
 BS 9-1845/2015
 Parternes synpunkt
 Under disse sager, der er anlagt den 14. oktober 2015, og som har været behandlet samlet, har sagsøgeren, H1 A/S, nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at sagsøgerens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2000, 2001, 2002, 2003, 2004 og 2005 genoptages, subsidiært tilpligtes at anerkende, at sagsøgerens skatteansættelse for 2005 genoptages.
 Sagsøgeren, H2 A/S, har nedlagt påstand om, at Skatteministeriet tilpligtes at anerkende, at sagsøgerens skattepligtige indkomst for indkomstårene 2003, 2004 og 2005 genoptages, subsidiært tilpligtes at anerkende, at sagsøgerens skatteansættelse for 2005 genoptages.
 Dommen er i medfør af retsplejelovens § 218a, stk. 2, udfærdiget uden en fuldstændig sagsfremstilling.
 Landsskatteretten stadfæstede ved sin kendelse af 20. juli 2015 en afgørelse af 19. september 2013 truffet af SKAT, hvorefter en anmodning fra H1 A/S om genoptagelse af selskabets skatteansættelse for indkomstårene 2000-2005 ikke blev imødekommet.
 Det hedder om baggrunden og begrundelsen herfor nærmere i Landsskatterettens kendelse:
 H1 A/S er et ikke-finansielt holdingselskab ejet af LC. Både selskabet, datterselskabet H2 A/S, LC og dennes datter LA har foretaget en række investeringer i det tyske selskab G1 GmbH.
 G1 GmbH gik konkurs i indkomståret 2005.
 Efter det oplyste er konkursboet endnu ikke afsluttet, og det er således ikke fastslået, hvor stor dividenden til de simple kreditorer bliver.
 SKAT og den tyske indskydergarantifond F1 har opgjort kreditorernes fordring mod konkursboet forskelligt. SKAT har opgjort investorernes fordring mod konkursboet som indbetalinger fratrukket udbetalinger. SKAT har som følge af Skatterådets afgørelse offentliggjort i SKM2010.144.SR udstedt styresignal offentliggjort den 24. februar 2010 i SKM2010.148.SKAT.
 Der har tidligere været tvivl om, hvorvidt den metode, som F1 har anvendt til at opgøre investorernes fordring mod konkursboet, er korrekt. Den tyske Højesteret har i fire domme, hvoraf de tre er afsagt den


text:
20. september 2011, og den fjerde er afsagt den 25. oktober 2011, anerkendt F1's opgørelsesmetode, hvor fordringen opgøres som indbetalinger fratrukket udbetalinger, andel i faktiske handelstab ("Handelsperiode"), aftalte gebyrer ("Agio") og aftalte provisioner ("Bestandsprovision"). Den tyske Højesteret har imidlertid fastslået, at F1 ikke er berettiget til at fradrage aftalte provisioner vedrørende perioden fra april 1998 til konkursens indtræden i marts 2005.
 De tyske højesteretsdomme har bevirket, at bl.a. selskabets fordring mod boet opgjort efter tysk ret, er mindre end fordringen opgjort efter dansk ret, med den konsekvens, at tabet vil blive større, da selskabet efter tysk ret vil få dividende af et mindre beløb.
 R1 Advokatfirma har været repræsenteret i G1 GmbH under konkurs' kreditorudvalg med løbende kontakt til kurator.
 R1 Advokatfirma har løbende udsendt informationsbreve, bl.a. nr. 20 dateret 23. november 2011, hvoraf fremgår følgende:
 Bundesgerichthof har nu ved 5 domme, hvoraf de 4 er helt nye, forholdt sig til den metode, som F1 benytter til at opgøre investorens fordring. I følge de foreliggende oplysninger anerkender Bundesgerichthof F1s metode. Dog har Bundesgerichthof tilsyneladende bestemt, at F1 ikke er berettiget til at fradrage "aftalte" provisioner til G1 GmbH vedrørende perioden fra april 1998 til insolvensdagen den 11. marts 2005. Dette kan betyde, at investorer, der er berettigede til erstatning, men ikke har fået tilkendt maksimalerstatningen på EUR 20.000, kan opnå yderligere erstatning.
 Som tidligere nævnt har F1 hidtil opgjort investorernes erstatningsberettigede fordring som den såkaldte minimalfordring, det vil sige som indbetalinger til G1 GmbH fratrukket udbetalinger, andel i faktiske handelstab og "aftalte" gebyrer (agio) og provisioner til G1 GmbH. Et antal tyske investorer har anlagt sager mod F1 ved de tyske domstole vedrørende denne opgørelsesmetode, og som anført i indledningen har Bundesgerichthof den tyske højesteret nu truffet afgørelse i 5 af disse sager, herunder i de 4 ved ganske nylige domme.
 Desværre har vi endnu ikke modtaget udskrifter af disse domme, men af modtagne referater af dommene fremgår, at Bundesgerichthof i det store og hele har tiltrådt F1s opgørelsesmetode, idet domstolen har givet F1 medhold i, at der ved opgørelsen skal ses bort fra de fiktive afkast, at der kan foretages fradrag for andel i faktiske handelstab, og at der tillige kan foretages fradrag af "aftalte" gebyrer til G1 GmbH (den såkaldte Agio). Dog har Bundesgerichthof tilsyneladende bestemt, at F1 ikke er berettiget til at fradrage "aftalte" provisioner til G1 GmbH vedrørende perioden fra april 1998 til insolvensdagen den 11. marts 2005.
 Det sidste betyder muligvis, at F1 vil være forpligtet til at udbetale yderligere erstatning til de investorer, som ikke har modtaget maksimalerstatningen på EUR 20.000.
 SKAT har den 22. april 2013 modtaget selskabets anmodning om ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for indkomstårene 2000-2005, hvoraf fremgår følgende:
 Vedr.: Genoptagelse af årsopgørelser for årene 20002005 .... Tab på investeringsaftale med G1 GmbH/G2 A/S under konkurs
 Da det nu endelig er dokumenteret og fastslået hvordan og hvornår tabene er foregået/sket bekræftet af den tyske højesteret Bundesgerichthof (samt kurator SF fra advokatfirma R2 GmbH) vil vi herved bede om skattemæssig fradrag i regnskabsårene


text:
efter faktisk dokumenterede forhold.
 Tabsberegning for de enkelte regnskabsår ... i henhold til Forderungsberechnung für Forderungsprüfung udfærdiget af kurator SF samt brugt og accepteret af F1 .....
 ......Ovennævnte tab/tal er bekræftet/godkendt af den tyske højesteret i følgende domme:
 Som forefindes på F1's hjemmeside ...... også bekræftet af det danske advokatfirma R1.
 Endvidere er det i SKATs styresignal SKM2010.148.SKAT af 24. Feb. 2010 bekræftet at tab skal fratrækkes i de år, hvor tabet er sket (konstateret/sandsynliggjort)
 Samme dato modtog SKAT en tilsvarende anmodning om genoptagelse vedrørende LA for indkomstårene 2000-2005. SKAT afslog ved afgørelse af 20. september 2013, at der skulle ske genoptagelse af de pågældende indkomstår, idet fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, var overskredet, da man allerede havde været bekendt med de tyske højesteretsdomme ultimo 2011. Landsskatteretten stadfæstede ved afgørelse af 29. august 2014 ..... SKATs afslag på LAs anmodning om genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene 2000-2005. Denne sag er indbragt for Byretten i Aalborg ved stævning af 24. november 2014.
 Selskabet har oplyst, at baggrunden for, at der først skete anmodning om genoptagelse i april 2013, på trods af, at de tyske højesteretsdomme var afsagt i efteråret 2011, var det forhold, at man afventede svar på LCs anmodning om bindende svar vedrørende samme forhold. Dette svar fik man først ved Skatterådets afgørelse af 21. maj 2013. Af det bindende svar fremgår, at LC var berettiget til at foretage fradrag for tab på indskud i G1 GmbH, men at der ikke kunne ske fradrag for gamle indkomstår op til 2005, men først fra de indkomstår, hvor tabet endeligt har kunnet konstateres, hvilket fortrinsvist har været i 2009 og 2013 som følge af offentliggørelse af nyhedsbreve fra R1 advokatfirma. Landsskatteretten stadfæstede ved afgørelse af 20. august 2014.... det bindende svar.
 Sideløbende med nærværende klagesag verserer der en lignende klagesag med H2 A/S til afgørelse af Landsskatteretten ....
 SKAT har givet afslag på anmodning om genoptagelse af selskabets skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005.
 Fristen for at anmode om ordinær genoptagelse af skatteansættelsen for 2000 til 2005 udløb henholdsvis den 1. maj 2004/2005 / 2006 / 2007 / 2008 / 2009. Fristen er således overskredet, og anmodningen skal derfor behandles efter reglerne om ekstraordinær genoptagelse.
 Da den tyske Højesteret har fastslået, at andel i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, kan denne del anses for 100 % tabt. Fradraget for tabet skal ske i det indkomstår, hvor tabet er endeligt konstateret.
 Tabet er endeligt konstateret på det tidspunkt, hvor G1 GmbH bliver erklæret konkurs, hvilket sker i 2005, da der på dette tidspunkt ikke længere er et krav mod G1 GmbH for den del af fordringen, der vedrører de pågældende poster.
 Imidlertid har dommene fra den tyske Højesteret medført en ændring i det privatretlige grundlag for selskabets ansættelse for 2000 til 2005, der som udgangspunkt kan medføre en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen for disse år.
 Det samlede skattemæssige fradrag skal dog henføres til 2005, fordi tabet i henhold til realisationsprincippet er sket i dette år.
 Da betingelsen


text:
i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, er opfyldt, er det herefter nødvendigt at vurdere, om fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, er opfyldt. Dette er ikke tilfældet, idet selskabet allerede ultimo 2011 får kendskab til de tyske højesteretsdomme, men først søger om genoptagelse i april 2013, dvs. ca. 11⁄2 år efter kundskabstidspunktet. Det er samtidig ikke særlige omstændigheder, der gør, at der kan dispenseres fra denne frist. Det forhold, at der er tale om en kompleks sag, og at selskabets hovedaktionær har anmodet om et bindende svar, men ikke modtaget svar indenfor normal tid, ændrer ikke herpå.
 De af selskabet anførte bemærkninger ændrer heller ikke herpå, da anmodningen modtaget den 22. april 2013 er den eneste anmodning om genoptagelse, SKAT har modtaget fra selskabet, efter at der er sket en ændring i det privatretlige grundlag for ansættelsen som følge af dommene fra den tyske Højesteret.
 Selskabet har fremsat påstand om, at der skal ske genoptagelse af skatteansættelserne for indkomstårene 2000-2005 med henblik på fradrag for investeringer i G1 GmbH.
 Der er i forlængelse af de omhandlede tyske Højesteretsdomme skabt mere klarhed omkring kravene imod det tyske selskab, men konkursboet er endnu ikke færdigafsluttet og der tilbagestår derfor stadigvæk et endeligt opgør omkring evt. dividende mv. Der kan således i princippet fortsat ske regulering af kravene mod det tyske selskab.
 Som udløber af konkurssagen er der i øvrigt ført en lang række sager af såvel strafferetlig som erstatningsretlige karakter.
 Grunden til, at man først havde lavet anmodningen om genoptagelse den 18. april 2013 og som blev modtaget hos SKAT den 22. april 2013 var det forhold, at man afventede udfaldet af den personlige sag for LC, der blev afgjort ved Skatterådets bindende svar af 21. maj 2013. Denne afgørelse er efterfølgende blevet anket til Landsskatteretten .., ligesom LAs sag tilsvarende blev indbragt til Landsskatteretten ...
 I øvrigt havde selskabet allerede tilbage i 2008/2009 skrevet til SKAT om genoptagelse af de tidligere indkomstår.
 Baggrunden for sagen har samtidig været utrolig rodet, bl.a. fordi det tyske svar på Finansstyrelsen var trådt ind i sagen, hvilket havde kompliceret tingene. Man havde samtidig ikke fået fuld orientering fra R1 advokatfirma, der repræsenterede de danske investorer. Man havde således været nødsaget til at kontakte det tyske advokatfirma, der styrede konkurssagen for at få fyldig information. Man havde dog modtaget informationsbrevene fra R1.
 Samlet set foreligger der derfor særlige omstændigheder, jf. skatteforvaltningslovens § 27, idet der er tale om en:
 1) Kompleks sag, som stadig verserede og ikke var afsluttet skattemæssigt.
 2) Juridiske retssager kørte stadig i Danmark, Tyskland og resten af verden.
 3) Selskabets hovedaktionær havde for flere år siden indsendt anmodning om bindende svar uden at der er modtaget svar indenfor en normal tid hvilket understøttede kompleksiteten og særlige omstændigheder i sagen.
 4) Skattemæssigt er sagen ikke afsluttet, men stadig kørende, ligesom der ikke på nuværende tidspunkt er udbetalt nogen form for dividende/erstatning.
 5) Det virker ikke helt rimeligt, at SKAT skal bruge en ekspeditionstid på mange år og overskride alle normale


text:
tidsfrister, mens ikke skattekyndige skal overholde alle normale tidsfrister.
 6) Der bliver fortsat modtaget nye informationer fra kurator og nye domsafsigelser fra domstolene som viser, at sagerne stadig ændrer sig såvel skattemæssigt som erstatningsmæssigt.
 Efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, kan der uanset fristerne i § 26, foretages ændring af en skatteansættelse, såfremt én af de i punkt 1-8 nævnte omstændigheder er til stede.
 For så vidt angår selskabets skatteansættelse for indkomståret 2000-2005 bemærkes, at fristen for ordinær genoptagelse udløb henholdsvis den 1. maj 2004/2005/2006/2007/2008/2009, mens anmodningen om genoptagelse først er modtaget hos SKAT den 22. april 2013. Det er ikke dokumenteret, at selskabet tidligere tilbage i 2008 har anmodet SKAT om genoptagelse.
 Det må derfor vurderes om reglerne i skatteforvaltningslovens § 27, om ekstraordinær genoptagelse kan finde anvendelse. Bestemmelsens stk. 1 opregner 8 forhold, der kan begrunde en sådan ekstraordinær genoptagelse.
 Ifølge skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, kan en ansættelse af indkomst-eller ejendomsværdiskat, uanset fristerne i § 26, foretages eller ændres efter anmodning fra den skattepligtige, hvis der er indtrådt en ændring i det privatretlige eller offentligretlige grundlag for ansættelsen. Med de omhandlede tyske højesteretsdomme må det anses for klarlagt på hvilken måde fradragene for tab på investeringer i G1 GmbH under konkurs kan ske. Med dommene er der dermed indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for selskabets skatteansættelser, hvorfor betingelserne efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, kan anses for opfyldte.
 Det fremgår i denne forbindelse, at senest med R1 advokatfirmas informationsbrev nr. 20 dateret den 23. november 2011, har selskabet modtaget oplysninger om de tyske højesteretsdomme og disse dommes konsekvenser i forhold til fradrag for tab på investeringer i G1 GmbH. Det må samtidig anses som disse domme, der skaber grundlaget for den ekstraordinære genoptagelse.
 Fristen på de 6 måneder efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., der løber fra det tidspunkt, hvor den skattepligtige har fået kundskab om det forhold, der begrunder fravigelse af fristerne i skatteforvaltningslovens § 26, hvilket har været senest ultimo november 2011, er således ikke overholdt.
 Ifølge skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, sidste pkt., kan told-og skatteforvaltningen dog behandle en anmodning om genoptagelse, der er modtaget efter udløbet af fristen i 1. pkt., hvis særlige omstændigheder taler derfor.
 Der foreligger imidlertid ikke forhold, der kan betegnes som særlige omstændigheder som nævnt i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, sidste pkt. Sagens kompleksitet, samt det forhold, at selskabet har afventet det bindende svar angående LCs forhold, kan ikke betegnes som særlige omstændigheder, der kan begrunde, at 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., fraviges.
 På denne baggrund må det derfor anses for korrekt, at SKAT ikke har imødekommet genoptagelsesanmodningen for indkomstårene 2000-2005.
 Ved en kendelse af 20. juli 2015, som i det væsentlige er enslydende med ovennævnte kendelse, stadfæstede Landsskatteretten en afgørelse af 19. september 2013 truffet af SKAT, hvorefter en anmodning fra H2 A/S om genoptagelse af selskabets skatteansættelse for indkomstårene 2003-2005 heller ikke blev imødekommet.
 Begge selskaber har ved stævninger modtaget af retten den


text:
14. oktober 2015 indbragt disse afgørelser for retten.
 Der har under sagen været afgivet forklaringer af LC og IA. Da dommen som anført er udfærdiget uden en fuldstændig sagsfremstilling, er disse forklaringer ikke gengivet i dommen.
 Sagsøgerne har i enslydende påstandsdokumenter af 20. juni 2016 i begge sager gjort følgende anbringender gældende til støtte for de nedlagte påstande:
 SKAT har anerkendt og ubetinget accepteret, at Sagsøger er berettiget til fradrag, hvilket fremgår af SKATs afgørelse ...., hvoraf det fremgår, at:
 "Da den tyske Højesteret har fastslået, at andel i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet, er det SKATs opfattelse, at denne del anses for 100 % tabt. Fradraget skal ske i det indkomstår, hvor tabet er endelig konstateret."
 Landsskatteretten har i en lignende sag anført ....., at:
 "Retten finder i lighed med SKAT, at der med de tyske Højesteretsdomme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for dine skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005.
 Denne sag vedrørte ejeren af sagsøger LCs datters sag, hvor forholdene er identiske, idet det er fuldstændig samme investeringer, der er foretaget. Byretten har i en dom fra d. 5. oktober 2015 stadfæstet Landsskatterettens afgørelse. Dommen er anket til landsretten.
 Det følger således af Landsskatterettens afgørelse af 29. august 2014 i sagen med LA, at Landsskatteretten er enig med SKAT i, at der er grundlag for en ekstraordinær genoptagelse af skatteansættelsen, som følge af de materielle omstændigheder.
 Til trods herfor accepteres der altså ikke genoptagelse af Sagsøgers skatteansættelse, grundet Sagsøger efter SKATs opfattelse skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27 stk. 2.
 Sagen vedrører således ikke en tvist om den materielle adgang til fradrag, eller opgørelse af selve fradraget, men alene spørgsmålet om, hvorvidt Sagsøgers ansættelse skal genoptages efter § 27 eller ej, og dermed helt grundlæggende om Sagsøger har sprunget 6 måneders fristen, eller ej.
 SKAT har således alene underkendt Sagsøgers fradragsret grundet formelle forhold, i et tilfælde, hvor SKAT selv lægger til grund, at Sagsøger er berettiget til fradrag, under hensyntagen til, at Sagsøger skulle have sprunget 6 måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27 stk. 2.
 Dette er der dog ikke grundlag for, idet det ikke er korrekt, som anført af SKAT og landsskatteretten, at det kan lægges til grund, at afgørelsen i de fire tyske sager uden videre kan lægges til grund i relation til behandling af skattemæssige forhold i Danmark.
 Afgørelserne i de tyske sager har ingen retskraft i Danmark, og binder på ingen måde skattemyndighederne i Danmark, og det virker særdeles påfaldende, at SKAT ikke har udstedt et styresignal, hvis SKAT er af den opfattelse, at de tyske afgørelser skulle have denne virkning / betydning.
 Det gør SKAT ikke. Det kan ligeledes fremhæves, at de tyske sager slet ikke vedrører skatteforhold, hverken i Danmark eller Tyskland.
 Det er alene sager der vedrører, opgørelsen af en fordring mod indskydergarantifonden i Tyskland, og hvad der kan anmeldes af fordringer i et tysk konkursbo. Der er således intet i sagerne, der selvstændigt leder tankerne på fradragsret i


text:
henhold til dansk skatteret.
 SKAT henviser ej heller til afgørelserne i forbindelse med behandlingen af Sagsøgers ejers bindende svar, førend sagsøgers ejer selv inddrager disse i sin egen sag. Og her tager de end ikke stilling til betydningen heraf.
 Det er således noget af en tilsnigelse at anføre, at Sagsøger har erhvervet kundskab i umiddelbar forlængelse af afgørelsen i de fire tyske Højesteretssager.
 Sagsøger skal under alle omstændigheder have mulighed for at kunne forholde sig til afgørelserne, og hvilken betydning de måtte have for skatteansættelsen. Og der er lang vej fra fire tyske højesteretsdomme om erstatning i Tyskland til fradragsret i Danmark.
 Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser, hvilket først sker langt senere.
 Sagen havde forholdt sig ganske anderledes, såfremt SKAT havde udsendt et styresignal, som Sagsøger kunne forholde sig til. Dette sker imidlertid ikke, uagtet sagskomplekset med G1 involverer ganske mange danske skatteydere, formentlig flere tusinde, og idet at SKAT tidligere har udsendt et styresignal vedrørende fradrag i anden relation til G1, jf. SKM2010.148.SKAT, hvorfor myndighederne burde være sig bevidst om disse forhold.
 Sagsøger læser landsskatterettens afgørelse således, at 6 måneders fristen for sagsøger, skulle begynde at løbe umiddelbart efter afsigelsen af de tyske Højesterets domme / orienteringen fra R1 ultimo november 2011, der vel at mærke ikke vedrører skattemæssige forhold, men alene en teknisk opgørelse af erstatning i forhold til F1.
 Denne opfattelse harmonerer ikke med praksis, idet sagsøger på ingen vis kan siges at have erhvervet kendskab til noget grundlag for ekstraordinær genoptagelse på dette tidspunkt, end ikke noget kundskab om nogen mulighed for fradrag.
 Sagsøger havde således ikke ultimo november 2011 tilstrækkelige oplysninger til, at sagsøger kan siges at have kendskab til et grundlaget for ekstraordinær genoptagelse.
 Det forhold, at sagsøger har haft behov for en længere periode for at få det fornødne grundlag kan ikke medføre, at 6 måneders fristen er sprunget jf. SKM2014.335.VLR.
 Hertil kan tillige anføres, at hvis det skulle være så klart, når en tysk Højesteret træffer afgørelse om en opgørelse af tab i et tysk investeringsfondssystem, og denne opgørelse alene retter sig mod tab, hvordan forestiller SKAT sig så, at sagsøger skulle være i stand til at regne ud, hvilken konsekvens dette skulle få for dennes selvangivelse.
 Derudover kan det i relation hertil anføres, at det virker yderst bemærkelsesværdigt, hvis de tyske højesteretsdomme skulle være så klare, at 6 måneders fristen skulle begynde at løbe fra dagen for den sidste af disses afsigelse, at SKAT ikke laver et genoptagelsescirkulære.
 Hvis det er så klart på baggrund af afgørelserne fra Tyskland, at skatteydere i Danmark skulle have bedre mulighed for at fradrage tabet, hvorfor er det så ikke, at SKAT ikke tilkendegiver, at der er sket en praksisændring på området, lige som det skete i 2010.
 Det er i øvrigt korrekt, som anført af sagsøgte, at R1 advokatfirma i informationsskrivelse nr. 20 henviste til de tyske Højesteretsafgørelser.
 Dette sker på side 11-12, men opmærksomheden henledes på, at R1 i det efterfølgende afsnit


text:
8 på side 12 henviser til den skattemæssige behandling i Danmark, hvor R1 intetsteds henviser til, at de tyske sager skulle have nogen betydning for kreditorernes, herunder sagsøgers, skattemæssige forhold i Danmark.
 I den sammenhæng kan henvises til, at R1 repræsenterede deres medlemmer, også i skattemæssige forhold, jf. .....kopi af tilbud fra R3, hvorfra en række partnere efterfølgende skiftede til R1, til investorerne.
 Det er endvidere korrekt, at genoptagelsesanmodningerne ...... henviser til de tyske Højesteretsdomme og R1s informationsskrivelse. Informationsskrivelsen og afgørelserne for den tyske Højesteret tager ikke stilling til danske skattemæssige forhold, hvorfor der ikke af disse skrivelser kan udledes noget kundskab af nogen ændring af det privatretlige eller offentligretlige grundlag.
 Der er ikke noget odiøst i, at sagsøger afventede det bindende svar fra LC, idet det bindende svar netop var udtryk for et forsøg på at skabe klarhed over betydningen af afgørelserne, hvis nogen.
 Sagsøger har ikke haft kundskab, da der ikke er noget i afgørelserne, eller nogle af sagsøgers rådgivere, der har henvist til, at afgørelserne skulle have nogen skattemæssig betydning i Danmark.
 I realiteten havde sagsøger intet kundskab om, hvorvidt de tyske afgørelser havde nogen som helst betydning, da anmodningerne om genoptagelse blev afsendt, idet der ikke forelå nogen afgørelser, eller afklaring, af om disse afgørelser medførte noget grundlag for reguleringer af fradragsretten i Danmark.
 Sagsøgte kan ikke noget sted henvise til, at der forelå vejledninger, praksis m.v., der viser, at afgørelserne skulle have nogen betydning for fradragsretten i Danmark.
 Derimod kan sagsøger henvise til det bindende svar, hvor SKAT end ikke på tidspunktet for anmodningerne om genoptagelse havde forholdt sig til afgørelserne.
 De tyske domme og R1s informationsskrivelse giver ikke i sig selv anledning til anmodning om genoptagelse, da der ikke heri er anført forhold, der i sig selv kan bibringe sagsøger nogen viden om, at der skulle være grundlag for en ekstraordinær genoptagelse.
 Det var netop derfor, der blev anmode om Bindende svar for LC, med henblik på at søge at afklare, om der måtte være et grundlag for genoptagelse. Da SKAT ikke svarede, agtede sagsøger ikke at vente længere, hvorfor det blev besluttet at anmodning om genoptagelse.
 For så vidt angår det anførte i Sagsøgtes Duplik kan i det hele henvises til undertegnedes Replik i sagen, idet det anførte heri fastholdes.
 Det bemærkes særligt, at afgørelserne fra den tyske Højesteret netop ikke på nogen måde forholdt sig til danske forhold, herunder den danske skatteansættelse. R1s orienteringsskrivelse ej heller.
 Det er korrekt, som anført af sagsøgte, at LC modtog sit bindende svar d. 21. maj 2013.
 Pointen i Replikken var såmænd blot, at det bindende svar ikke var modtaget på det tidspunkt, hvor man ikke agtede at vente længere, og indsendte anmodningen om genoptagelse på vegne Sagsøgerne for at få en afklaring.
 Af den juridiske vejledning, som er det nærmeste juridiske redskab, som skattyderen kan orientere sig i, fremgår det af afsnit A,A.8.2.3.11, at: "Som udgangspunkt vil fastlæggelse af begyndelsestidspunktet for 6-måneders fristen ske på grundlag af den skattepligtiges konkrete subjektive kendskab til de nødvendige


text:
oplysninger"
 De nødvendige oplysninger er ikke nødvendigvis en konkret afgørelse. Det fremgår nemlig videre af afsnit A,A.8.2.3.11, at: “Hvis anmodningen om genoptagelse afhænger af udfaldet af en verserende klage/domstolssag, løber 6 måneders fristen først fra tidspunktet for afslutning af klage/domstolssagen".
 I denne sag afventer sagsøger ejerens personlige sag, og da det konstateredes, at SKAT i relation til de bindende svar som sagsøgers ejer havde anmodet om, ikke tog de tyske afgørelser til efterretning, og konstaterede, som Sagsøgte tilsyneladende gør, at det var helt klart at disse afgørelser skulle medføre, at der var grundlag for ekstraordinær genoptagelse med en skattemæssig ændring til følge, anmoder sagsøger selv om genoptagelse af dennes skatteansættelse, idet sagsøger ønsker SKATs konkrete stillingtagen til de tyske afgørelser.
 Skatteforvaltningslovens § 27, og særligt stykke 2, er en garanti for borgeren således, at der i tilfælde af at SKAT vil genoptage en sag, skal der fastsættes et senest tidspunkt for hvornår skatteyderen kan blive mødt med krav fra SKAT.
 Når der således, som i SKM2014.335.VLR gives SKAT adgang til at gennemgå materiale, vurdere materiale og indsamle yderligere materiale, og dette endda over en periode på 1,5 år, er det indikeret fra domstolenes side, at der i henhold til kundskabstidspunktet skal gives mulighed for at vurdere, om der er kundskab om forbehold, der kan begrunde den ekstraordinære genoptagelse.
 Særligt da forarbejderne anfører retssikkerhedsmæssige forhold som en grundforudsætning for, at der skal ske varsling om genoptagelse senest 6 måneder efter kundskabstidspunktet gør tillige, at SKM2014.335.VLR må være fortolket efter et princip om indskrænkende fortolkning, idet grundlaget for, at kundskabstidspunktet begyndelse indtræder, skal fortolkes i kontekst af borgerens retssikkerhed.
 Da der ikke er noget der indikerer, at der er forskel på vurderingen af kundskabstidspunktets indtræden, alt efter, om det er skatteyderen eller SKAT, der tager initiativ til genoptagelse, vil SKM2014.335.VLR have endog stor betydning i denne sag.
 Igen skyldes dette, at forarbejderne anser bestemmelsen i 27, stk. 2 som en retssikkerhedsgaranti for borgeren, hvorfor denne retssikkerhedsgaranti må gælde på samme måde, når det er skatteyderen der ønsker at genoptage en tidligere ansættelse.
 Derfor betyder SKM2014.335.VLR tillige, at der må gives skatteyderen, endog rimelig tid til at vurdere det materiale, der er til rådighed, før kundskabstidspunktet indtræder, så skatteyderen kan sikre sin ret til ikke at blive beskattet af indkomster, som skatteyderen ikke skulle have været.
 At SKM2014.335.VLR således udvider grundlaget for, hvornår kundskab indtræder for myndighederne betyder således også, at skatteyderen tillige skal have denne adgang, idet dette ellers ville krænke skatteyderens retssikkerhed. Derfor er dette relevant i denne sag, idet sagsøger ikke under nogen omstændigheder kan siges at have fået kundskab, hverken på tidspunktet for de tyske dommes afsigelse, og heller ikke på tidspunktet for modtagelse af informationsbrevet fra R1, der ikke adresserer dette skattemæssige forhold.
 Skatteyderen skal, lige som myndighederne, have adgang til at gennemgå det materiale, som skatteyderne bliver bekendt med foreligger, og skatteyderen skal ligeledes også have rimelig tid til at finde ud af, hvorvidt modtaget materiale er relevant i forhold til en genoptagelsesanmodning, før der kan siges


text:
at være indtrådt kundskab.
 Og her kan igen anføres, at de tyske domme ikke giver dette kundskab. De giver alene viden om, at der ikke, i henhold til tysk ret, er en fordring mod konkursboet på handel-stab og aftalte gebyrer. Dette giver på ingen måde skatteyderen kundskab om, at der skulle være grundlag for genoptagelse. Praksis for fradrag på området har tidligere været yderst uklar, hvilket tillige har medført genoptagelsescirkulære som følge af praksisændringer tidligere.
 Uanset retten måtte nå frem til, at fristen i § 27 stk. 2 er sprunget bør der alligevel gives tilladelse til ekstraordinær genoptagelse grundet sagens ganske særlige karakter, og særligt det forhold, at SKAT selv træffer afgørelse om, at Sagsøger er berettiget til fradrag.
 Der foreligger således den situation, at SKAT har anerkendt, at Sagsøger er berettiget til fradrag, men at SKAT desuagtet afviser dette, alene grundet formalia.
 Accepteres der ikke genoptagelse i et tilfælde som det foreliggende vil det altså medføre, at en afgørelse, som ubestridt af SKAT er materielt forkert, står ved magt, hvilket medfører en ukorrekt, for høj beskatning af Sagsøger. Sagsøger lider således ubestridt et retstab, såfremt Sagsøgers skatteansættelse ikke genoptages.
 Såfremt Retten måtte nå frem til, at de tab, som ansættelsen relaterer sig til, ikke kan periodiseres ud over alle årene, skal de som anført i den subsidiære påstand periodiseres til 2005, hvor G1 går konkurs, som SKAT i øvrigt har slået fast i sin afgørelse side 4 midt.
 Sagsøgte har i begge sager procederet i overensstemmelse med sit påstandsdokument af 21. juni 2016, hvor følgende anbringender er anført til støtte for de nedlagte påstande om frifindelse:
 Det gøres overordnet gældende, at sagsøgerne ikke er berettiget til ekstraordinær genoptagelse af deres skatteansættelser for indkomstårene 2000-2005 (H1) henholdsvis 2003-2005 (H2).
 Dels er der ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004, dels er genoptagelsesanmodningerne fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., og dels er der ikke grundlag for at dispensere fra 6-måneders fristen, jf. lovens § 27, stk. 2 in fine.
 Det er ubestridt, at der med de 5 tyske højesteretsdomme (afsagt henholdsvis den 23. november 2010, den 20. september 2011 og den 25. oktober 2011) er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgernes skatteansættelser, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Efter den dagældende kursgevinstlovs § 16, var tab på fordringer i fremmed valuta fradragsberettigede. Bestemmelsen blev ved lov nr. 724 af 25. juni 2010 ophævet med virkning for fordringer, der erhverves den 27. januar 2010 eller senere.
 Det fremgår af genoptagelsesanmodningerne ...., at sagsøgernes tab vedrører euro henholdsvis US-dollars.
 Det følger af kursgevinstlovens § 25, stk. 1, at tab på fordringer, der skal medregnes ved opgørelsen af den skattepligtige indkomst, medregnes i det indkomstår, hvori tabet er realiseret (realisations-princippet).
 Ved de tyske højesteretsdomme er det fastslået, at andelen i faktiske handelstab og aftalte gebyrer ikke indgår i fordringen mod konkursboet ....., hvorfor SKAT har anset denne del for 100 % tabt ...... Sagsøgernes tab er endeligt konstateret i 2005,


text:
hvor G1 blev erklæret konkurs, og de skattemæssige fradrag skal derfor periodiseres til dette år, jf. f.eks. UfR 2004.1065 H (SKM2004.108.HR) og SKM2001.120.VLR.
 Der er derfor ikke grundlag for ekstraordinær genoptagelse af indkomstårene 2000-2004 (H1) henholdsvis indkomstårene 2003-2004 (H2), jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det følger af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., at ekstraordinær genoptagelse forudsætter, at genoptagelsesanmodningen fremsættes af den skattepligtige senest 6 måneder efter, at den skattepligtige er kommet til kundskab om det forhold, der begrunder fravigelsen af den ordinære genoptagelsesfrist i lovens § 26.
 Det fremgår af sagsøgernes genoptagelsesanmodninger af 18. april 2013 ....., at baggrunden for anmodningen er de 5 tyske højesteretsdomme. Sagsøgerne kom dog til kundskab om disse domme allerede ultimo november 2011 ved modtagelsen af informationsbrev nr. 20 fra R1 Advokatfirma ...... som der i øvrigt er henvist til i genoptagelsesanmodningerne. Sagsøgerne er dermed allerede i november 2011 kommet til kundskab om det forhold, der begrunder ekstraordinær genoptagelse, og da genoptagelsesanmodningen først er fremsat ved brev af 18. april 2013 ....., er 6-måneders fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt. overskredet. Sagsøgerne er derfor ikke berettiget til ekstraordinær genoptagelse.
 Når det fremgår af sagsøgernes genoptagelsesanmodninger ....., at disse netop er begrundet i de tyske domme og informationsbrevet fra R1 Advokatfirma ..... forekommer det forkert, når sagsøgerne anfører, at de ikke med informationsbrevet om dommene fra R1 Advokatfirma fra november 2011 ..... kom til kundskab om det forhold, der begrundede ekstraordinær genoptagelse. I stedet for allerede ultimo 2011 at anmode SKAT om genoptagelse, valgte sagsøgerne dog at forholde sig passive og afvente SKATs bindende svar i LCs sag.
 Det fremgår udtrykkeligt af sagsøgernes genoptagelsesanmodninger ....., at disse er begrundet i de tyske domme og informationsbrevet fra R1 Advokatfirma ...... Det giver derfor ikke mening, når det i replikken .... anføres, at sagsøgerne end ikke havde kundskab om de tyske dommes betydning, da genoptagelsesanmodningerne blev sendt til SKAT. Det giver heller ikke mening, når det i replikken .... anføres, at de tyske domme og R1s informationsbrev ikke i sig selv gav anledning til anmodning om genoptagelse. Genoptagelsesanmodningerne er jo netop begrundet i de tyske domme og informationsbrevet.
 Det forhold, at LC havde bedt om et bindende svar (vedrørende sine egne skatteforhold), og at sagsøgerne har ventet på SKATs bindende svar vedrørende LC, ændrer ikke på, at 6-måneders fristen er overskredet. LCs anmodning om bindende svar var jo ikke til hinder for, at sagsøgerne anmodede om genoptagelse inden for 6 måneder efter modtagelsen af R1s informationsbrev, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Det giver i øvrigt ikke mening, når sagsøgerne i stævningerne ....... anfører, at de anmodede om genoptagelse, fordi SKAT "ikke tog de tyske afgørelser til efterretning" i forbindelse med det bindende svar til LC. Dels var det bindende svar af 21. maj 2013 til LC .... endnu ikke afgivet, da sagsøgerne anmodede om genoptagelse den 18. april 2013. Dels henviser SKAT i det bindende svar ..... netop til "de tyske regler i denne sag", hvilket selvsagt også omfatter


text:
tysk retspraksis. SKATs begrundelse i det bindende svar ..... svarer i øvrigt det væsentlige til SKATs begrundelse i nærværende sager ......
 Det er i øvrigt ikke korrekt, når det i replikken ... anføres, at SKAT ikke besvarede LCs anmodning om bindende svar. Som anført modtog han det bindende svar den 21. maj 2013 ..
 Det fremgår desuden af SKATs bindende svar til LC ..... at "faktiske handelsomkostninger og AGIO kan fradrages i år 2005." Det er således ikke korrekt, at SKAT ikke lagde de tyske domme til grund i det bindende svar til LC.
 Det er heller ikke korrekt, når sagsøgerne i stævningerne .... anfører, at "Kundskabstidspunktet opstår tidligst på det tidspunkt, hvor de danske skattemyndigheder forholder sig til de tyske afgørelser". Det følger således udtrykkeligt af ordlyden af skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., at det er tidspunktet for sagsøgernes kundskab om grundlaget for ekstraordinær genoptagelse (dvs. de tyske domme), der er afgørende. Det var ikke en forudsætning for sagsøgernes anmodninger om (ekstraordinær) genoptagelse, at skattemyndighederne udsendte et styresignal om de tyske domme.
 Grundlaget for ekstraordinær genoptagelse i nærværende sager er ikke, at der er sket en praksisændring, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 7, cf. sagsøgernes påstandsdokumenter, s. 4 men at der med de tyske domme er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for sagsøgernes skatteansættelser, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Det bestrides, at der foreligger sådanne "særlige omstændigheder", at sagsøgerne er berettigede til ekstraordinær genoptagelse, selv om deres genoptagelsesanmodninger ..... er fremsat efter udløbet af 6-måneders fristen, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine.
 Det er en forudsætning for ekstraordinær genoptagelse, at den skattepligtige kan dokumentere eller sandsynliggøre, at skatteansættelsen er materielt forkert, jf. f.eks. SKM2013.739.ØLR, SKM2013.119.ØLR og SKM2012.170.ØLR. Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt, at skatteansættelsen er materielt forkert, idet det derudover er en betingelse for ekstraordinær genoptagelse, at 6-måneders fristen er overholdt. Det forhold, at der er grundlag for ekstraordinær genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1, udgør derfor ikke i sig selv en "særlig omstændighed", der kan begrunde dispensation fra 6-måneders fristen, jf. lovens § 27, stk. 2, in fine. I så fald ville 6-måneders fristen reelt være indholdsløs.
 Dispensationsadgangen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, in fine, har et snævert anvendelsesområde, jf. f.eks. SKM2013.343.ØLR (og SKM2012.648.BR), og er ifølge forarbejderne (LFF20022003.1.175) møntet på tilfælde, hvor det efter en konkret vurdering af de foreliggende omstændigheder, herunder sagens karakter og den skattepligtiges personlige forhold, må anses for undskyldeligt, at skatteyderen ikke har overholdt fristen, jf. også f.eks. SKM 2013.124.VLR. Det følger endvidere af bestemmelsens forarbejder (LFF2008-2009.1.43), at særlige omstændigheder, der kan begrunde dispensation fra 6-måneders fristen, efter praksis f.eks. er sygdom.
 Det forhold, at sagsøgerne valgte at afvente et bindende svar vedrørende LC, kan ikke begrunde en fravigelse af 6-måneders fristen. Hvis sagsøgerne faktisk afventede det bindende svar til LC, forekommer det i øvrigt besynderligt, at sagsøgerne anmodede om genoptagelse den 18. april 2013, dvs. før LC fik sit bindende svar den 21. maj 2013 .....
 Det


text:
bestrides som udokumenteret, at sagsøgerne skulle have været forhindret i at anmode om genoptagelse inden for 6 måneder efter modtagelsen af R1 Advokatfirmas informationsbrev nr. 20 ... i november 2011, hvorved sagsøgerne kom til kundskab om de 5 tyske domme og dermed også om ændringen af det privatretlige grundlag for deres skatteansættelser i 2005.
 Det er ubestridt, at den ordinære frist i skatteforvaltningslovens § 26, stk. 2, for ændring af skatteansættelserne er overskredet.
 Det er endvidere ubestridt, at det med de omhandlede tyske domme må anses for klarlagt på hvilken måde sagsøgernes fradrag for tab på investeringer i G1 GmbH under konkurs kan ske, og at der således med dommene er indtrådt en ændring af det privatretlige grundlag for selskabernes skatteansættelser, som kan begrunde en ændring af ansættelserne efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 1, nr. 1.
 Sagen har på denne baggrund alene angået spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne har anmodet om genoptagelse af skatteansættelserne senest 6 måneder efter at være blevet bekendt med det forhold, der har givet grundlag for en ændring af skatteansættelsen, og om der i øvrigt foreligger sådanne særlige omstændigheder, som kan begrunde en ekstraordinær genoptagelse, jf. skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2.
 Det er som anført afgørelserne i henhold til de tyske højesteretsdomme, som har medført en ændring af det privatretlige grundlag for skatteansættelsen, og sagsøgerne har også selv i sine anmodninger om genoptagelse henvist til disse afgørelser som grundlag for en ændring af skatteansættelserne.
 Det har såvel under sagens behandling for skattemyndighederne som under sagens forberedelse for retten været ubestridt, at selskaberne på et tidspunkt omkring sidst i november 2011 har været bekendt med informationsbrev nr. 20 af 23. november 2011 fra advokatfirmaet R1, som indeholder en orientering om de tyske højesteretsdomme og disse dommes konsekvenser i forhold til fradrag for tab på investeringer i G1 GmbH. Der kan på denne baggrund ikke lægges vægt på, at sagsøgerne først under hovedforhandlingen har gjort gældende, at selskaberne ikke havde modtaget og i øvrigt først på et væsentligt senere tidspunkt blev bekendt med dette informationsbrev.
 Det lægges derfor til grund, at selskaberne på et tidspunkt ultimo november 2011 blev bekendt med det pågældende informationsbrev. Da sagsøgernes anmodninger om genoptagelse af skatteansættelserne først er modtaget i april 2013, er fristen i skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, 1. pkt., således ikke overholdt.
 Herefter og da der ikke findes at foreligge sådanne særlige omstændigheder, som kan begrunde en ekstraordinær genoptagelse efter skatteforvaltningslovens § 27, stk. 2, sidste punktum, er betingelserne for en genoptagelse af sagsøgernes skatteansættelser for de pågældende skatteår ikke opfyldt. Sagsøgtes påstande om frifindelse tages derfor til følge i begge sager.
 Sagsøgerne skal i medfør af retsplejelovens § 312, stk. 1, betale sagsomkostninger til sagsøgte, med hver 20.000 kr. Beløbene er til dækning af sagsøgtes udgifter til advokat. Beløbene er inklusiv moms, da sagsøgte ikke er momspligtig.
 Sagsøgeren, H1 A/S, skal inden 14 dage fra dato betale 20.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet.
 Sagsøgeren, H2 A/S, skal inden 14 dage fra dato betale 20.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet.
 http://www.afgoerelsesdatabasen.dk/ShowDoc.aspx?q=14-0013632&docId=dom-lsr-14-0013632-full


text:
Fradrag for sygedagpenge i løntabserstatning | Horten
 Fradrag for sygedagpenge i løntabserstatning
 En dom fra Højesteret i 2015 såede tvivl om, hvorvidt der kunne foretages fradrag af sygedagpenge i en funktionærs løntabserstatning ud over minimalerstatningen. Højesteret har endelig afklaret retstilstanden, så der ikke længere er tvivl om, at anden indtægt, herunder sygedagpenge, fra hele opsigelsesperioden kan fradrages i løntabserstatning ud over minimalerstatningen.
 Hvis en arbejdsgiver uberettiget bortviser en funktionær, eller funktionæren berettiget ophæver sit ansættelsesforhold, skal arbejdsgiveren betale erstatning for løn i opsigelsesperioden. Funktionæren har krav på erstatning for minimum tre måneders løn, uanset om funktionæren opnår anden indtægt; denne erstatning kaldes “minimalerstatning”. Hvis funktionæren har et længere opsigelsesvarsel end tre måneder, vil erstatning ud over minimalerstatningen afhænge af, om funktionæren har lidt et tab. Her opstår spørgsmålet om, hvordan tabet skal opgøres.
 Før 2015 var retspraksis i forbindelse med tabsopgørelse, at anden indtægt opnået i hele opsigelsesperioden kunne fradrages i funktionærens løntabserstatning ud over minimalerstatningen. Hvordan løntabserstatningen skal opgøres, kan illustreres med et eksempel: En funktionær med en månedsløn på 20.000 kr. og med et opsigelsesvarsel på fem måneder bliver uberettiget bortvist. To måneder efter opnår funktionæren anden indtægt på 15.000 kr. pr. måned.
 Minimalerstatningen udgør 60.000 kr. for måned 1-3. “Anden indtægt” udgør 45.000 kr. fra måned 3-5. Anden indtægt skal fradrages i løntabserstatningen ud over minimalerstatningen. I dette tilfælde udgør dette beløb 40.000 kr. for måned 4 og 5. Da den anden indtægt overstiger løntabserstatningen for måned 4 og 5, modtager funktionæren således kun sin minimalerstatning.
 Denne opfattelse blev dog udfordret af Højesteret i U.2015.3827H. Her nåede Højesteret frem til, at løntabserstatningen alene skulle reduceres med de sygedagpenge, der blev modtaget efter minimalerstatningsperioden. Anvendes denne fremgangsmåde på eksemplet ovenfor, vil funktionæren have ret til minimalerstatningen og 5.000 kr. i løntabserstatning for både måned 4 og 5.
 Hvor meget kan fradrages?
 I 2019 fik Højesteret igen mulighed for at tage stilling til spørgsmålet. I sagen blev en funktionær uberettiget bortvist og krævede derfor erstatning svarende til løn i opsigelsesperioden, som var fem måneder. Efterfølgende gik arbejdsgiveren konkurs, og funktionærens fagforening anmodede Lønmodtagernes Garantifond om at dække funktionærens løntabserstatning.
 Lønmodtagernes Garantifond udbetalte minimalerstatning til funktionæren, men udbetalte ikke de sidste to måneders løn, svarende til 65.000 kr. I stedet bad Lønmodtagernes Garantifond funktionærens fagforening opgøre funktionærens anden indtægt i opsigelsesperioden. Funktionæren havde modtaget 83.945 kr. i sygedagpenge i hele opsigelsesperioden. Parterne var efterfølgende uenige om, hvor stor en del af sygedagpengene, der skulle fradrages i de 65.000 kr.
 Ifølge Lønmodtagernes Garantifond skulle sygedagpenge fra hele opsigelsesperioden fradrages i de to måneders løntabserstatning. Da sygedagpengene i hele opsigelsesperioden oversteg 65.000 kr., ville Lønmodtagernes Garantifond ikke udbetale yderligere til funktionæren. Med henvisning til den førnævnte dom fra 2015 mente funktionærens fagforening, at det kun var sygedagpenge for de to resterende måneder, svarende til 35.317,50 kr., der skulle fradrages i de 65.000 kr. Funktionæren havde således et løntabserstatningskrav på 29.682,50 kr.
 Både byretten og Østre Landsret henviste til Højesterets dom fra 2015 og gav funktionæren medhold i, at det kun var de


text:
35.317,5 kr., der skulle fradrages i de 65.000 kr.
 Højesteret henviste derimod til ordlyden af funktionærloven, hvor det fremgår, at erstatningsopgørelsen skal ske efter dansk rets almindelige erstatningsregler. Som en undtagelse har funktionæren ret til minimalerstatning uanset anden indtægt. Højesteret mente ikke, at der i forarbejderne til funktionærloven var holdepunkter for, at funktionæren skulle have yderligere tabsuafhængig erstatning, når funktionæren havde modtaget anden indtægt. Højesteret fandt, at anden indtægt i hele opsigelsesperioden skulle fradrages i erstatningen ud over minimalerstatningen. Dermed havde Lønmodtagernes Garantifond været berettiget til at fradrage sygedagpenge i lønerstatningen, der gik ud over minimalerstatningen.