text:
af interesseforbundne parter (kontrollerede transaktioner), ved opgørelsen af den skatteog udlodningspligtige indkomst skal anvende priser og vilkår i overensstemmelse med hvad der kunne være opnået, hvis transaktionerne var afsluttet mellem uafhængige parter.
 Landsskatteretten anførte derefter, at det for så vidt angår udlejede ejerlejligheder følger af SKATs juridiske vejledning, at der på baggrund af indberettede salgspriser på udlejede ejerlejligheder siden 1. januar 1986 har dannet sig en administrativ praksis, hvorefter ejendomsværdien for en udlejet ejerlejlighed almindeligvis er blevet ansat til 50 % af, hvad ejendomsværdien ville være blevet ansat til, hvis ejerlejligheden havde været fri.
 Landsskatteretten lagde til grund, at de sagsøgte er omfattet af den kreds af interesseforbundne parter, der efter ligningslovens § 2 skal anvende armslængdepriser og -vilkår ved handel med hinanden.
 Landsskatteretten lagde videre til grund, at der som udgangspunkt var enighed om, at handelsværdien for ejerlejligheden er 3.250.000 kr., når der ikke tages højde for lejemålet, og at ejerlejligheden var udlejet til en ikke interesseforbunden lejer på sædvanlige lejevilkår for udlejer, og at lejemålet ikke kunne opsiges efter lejelovens §§ 83 stk. 1, litra a, og 84.
 Herefter anså Landsskatteretten ejerlejligheden for ikke fri i henhold til vurderingspraksis således, at selskabet var berettiget til et nedslag på 50 % i ejendomsværdien.
 Henset til, at vurderingspraksis bygger på indberettede salgspriser for udlejede ejerlejligheder fandt Landsskatteretten, at et skønsmæssigt nedslag i handelsværdien på 50 % tillige måtte anses for at være i overensstemmelse medarmslængdeprincippet.
 Landsskatteretten tiltrådte herefter, at handelsværdien per 30. november 2013 måtte fastsættes til 1.625.000 kr.
 Sagsøger indbragte efterfølgende Landsskatterettens afgørelse for Københavns Byret med påstand om, at de sagsøgte skulle anerkende, at handelsprisen for ejerlejligheden per 30. november 2013 udgjorde 3.250.000 kr.
 I stævningen anførte sagsøger (stævningens side 5, 6. afsnit), at det forhold, at en ejendom var udlejet kunne medføre en forringelse af handelsværdien, men at der beroede på en konkret vurdering, om dette var tilfældet eller ej.
 Sagsøger anførte videre (stævningens side 6, 3. afsnit), at den aftalte leje indebar en bruttoforrentning af den investerede kapital på 5 % i 2014 stigende til 7 % i 2023 og sammenlignede dette afkast med afkastet på danske statsobligationer som skulle være på 1,86 %, og konkluderede på den baggrund, at en konkret vurdering i denne sag fører til, at ejendommens handelsværdi i udlejet stand var 3.250.000 kr.
 Denne vurdering af handelsværdien med udgangspunkt i afkastet har de sagsøgte ikke kunnet tiltræde, og de sagsøgte har anført, at der er tale om et forsøg på efterrationalisering fra sagsøgers side.
 Det gentages i den forbindelse, at SKAT i sit bindende svar af 10. april 2014 (bilag 2) ikke havde fundet anledning til at inddrage ejerlejlighedens afkast i sin vurdering af handelsprisen.
 Sagsøgers betragtninger er i øvrigt imødegået af de sagsøgte med henvisning til, at der ved vurderingen af ejerlejlighedens afkast (og af ejerlejlighedens handelspris med udgangspunkt i afkastet) må ske sammenligning med markedet for boligudlejningsejendomme og ikke med markedet for statsobligationer, bl.a. fordi en ejerlejlighed er langt mindre likvid end en statsobligation, ligesom transaktionsomkostningerne (udgifter til ejendomsmægler, tinglysning,


text:
advokat, m.v.) ved investering i en ejerlejlighed er meget højere end ved investering i en statsobligation. Derudover er der en række risici forbundet med investering i en ejerlejlighed, som f.eks. prisfald, uoverensstemmelser med lejerne samt uforudsete reparations- og vedligeholdelsesudgifter.
 De sagsøgte har dokumenteret (bilag G, side 9), at afkastkravet (defineret som første års direkte afkast, svarende til bruttolejen fratrukket ejendommens driftsomkostninger sat i forhold til den kontante købesum for ejendommen) for en ny/nyere boligudlejningsejendom (omfattet af reglerne om fri huslejefastsættelse) med god beliggenhed og i god stand udgjorde 5,5 % per 30. november 2013.
 Sagsøger har ikke imødegået dette.
 De sagsøgte har herudover redegjort for (svarskriftet side 5, nederst, processkrift af 25. maj 2016, side 5 og kæresvarskriftets side 3, 3. sidste afsnit), at driftsomkostningerne for den i sagen omhandlede ejerlejlighed i det første år af lejekontrakten (bilag 5) udgjorde ca. 66.000 kr. (ejerforening 12 x 2.326 kr. + ejendomsskatter 2 x 5.400 kr. + reparationer ca. 14.500 kr. + revisorudgifter 12.500 kr.), hvilket ikke har været bestridt af sagsøger.
 Det kan således lægges til grund, at første års direkte afkast har været ca. 108.000 kr. (årlig leje 174.000 kr. fratrukket driftsomkostningerne på ca. 66.000 kr.), hvilket ud fra et afkastkrav på 5,5 % tilsiger en kontant købesum på ca. 1.950.000 kr. ((174.000 – 66.000) / 0,055)
 Hertil kommer, at de sagsøgte har oplyst (kæresvarskriftets side 4, 2. afsnit), at ejendommen, hvor den i sagen omhandlede ejerlejlighed er beliggende i 2013/2014 var middel til dårligt vedligeholdt, hvilket tilsiger et højere afkastkrav, og dermed en lavere kontant købesum.
 En vurdering af ejerlejligheden efter de principper der i SKATs vurderingspraksis gælder for private udlejningsejendomme tilsiger i øvrigt også en handelsværdi der er væsentlig lavere end 3.250.000 kr.
 Af den juridiske vejledning (H,A.2.2.1.1) følger således bl.a.:
 ”På landsplan har hovedparten af de handlede udlejningsejendomme erfaringsmæssigt opnået priser svarende til 10-15 gange den årlige bruttolejeindtægt. Det forekommer imidlertid, at dårligt vedligeholdte ejendomme handles til 5-7 gange lejen, mens omvendt nye og ældre særligt velholdte ejendomme handles til 15-20 gange lejen.”
 En handelspris på 3.250.000 kr. udgør ca. 18,7 gange bruttolejeindtægten på 174.000 kr., hvilket skulle forudsætte, at der var tale om en af de absolut bedste ældre særligt velholdte ejendomme, og der foreligger ikke oplysninger om, at det skulle være tilfældet.
 En handelspris på 1.625.000 kr. udgør ca. 9,3 gange bruttolejeindtægten på 174.000 kr., hvilket er i overensstemmelse med de sagsøgtes oplysning om, at ejendommen, hvori den i sagen omhandlede ejerlejlighed er beliggende var middel til dårligt vedligeholdt.
 Sagsøger anførte efterfølgende i sit processkrift af 9. juni 2016, at det (nu) var sagsøgers hovedsynspunkt, at ejerlejligheden per 30. november 2013 var udlejet til markedslejen, og at det i sig selv skulle føre til, at værdien af ejerlejligheden i udlejet stand var den samme som i ikke-udlejet stand.
 Det kan undre, at dette synspunkt først fremkommer den 9. juni 2016 – ca. 2 1⁄2 år efter de sagsøgte havde anmodet om en bindende forhåndsbesked.
 Sagsøgers (daværende) hovedsynspunkt – og de sagsøgtes undren – skal også

type: other


text:
ses i lyset af, at SKAT i et notat af 17. marts 2006 (som var bilag til et svar fra daværende skatteminister Kristian Jensen til Folketingets Lovsekretariat) bl.a. anførte:
 ”Det er således ikke alene lejelovgivningens huslejerestriktioner, som er baggrund for den lavere værdi/vurdering [af udlejede ejerlejligheder] men også det forhold at køberen af en sådan ejerlejlighed ikke er villig til at betale lige så meget for den, hvis den er udlejet, som hvis den var fri. [min understregning]”
 Efter de sagsøgtes vurdering er der ikke overensstemmelse med sagsøgers hovedsynspunkt om, at en udlejning til markedslejen i sig selv skulle føre til, at en uafhængig tredjemander villig til at betale lige så meget for en udlejet ejerlejlighed, som hvis den var fri, og så det som er oplyst til Folketingets Lovsekretariat.
 Hovedsynspunktet harmonerer efter de sagsøgtes opfattelse heller ikke med vurderingspraksis som den er uddybende beskrevet i e-mailen af 16. juni 2015 fra SKAT (bilag 11).
 De sagsøgte har i øvrigt bestridt, at den i lejekontrakten af 23. juni 2013 (bilag 5) aftalte leje svarer til markedslejen (hvorved de sagsøgte forstår den leje, en kvalificeret villig lejer og en kvalificeret villig udlejer ville aftale per 30. november 2013), og har i øvrigt anført, at en ejerlejlighed der er udlejet til markedslejen også vil have en lavere handelsværdi end en ejerlejlighed der er til en købers fri disposition (altså et synspunkt som svarer til det som blev anført af SKAT i notatet som af den daværende skatteminister blev sendt til Folketingets Lovsekretariat).
 De sagsøgte har fremlagt dokumentation for (bilag G), at markedslejen i 2013 for nye og nyere boligudlejningsejendomme (omfattet af reglerne om fri lejefastsættelse) udgjorde mellem 1.100 kr. og 1.800 kr. per bruttokvadratmeter per år eksklusive driftsudgifter.
 I lejekontrakten af 23. juni 2013 (bilag 5) var der aftalt en leje på (174.000 / 145) kr. 1.200 per bruttokvadratmeter per år inklusive driftsudgifter (der som tidligere anført udgjorde ca. 66.000 kr. årligt svarende til ca. (66.000 / 145) 455 kr. per bruttokvadratmeter), og altså ca. (1.200 – 455) 745 kr. per bruttokvadratmeter per år eksklusive driftsudgifter.
 Det er ca. halvdelen af hvad der ifølge bilag G udgjorde markedslejen (midten af det bilag G angivne interval er 1.450 kr. og halvdelen heraf er 725 kr.).
 Der henvises herudover til, at det er forbundet med usikkerhed, om lejerne kunne kræve, at lejen skulle fastsættes efter boligreguleringslovens § 5.
 Baggrunden er, at ejerlejligheden er beliggende i Y3’s Kommune, hvor boligreguleringsloven er gældende. Det var derfor en betingelse for at anvende reglerne om fri lejefastsættelse, at der i lejekontrakten var henvist til den dagældende regel i boligreguleringslovens § 15a.
 Manglende eller forkert henvisning kunne efter dagældende praksis føre til, at lejen fastsættes efter boligreguleringslovens § 5, jf. GA2014/15 og GA2012/15 (og altså ikke reglerne om fri lejefastsættelse).
 Efter synspunktet om, at udlejning til markedslejen i sig selv skulle føre til, at værdien af ejerlejligheden i udlejet stand var den samme som i ikke-udlejet stand var tilbagevist, anførte sagsøger (i kærereplikken på side 3) at fastsættelsen af


text:
handelsprisen (altså den pris som en uafhængig tredjemand ville betale for ejerlejligheden) den 30. november 2013 beror på en skønsmæssig afvejning af de sagsøgtes subjektive forhold (den forretningsmæssige begrundelse for overdragelsen, m.v.)
 Sagsøger uddybede senere synspunktet i sit processkrift af 26. maj 2017 (benævnt replik), og anførte (nu) med henvisning til U.2014.571H (SKM2013.841.HR), at der skal ses helt bort fra den skete udlejning, og at det er de sagsøgte der bevisbyrden for, at handelsværdien skal fastsættes til mindre end 3.250.000 kr.
 De sagsøgte er ikke enige i, at de sagsøgtes subjektive forhold har betydning for, hvad en uafhængig tredjemand ville betale for ejerlejligheden per 30. november 2013, og det fremhæves i den forbindelse særligt, at hverken SKAT, Landsskatteretten eller sagsøger har anmodet de sagsøgte om en nærmere redegørelse for de anførte forhold.
 De sagsøgte er heller ikke enige i, at ejerlejligheden i realiteten blev overdraget som fri, eller at der i øvrigt skulle foreligge omstændigheder som kan sidestilles med dem som gjorde sig gældende i U.2005.1699H (SKM2005.137.HR) og U.2014.571H (SKM2013.841.HR), og som medfører, at lejekontrakten udgøre en mindre byrde for A end for en uafhængig køber.
 A ville jo ikke kunne videresælge ejerlejligheden for en højere pris end, hvad en uafhængig køber ville være villig til at betale.
 De sagsøgte er heller ikke enige i, at de har bevisbyrden for, at det har betydning for handelsprisen, at ejerlejligheden var udlejet, jf. det i indledningen anførte, og under alle omstændigheder peger samtlige sagens beviser på, at det har betydning for handelsprisen, at en ejerlejlighed er udlejet.
 Sammenfattende gøres det således til støtte for frifindelsespåstanden gældende, at sagsøger ikke under sagen har godtgjort, at det af Landsskatteretten udøvede skøn har hvilet på et urigtigt eller mangelfuldt grundlag eller er åbenbart urimeligt.
 Sagsøger har flere gange gentaget, at en retsstilling som påberåbt af de sagsøgte ville medføre, at en hovedanpartshaver skattefrit kan udlodde halvdelen af ejendommens handelspris til sig selv.
 Den ”retsstilling” som de sagsøgte påberåber sig er, at ejerlejlighedens handelspriser 1.625.000 kr.
 Sagsøgers argument om, at en hovedanpartshaver skattefrit kan udlodde halvdelen af ejendommens handelspris til sig selv, forudsætter imidlertid, at handelsprisen er 3.250.000kr.
 Argumentationen er derfor – efter undertegnedes opfattelse – ganske meningsløs. Handelsprisen kan ikke både være 1.625.000 kr. og 3.250.000 kr.
 Hvis handelsprisen er 1.625.000 kr. er der ikke sket nogen udlodning.
 Hvis handelsprisen er 3.250.000 kr. kan ejerlejligheden ikke overdrages for 1.625.000kr.
 Dertil kommer, at A ved et salg af ejerlejligheden vil være skattepligtig af en eventuel avance beregnet ud fra en købspris på 1.650.000 kr. medmindre A forinden er blevet omfattet af reglen i ejendomsavancebeskatningslovens § 8 stk. 1
 Sagsøger har flere gange (bl.a. kærereplikken af 13. oktober 2016, side 2, 1. afsnit og processkrift af 26. maj 2017, side 2, 6. afsnit) anført, at sagsøgtes synspunkter er ensbetydende med, at sagsøgte 2 bevidst har påført sagsøgte 1 (og dermed indirekte sig selv) et økonomisk tab.
 De sagsøgte er (fortsat) uforstående overfor, hvad sagsøger støtter dette synspunkt på.
 Den omstændighed, at udlejningen til NM og KS –


text:
set i bagklogskabens lys – var uhensigtsmæssig for de sagsøgte kan ikke føre til, at Landsskatterettens skøn tilsidesættes.
 Efter de sagsøgtes opfattelse er der ikke hjemmel til at beskatte et tab som en direktør påfører et af ham ejet selskab (og dermed indirekte sig selv) uanset om det er bevidst eller ubevidst, og under alle omstændigheder er spørgsmålet herom ikke et tema for denne sag, der vedrører fastsættelse af handelsværdien for den i sagen omhandlede ejerlejlighed per 30. november 2013.
 Såfremt retten finder der er tilvejebragt den fornødne grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens afgørelse skal der fortsat ske et skønsmæssigt nedslag på mere end 25 %, idet det ifølge SKAT (bilag 11) er den manglende rådighed (og altså ikke begrænsningerne i leje) over ejendommen der er hovedhensynet bag nedslaget på de 50 %.
 Det bemærkes i den forbindelse, at der efter vurderingspraksis kan gives et nedslag på op til 20 %, hvis lejeaftalen kan opsiges med et års varsel.
 I afgørelsen U.2005.1699H (SKM2005.137.HR) udtalte en skønsmand, at handelsprisen for den ejendom som den pågældende sag handlede om, var ca. 20 % lavere i udlejet stand end i ikke-udlejet stand forudsat, at køber kunne opnå aftale med lejeren om 12 måneders opsigelse.
 I sagen U.2014.571H (SKM2013.841.HR) var der enighed mellem Skatteministeriet og skatteyderen om, at udlejningen medførte en reduktion af handelsprisen på ca. 67 % (handelsprisen var 2.600.000 kr. i ikke-udlejet stand, og 850.000 kr. i udlejet stand).
 Sagsøgers betragtninger om, at sagsøgte 2, A, på grund af reglen i ejendomsavancebeskatningslovens § 8 stk. 1 vil kunne sælge ejerlejligheden uden at skulle betale skat af den forøgelse af handelsværdien der måtte være sket siden 30. november 2013 (herunder som følge af, at lejerne har opsagt lejekontrakten) kan ikke føre til en anden vurdering af, hvad handelsværdien var per 30. november 2013.
 Det samme ville jo gøre sig gældende for en uafhængig køber.
 Der henvises i øvrigt til det der er anført i de udvekslede processkrifter.”
 Bortset fra Skatteministeriets frafald af et anbringende som omtalt ovenfor, har parterne under hovedforhandlingen i det væsentlige procederet i overensstemmelse med deres påstandsdokumenter.
 Nyt processtof
 De sagsøgte har i processkriftet af 28. september 2017 gjort gældende, at Skatteministeriet i processkrift af 19. september 2017, der blev afgivet efter de sagsøgtes indgivelse af påstandsdokument, har inddraget nyt processtof, herunder et nyt anbringende om bevisbyrden, som retten grundet den sene fremkomst bør se bort fra.
 Retten finder ikke, at Skatteministeriet i sit processkrift har inddraget nyt processtof af en sådan karakter, at det bør medføre, at der ses bort herfra ved sagens afgørelse. Retten lægger vægt på, at sagen blev hovedforhandlet den 13. oktober 2017, og at de sagsøgte dermed har haft rimelig mulighed for at forholde sig til processtoffet i det omfang, det kan anses som nyt.
 H1 købte i februar 2011 en ejerlejlighed, der var fri for lejemål, for en kontant købesum på 3.250.000 kr. Ifølge BBR-ejermeddelelsen udgør arealet 145 m2. Selskabets branchekode er ”Anden udlejning af boliger”. A er via moderselskabet G1 eneanpartshaver i H1.


text:
A og hans ægtefælle ejer og bebor en ejerlejlighed i naboopgangen i samme ejendom.
 H1 solgte i oktober 2014 ejerlejligheden til A for en købesum på 3.250.000 kr. Den offentlige ejendomsværdi var fastsat til 3.050.000 kr. I købsaftalen var indsat et skatteforbehold om ejendommens handelsværdi, idet SKATs bindende svar af 10. april 2014 om handelsværdien var påklaget til Landsskatteretten.
 Ejerlejligheden var på salgstidspunkt lejet ud til to lejere på en tidsubegrænset lejekontrakt på vilkår blandt andet, at lejefastsættelsen i henhold til lejelovens § 53, stk. 4, var fri, og at opsigelse kunne ske i henhold til §§ 82 og 83 i lejeloven. Årslejen var aftalt til 174.000 kr. med en årlig regulering på 3 procent, første gang den 1. juli 2014. Årslejen ville pr. 1. juli 2023 være steget til i alt 233.841 kr.
 Efter Landsskatterettens afgørelse af 20. april 2015, hvorefter ejendommens handelsværdi efter armslængdeprincippet ved en overdragelse fra selskabet til A kan fastsættes til 1.625.000 kr., blev købesummen i medfør af det tagne skatteforbehold nedreguleret i overensstemmelse hermed.
 Lejerne opsagde lejemålet til ophør ultimo april 2015. A er nu tilmeldt folkeregisteret i den omhandlede ejerlejlighed og benytter den ifølge sin forklaring hovedsageligt til arbejde. Ægtefællen bor stadig i ejerlejligheden i naboopgangen. Samlivet mellem ægtefællerne er ikke ophævet.
 Ejerlejlighedens handelsværdi
 Parterne er enige om, at handelsværdien den 30. november 2013, da A anmodede om en bindende forhåndsbesked, var 3.250.000 kr., hvis der ses bort fra lejekontrakten.
 Det må på baggrund af SKATs svar af 16. juni 2015 lægges til grund, at ejerlejligheden efter praksis burde have været vurderet med en lavere ejendomsværdi end 3.050.000 kr., da ejerlejligheden var udlejet på uopsigelige vilkår, og at nedsættelsen ville svare til 50 procent af handelsprisen.
 Hovedspørgsmålet i sagen er, hvilken betydning det havde for ejerlejlighedens handelsværdi i november 2013, at selskabet havde udlejet lejligheden til to ikke-interesseforbundne lejere.
 Da der er tale om en ejendomshandel mellem interesseforbundne parter, skal armslængdeprincippet i ligningslovens § 2, stk. 1, overholdes.
 Højesteret har i dommen som gengivet i U.2014.571 H (SKM2013.841.HR), hvor overdragelse af en ejerlejlighed mellem interesseforbundne parter var sket til den senest offentliggjorte ejendomsværdi, som var nedsat med 50 procent, idet den var vurderet som udlejet (ikke-fri), fastslået, at:
 H1 købte ejerlejligheden fri for lejemål, men med henblik på udlejning, og den blev straks udlejet, først til én lejer, og dernæst pr. 1. juli 2013 til to nye lejere. A har forklaret, at han ikke påtænkte at bebo lejligheden, da han efterfølgende købte den udlejet stand.
 Det må efter rettens vurdering ved selskabets køb af ejerlejligheden have stået A, der er advokat og blandt andet beskæftiger sig med rådgivning inden for fast ejendom, klart, at hverken selskabet eller han efter den dagældende bestemmelse i lejelovens § 84, litra a, kunne opsige eventuelle lejere, hvis han selv ønskede at bruge lejligheden, samt at lejelovens § 53, stk. 4, om fri lejefastsættelse (markedsvilkår) kunne anvendes ved udlejningen. To uafhængige parter har under disse forudsætninger i 2011 handlet ejendommen til 3.250.000 kr. Der er ikke grundlag for


text:
at fastslå, at disse forudsætninger ændrede sig frem til den 30. november 2013, heller ikke selv om ejerlejligheden i mellemtiden faktisk var blevet udlejet til to ikke-interesseforbundne lejere.
 Retten finder, at Landsskatteretten ved udøvelsen af skønnet ikke i tilstrækkeligt omfang har inddraget ovennævnte forhold, men alene har henholdt sig til den generelle administrative praksis om ansættelse af ejendomsværdien for udlejede ejerlejligheder efter vurderingsloven, hvorefter der er grundlag for at ansætte ejendomsværdien for udlejede ejerlejligheder til 50 procent af, hvad ejendomsværdien ville være, hvis ejerlejligheden havde været fri.
 På den baggrund finder retten det godtgjort, at den af Landsskatteretten skønnede handelsværdi på 1.625.000 kr. ikke giver et retvisende udtryk for ejerlejlighedens handelsværdi ved salget til A. Handelsværdien må i stedet sættes til 3.250.000 kr., jf. det ovenfor anførte om omstændighederne ved selskabets køb af ejerlejligheden i 2011.
 Henset til sagens udfald og forløb samt sagens skattemæssige værdi for de sagsøgte skal de sagsøgte solidarisk betale 60.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet. Retten har ved omkostningsfastsættelsen taget højde for, at de sagsøgte under sagen har fået medhold i, at sagen ikke skulle henvises til landsretten, og at der har været en del skriftveksling herom.
 H1 og A skal inden 14 dage solidarisk betale 60.000 kr. i sagsomkostninger til Skatteministeriet.
 http://afgoerelsesdatabasen.dk/SearchResult.aspx?q=14-2343356


text:
Konkurskarantæne - groft uforsvarlig forretningsførelse ved ledel
 Sag 88/2018
 (advokat Tage Siboni, beskikket)
 kurator for selskaberne 1-8, advokat René Rasmussen
 I tidligere instanser er afsagt kendelse af Skifteretten i Næstved den 13. november 2017 og af Østre Landsrets 15. afdeling den 1. marts 2018.
 Kærende, A, har nedlagt påstand om afvisning af konkurskarantænesagerne, subsidiært frifindelse og mere subsidiært, at der pålægges en samlet konkurskarantæne, der bør være kortere end 3 år.
 Indkærede, kurator for selskaberne ... har påstået stadfæstelse.
 Skifteretten i Næstved traf ved kendelse af 13. november 2017 afgørelse om at pålægge A konkurskarantæne. I kendelsen hedder det:
 ”Retten finder, at det ikke er afvisningsgrund, at kurator ikke har omtalt indstillingerne om konkurskarantænesagerne mod A i sine redegørelser for skifteretten, under de givne omstændigheder, hvor kurator som led i et større antal sager om konkurskarantæner har fremsat særskilt indstilling herom forud for redegørelserne til skifteretten, og hvilke indstillinger skifteretten har besluttet at følge med deraf følgende bemyndigelse til kurator til anlæggelse af sagerne. Konkurskarantænesagerne er herefter anlagt, inden konkursboerne er sluttet, hvorfor kurator har såvel partsevne som retlig interesse i at forfølge sagerne. As påstand om afvisning tages derfor ikke til følge.
 B har været indsat efter aftale med A som direktør i samtlige selskaber, og det er ubestridt, at denne er indsat som afviklingsdirektør, og at han er blevet indsat på et tidspunkt, hvor der ikke længere var drift i selskaberne, og hvor disse var uden midler.
 Det er endvidere ubestridt, at betalingerne for afvikling af selskaberne alle tilgik et af A ejet selskab enten som betaling for en konsulentydelse eller i form af betaling af negativ købesum for selskabernes anparter.
 Det må på baggrund af A og Bs forklaringer lægges til grund, at der var udarbejdet en skabelon for overtagelse af selskaberne til afvikling, og at der i hovedparten af tilfældene blev underskrevet en standardiseret handelsaftale om køb af selskaberne mod betaling af en negativ købesum.
 Det må endvidere lægges til grund, at det var tilfældigt, hvorvidt kontakten med selska-berne blev etableret via en henvendelse til A direkte eller gennem B.
 Det må endelig lægges til grund, at A tidligere har haft et tilsvarende samarbejde med C frem til dennes død i 2012, og at C således på samme vis som B har været indsat af A som afviklingsdirektør i diverse selskaber og nedlukket disse efter samme skabelon som benyttet af B i nærværende sager.
 Under disse omstændigheder finder retten, at A har udøvet den reelle ledelse af de omhandlede selskaber, og at B alene har været en stråmand, der har handlet efter nøje instruks fra A. Det er uden betydning for vurderingen heraf, at B ikke modtog løbende instrukser fra A, idet det - med henvisning til det oven for anførte - må lægges til grund, at B systematisk fulgte den på forhånd allerede udarbejdede skabelon for nedlukning af denne form for selskaber.
 Det må på baggrund af As forklaring om, at ... ApS mod betaling overtog de nødlidende selskaber alene med henblik på afvikling, og


text:
at det forudsattes, at der ikke skulle være nogen fremadrettet drift i disse, lægges til grund, at det allerede ved overtagelsen stod A klart, at selskaberne ikke havde mulighed for at genoprette økonomien, og at selskaberne var åbenlyst insolvente.
 Alligevel valgte A at indsætte en stråmand som direktør, hvis eneste opgave var at give møde i skifteretten, og undlod derved at tage initiativ til, at selskaberne blev taget under opløsning, enten ved at indgive egen konkursbegæring eller ved at afmelde ledelsen, således at selskaberne tidligere ville være blevet taget under tvangsopløsning. Herved blev tiden indtil konkursdekreternes afsigelse trukket ud og kurators mulighed for at få overblik over selskabernes forhold og forfølge eventuelle erstatnings- og omstødelseskrav forringet. A har således ikke som den reelle leder af selskaberne sørget for en hensigtsmæssig afvikling af disse, hvilket kan have medført tab for kreditorerne.
 Hvorvidt indsættelsen af B i en stråmandskonstruktion i sig selv har medført yderligere tab for kreditorerne lader sig ikke umiddelbart afdække, idet kurator ikke har haft mulighed for at foretage undersøgelser af selskabernes forhold som følge af manglende bogføringsmateriale. Det kan imidlertid lægges til grund, at der i flere af selskaberne efter As indtræden i ledelsen er sket hævninger på disses konti, herunder til betaling af As selskaber, og at de tidligere ledelser har påført selskaberne ikke ubetydelige tab.
 Det bemærkes hertil, at retten finder, at det ikke kan lægges til grund, uagtet A og Bs forklaring herom, at A i forbindelse med overtagelsen af selskaberne har forsøgt at sikre sig disses bogføringsmateriale. Retten har herved navnlig lagt vægt på, at der ikke findes bogføringsmateriale for nogen af selskaberne.
 Efter en samlet bedømmelse, og da det er uomtvistet, at den tidsmæssige betingelse for pålæg af konkurskarantæne er opfyldt, finder retten, at A har udvist groft uforsvarlig forretningsførelse og derfor er uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed, og at det er rimeligt at pålægge ham konkurskarantæne, jf. konkurslovens § 157, stk. 1, 1. pkt. 2. led, og stk. 2.
 Konkurskarantæne pålægges for samtlige otte selskaber omfattet af denne sag, og således at disse løber i forlængelse af hinanden.
 Retten skal i forhold hertil gøre opmærksom på, at retten ikke i forhold til spørgsmålet om karantæneperioder og længden af disse er bundet af parternes påstande, og hermed heller ikke den af parterne indgåede procesaftale om, at ... ApS under konkurs, ... Holding ApS under konkurs og ... ApS under konkurs skal betragtes som koncernforbundne.
 Det skal hertil bemærkes, at forholdene for disse selskaber ikke ses at adskille sig fra forholdene vedrørende de øvrige selskaber, og at den binding i forhold til karantæneperioderne, som denne aftale er udtryk for, ikke er begrundet i sagernes faktum, og i øvrigt er i modstrid med As egen forklaring herom.
 Retten skal yderligere henlede opmærksomheden på, at der for moderselskabet må antages at være afviklet på baggrund af en konsulentydelse, se overførselsteksten for betaling for afvikling, hvorfor det ikke kan lægges til grund, at A har været kapitalejer af dette selskab og dermed heller


text:
ikke de underliggende datterselskaber.
 Retten har vedrørende pålæg af karantæneperioder i forhold til de af de sagsøgende selskaber, hvor afviklingen skete på baggrund af en selskabsoverdragelse, lagt vægt på, at der på intet tidspunkt for disse selskaber har været et økonomisk afhængighedsfor-hold til nogen af de af A i øvrigt ejede selskaber, og at disse selskabers eneste sammenhæng var, at de ejedes af samme selskab eller et af dets datterselskaber, som alle indtrådte midlertidigt som ejere alene med henblik på afvikling, og at denne selskabskonstruktion ikke kan anses for at have været et nødvendigt led i den skete afvikling.
 Retten finder med henvisning hertil og til lovbemærkningerne, ifølge hvilke det forudsættes, at der har været en eller anden form for økonomisk afhængighed mellem selska-berne, at disse selskaber ikke er omfattet af koncernbegrebet i konkurslovens § 157, stk. 3’s forstand.
 Det skal endelig bemærkes, såfremt definitionen af koncernforbundne selskaber som angivet i selskabsloven skulle finde anvendelse på denne type af selskabskonstruktioner, ville dette få den vilkårlige konsekvens, at den samlede længde af karantæneperioderne ville være afhængigt af, om A afviklede selskaberne på baggrund af en konsulentydelse eller på baggrund af en handelsaftale, og at en sådan forståelse af bestemmelsen ville kunne give anledning til omgåelse af reglerne.
 Under hensyn til, at der er forløbet mere end et år fra konkursdekreternes afsigelse, og idet retten finder, at dette ikke skyldes As forhold alene, fastsættes karantæneperioden for hvert af selskaberne til to år, jf. konkurslovens § 158.”
 A kærede kendelsen til Østre Landsret, der ved kendelse af 1. marts 2018 stadfæstede skifterettens afgørelse med følgende begrundelse:
 ”Landsretten tiltræder af de grunde, skifteretten har anført, at der ikke er grundlag for at afvise sagerne om konkurskarantæne.
 Landsretten tiltræder endvidere af de grunde, skifteretten har anført, at A har udøvet den reelle ledelse af de omhandlede selskaber og i forbindelse dermed har udvist groft uansvarlig forretningsførelse og derfor er uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Det er derfor rimeligt at pålægge ham konkurskarantæne i medfør af konkurslovens § 157, stk. 1, 1. pkt., 2. led, og stk. 2.
 For så vidt angår koncernbegrebet er det ved Østre Landsrets kendelser af 29. september 2017 (sagsnr. B-1670-17 og B-1671-17) og 21. december 2017 (sagsnr. B-1503-17, B-15012-17 til og med B-1515-17 og B-1588-17 til og med B-1592-17) fastslået, at der ikke kan stilles yderligere betingelser for anvendelsen af konkurslovens § 157, stk. 3, end at selskaberne skal være koncernforbundne med moderselskabet i overensstemmelse med selskabslovgivningens koncernbegreb. Efter selskabslovens § 5, jf. § 7, er en koncern et moderselskab og dets dattervirksomheder.
 Landsretten lægger på baggrund af handelsaftale af 1. maj 2015 vedrørende ... ApS (tidligere ... ApS) og handelsaftale af 16. maj 2015 vedrørende ... (tidligere ...) sammenholdt med overførslen af den negative købesum for hvert af selskaberne til ... ApS’ konto til grund, at nævnte selskaber herved blev overdraget til ... ApS. Da selskaberne er koncernforbundne, pålægges efter reglen i konkurslovens § 157, stk. 3, for disse selskaber én samlet konkurskarantæne.
 For så vidt


text:
angår ... ApS (tidligere ... ApS) fremgår af selskabsregisterudskrift af 18. november 2015, at selskabet var ejet af ... ApS, og af selskabsregisterudskrift af 8. januar 2016 fremgår, at ... ApS var ejet af B. Det findes under disse omstændigheder ikke godtgjort, at ... ApS var ejet af ... ApS, og der pålægges derfor en selvstændig konkurskarantæne for dette selskab i forlængelse af ovennævnte konkurskarantæne.
 Landsretten lægger på baggrund af handelsaftale af 15. april 2015 vedrørende ... Holding ApS (tidligere ... ApS) til grund, at nævnte selskab med tilhørende datterselskab ... ApS (tidligere ...ApS) ved aftalen blev overdraget til ... ApS (tidligere ...ApS). Under disse omstændigheder, og da den skete betaling til ... ApS af to konsulenthonorarer ikke kan føre til et andet resultat, findes det ikke godtgjort, at ... ApS var ejet af ... ApS eller af ... ApS. Da ... Holding ApS og ... ApS er koncernforbundne, pålægges efter reglen i konkurslovens § 157, stk. 3, for ... Holding ApS, ... ApS og ... ApS én samlet konkurskarantæne, der løber i forlængelse af ovennævnte konkurskarantæner.
 For så vidt angår ... ApS (tidligere ... ApS) har A forklaret, at ... ApS overtog selskabet, mens det af en ikke underskrevet handelsaftale dateret den 16. juli 2015 fremgår, at selskabet blev overdraget til ... ApS. Af selskabsregisterudskrift af 24. februar 2016 fremgår, at ... ApS var ejet af B. Under disse omstændigheder findes det ikke godtgjort, at der er sket en overdragelse af ... ApS til ... ApS, og der pålægges derfor selvstændig konkurskarantæne for dette selskab i forlængelse af ovennævnte konkurskarantæner.
 For så vidt angår ... ApS (tidligere ... Entreprise ApS) foreligger ikke en handelsaftale, og det fremgår ikke, hvad beløbet på 62.500 kr., der er overført til ... ApS’ konto, vedrører. Hertil kommer, at den tidligere ejer af selskabet i skifteretten ikke kunne bekræfte, at selskabet var overdraget til A eller ... ApS. Under disse omstændigheder er det ikke godtgjort, at der er sket overdragelse af ... ApS til ... ApS, og der pålægges derfor selvstændig konkurskarantæne for dette selskab i forlængelse af ovennævnte konkurskarantæner.
 Landsretten kan af de grunde, skifteretten har anført, tiltræde, at længden af de ved nærværende kendelse pålagte i alt fem konkurskarantæner, der løber i forlængelse af hinanden, hver især fastsættes til 2 år, jf. konkurslovens § 158, stk. 2.
 Med denne begrundelse, og da den samlede konkurskarantæne som fastsat af skifteret-ten i medfør af konkurslovens § 158, stk. 2, 2. pkt., under alle omstændigheder udløber efter senest 10 år, stadfæster landsretten skifterettens kendelse.”
 A har til støtte for afvisningspåstanden anført navnlig, at kurators redegørelser til kreditorerne efter konkurslovens § 125 i intet tilfælde indeholder en begrundet indstilling om sagerne mod ham, således som det kræves efter § 125, stk. 3. Forarbejderne til denne bestemmelse må forstås således, at konkurskarantænesagen ikke kan gennemføres, hvis der ikke forud for konkursboernes afslutning og sagernes hovedforhandling er afgivet en begrundet indstilling til kreditorerne.
 Til støtte for frifindelsespåstanden er anført navnlig, at den udførte rådgivning og bistand med afvikling


text:
af selskaber er sædvanlig, og at fremgangsmåden har været almindeligt kendt, også hos skifteretterne. Reglerne om konkurskarantæne tilsigter ikke at ulovliggøre den pågældende type virksomhed. Forarbejderne har ingen omtale heraf.
 Bortset fra et enkelt selskab, hvor han i en kortvarig periode var registreret direktør i et forsøg på at fortsætte driften, har han alene været kapitalejer i selskaberne. Han har ikke udøvet fak-tisk ledelse i selskaberne og er dermed ikke omfattet af personkredsen, som kan pålægges konkurskarantæne. Det forhold, at han har haft en fælles forståelse med B om fremgangsmåden i afviklingsselskaberne, er ikke udtryk for, at han har haft den reelle ledelse. Selv hvis det lægges til grund, at han har haft den reelle ledelse, er der ikke foretaget kritisable dispositioner eller undladelser. Han gav ikke B instrukser, bortset fra at han ved dennes indsættelse som direktør gjorde det klart, at der var tale om selskaber ude over håbløshedstidspunktet, og at B skulle samle regnskabsbilagene og forberede sig på nedlukningen, men ikke foretage økonomiske dispositioner. Der har i nogle af sagerne været tale om, at de tidligere ejere i en overgangsperiode har disponeret over resterende midler på selskabernes bankkonti, herunder i forbindelse med betaling for hans rådgivning. Hverken han eller B har været klar over denne sammenhæng.
 Der er ikke påvist noget tab for kreditorerne, og det er heller ikke sandsynliggjort, at han skul-le være ansvarlig for manglende bogføringsmateriale, regnskabsaflæggelse, skatte- eller momsafregninger mv. Det gælder også i forhold til den ene sag, hvor han har været direktør. De tab, der eventuelt måtte være lidt, skyldes i samtlige tilfælde dispositioner foretaget af den tidligere ledelse, og manglerne i bogføringsmaterialet skyldes også den tidligere ledelse.
 Reglen i konkurslovens § 157, stk. 3, finder anvendelse, når selskaberne er koncernforbundne i selskabslovens forstand. Landsretten har foretaget en korrekt vurdering af den skriftlige dokumentation i sagen, hvor selskaberne ... og ... ApS er anset som koncernforbundne med hans selskab, ... ApS, og hvor selskaberne ... Holding ApS, ... ApS og ... ApS er anset som en koncern. På baggrund af forklaringerne for skifteretten må det dog lægges til grund, at også selskaberne ... ApS og ... ApS blev erhvervet af ... ApS. Hvis Højesteret måtte finde, at betingelserne for at pålægge konkurskarantæne er opfyldt, kan der derfor højst blive tale om tre konkurskarantæner. Realiteten er imidlertid, at alle sagerne skal betragtes som vedrørende ... ApS, hvor han på daværende tidspunkt drev sine erhvervsmæssige forretninger. Der bør derfor kun pålægges en samlet konkurskarantæne. Konkurskarantæneperioden bør som følge af den lange sagsbehandlingstid fastsættes til 1 år, maksimalt 2 år, jf. konkurslovens § 158, stk. 1.
 Kurator, advokat René Rasmussen, har anført navnlig, at der ikke er grundlag for at afvise konkurskarantænesagerne. Det har ikke præklusiv virkning, at det ikke i konkursboernes § 125, stk. 2-redegørelser er nævnt udtrykkeligt, at kurator ville rejse konkurskarantænesag mod A. Processkrifterne om konkurskarantæne var indleveret til skifteretten, inden redegørelserne blev udsendt.
 A har medvirket til afvikling af nødlidende selskaber på en måde, så de helt grundlæggende lovregler om bogføring, ledelsens


text:
pligter og ansvar over for kreditorerne og offentligheden som helhed, systematisk er blevet tilsidesat. Han har i den forbindelse spekuleret i reglerne om konkurs.
 A er som reel leder af selskaberne omfattet af den personkreds, der kan pålægges konkurskarantæne. A har undladt at iagttage de pligter, der følger med dette ledelsesansvar, og har derved udvist groft uforsvarlig forretningsførelse. Han var bekendt med, at alle selskaberne var insolvente og skulle afvikles, men på trods af dette overtog han ledelsen af selskaberne og indsatte B som direktør, desuagtet at denne ingen forudsætninger havde for at påtage sig hvervet. A instruerede B om ikke at foretage sig andet i selskaberne ud over at møde i skifteretten, når indkaldelsen kom, og han undlod derved at foranledige en hensigtsmæssig afvikling af selskaberne.
 Der er i alle selskaber anmeldt krav fra Skattestyrelsen som største kreditor. I de fleste tilfælde er der opstået yderligere tab i den periode, hvor A har haft den reelle ledelse af selskaberne, idet den ”negative købesum” for selskaberne er blevet betalt af selskaberne selv. Kurator har i forbindelse med konkursbehandlingen stort set ikke modtaget bogføringsmateriale. Hverken A eller B har bestræbt sig på at overholde bogføringspligten eller fremskaffe regnskabs- og bilagsmateriale, og deres forklaring herom for skifteretten kan ikke lægges til grund.
 Landsrettens vurdering af koncernbegrebet efter konkurslovens § 157, stk. 3, synes ikke at være fuldt ud støttet i lovforarbejderne, hvor det fremgår, at man ved vurderingen af koncernbegrebet har haft de selskaber i tankerne, hvor der har været en sædvanlig økonomisk af-hængighed. En samlet konkurskarantæne for en egentlig koncern kan begrundes med, at det er samme uforsvarlige forretningsførelse, der danner baggrund for karantænepålægget. Der har i sagskomplekset intet økonomisk afhængighedsforhold været mellem moderselskabet og de erhvervede selskaber, idet selskaberne alene er blevet erhvervet med henblik på anonymisering og tvangsopløsning efter et stykke tid.
 Konkurslovens § 125 fastsætter en række forpligtelser for kurator til over for skifteretten og kreditorerne at redegøre for forhold i konkursboet. § 125 er sålydende:
 ”§ 125. Kurator sender inden 3 uger efter konkursdekretets afsigelse en oversigt over boets aktiver og passiver til skifteretten og til fordringshaverne.
 Stk. 2. Så snart de fornødne oplysninger er tilvejebragt, og senest 4 måneder efter, at konkursdekretet er afsagt, sender kurator en statusoversigt samt en redegørelse for de vigtigste årsager til konkursen til skifteretten og til fordringshaverne. Redegørelsen skal indeholde oplysning om de vigtigste regnskabstal for den periode, der er forløbet siden det senest udarbejdede regnskab, samt forklaring på væsentlige afvigelser mellem dette og boets status. Kurator sender endvidere samtidig en redegørelse til skifteretten og til fordringshaverne for, hvilke opgaver kurator indtil videre har varetaget, med oplysnin-ger om den tid, der er medgået til udførelsen af de enkelte opgaver, og om, hvornår op-gaverne er udført. Redegørelsen skal desuden indeholde oplysning om, hvorpå boet beror, og om muligt, hvornår det forventes afsluttet.
 Stk. 4. Kurator sender herefter hvert halve år en redegørelse for boets forhold til skifte-retten og til de fordringshavere, der forventes at kunne opnå dividende...”
 § 158. Konkurskarantæne pålægges for


text:
3 år. Hvis særlige grunde taler for det, kan kon-kurskarantæne pålægges for en kortere periode end 3 år.
 Stk. 4. Hvis der, efter at konkurskarantæne er pålagt, meddeles tilladelse til prøvelse i 3. instans, tilladelse til kære efter kærefristens udløb eller tilladelse til ekstraordinær genoptagelse eller kære, stilles virkningerne af den pålagte konkurskarantæne i bero.”
 De nævnte bestemmelser er indsat i konkursloven ved lov nr. 429 af 1. maj 2013. I forslaget til denne lov er i de specielle bemærkninger til § 125, stk. 3, anført bl.a. (Folketingstidende 2012-13, tillæg A, lovforslag nr. L 131 af 30. januar 2013):
 ”Hvis kurator ikke har været i stand til at afgive en endelig indstilling, vil kurator efter stk. 3 snarest muligt skulle afgive en særskilt indstilling om spørgsmålet om eventuelt at rejse sag om konkurskarantæne mod nogen. Bortset fra tilfælde, hvor den, der er spørgsmål om at begære pålagt konkurskarantæne, i væsentlig grad har modarbejdet kurators undersøgelser, skal kurators endelige indstilling i givet fald foreligge senest samtidig med den første halvårsredegørelse efter konkurslovens § 125, stk. 3 (der bliver stk. 4, men i øvrigt ikke foreslås ændret). Hvis der på det tidspunkt stadig ikke har kunnet fremskaffes tilstrækkelige oplysninger, bør kurator – med forbehold for de nævnte tilfælde af, at kurators undersøgelser aktivt modarbejdes – normalt indstille, at der ikke rejses sag om konkurskarantæne.
 Kurators eventuelle overskridelse af firemånedersfristen i konkurslovens § 125, stk. 2, har ikke præklusiv virkning i forhold til muligheden for at rejse sag om pålæg af konkurskarantæne, men hvis kurators redegørelse indgives efter firemånedersfristens udløb - eller hvis kurators redegørelse ikke indeholder en indstilling (heller ikke en foreløbig indstilling) om spørgsmålet om konkurskarantæne - vil der som det klare udgangspunkt være tale om en pligtforsømmelse fra kurators side. En sådan pligtforsømmelse vil kunne tages i betragtning ved fastsættelsen af kurators vederlag og ved skifterettens beslut-ning om udpegning af kurator i fremtidige sager.
 I tilfælde, hvor kurator har indstillet til skifteretten, at der indledes sag om konkurska-rantæne, bør kurators næste redegørelse om boets forhold efter konkurslovens § 125, stk. 3 (der bliver stk. 4, men i øvrigt ikke foreslås ændret), indeholde oplysning om skifterettens beslutning i anledning af indstillingen, jf. forslaget til § 160.”
 Om betydningen af § 157, stk. 3, om koncernforbundet virksomhed er anført bl.a. følgende i lovforslagets specielle bemærkninger til bestemmelsen (Folketingstidende 2012-13, tillæg A, lovforslag nr. L 131 af 30. januar 2013):
 ”Det foreslås med stk. 3, at konkurskarantæne kun kan pålægges én gang i anledning af en persons deltagelse i ledelsen af flere koncernforbundne virksomheder. Hermed kan konkurskarantæne ikke pålægges den, der allerede er pålagt konkurskarantæne i anledning af den pågældendes deltagelse i ledelsen af en koncernforbundet virksomhed.
 Hvis der ikke er tale om koncernforbundne virksomheder, afgøres spørgsmålet om konkurskarantæne derimod særskilt i hver af de pågældende skyldneres konkursboer. Der kan således i givet fald - hvis betingelserne er opfyldt i hvert af boerne - pålægges kon-kurskarantæne flere gange. I givet fald lægges konkurskarantænerne i forlængelse af hinanden efter de nærmere regler i forslaget


text:
til konkurslovens § 158, stk. 2, 2. og 3. pkt.
 Bestemmelsen i stk. 3 tager først og fremmest sigte på tilfælde, hvor en person har deltaget i ledelsen af flere virksomheder, der er koncernforbundne, og der som følge af den økonomiske afhængighed, der typisk vil være mellem koncernforbundne virksomheder, kun bør kunne pålægges konkurskarantæne én gang, uanset om der er tale om flere konkurser.
 Det foreslåede stk. 3 indebærer, at spørgsmålet om at pålægge en bestemt person konkurskarantæne kan behandles særskilt i forhold til hver enkelt af de pågældende skyldnere, indtil den pågældende person første gang ved endelig afgørelse er pålagt konkurskarantæne i tilknytning til et af boerne. Efter dette tidspunkt falder spørgsmålet om at pålægge denne person konkurskarantæne bort i tilknytning til de øvrige boer.
 I praksis vil konkursboerne for skyldnere, der er koncernforbundne, imidlertid normalt blive behandlet ved samme skifteret og normalt også med samme kurator eller kurato-rer. Det forudsættes, at spørgsmålet om at pålægge konkurskarantæne over for en person, der har deltaget i ledelsen af flere koncernforbundne virksomheder, i sådanne til-fælde behandles samlet og ikke i tilknytning til hvert konkursbo for sig. Der bør således bl.a. også foretages en samlet vurdering af, om den pågældende har udvist groft uforsvarlig forretningsførelse i de koncernforbundne virksomheder. Skifterettens afgørelse om, hvorvidt konkurskarantæne skal pålægges (jf. forslaget til konkurslovens § 164), er i sådanne tilfælde én samtidig afgørelse.
 Hvis et eller flere konkursboer vedrørende koncernforbundne virksomheder undtagel-sesvis behandles ved en anden skifteret og ikke henvises i medfør af konkurslovens § 5, stk. 2, til den skifteret, hvor de øvrige konkursboer behandles, er én samlet behandling af spørgsmålet om pålæg af konkurskarantæne med inddragelse af samtlige koncernforbundne virksomheders forhold ikke mulig. I sådanne tilfælde bør spørgsmålet om konkurskarantæne som udgangspunkt behandles ved den skifteret, hvor de fleste af de koncernforbundne virksomheders konkursboer er under behandling, eller hvor konkursboerne med de væsentligste aktiver er under behandling.
 Hvis behandlingen ved denne skifteret ikke fører til pålæg af konkurskarantæne, er der principielt ikke noget til hinder for, at konkurskarantæne pålægges af en anden skifteret i tilknytning til behandlingen af et konkursbo vedrørende en koncernforbundet virk-somhed. Dette bør dog som udgangspunkt kun komme på tale, hvis den groft uforsvarlige forretningsførelse, som i givet fald begrunder konkurskarantæne, i særlig grad har været udvist i den virksomhed, hvis konkursbo er under behandling ved den anden skifteret.”
 I lovforslagets specielle bemærkninger til § 158, stk. 1, hedder det bl.a. (Folketingstidende 2012-13, tillæg A, lovforslag nr. L 131 af 30. januar 2013):
 Som eksempler på særlige grunde, der efter omstændighederne kan tale for en kortere karantæne, kan nævnes lang sagsbehandlingstid, uden at dette beror på forhold hos den, der begæres pålagt konkurskarantæne, eller at der er tale om et mildere tilfælde af groft uforsvarlig forretningsførelse. Der vil som udgangspunkt være tale om lang sagsbehandlingstid, hvis afgørelsen om konkurskarantæne først træffes mere end et år efter konkursdekretets afsigelse. Hvis karantænen fastsættes til en kortere periode end tre år, bør den normalt fastsættes til to år eller eventuelt i sjældnere tilfælde et


text:
år.
 Efter konkurslovens § 125, stk. 3, skal kurator i sin redegørelse til skifteretten og kreditorerne give en begrundet indstilling om spørgsmålet om konkurskarantæne. Denne forpligtelse har ikke betydning for kurators adgang til at afgive indstilling om konkurskarantænespørgsmålet til skifteretten eller for skifterettens adgang til at beslutte at indlede konkurskarantænesag. En sådan sag kan således gennemføres uafhængigt af, om kurator har omtalt spørgsmålet om konkurskarantæne i en af sine § 125-redegørelser. Højesteret tiltræder derfor, at As afvisningspåstand ikke er taget til følge.
 Konkurskarantæne og længden heraf
 Højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af skifteretten og tiltrådt af landsretten, at A har udøvet den reelle ledelse af de otte selskaber, og at hans forretningsførelse i den forbindelse var groft uforsvarlig, hvilket gør ham uegnet til at deltage i ledelsen af en erhvervsvirksomhed. Højesteret tiltræder derfor, at der i medfør af konkurslovens § 157, stk. 1, 1. pkt., jf. stk. 2, er grundlag for at pålægge A konkurskarantæne for hvert af de otte selskaber, medmindre der er tale om forhold omfattet af bestemmelsen i konkurslovens § 157, stk. 3, 1. pkt.
 § 157, stk. 3, 1. pkt., fastsætter, at konkurskarantæne ikke kan pålægges den, der allerede er pålagt konkurskarantæne i anledning af den pågældendes deltagelse i ledelsen af ”en koncern-forbundet virksomhed”. Det er ikke efter lovforarbejderne klart, hvad der nærmere ligger heri. Udtrykket ”en koncernforbundet virksomhed” må herefter – i mangel af holdepunkter for an-det – mest nærliggende forstås i overensstemmelse med det selskabsretlige koncernbegreb, jf. selskabslovens § 5, nr. 19, jf. § 6 og § 7, hvorefter en koncern består af et moderselskab og dets datterselskaber. Selv om det i sager som den foreliggende kan føre til uhensigtsmæssige resultater, finder Højesteret på denne baggrund og under hensyn til, at konkurskarantæne er en indgribende foranstaltning, at der ved anvendelsen af § 157, stk. 3, 1. pkt., alene kan stilles krav om, at selskaber skal være koncernforbundne i selskabslovens forstand.
 Højesteret tiltræder herefter af de grunde, der er anført af landsretten, at selskaberne ... ApS og ... må anses for koncernforbundne, og at selskaberne ... Holding ApS, ... ApS og ... ApS må anses for koncernforbundne, således at der i relation til disse selskaber pålægges to konkurskarantæner, jf. konkurslovens § 157, stk. 3, 1. pkt. A har heller ikke for Højesteret godtgjort, at de øvrige selskaber har været koncernforbundne, og det tiltrædes derfor, at han pålægges konkurskarantæne for hvert af selskaberne ... ApS, ... ApS og ... ApS. A pålægges herefter fem konkurskarantæner.
 Efter konkurslovens § 158, stk. 1, pålægges konkurskarantæne som udgangspunkt for 3 år. Hvis særlige grunde taler herfor, kan konkurskarantæne dog pålægges for en kortere periode. Som eksempel på særlige grunde, der efter omstændighederne kan tale for en kortere karantæne end 3 år, er i forarbejderne nævnt lang sagsbehandlingstid, uden at dette beror på forhold hos den, der begæres pålagt konkurskarantæne. Det er endvidere anført, at der som udgangspunkt vil være tale om lang sagsbehandlingstid, hvis afgørelsen om konkurskarantæne først træffes mere end et år efter konkursdekretets afsigelse.


text:
A pålægges fem konkurskarantæner på hver 3 år, i alt 15 år, der løber i forlængelse af hinanden. Den samlede konkurskarantæne udløber i medfør af konkurslovens § 158, stk. 2, 2. pkt., dog senest efter 10 år fra Højesterets kendelse. A har været pålagt konkurskarantæne i perioden fra landsrettens kendelse af 1. marts 2018 til Procesbevillingsnævnets bevilling af 26. april 2018, jf. konkurslovens § 164, stk. 4, og Højesteret finder, at denne periode skal fragå i den maksimale 10-årige karantæneperiode.
 A pålægges konkurskarantæne i 10 år regnet fra Højesterets kendelse med fradrag som anført ovenfor.
 Højesteret stadfæster skifterettens og landsrettens sagsomkostningsafgørelser.


text:
Aarhusianske andelshavere taber sag om swaplån i Højesteret | Alarm 112 | viborg-folkeblad.dk
 Aarhusianske andelshavere taber sag om swaplån i Højesteret
 Publiceret 12. september 2017 kl. 12:17
 En låneaftale om swaplån står til troende, og Jyske Bank skal ikke betale erstatning, fastslår Højesteret.
 Andelsforeningen Engskoven taber sag i Højesteret til Jyske Bank om komplicerede swaplån. Det oplyser Højesteret på sin hjemmeside.
 Den aarhusianske andelsboligforening har tabt store summer på et kompliceret lån med renteswap, som foreningen fik hos Jyske Bank i 2006.
 Andelshaverne har krævet lånet ophævet eller erstatning af banken. De mener, at banken har givet for dårlig rådgivning. Men Jyske Bank skal ikke betale erstatning, og låneaftalen står til troende, konkluderer Højesteret.
 - Da forventningen i 2006 var, at renten ville stige, og da renteswapaftalen måtte antages at opfylde foreningens formål om at sikre sig mod rentestigninger, vurderede Højesteret, at det ikke var urimeligt eller ansvarspådragende i sig selv at tilbyde foreningen en renteswap af den pågældende type.
 Spørgsmålet var, om beboerne i andelsforeningen var blevet godt nok orienteret af bankens rådgivere om hvilke risici, de komplicerede lån indebar.
 Pengeinstitutankenævnet og Viborg Byret har tidligere givet andelshaverne ret i, at rådgivningen ikke havde været god nok.
 Højesteret konkluderer, at der ikke er grundlag for at ophæve aftalen med Jyske Bank.
 - Højesteret fastslog, at disse kritikpunkter hverken i sig selv eller samlet kunne føre til, at det ville være urimeligt eller i strid med redelig handlemåde at gøre renteswapaftalen gældende, og aftalen kunne derfor ikke tilsidesættes, lyder det fra Højesteret.
 - Højesteret fastslog endvidere, at kritikpunkterne heller ikke kunne begrunde, at foreningen kunne ophæve aftalen. Højesteret fastslog endeligt, at kritikpunkterne heller ikke kunne medføre, at banken skulle betale erstatning til foreningen.
 Vestre Landsret nåede frem samme resultat.
 Engskoven havde krævet en erstatning på 16 millioner kroner plus renter, hvis foreningen fortsat skulle være bundet af aftalen.
 'Skæv' video om vores smukke Viborg
 Familien Bach er blandt Danmarks rigeste
 Dødsfald: Jonna Gunbak
 Sølvsten-direktør: Skandaløst af politikerne
 VFF forlænger med Sivebæk: - På gode dage er han alle overlegen
 Bedrager snød med dagpenge for tusindvis af kroner
 14:19 Dansk organisation starter indsamling til orkanofre
 14:00 Frederiks vil også forskønnes
 Der er meget mere på spil end pengene
 Ny rundkørsel skal fjerne ulykker
 Indsats mod fravær virker
 Seks milliarder ekspederet på tre minutter
 Folketinget: Konkurskongen ler os lige op i ansigtet
 Børnehave tog på gårdbesøg
 Opråb: Lodsejere sejler væk i åvand
 Daniel Svensson med ærligt foredrag
 13:39 Ny i klinik
 13:12 149 boliger skal renoveres
 11:50 Forening bringer den gode fortælling ud blandt folk
 11:15 Bedrager snød med dagpenge for tusindvis af kroner
 09:30 51-årig fødselar overnattede på politistationen
 09:22 77-årig stak af fra færdselsuheld
 13:30 VFF forlænger med Sivebæk: - På gode dage er han alle overlegen
 13:30 Sivebæk og familien rykker til byen: Kan slutte karrieren i Viborg FF
 07:32 18 Viborg-svømmere med til vestdansk mesterskab
 07:32 Danmarks bedste kåres i Viborg
 07:32 VHK-træner: Det bliver noget værre rod
 16:21 Håndbold og highfives: Her er det ikke medaljerne, der


text:
gælder
 12:31 Øget skattekontrol skal stoppe svindlere
 10:18 Kommende statslig gasselskab bør placeres i Viborg
 10:08 Et enkelt hiv kan ødelægge dit liv
 09:44 Der er meget mere på spil end pengene
 07:00 Klumme: Kejserens nye æbler
 06:17 Børne og Unge psykiatrien i Viborg - endnu engang
 11:23 Fransk statsborger forblødte efter 79 stik med køkkenknive
 09:29 Tilfældig kvinde og mand ramt af skud på Nørrebro
 06:45 Politi afspærrer flere gader på Nørrebro efter skyderi
 13:51 Anklage: Mænd trænede med al-Shabaab og Islamisk Stat


text:
 Opsigelse af kontrakten og ensidigt afslag på at gennemføre det: at skelne, ikke blande
 Opsigelse af kontrakten og ensidigt afslag på at gennemføre det: at skelne, ikke blande
 Civil Code kender institutionen til opsigelse af kontrakten og kender institutionen af ensidigt afslag på at gennemføre det. En vis lighed (begge betjener kontraktens afslutning, reglerne om afslag henviser til bestemmelserne om opsigelse) sommetider medfører, at parterne blander dem, hvilket resulterer i lette civiliserede monstre - produkter af interspecifik interbreeding: "ensidig opsigelse af kontrakten" "Og endda" umotiveret tidlig opsigelse af kontrakten ensidigt. " Spørgsmålet om ethikken i sådanne eksperimenter på borgerlige institutioner, især fordi deres resultater kan ødelægge en masse blod både for deres skabere og til uskyldige praktiserende advokater.
 Til at begynde med er det ikke muligt at "ensidigt opsige kontrakten". Den opsiges enten ved parternes fælles samtykke eller ved en domstol indledt af en af dem. I det andet tilfælde er initiativet ikke lig med nogen form for "ensidighed". Afslutningsprocessen kan ikke løses ved den ene vilje til den person, der har fremsat et sådant initiativ. Der er altid en mellemled i form af en modpart eller en domstol (det ville være underligt, hvis retten kræver opsigelse begge / alle parter i kontrakten blev behandlet). For at en part i en kontrakt kan trække sig ud af kontrakten med sin vilje, skal den have ret til ensidigt at nægte at udføre den, realiseret ved at adressere den tilsvarende vilje til modparter.
 I de fleste tilfælde har forsøg på at krydse en kors med en gris betydet, at parterne forsøgte at etablere en form for præference (sammenlignet med den etablerede kodeks) ensidigt tilbagekaldelse af kontrakten, men kunne ikke udtrykke det tilstrækkeligt i kontraktens tekst. Den lave kvalitet af kontraktarbejdet fremmes naturligvis af det faktum, at der på niveau med mellemstore virksomheder og under foregår det i overensstemmelse med princippet "lad os hurtigt underskrive alt, og så skal vi forstå". Dette forværres af, at lovgiver også tillader sådan forvirring (se s. 22 . Art. 3 Lov nr. 137-FZ af 25. oktober 2001) og de højeste retsinstanser ( herskende Præsidiet for Den Russiske Føderations højeste voldgiftsdomstol nr. 5848/98 dateret 22. december 1998; Klausul 4 i Revisionsrettens praksis i Den Russiske Føderations højesteret nr. 1 (2016).
 I denne henseende er nøglen spørgsmålet om domstolens kvalifikation af alle disse komplekse strukturer. Ofte betyder ordlyden "kan opsiges ensidigt forud for planen" (ledsaget af en henvisning til "opsigelse af kontrakten") betyder faktisk, at parterne havde en ensidig afvisning af at udføre kontrakten. Uden at fastsætte yderligere krav, undtagen i retning af "anmeldelse af en ensidig opsigelse af kontrakten", svarer sådanne betingelser fuldt ud til beskrivelsen af det ensidige afslag fra presidiet for Den Russiske Føderations højeste voldgiftsdomstol i Et dekret 9. september 2008 No 5782/08:
 "For en ensidig afvisning af at gennemføre en kontrakt i forbindelse med virksomhedens partier er det kun tilstrækkeligt at specificere i parternes lov eller aftale om muligheden for ensidigt afslag."
 Og det er netop sådan, at den kontraktmæssige betingelse for præsidiet


text:
for Den Russiske Føderations højesteret i resolution nr. 13057/09 af 16. februar 2010 er kvalificeret:
 "Baseret på leasingaftalens punkt 6.2 kan dens gyldighed opsiges inden udløbet af kontraktens punkt 6.1 i det tilfælde, der er fastsat i kontraktens afsnit 2.4.3, samt en ensidig opsigelse af kontrakten.
 Retten af første og appelinstans konkluderede derfor med rimelighed, at der er en betingelse i lejekontrakten om muligheden for tidlig opsigelse på udlejerens anmodning.
 Hvad angår den ensidige afvisning af at gennemføre kontrakten (ensidig opsigelse af kontrakten) er faktumet af denne angivelse i parternes aftale tilstrækkelig, at der ikke var grund til at overveje afdelingenes handlinger for at gøre en optagelse på ophør af lejekontrakten i statsregistret. "
 En anden kvalifikation af sådanne kontraktvilkår er dog mulig, især i tilfælde, hvor "ensidig opsigelse af kontrakten" ledsages af betingelser, der er specifikke for institutets opsigelse. Mest sandsynligt blev viljen i denne sag rettet for at sikre, at personen havde mulighed for at gå ud af kontrakten ensidigt, men hun blev begravet under et så tykt lag af vilje, at det ikke er muligt at rekonstruere det. I den forbindelse er sagen om "umotiveret aflysning", som SCES AF af RF-væbnede styrker ( Definition af Den Russiske Føderations højesteret af 08.21.2015 N 310-ЭС15-4004 i tilfælde af nummer A08-7981 / 2013).
 I denne sag fastslog parterne i en af klausulerne i den langsigtede lejekontrakt begrundelsen for, at den blev opsagt i retten, i en anden bestemmelse, at parterne i tilfælde af en tidlig opsigelse af kontrakten er forpligtet til skriftligt at meddele den kommende opsigelse et år før opsigelsen. Hvad var det meningen? Mest sandsynligt, at kontrakten kan frafaldes, men et sådant afslag vil kun være gyldigt et år senere, efter at det er annonceret. Faktisk er levering af en så stor frist (fire gange længere end opsigelsesfristen for tilbagetrækning fra kontrakten indgået på ubestemt tid, punkt 2 . Art. 610 Civil Code of the Russian Federation) kan angive parternes hensigt om at stille garantier for modparten, der nægter partens kontrakt (enten for at finde en ny lejer som sædvanlig eller for at finde nye lokaler). Hvis parterne havde antaget, at den sædvanlige procedure for opsigelse i dette tilfælde ville fungere, var der ingen rimelig grund til at etablere en så lang periode. Denne hensigt blev imidlertid udtrykt så ufuldstændig, at retten netop har fortolket denne bestemmelse præcist som at indføre en yderligere procedure for opsigelse af kontrakten, idet sagen afvises med henvisning til parternes manglende overensstemmelse mellem yderligere grunde.
 Lignende vilkår i kontrakten blev underkastet en gennemgang af præsidiet i højesteret i Et dekret dateret den 20. oktober 2011 N 9615/11. I henhold til kontraktens betingelse var lejeren berettiget til at kræve tidligt opsigelse af kontrakten, med forbehold af udlejerens advarsel ikke mindre end 90 dage, med forbehold af deres forpligtelser til at betale lejen og refunderer leasingtagerens udgifter til forsyningsselskaber og vedligeholdelsestjenester. Retten i første instans fandt, at parterne havde fastsat ensidigt afslag på lejerens udførelse af kontrakten. Højesteret i RF højesteret ændret:
 "Ifølge kodeksens artikel


text:
450, stk. 2, kan kontrahenten på begæring af en af parterne opsiges ved en domstolsafgørelse i de tilfælde, der er angivet i kontrakten.
 I lejeaftalens § 7.5 fastsættes lejerens ret til at kræve en ophør af kontrakten tidligt, men ikke retten til ensidigt at opsige kontrakten i henhold til kodeksens artikel 450, stk.
 Da udlejer nægtede at opsige kontrakten, og den relevante aftale mellem parterne ikke blev nået, havde lejer ret til at kræve, at kontrakten blev opsagt i retten. Lejerne benyttede sig af denne ret ved at indgive et modkrav i den foreliggende sag.
 Som fastslået af retten i første instans opfyldte lejeren alle betingelserne i lejekontraktens § 7.5, blev udlejer på forhånd advart om lejers hensigt om at opsige lejeforholdet på grund af aftalens afslutning, men udlejeren gav ikke lejeren rimelige grunde til at nægte at opsige kontrakten.
 Her, som vi ser, blev der også brugt en ikke helt korrekt omsætning - "retten til at opsige kontrakten ensidigt" - men det er ikke meningen. I tilfælde af, at opsigelseselementer og ensidig afvisning af det er blandet, kan ingen forsikres mod enhver fortolkning af sådanne forhold. Karakteristisk set i den fortolkning, som præsidiet i den øverste voldgiftsdomstol valgte, ligeledes den person, der har til opgave at opsige kontraktforholdet, er ensidig, er det simpelthen ledsaget af en proceduremæssig overbygning, der medfører opsigelse af kontrakten. Domstolens rolle i en sådan fortolkning af kontraktvilkår er reduceret til at bekræfte personens rettidige ensidige udtryk for vilje, i det væsentlige har retten en notarius publicus: så er der en meddelelse, skal kontrakten opsiges. Hvorfor duplikere enheder, hvis mekanismen for ensidig tilbagetrækning fra kontrakten allerede er etableret og afviklet.
 Aftalevilkår skal respekteres, uanset utrolige forhold parterne er enige om, dette er et aksiom. Men der er ingen garanti for, at metaldetektoren ved indgangen til retten vil fastsætte Occams barbermaskine, båret i en velkendt advokats dokumentmappe, og der er ingen garanti for, at den kontrakt, der er udarbejdet med sin hjælp, vil bevare parternes balance for interesserne. fortolket som et ensidigt afslag, eller omvendt). Garantien er et "nej GMO" mærke på kontrakten. Tanke klarhed er et løfte om klarhed.


text:
Memory-card dommen – U.2015.2075H
 Højesterets dom i sag 182/2013 og 203/2013. Refereret af andre i U.2015.2075H.
 Tema: Revisor- og ledelsesansvar, særligt angående påkrævet kausalitet
 Fakta: I starten af 2001 gik selskabet M konkurs med et samlet tab på ca. 500 mio. kr. M’s tidligere administrerende direktør, D, blev af landsrette fundet erstatningsansvarlig grundet omfattende bedrageri. Bedrageriet blev gennemført ved, at D foretog uberettigede opskrivninger af varelageret og omsætningen og angav fiktive tilgodehavender, der medførte, at M’s regnskaber blev urigtige og vildledende. I sagen for Højesteret nedlagde M’s konkursbo påstand om, at M’s bestyrelsesformand, B, og M’s revisorer skulle betale 100 mio. kr. til konkursboet og derved godtgøre for det tab, M havde lidt ved, at driften var fortsat forbi det tidspunkt, hvor den burde være standset. Højesteret fandt, at M’s revisorer havde handlet ansvarspådragende i forbindelse med aflæggelsen af årsregnskaberne for regnskabsårene 1989/1999 og 1999/2000 ved ikke at have taget forbehold for visse regnskabsposteringer. Højesteret fandt dog ikke den fornødne kausalitet mellem revisorernes ansvarspådragende fejl og det tab, som M havde lidt. I forhold til B fandt Højesteret, at B hovedsagligt havde levet op til sine forpligtelser som bestyrelsesformand på trods af mindre fejlvurderinger, og at der efter en samlet vurdering ikke var grundlag for at pålægge B et erstatningsansvar.
 Eksamensrelevans: Dommen angår særligt den bevisbyrde, der kræves, for at fastslå, at revisorers ansvarspådragende fejl har ført til, at et selskab har lidt et tab.
 Højesteret fastslår i dommen, at kravet til bevis for, at den fornødne kausalitet foreligger, håndhæves strengt. Også selvom der er begået klare fejl, og sagen vedrører store beløb.
 Dommen har særlig betydning for revisoransvaret i forbindelse med aflæggelsen af årsregnskaber. Det er afgørende for, om et erstatningsansvar kan komme på tale for et selskabs revisorer, at revisorernes ansvarspådragende fejl har haft direkte betydning for selskabets tab, hvilket betyder, at det må godtgøres, at en korrektion af revisorernes fejl i sig ville have ført til, at selskabets ledelse ville have indstillet eller tilpasset selskabets drift.
 Dommens resultat er på linje med Højesterets dom fra 2014, hvor Højesteret frifandt revisorerne i det tidligere e-Huset A/S i en lignende sag og med samme begrundelse. Dommen angående e-Huset A/S er trykt i U2014.1346H.
 Det afgørende for, hvorvidt et erstatningsansvar kan komme på tale for selskabets revisor, er, at revisorens ansvarspådragende fejl har haft direkte betydning for selskabets tab. Det er herved af central betydning for kausalitetsvurderingen, hvorvidt det kan godtgøres, at en korrektion af revisorens fejl i sig ville have ført til, at selskabets ledelse ville have indstillet eller tilpasset selskabets drift, jf. U2015.2075H, hvor Højesteret fastslog, at selskabets revisorer havde handlet ansvarspådragende ved ikke at tage forbehold for værdiansættelsen af selskabets varelager og et tilgodehavende i selskabets årsregnskab. Højesteret frifandt dog revisorerne, idet det ikke var godtgjort, at en korrektion af værdiansættelserne i årsregnskabet i sig selv ville have ført til, at bestyrelsen ville have indstillet eller tilpasset selskabets drift, eller at selskabets kreditorer ville have nægtet fortsat långivning.


text:
Skat.dk: Ejendomsvurdering - grundværdi - fradrag for forbedringer - hovedanlæg - regn- og spildevandsledning
 28 May 2014 12:59
 SKM2015.116.BR
 Retten på Frederiksberg, BS Z-590/2013
 Grundforbedring, kloakforsyning, stikledninger
 Sagen angik, hvorvidt sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag for forbedringer efter vurderingslovens dagældende §§ 17-18 for udgifter til anlæg af kloakforsyningsanlæg internt på ejendommene.
 Sagsøgeren fik ikke medhold i, at sagsøgeren var berettiget til yderligere fradrag for regn- og spildevandsledninger. Retten fandt, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering og lagde her vægt på, at de omtvistede regn- og spildevandsledninger fandtes at have en sådan tilknytning til bygningerne, at de ikke fandtes at have forøget grundværdierne i ubebygget stand, hvorefter de ikke udgjorde fradragsberettigede hovedledninger.
 (Kammeradvokaten ved advokatfuldmægtig Amalie Giødesen Thystrup)
 Ved sagen er en kendelse fra Landsskatteretten indbragt for retten og vedrører spørgsmålet om, hvorvidt et boligselskab for årene 2002-2006 efter den dagældende vurderingslovs § 17, jf. § 18, er berettiget til yderligere fradrag for afholdte udgifter til anlæg til kloakforsyningsledninger på en ejendom tilhørende boligselskabet.
 Sagen er modtaget i retten den 13. marts 2013.
 Sagsøger, H1, har nedlagt påstand om, at sagsøgte, Skatteministeriet, skal anerkende, at en eller flere af kloakledningerne markeret med rød og blå på bilag 6 har karakter af hovedanlæg, og at sagen hjemvises til vurderingsmyndigheden med henblik på fornyet opgørelse af fradragsansættelsen ved vurderingerne pr. 1. januar 2002, 1. oktober 2004 og 1. oktober 2006 for ejendommen beliggende ...1.
 Ejendommen, som sagen omhandler, består af 7 matrikler og udgør et samlet grundareal på 44.926 m2, hvoraf 3.345 m2 udgør vejareal. Sagsøger har over flere etaper opført 117 boliger på ejendommen i perioden 1974-1988.
 Ved kendelse af 12. november 2012 fandt Landsskatteretten, at sagsøger var berettiget til et fradrag for etableringsudgifter til kloakforsyningsledninger internt på ejendommen og fastsatte fradraget skønsmæssigt til 100.000 kr., hvilket var en stadfæstelse af vurderingsankenævnets afgørelse af 26. maj 2011.
 Sagsøger har i påstandsdokument af 16. april 2014 gjort følgende gældende:
 I sagen SKM2013.879.HR henviser Højesteret til ovenstående betragtninger.
 På baggrund af Højesterets dom i SKM2013.369.HR, samt SKM2013.879.HR kan det lægges til grund, at det afgørende for om, der er tale om et hovedanlæg er, hvorvidt ledningerne ville berettige til fradrag såfremt ejendommen blev udstykket jf. herved Højesterets udtalelse: "der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen".
 Det gøres gældende, at hvis sagsøgers ejendom bliver udstykket i enkeltparceller, hvor hver enkelt parcel udgør en selvstændig ejendom, vil ledningerne markeret med rød og blå på bilag 6 betjene flere ejendomme, og dermed udgøre fællesanlæg for flere ejendomme. Ledningerne udgør dermed hovedanlæg, som defineret af Højesteret i SKM2013.369.HR, hvorfor der er fradragsret for disse i henhold til den dagældende vurderingslovs § 17.
 Det bemærkes, at ledningerne betjener flere ejendomme og at der fra disse hovedledninger er ført ledninger frem til bebyggelsen. Disse ledninger er fremhævet på bilag 6 med lilla og det er således disse ledninger der i henhold til praksis, herunder Højesterets betragtninger, udgør stikledninger. Der er ikke anmodet om fradrag for disse ledninger. Det er på den


text:
anden side tydeligt, at de øvrige ledninger som er markeret med henholdsvis blå og rød ikke udgør stikledninger, men hovedledninger på samme måde som dem som Landsskatteretten har godkendt fradrag for, idet disse netop ses at tjene mere end 1 bolig.
 Til videre støtte for ovenstående gengivelse af praksis for hovedanlægsbetragtningen kan henvises til SKM2013.819.BR, hvor Retten fandt, at den med gul markerede ledning nedenfor udgør et hovedanlæg med følgende begrundelse:
 Sagsøgeren gives derfor medhold i sin påstand om, at der også skal indrømmes sagsøgeren fradragsret for denne anlægsudgift.
 Sagsøgtes anbringende er således udokumenteret og i strid med Højesterets betragtninger i SKM2013.369.HR samt SKM2013.879.HR som er nævnt ovenfor. Det afgørende i henhold til Højesteret er, hvorvidt de pågældende forsyningsledninger i tilfælde af udstykning vil betjene flere ejendomme. Det er også på baggrund af disse betragtninger, at der blev godkendt fradrag for henholdsvis kloakforsyning og vej i SKM2013.819.BR og SKM2013.845.BR.
 I forhold til ledningernes tilknytning til bebyggelsen, skal det bemærkes, at de ledninger, der er godkendt fradrag for og som er markeret med grøn på bilag 6, i lige så høj grad er tilknyttet byggeriet som de på bilag 6 med blå og rød markerede ledninger. Dette var dog ikke til hinder for, at Landsskatteretten godkendte fradrag for de med grønt markerede ledninger. Dette ses ligeledes at være i overensstemmelse med Højesterets udlægning af praksis ovenfor, idet afgørende alene er, hvorvidt ledningerne betjener en større del af ejendommen i tilfælde af udstykning.
 De anlagte regn- og spildevandsledninger på bilag 6 markeret med blå og rød opfylder derfor Højesterets kriterium for, hvornår der er tale om et hovedanlæg.
 I den konkrete sag skal det tillige bemærkes, at ejerne af de enkelte boliger helt åbenlyst ville være berettiget til fradrag i henhold til hovedreglen for fradrag efter vurderingslovens § 17, hvis ejendommen fra start havde været udstykket i parceller. Dette skyldes, at udgifterne til både de med blå og rød markerede kloakledninger i så fald ville udgøre udgifter til grundforbedrende foranstaltninger udenfor skel, der efter sin art er fradragsberettiget. Dertil kommer, at disse forbedringer på ingen måde ville kunne udgøre en forbedring af bygningerne, idet forskelsværdien, jf. vurderingslovens § 5, stk. 2, som en del af ejendomsværdien, jf. vurderingslovens § 9, kun kan omfatte forbedringer indenfor en ejendoms skelgrænser eller foranstaltninger, der kun tjener den enkelte ejendom.
 Sagsøger gør således gældende, at sagsøger i henhold til vurderingslovens § 17 er berettiget til yderligere fradrag i grundværdien for udgifter til forbedringer for en eller flere af de kloakledninger, som er markeret med rød og blå på bilag 6 og at den beløbsmæssige opgørelse hjemvises til vurderings-myndighederne.
 Sagsøgte har i påstandsdokument af 4. april 2014 gjort følgende gældende:
 Sagen handler om, hvorvidt sagsøgeren ved vurderingerne for årene 2002- 2006 er berettiget til yderligere fradrag for forbedringer efter den dagældende vurderingslovs § 17, jf. § 18, for udgifter til anlæg af kloakforsyningsledninger internt på den i sagen omhandlede ejendom.
 Ejendommen er beliggende ...1. Ejendommen udgøres af 7 matrikler med et samlet grundareal på 44.926 m2, hvoraf


text:
3.345 m2 udgør vejareal. Sagsøgeren har opført i alt 117 boliger på ejendommen over 6 etaper i perioden 1974-1988.
 Ved kendelse af 12. december 2012 (bilag 1) fandt Landsskatteretten, at sagsøgeren var berettiget til et fradrag for etableringsudgifterne til kloakforsyningsledninger internt på ejendommen. I mangel af dokumentation for størrelsen af de afholdt etableringsudgifter fastsatte Landsskatteretten fradraget skønsmæssigt til kr. 100.000,-. De kloakforsyningsledninger, som Landsskatterettens finder udgør hovedledninger, er markeret på bilag B.
 Fradrag i grundværdien for forbedringer kun må gives i det omfang, hvori forbedringerne må antages at virke værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien, og må ikke overstige de af ejeren anvendte bekostninger, heri medregnet værdien af ejers eget arbejde.
 Fradrag efter vurderingslovens § 17 er således betinget af, at der foreligger en forbedring, der bevirker en stigning i grundværdien. Det er alene foranstaltninger, der påvirker værdien af den ubebyggede grund, som indgår i værdiansættelsen, jf. vurderingslovens § 13, stk. 1, og det er derfor også kun sådanne foranstaltninger, der er omfattet af vurderingslovens § 17. Udgifter til forbedringer, der har en sådan integreret sammenhæng med byggeriet på grunden, at de kun har reel værdi i forbindelse med byggeriet, er ikke omfattet af vurderingslovens § 17, jf. bl.a. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR.
 Praksis vedrørende vej- og forsyningsanlæg er i SKATs juridiske vejledning 2014-1, afsnit H.A.3.3.2 sammenfattet således:
 Efter praksis gælder der en undtagelse fra denne hovedregel for større ejendomme, der er udlagt til fx tæt, lav bebyggelse med andelsboliger. For sådanne ejendomme kan der gives fradrag for udgifter til hovedanlæg, der betjener en større del af ejendommen. Baggrunden for dette er, at der alternativt ved en udstykning til fx traditionel rækkehusbebyggelse ville være fradragsret for udgifter til fællesanlæg, som befinder sig uden for de enkelte udstykkede ejendommes skel. Der kan efter praksis gives fradrag for hovedanlæg på linje med den adgang til fradrag for foranstaltninger uden for grunden, som øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer.
 Udgangspunktet er således, at der ikke indrømmes fradrag i grundværdien for anlæg internt på ejendommen, som fx vej- og forsyningsanlæg. Anlæg på ejendommen henregnes således som udgangspunkt til byggeomkostningerne.
 Hovedanlægsbetragtningen er således en undtagelse til det ovennævnte udgangspunkt. Den finder anvendelse ved større ejendomme, og hovedanlægsbetragtningen medfører ikke, at ethvert anlæg på sådanne ejendomme er fradragsberettiget. Myndighedernes praksis er anerkendt af Højesteret, jf. SKM2013.369.HR. Højesteret fastslår, at skattemyndighedernes praksis har hjemmel i loven. Der er ikke tale om, at Højesteret indfører nye eller udvidede kriterier for, hvornår noget kan karakteriseres som et hovedanlæg. Sagsøgerens udlægning af SKM2013.369.HR, hovedanlægsbetragtningen og Landsskatterettens praksis bestrides.
 Dette bekræftes også derved, at Højesteret efterfølgende i SKM2013.879.HR har fastslået, at der ikke var grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, der var baseret på den af Højesteret i SKM2013.369.HR, anerkendte praksis og de principper, den hviler på.
 Afgørende er, om anlæggene har en selvstændig værdi for grundene, eller om de efter deres karakter er knyttet så tæt til byggeriet, at anlægget kun har en reel værdi i forbindelse med dette. Er sidstnævnte tilfældet, berettiger udgiften ikke til fradrag, jf.


text:
fx SKM2013.879.HR.
 Ved bedømmelsen af, om et anlæg har selvstændig værdi for den ubebyggede grund, lægges efter retspraksis vægt på anlæggets placering i forhold til den opførte bebyggelse, jf. fx SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR.
 Det påhviler efter fast retspraksis sagsøgeren at godtgøre, at skønnet er udøvet på et forkert grundlag, eller at Landsskatterettens skøn er åbenbart urimeligt, jf. fx SKM2013.879.HR. Denne bevisbyrde har sagsøgeren ikke løftet.
 Sagsøgte gør gældende,
 - at der ikke er grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens skøn, og sagsøgeren er derfor ikke berettiget til yderligere fradrag for udgifterne til etablering af kloakforsyningsledningerne internt på den i sagen omhandlede ejendom.
 - at det alene er de kloakforsyningsledninger, der er markeret på bilag B, der udgør et fradragsberettigende hovedanlæg. Sagsøgeren har ikke godtgjort, at de yderligere kloakforsyningsledninger, der er markeret på bilag 5, har selvstændig værdi for grunden i ubebygget stand.
 Tværtimod kan det konstateres, at kloakforsyningsledningerne markeret på bilag 5 er anlagt således, at de nøje følger ejendommens bygninger. De pågældende kloakforsyningsledninger er derfor tæt knyttet til byggeriet, og har kun reel værdi i forbindelse hermed. De pågældende kloakforsyningsledninger har således karakter af stikledninger, og de berettiger derfor ikke til fradrag, jf. SKM2013.369.HR, SKM2013.879.HR og SKM2013.388.VLR.
 Det er uden relevans for hovedanlægsbetragtningen, om de på ejendommene opførte bygninger hver især kan opdeles yderligere i mindre ejerlejligheder. Det har endvidere ingen afgørende betydning for hovedanlægsbetragtningens anvendelse, om anlægget vil kunne tjene mere end én bolig i tilfælde af grundenes udstykning i mindre parceller, jf. SKM2013.879.HR.
 Sagsøgeren har derfor ikke godtgjort, at Landsskatterettens skøn over fradrag for kloakforsyningsledninger er udøvet på et forkert grundlag eller er åbenbart urimeligt.
 Det fremgår af den dagældende vurderingslovs § 17, at såfremt de fornødne oplysninger foreligger, skal der ved vurderingen med de af §§ 18 og 21 følgende begrænsninger gives fradrag i grundværdien for forbedringer, der bevirker en stigning i grundværdien, hvad enten forbedringen består i kapitalanvendelse eller i ejers arbejde.
 Af vurderingslovens § 18, stk. 1 fremgår, at fradrag i grundværdien for forbedringer kun må gives i det omfang, hvori forbedringerne må antages at virke værdiforøgende ved ansættelsen af grundværdien, og må ikke overstige de af ejeren anvendte bekostninger, heri medregnet værdien af ejers eget arbejde.
 Højesteret har i dom af 8. maj 2013 fastslået, at der i overensstemmelse med skattemyndighedernes praksis for større ejendomme udlagt til f.eks. tæt, lav bebyggelse med andelsboliger kan gives fradrag for hovedanlæg på linje med adgangen til at give fradrag for foranstaltninger uden for grunden, der øger værdien af grunde i traditionelle parcel- eller rækkehuskvarterer. Der kan således gives fradrag for et hovedanlæg bestående af f.eks. en hovedforsyningsledning, der betjener eller fremover vil betjene en større del af ejendommen, mens stikledninger fra hovedledningen og til de enkelte bygninger eller boliger ikke udgør et hovedanlæg.
 Landsskatteretten fandt ved sin afgørelse af 12. november 2012, at den del af ledningsnettet beliggende på sagsøgers grundarael, som består af fællesledninger til to offentlige veje, kan anses som grundforbedrende, mens de resterende ledninger er så tæt knyttet til bebyggelsen og dens placering på


text:
ejendommen, at de ikke bevirker en værdistigning af grunden i ubebygget stand, hvorfor der ikke var grundlag for yderligere fradrag i grundværdien.
 Retten finder ikke, at sagsøger har godtgjort, at Landsskatterettens skøn er udøvet på et forkert grundlag eller er åbenbart urimeligt.
 Der er derfor ikke grundlag for at tilsidesætte Landsskatterettens vurdering, hvorfor retten tager sagsøgtes frifindelsespåstand til følge.
 Efter sagens udfald skal sagsøger til sagsøgte betale sagsomkostninger, som fastsættes til 18.000 kr. inklusiv moms til dækning af udgift til advokatbistand.
 I sagsomkostninger skal sagsøger, H1, inden 14 dage betale 18.000 kr. til sagsøgte.


text:
Skat.dk: Registreringsafgift - eksportgodtgørelse - værdiansættelse - autocamper
 29 Apr 2014 15:26
 15 Apr 2014 15:15
 SKM2014.298.HR
 1. afdeling, 207/2013
 Eksportgodtgørelse, værdiansættelse, autocamper, afgiftspligtig, værdi, beboelsesindretning, KIA Carnival
 For Højesteret angik sagen, om det var med rette, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen for den i sagen omhandlede KIA Carnival MPV Camper LX foretog fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Sagen angik endvidere, om det fradrag for antal kørte kilometer over det normale, som skattemyndighederne foretog ved bedømmelsen af køretøjets skønnede værdi på udførselstidspunktet, var sket i overensstemmelse med de dagældende administrative regler.
 Af de grunde, som landsretten havde anført, tiltrådte Højesteret, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen med rette havde foretaget fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Højesteret bemærkede herved, at det fremgik af forarbejderne til den tidligere gældende regel om en afgift på 60 pct. for køretøjer som det foreliggende, at størrelsen af denne afgift skønnedes at udligne afgiften af den særlige beboelsesindretning (Folketingstidende 1989-90, tillæg A, sp. 1329) Det fremgik endvidere af forarbejderne til lovændringen i 2007, hvor den gældende afgiftsregel blev indført, at den foreslåede regel om, at der betales registreringsafgift efter samme takst som for almindelige personbiler, men således at der ses bort fra udgiften til beboelsesindretningen, nøje ville svare til intentionen bag den hidtidige 60 pct. regel (Folketingstidende 2006-07, tillæg A, sp. 7842).
 Fsva. spørgsmålet om beregning af fradrag for kilometerstand efter den dagældende § 10 (bekendtgørelse nr. 230 af 22. marts 2006) lagde Højesteret til grund, at skattemyndighederne efter fast praksis havde anvendt reglen således, at der foretages fradrag for hele afvigelsen fra det normale antal kørte kilometer, såfremt det overstiger 10 pct. Da det måtte lægges til grund, at hele afvigelsen - og ikke kun den del der overstiger 10 pct. - normalt vil have indflydelse på køretøjets værdi, fandt Højesteret ikke, at der var grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn, hvori hele afvigelsen indgik.
 Det af appellanten anførte om, at værdifradrag for antal kørte kilometer ud over det normale som udgangspunkt ikke måtte medføre, at prisen bliver lavere end for et tilsvarende køretøj, som er et år ældre, medmindre afvigelsen er ekstrem, kunne ikke føre til et andet resultat. Højesteret bemærkede hertil, at den påberåbte retningslinje efter sin ordlyd alene anvendes som et udgangspunkt i forbindelse med den samlede vurdering som skal foretages af skattemyndighederne. Højesteret fandt derfor ikke grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes vurdering af kilometerafvigelsens betydning for køretøjets værdi. (Stadfæstelse af SKM2013.560.VLR)
 Registreringsafgiftsloven § 5 a, stk. 2
 Registreringsafgiftsloven § 7b, stk. 1 dagældende)
 Registreringsafgiftsloven § 7b, skt. 2, nr. 4
 Værdiansættelsesbekendtgørelsen § 9 (dagældende)
 Værdiansættelsesbekendtgørelsen § 10 (dagældende)
 Den juridiske vejledning 2014-1 E.A.8.1.6
 Den juridiske vejledning 2014-1 E.A.8.1.5.3.1.2
 (advokat Jakob Krogsøe)
 Poul Søgaard, Jytte Scharling, Hanne Schmidt, Lars Hjortnæs og Kurt Rasmussen.
 I tidligere instans er afsagt dom af Vestre Landsrets 8. afdeling den 1. juli 2013.
 Appellanten, H1 A/S, har gentaget sin påstand.
 H1 A/S har for Højesteret anerkendt, at den afgiftspligtige værdi skal beregnes med udgangspunkt i handelsprisen for en tilsvarende bil, dvs. en autocamper. Selskabet


text:
har fastholdt, at der ikke skal ske fradrag for en skønnet restværdi af beboelsesindretningen, fordi beboelsesindretningen netop indgik i afgiftsgrundlaget ved indregistreringen i 2004 af autocamperen.
 H1 har supplerende anført, at der alene skal ske fradrag for kilometerstand, jf. § 10 i den dagældende værdiansættelsesbekendtgørelse fra 2006, og dette fradrag kan højst udgøre 18.800 kr. Der er ingen støtte i bekendtgørelsens ordlyd for, at det er hele afvigelsen, der skal beregnes fradrag for, hvis kilometertallet afviger med mere end 10 pct. Dette bekræftes også af, at Skatteministeriet i marts 2013 kort før hovedforhandlingen for landsretten fandt behov for at ophæve bekendtgørelsen fra 2006 og udstede en ny bekendtgørelse. I den nye bekendtgørelse er § 10 afløst af § 29, hvor det er angivet, at en eventuel regulering sker med hele fravigelsen. Der er ikke tale om en præcisering, men derimod om en egentlig ændring, der først kan få virkning fra den nye bekendtgørelses ikrafttræden.
 Skatteministeriet har supplerende anført, at det aldrig har været hensigten med § 10, stk. 1, i bekendtgørelsen fra 2006, at der skulle være tale om et bundfradrag på 10 pct. Samtlige "overkørte kilometer" i forhold til normalkilometertallet har betydning for værdiansættelsen af et brugt køretøj. Denne fortolkning er fulgt ved SKAT's faste praksis, og retstilstanden blev for klarhedens skyld præciseret med § 29 i bekendtgørelsen fra marts 2013.
 Supplerende om retsgrundlaget
 Bekendtgørelse nr. 230 af 22. marts 2006 om værdiansættelse af motorkøretøjer mv. blev ophævet ved bekendtgørelse nr. 350 af 25. marts 2013 om registreringsafgift. Denne bekendtgørelse er senere erstattet af bekendtgørelse nr. 879 af 1. juli 2013 om registreringsafgift. Det hedder i de enslydende bestemmelser i § 29, stk. 1, i de to bekendtgørelser
 Der beregnes et standardtillæg eller standardfradrag til den afgiftspligtige værdi af en person- eller varebil, hvis det antal kilometer, bilen har kørt, fraviger fra det normale antal som angivet i stk. 3 med mere end 10 pct., jf. dog stk. 2. En eventuel regulering sker med hele fravigelsen. SKAT offentliggør satser for kilometertillægget/-fradraget.
 Sagen angår for Højesteret, om det var med rette, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen for den pågældende KIA Carnival MPV Camper LX foretog fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Sagen angår endvidere, om det fradrag for antal kørte kilometer over det normale, som skattemyndighederne foretog ved bedømmelsen af køretøjets skønnede restværdi på udførselstidspunktet, er foretaget i overensstemmelse med de dagældende regler.
 Om der ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen skal foretages fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning
 Af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at skattemyndighederne ved fastsættelse af afgiftsgodtgørelsen med rette har foretaget fradrag for udgiften til køretøjets beboelsesindretning. Det bemærkes herved, at det fremgår af forarbejderne til den tidligere gældende regel om en afgift på 60 pct. for køretøjer som det foreliggende, at størrelsen af denne afgift skønnedes at udligne afgiften af den særlige beboelsesindretning (Folketingstidende 1989-90, tillæg A, sp. 1329). Det fremgår endvidere af forarbejderne til lovændringen i 2007, hvor den gældende afgiftsregel blev indført, at den foreslåede regel om, at der betales registreringsafgift


text:
efter samme takst som for almindelige personbiler, men således at der kan ses bort fra udgiften til beboelsesindretningen, nøje ville svare til intentionen bag den hidtidige 60 pct.-regel (Folketingstidende 2006-07, tillæg A, s. 7842).
 Om beregning af fradrag for kilometerstand
 H1 A/S har anført, at det følger af ordlyden af § 10 i den dagældende bekendtgørelse om værdiansættelse af motorkøretøjer mv. (bekendtgørelse nr. 230 af 22. marts 2006), at der kun kan foretages fradrag i det pågældende køretøjs afgiftspligtige værdi for antal kørte kilometer ud over det normale for så vidt angår den del af afvigelsen, som overstiger 10 pct. Det må imidlertid lægges til grund, at skattemyndighederne efter fast praksis har anvendt reglen således, at der foretages fradrag for hele afvigelsen, såfremt den overstiger 10 pct. Da det endvidere må lægges til grund, at hele afvigelsen fra det normale antal kørte kilometer - ikke kun den del, som overstiger 10 pct. - normalt vil have indflydelse på køretøjets værdi, finder Højesteret, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn, hvorefter der ved vurderingen af køretøjets værdi er lagt vægt på hele afvigelsen fra det normale antal kørte kilometer.
 H1 har endvidere anført, at det følger af skattemyndighedernes faste praksis som udtrykt i Juridisk Vejledning, at værdifradrag for antal kørte kilometer ud over det normale som udgangspunkt ikke må medføre, at prisen bliver lavere end for et tilsvarende køretøj, som er et år ældre, medmindre kilometerafvigelsen er ekstrem, hvilket den efter H1s opfattelse ikke er i dette tilfælde. Højesteret bemærker, at den påberåbte retningslinje efter sin ordlyd alene anvendes som et udgangspunkt i forbindelse med den samlede vurdering, der skal foretages, og Højesteret tiltræder herefter, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skønsmæssige vurdering af kilometerafvigelsens betydning for køretøjets værdi.
 Herefter og i øvrigt af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder Højesteret, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte skattemyndighedernes skøn med hensyn til, hvor stort et fradrag i det pågældende køretøjs afgiftspligtige værdi, der skulle foretages på grundlag af en samlet vurdering af køretøjets kilometerstand, vedligeholdelsesstand, forbedringer og øvrige beskaffenhed.
 I sagsomkostninger for Højesteret skal H1 A/S betale 25.000 kr. til Skatterninisteriet.


text:
Advokaten 1 - Til grin for egne penge
 Det ædle danske retsprincip om fri proces har for flere advokater udviklet sig til en møllesten, det ikke er værd at beskæftige sig med. Højesteret fordobler med ny kendelse advokatsalæret, men ændrer det noget som helst?
 I København har flere advokater fra Lett Advokatfirma taget den beslutning, at de ikke længere vil tage hverken retshjælpssager eller civile sager, hvor borgerne har fået fri proces. Det er ganske enkelt for dårlig en forretning.
 Ifølge advokaterne selv handler det ikke bare om forkælede eller grådige advokater og “mere vil have mere”.
 Det er simpelthen ren tilsætning for praktiserende advokat i det private at føre den slags sager, mener advokat Vivi Bruhn Knudsen, der er medlem af Advokatrådets ekspertudvalg vedrørende miljøret. Vivi Bruhn Knudsen er én af landets førende eksperter på sit felt og har blandt andet kørt højtprofilerede sager for Amager Metro-gruppen og A/S Dansk Shell.
 Hun har også en hovedrolle i en langtrukken miljøsag, som hun tabte i landsretten, men nu verserer ved Højesteret. Spørgsmålet om hendes honorar har udviklet sig til en selvstændig sag. Resten af den historie følger om lidt.
 Gang på gang oplever advokaterne ifølge Vivi Bruhn Knudsen, at retterne fastsætter salærer, der ikke tager tilstrækkelig hensyn til sagens karakter, kompleksitet, sværhedsgrad, den tid advokaten har brugt på sagen, og om sagen har principiel betydning.
 Resultatet er en fornemmelse blandt advokater af at være usædvanligt altruistiske, hvis man kaster sig over sager, hvor en borger har fået fri proces, eller hvor der er tale om en sag dækket af en privat forsikring med retshjælp.
 Eneste problem: Advokaterne mangler endnu at overbevise resten af verden om, at der er tale om andet end pekuniære mavesmerter.
 Fordobler hyren
 I oktober 2009 skriver Højesteret et nyt kapitel i føljetonen om fri proces og advokaternes salærer: Vivi Bruhn Knudsen får i Højesteret medhold i, at Østre Landsret havde tildelt hende et for lavt salær i en maraton-miljøsag om forurenet jord.
 Vivi Bruhn Knudsen repræsenterer en privat virksomhed. På den anden side af bordet er en offentlig myndighed: Region Hovedstaden. Sagen har været fem år undervejs. Landsretten fastsatte hendes salær til 165.000 kroner, men Højesteret forhøjede beløbet til 350.000 kroner.
 Ifølge Højesteretsdommer Niels Grubbe er der ikke tale om nogen ny og ændret praksis. I kendelsen står udtrykkeligt, at det også i tre tidligere kendelser er fastslået, at der ved udmåling af salæret også kan tages hensyn til “det opnåede resultat, sagens beskaffenhed og arbejdets omfang” – udover de vejledende salærtakster, som retterne bruger.
 Og ved denne ny kendelse har man fastholdt det princip.
 - Man kan sige, at denne kendelse kun har principiel betydning i den forstand, at den føjer endnu en facet til. Hver gang vi har en ny konkret afgørelse, er der måske noget, der bliver klarere. Højesteret lægger megen vægt på, hvad landsretten har vurderet. Det er landsretten, der kender sagen bedst. Men vi skal også kunne gå ind og censurere afgørelsen. Og i denne sag har vi skønnet, at det


text:
var for lidt, landsretten tildelte advokaten i salær, siger Niels Grubbe.
 Taber på sagen
 Men selv om Vivi Bruhn Knudsen fik forhøjet sit salær i den konkrete sag, er hun stadig utilfreds. Både med beløbet – hun havde krævet 600.000 kroner i salær for sagen – men også med principperne bag tildelingen af salæret.
 - I praksis betyder det, at vi i de store og meget komplicerede og tidskrævende sager får et decideret tab ved at føre sagerne eller i bedste fald går i “nul”. Og når man som jeg er med i et firma, hvor vi både skal betale løn til sekretærer og bogholdere og udgifter til leje af kontor osv. ud af salæret, så går det ikke at blive ved med at sige ja til den slags sager – selvom jeg tidligere har haft den opfattelse, at “det var bare noget, man gjorde”. Men det går jo ud over ens kolleger, siger Vivi Bruhn Knudsen.
 Ud over det rent økonomiske føler hun sig også stødt på sin faglighed over at se sine advokat-kolleger hos myndighederne som f.eks. Kammeradvokaten få en større betaling end hun selv gør i de samme sager.
 - Det støder mig, når jeg arbejder lige så intenst med miljøret, som mine gode kolleger hos Kammeradvokaten gør, at jeg så får en dårligere betaling. Det er jo ikke sådan, at de er bedre end mig. Vi er bare i den situation, at jeg har sagt ja til at tage en fri proces-sag, siger Vivi Bruhn Knudsen.
 Og nu nærmer vi os problemets kerne set i et større perspektiv.
 Desværre, gå igen
 For advokaterne er måske ikke de primære tabere, når det handler om fri proces og størrelsen af de salærer, advokaterne tilkendes for arbejdet, mener Vivi Bruhn Knudsen. Det er borgerne.
 For hvor skal de gå hen, hvis advokaterne siger nej til at tage deres sager for ikke at tabe penge. For at blive ved eksemplet Vivi Bruhn Knudsen: Så mange advokater med årelang ekspertise i miljøret findes der heller ikke i kongeriget Danmark. Og hvis nu de få eksperter findes på store advokatkontorer, som siger nej til sager med fri proces. Er det så et problem?
 - Jeg tror, at det i løbet af nogle år vil være et spørgsmål om, hvorvidt der overhovedet er nogle advokatkontorer, der vil tage de her sager. Og mit gæt er, at borgerne får svært ved at finde en advokat til sager med fri proces – især i sager af mindre økonomisk betydning. De vil sige nej, uanset om det er et lille eller stort kontor, siger Vivi Bruhn Knudsen.
 I så fald vil det gå ud over borgernes retssikkerhed. Og det vil underminere retsfølelsen i befolkningen, mener hun:
 - Folk vil opleve at kunne komme til en advokat med deres sag og få at vide, at “du har formentlig ret, men du kan ikke få prøvet den, for det kan vi ikke forsvare økonomisk”, siger Vivi Bruhn Knudsen.
 Netop det scenarie har fået retsordfører for Dansk Folkeparti og